R. L. Stine

Stopy hrůzy 36

Záludné zlo

I.

Slečna Greenová zapískala. Zvuk se odrazil od vysokého stropu tělocvičny. Fanynky, členky týmu organizovaného povzbuzování, se zarazily uprostřed nacvičeného pokřiku. Cvičitelka se chytila za hlavu a málem si začala rvát kudrnaté, hnědé vlasy. Rozčileně poulila oči.

Corky Corcoranová si vzdychla. Tohle číslo nám šlo fakt dobře, pomyslela si. Proč nás slečna Greenová zastavila? Přelétla pohledem řadu děvčat a našla si svou kamarádku Kimmy Bassovou. Kimmy si utírala čelo rukávem trika. Vypadalo to, že ji přerušení rozzlobilo také.

Na začátek března bylo dost teplo. Vzduch v tělocvičně byl horký a vlhký. Blonďaté vlasy měla Corky stažené vzadu do ohonu. Ona i ostatních pět členek týmu Shadysideské střední školy měly na sobě lycrové šortky a volná trika propocená z tréninku.

„Hanno, udělej mi laskavost,“ řekla slečna Greenová. „Vystup z řady a ukaž svým ostříleným kolegyním, jak se má správně dělat salto nazad skrčmo.“

Hannah Milesová se širokým úsměvem na hezké tváři poslušně vykročila dopředu. „Začínám z téhle pozice,“ spustila. Vůbec ji nezaskočilo, že byla vybrána. „Takhle – s koleny trochu pokrčenými, 4

abych mohla víc vyskočit.“

Hannah, útlá, půvabná studentka prvního ročníku, byla po jarních zkouškách jedinou novou členkou týmu Shadysideské střední.

Nahradila Megan Carmanovou, která v červnu dokončila školu.

Hannah měla dlouhé, rovné, černé vlasy. Nosila je spletené do silného copu, který jí sahal až k pasu. Její tmavě hnědé oči neustále jiskřily vzrušením.

Předvedla salto nazad, vyskočila vysoko nad zem a dopadla perfektně na obě nohy. Pak, aniž se zastavila, udělala druhé salto stejně elegantní jako to prvé.

„Jaké to bylo?“ optala se neviňoučce a narovnávala si tričko.

„Myslí si o sobě, že je bůhvíjak skvělá,“ špitla vedle Corky Ronnie Mitchellová.

„Ona je skvělá,“ opáčila šeptem Corky. Hannah nás všechny nutí, abychom si připadaly jako neohrabaní sloni, pomyslela si Corky.

Pozorovala ji, jak se zařazuje zpět do řady a vrhá přitom úsměv na Kimmy.

Kimmy a Debra Kernová byly kapitánky týmu a Hannah se jim snažila vlichotit. Prosila je o rady a mohla se strhat, jen aby ji pochválily.

Všichni víme, že je dobrá, ale proč se musí pořád předvádět?

podivovala se Corky. Pak si však musela přiznat: nejspíš na ni trochu žárlím.

Na začátku roku byly Corky a její sestra Bobbi v týmu zářivými hvězdami, členkami s největším nadšením a talentem. Ale od té doby se toho tolik přihodilo.

Tolik hrůzy…

Bobbi byla mrtvá. A rovněž Corkyin chlapec Chip.

Oba zavraždil zlý duch z dávných časů. Zlý duch, který se vtělil do dvou členek týmu fanynek. Nejdříve do Jennifer Dalyové. Nebohá Jennifer, už je také mrtvá. Potom do Kimmy.

Ze zajetí zla ji vysvobodila Corky.

Po tom všem se Corky domnívala, že se zbaví všech těch hrůzných vzpomínek, když se plně zabere do práce v týmu. Tak, že se přinutí dál žít.

Někdy to bylo těžké. Těžké zapomenout. Těžké pokračovat. A 5

obtížné bylo zároveň zůstat jen jednou z členek týmu.

Nejsem ani pomocná kapitánka, pomyslela si Corky a pohlédla nešťastně na Debru.

Jsem lepší fanynka než ona, říkala si. Ví to každý.

Před jarními zkouškami jí však slečna Greenová sdělila své rozhodnutí. „Corky, mám pocit, že být pomocnou kapitánkou by pro tebe bylo neúnosné,“ řekla s upřímným zájmem. „Tedy po tom…

všem, co se stalo.“

Ve snaze zbavit se trpkých myšlenek Corky potřásla hlavou a ohon se jí rozhoupal.

Debra je moje kamarádka, řekla si v duchu. Žárlit na ni nemá žádný smysl.

„Corky – slyšelas, co jsem povídala?“ Ochraptělý hlas slečny Greenové vnikl do Corkyiných myšlenek.

„Ano. Jistě,“ zalhala Corky a cítila, jak se jí rozhořely tváře.

„Tak tedy zkusíme znovu fotbalový pokřik,“ řekla slečna Greenová s pohledem upřeným na Corky.

Kimmy poskočila dopředu, zatleskala a otočila se na ostatních pět dívek. „Tak jedem? Na třetí.“

Když napočítala do tří, spustily pokřik. S každým opakováním jejich hlasy sílily, přitom do taktu tleskaly a dupaly, jak si to nacvičily.

„Tygři, góly dávejte! (dup, dup)

Aspoň šest jich rozdejte!

Tygři, góly dávejte! (dup, dup)

Aspoň šest jich rozdejte!“

„Víc nahlas!“ nutila je Kimmy s rukou přiloženou k uchu.

„Neslyším vás!“

„Tygři, góly dávejte!

Aspoň šest jich rozdejte!“

„Pořád vás neslyším!“ křikla Kimmy.

Když opakovaly pokřik znovu a ještě hlasitěji, Corky pohlédla podél řady na Hannu. Nadšeně vyrážela nacvičený rým s rukama nad hlavou a když zmlkla, bezděčně se odrazila vysoko nad zem a v nejvyšším bodě se chytila za skrčená kolena.

To je ale divadlo! pomyslela si Corky. Hannah ví, že tady žádný 6

výskok neděláme. Teď už to její chování slečna Greenová prokoukne.

Corky se s očekáváním otočila na slečnu Greenovou. Ke Corkyinu úžasu však místo hněvu spatřila na trenérčině tváři výraz uznání – a dokonce úsměv.

„To se mi líbí, Hanno,“ prohlásila slečna Greenová. „To je znamenité zakončení.“ Obrátila se ke Kimmy: „Co říkáš? Zkusíme to znovu a na závěr provedete všechny výskok.“

„To snad není možný,“ zabrumlala Ronnie a zavrtěla hlavou.

„Je to možný,“ poznamenala Corky suše.

„Hannah – skvost v našem týmu!“ řekla Ronnie šeptem.

Corky se zasmála a projela pohledem řadou děvčat. Heather Diehlová byla nakloněná k Debře a něco jí šeptala do ucha. Kimmy vrhla na Corky znechucený pohled, pak vykročila dopředu a změnila výraz nelibosti za úsměv. Dala se znovu do skandování pokřiku.

„Tygři, góly dávejte!

Aspoň šest jich rozdejte!“

Děvčata pokřik ještě hlasitěji opakovala. Pak jej všechna zakončila výskokem.

Corky pozorovala koutkem oka Hannu. Vyskočila ze všech nejvýš. Tmavé oči jí zářily, a když elegantně dopadla na zem, s nadšeným výrazem na tváři zatleskala. „To bylo skvělý!“ vykřikla.

„Nezopakujem si to?“

„Co to s ní vlastně je?“ zeptala se Kimmy a otáčela sklenicí minerálky mezi dlaněmi.

„Je s ní to, že je prostě báječná,“ odpověděla Corky a přitiskla se ke zdi, aby se kolem ní mohla protáhnout Debra. „A my žárlíme.“

„Já na ni nežárlím,“ vyhrkla Ronnie rychle. V zamyšlení svraštila obličej. „No, třeba ty její vlasy.“ Ronnie měla nepoddajné, zrzavé kudrny, nos jako knoflík a obličej samou pihu. Byla v devátém ročníku, ale vypadala na dvanáct. „Hannah má děsný vlasy.“

„Je nafoukaná,“ nadhodila Kimmy. „Je tak nafoukaná, že nejspíš ví, že se o ní teď bavíme.“

Všechny čtyři se rozesmály. Trénink skončil v půl páté a ony se odebraly do nové malé restaurace „Růžek“, pár bloků od školy, kam si studenti ze Shadyside rychle navykli chodit.

7

„Hannah není tak špatná,“ poznamenala Debra s očima sklopenýma nad jídelním lístkem. „Je to prostě nadšenec.“

Tři ostatní zůstaly na Debru překvapeně civět.

„Odkdy jsi ty její největší kamarádka?“ ptala se Kimmy ironicky.

Debra zvedla své bledě modré oči od jídelního lístku. „To nejsem.

Říkám jen, že není tak špatná. Není protivná a tak.“ Debra měla rovné, nakrátko ostříhané, blonďaté vlasy. Byla útlá, skoro až příliš, a smála se jen zřídka. U členky týmu fanynek to byla neobvyklá kombinace.

„Takže máme jeden hlas pro Hannu,“ shrnula to Kimmy a zdvihla do vzduchu vztyčený ukazováček. „Ještě někdo?“

Než se Corky a Ronnie mohly vyjádřit k hlasování, přerušila je servírka, která si přišla pro objednávky. Kimmy a Ronnie si objednaly hamburger a kolu. Debra talíř smažených hranolků a čokoládový koktejl. Bylo jedno, co jedla. Stejně nikdy nepřibrala.

Když si Corky objednávala porci hrachové polévky, ostatní daly najevo svou nelibost.

„Fuj!“ otřásla se Ronnie a naznačila, že si strká prst do krku. „Já se snad pozvracím!“

„Já mám hrachovku náhodou ráda,“ trvala si na svém Corky.

„Ty jsi divná,“ řekla jí Kimmy. „Jsi fakt divná.“

„Chodí Hannah s někým?“ změnila Corky úmyslně téma

rozhovoru.

„Vídáte ty kluky, co se vždycky po škole poflakujou kolem její skříňky?“ optala se Ronnie. „Je to nechutný. Jazyky jim visej z pusy.

Úplně nad ní slintaj blahem!“

„Ts – ts,“ zamlaskala Debra. „Zdá se mi, že žárlíš, Ronnie.“

Ronie na Debru vyplázla jazyk. „No a?“

„Myslím, že chodí s Garym

Brandtem,“ prohlásila Kimmy.

„Aspoň jsem je spolu viděla v sobotu večer v aleji.“

„Gary je docela frajer,“ prohlásila Ronnie a pohrávala si se stříbrným přívěskem.

„To teda jo!“ souhlasila Debra s nezvyklým nadšením.

„Hele, umíte si představit, jak to spolu dělaj?“ zakřenila se Ronnie a předváděla povzbuzující pokřik: „Makej, Gary, makej! Do toho, Gary! Hurá!“

8

Všechny se rozchechtaly.

„A víte co?“ přidala se Kimmy. „Pokaždé, když jí dá pusu, udělá nejspíš přemet!“

Další salva smíchu.

„Hele, holky, jak se připravujete na příští týden?“ změnila znovu téma rozhovoru Corky.

„Já už mám sbaleno,“ nechala se slyšet Ronnie. „Už se nemůžu dočkat. Bude to na jaře parádní oddechovka!“

„Celej tejden pryč z domova,“ vzdychla Corky. „Celej tejden bez mýho otravnýho, malýho brášky.“

„Třeba se tam seznámíme s nějakejma klukama,“ zaculila se Ronnie. „Víte, se švihákama z koleje.“

„To vás, holky, čeká šok,“ poznamenala Debra suše. „Na flákání a scházení se s klukama tam nebude čas. Soustředění fanynek jsou galeje. Dopoledne se cvičí do úmoru, celý odpoledne se trénujou nový pokřiky, takže se jde z jednoho do druhýho. A pak večer vás dorazí soupeření s ostatními týmy.“

„Bobbi a já jsme jednou v létě v Missouri jely na tohle soustředění, ještě než jsme se sem přistěhovaly,“ ozvala se Corky.

„Makaly jsme pořádně, ale pár večírků jsme taky zvládly.“

„Areál Madisonské vyšší střední školy je prej pěknej,“ ozvala se Ronnie. „Moje sestřenice říkala, že ta kolej, na který budeme bydlet, je zbrusu nová.“

„Možná, že budeme všechny na jednom pokoji!“ vykřikla Ronnie.

„To bude žůžo!“

Všechny, až na Debru, souhlasily. „Bude to dřina a pořádná honička,“ varovala je. „Budete muset mít pořád spoustu elánu a celej den na tváři přilepenej úsměv.“

Když se Ronnie a Debra zvedly a odešly na záchod, Kimmy se přisunula ke Corky s ustaraným výrazem ve tváři. „Jak se vede?“

optala se tiše.

„Fajn,“ pokrčila rameny Corky.

„Ne. Myslím doopravdy,“ nespokojila se s odpovědí Kimmy a tmavýma očima pátravě hleděla na Corky.

„Je to trochu lepší,“ odpověděla Corky a pohrávala si s příborem.

„Moc o tom nepřemýšlím. Nutím se nemyslet na Bobbi, Chipa, nebo 9

–“

„Já na to nemůžu přestat myslet,“ vyhrkla Kimmy v rozrušení a pevně sepnula ruce na umakartové desce stolu. „Pořád přemýšlím, co když ten zlý duch je někde tady kolem? Co když je pořád ve mně?“

Hlas se jí zlomil. Těžce polkla.

„Kimmy –“ začala Corky s rukou položenou na její paži. „Viděla jsem, jak ten zlý duch z tebe vystoupil. Viděla jsem ho, jak mizí odpadem ve vaně. Je pryč. Už jsi v pořádku. Nesmíš si dělat starosti –“

„Ale jak můžeme vědět, že je pryč nadobro? Corky, dostalas přece ten lístek. Tam se říkalo, že se nemůže utopit. A, Corky, někdy – někdy je mi tak divně,“ šeptala Kimmy a oči se jí zalily slzami.

Chytila Corky za ruku a pevně ji svírala. „Někdy – mi prostě není dobře.“

Otevřely se dveře restaurace a dovnitř vešli nějací mladíci z basketbalového družstva. Jeden z nich, John Mirren, vytáhlý chlapec s krátkými hnědými vlasy a potrhlým úsměvem na tváři, zamával na Kimmy. Pak si přisedl do boxu ke svým kamarádům.

„Kimmy, musíme se prostě modlit, aby ten zlý duch byl pryč nadobro,“ řekla Corky.

„Ale, co když není?“ strachovala se zase Kimmy.

Corky pokrčila rameny a náhle ji zamrazilo. „Musí být pryč,“

ztišila hlas. „Nesnesla bych další smrt. Nemohla bych…“ zmlkla.

Debra a Ronnie se vracely, chichotaly se a navzájem se z legrace pošťuchovaly. Když spatřily, jak se Corky a Kimmy pochmurně tváří, přestaly.

„Hele – děje se něco?“ zeptala se Debra. „Povídáte si pořád o Hanně Milesový? Už tomu ubožátku dejte pokoj.“ Posadila se naproti Corky a Kimmy. Ronnie se uvelebila vedle ní.

Corky se nutila do úsměvu. „Ne, nebavily jsme se o Hanně.“

„Víte, jaký další školy pojedou s námi na soustředění?“ ptala se Ronnie Kimmy.

Kimmy zavrtěla hlavou, až se jí rozhoupaly černé kadeře.

„Myslím, že tam bude tým z Waynesbridge. A možná z Belvederu.“

„Ty, co dělaj ty rapovy čísla?“ vyhrkla Ronnie. „Jé, ty jsou skvělí!“ vykřikla Corky. „A kdo ještě?“

10

„Už nevím,“ odpověděla Kimmy. „Celkem asi stovka lidí, mám dojem.“

Objevila se servírka a na kovovém tácu nesla jejich objednaná jídla. „Pro koho je ta hrachová polévka?“ ptala se a přeskakovala pohledem z jedné dívky na druhou.

Všechny tři kamarádky udělaly zhnusený obličej a ukázaly na Corky. „Dostala jsem prostě chuť na hrachovou polívku. Co je na tom?“

Servírka položila jídlo na stůl a odešla.

„Mával na tebe John Mirren,“ popíchla Debra Kimmy, když si vymačkávala kečup na hranolky.

„Viděla jsem ho, jak jsem

vycházela z toalety.“

„No a?“ ohradila se Kimmy.

„No, asi se mu líbíš,“ řekla Debra. Odložila kečup a natáhla se pro sůl.

Kimmy pokrčila rameny.

„Je s ním legrace,“ prohlásila Ronnie s plnou pusou. „V chemický laboratoři je to eso. Byly jste tam minulej tejden, když rozlil kyselinu chlorovodíkovou?“

„To je teda ohromná legrace,“ poznamenala Debra uštěpačně.

„To bys tam musela bejt,“ řekla jí na to Ronnie. Z hamburgeru jí vypadlo rajče. Snažila se je nacpat zpátky.

Vtom Corky hlasitě vyjekla.

Ostatní vzhlédly od talířů. „Corky – co se děje?“ vykřikla Kimmy.

Corky překvapeně poulila oči. „Koukni –“ ukázala na svůj talíř s polévkou.

Všechny tři se podívaly na talíř. Hustá zelená polévka začala bublat.

„Proč to bublá?“ chtěla vědět Ronnie a naklonila se dopředu, aby lépe viděla. „Ach!“ vykřikla a ucukla hlavou, když z talíře vystříkl chuchvalec polévky.

„Bacha –!“ křikla varovně Corky.

Hustá polévka se v talíři vzdouvala až ke krajkům jako zelené vlny oceánu a bublala víc a více.

„Fuj!“

„Jů! To je snad živý!“

11

„Co se to děje?“

Polévka se vzdouvala vzhůru v hustých bublajících vlnách jako zelená sopka. Stále více a více horké, kouřící masy se zvedalo, až vytvořilo zelenou přílivovou vlnu, která začala přetékat přes okraj talíře.

„Pozor –!“

„Pomoc!“

„Zvedni se, Kimmy! Vypadnem!“

Čtyři dívky se začaly soukat ven z boxu, když vřelá zelená tekutina začala tryskat jako fontána, pleskala na stůl a pak se rychle valila na podlahu.

„Co je?“

„Co se děje?“

„Kam utíkaj?“

Malou restaurací začala zvučet směsice hlasů. Zmatená mládež užasle civěla, jak Corky a její kamarádky uhánějí úzkou uličkou, rozrážejí venkovní dveře a vybíhají na chodník.

„To zlo –“ povedlo se Corky vyrazit. Těžce oddychovala a srdce jí bušilo v prsou.

Je zpátky, došlo jí.

Ten zlý duch se vrátil.

Úzkost v jejich obličejích prozrazovala, že si to uvědomují všechny čtyři.

Starý, zlý duch byl zpátky. Objevil se přímo na jejich stole. Vtělil se do některé z nich? Má některou ve své moci? Corky si upřeně prohlížela obličej za obličejem. Kterou? snažila se uhodnout. Kterou z nich?

12

II.

Corky letmo pohlédla na klikaté řady šedých náhrobků na Fearstreetském hřbitově. „Pořád se mi po ní stýská,“ řekla a hlas se jí zlomil dojetím. „Pořád myslím na Bobbi.“

Navzdory tomu, že bylo horké pozdní odpoledne, se Kimmy roztřásla. Jednou rukou si zaclonila oči proti zapadávajícímu slunci a sledovala Corkyin pohled vzhůru do šikmého svahu se starým hřbitovem.

Debra a Ronnie jely rovnou domů, aby se co nejrychleji dostaly pryč od restaurace, pryč od zla, které vytrysklo přímo před nimi.

Kimmy odvezla Corky domů na Fear Street, kde bydlela, ale když tam dojely, ani jedné se nechtělo být samotné. Šly se projít a došly až k domku u hřbitova.

U hřbitova, kde byla pohřbena Corkyina sestra Bobbi.

Kde byl pohřben Corkyin chlapec Chip.

Oba byli oběťmi zla. Zlého ducha z minulých časů, který byl stále naživu a odmítal zemřít.

„Pojď už,“ zaprosila Kimmy a zatahala Corky za rukáv trička.

S povzdechem se Corky odvrátila od hřbitova a pustila se pomalu zpět po úzkém, rozbitém chodníku ke svému domu. „To bylo teda hnusný!“ ozvala se a zavrtěla hlavou. „Jak se ta horká zelená břečka všude roztěkala. Hrachovou polívku už nikdy nevezmu do pusy!“

Procházely pomalu kolem hřbitova a stíny starých stromů jim klouzaly po hlavách. Náhle se ochladilo.

„Ten duch nás varoval,“ špitla Kimmy, „upozornil nás, že je pořád tady.“ Zastavila se u svého auta a nahlas zavzlykala. „Ach, Corky – co když je pořád ve mně?“

13

Corky se rychle otočila, tvář měla staženou strachem, a objala kamarádku. „Určitě není,“ zašeptala chlácholivě. „Určitě ne.“

„Ale jak to můžeš vědět?“ odtáhla se Kimmy s otázkou od Corky.

Plné tváře měla růžové a třpytily se na nich slzy. Vlnité, černé vlasy měla rozcuchané. Tmavé oči, upřené na Corky, prozrazovaly, jakou cítí hrůzu.

„Viděla jsem, jak z tebe odcházel,“ snažila se Corky uklidnit svou kamarádku. „Viděla jsem, jak vystoupil ven.“

„Nic z toho si nepamatuju,“ přiznala Kimmy. „Celou tu dobu. Z

téhle části mého života si nepamatuji vůbec nic. Je to, jako bych tehdy nebyla.“

„Ale teď jsi to zase ty,“ naléhala Corky. „Teď zase cítíš, že jsi to ty, viď?“

Kimmy přes tvář přelétl stín. Zatvářila se zamyšleně. „Nejspíš –

ano,“ odpověděla nejisté. „Někdy ti nevím. Občas si připadám jako blázen. Třeba se mi chce ječet, nebo sebou chci praštit na postel a brečet.“

„Ale neuděláš to, že ne?“ vyzvídala Corky.

„Ne.“ Chytila Corky za paži. Corky cítila, že má ruku jako kus ledu. „Corky – co když chce zabít někoho dalšího? Co když nás chce zabít všechny?“

„Ne!“ vykřikla Corky zděšeně. „Ne! Najdeme ho. Zastavíme ho.

Nějak ho zastavíme, Kimmy.“

Kimmy přikývla, ale nic na to neřekla.

Corky na ni upřeně hleděla. Chtěla Kimmy znovu ujistit. Chtěla ji uklidnit, že už je zlý duch nemá ve své moci.

Jak si Corky prohlížela kamarádčin obličej v nastávajícím příšeří, začaly jí v hlavě hlodat pochybnosti.

Poznala by Kimmy, kdyby zlý duch byl pořád v ní?

Kdyby to věděla, přiznala by to?

Jak na ni Corky upřeně hleděla, Kimmyin obličej začal žhnout.

Modré oči se rozzářily, jako by uvnitř bylo nějaké vnitřní světlo.

Corky zavřela oči.

Když je otevřela, kamarádka vypadala zase normálně.

„Zavolám ti,“ řekla Corky a vyrazila po cestě k domu, kde bydlela. „Ahoj, jsem doma!“

14

Corky za sebou zavřela domovní dveře a vešla do obývacího pokoje. „Je tu někdo?“ Nikdo se neozval.

Pěkně to tu voní. Corky se zhluboka nadechla. Rozeznala vůni pečeného kuřete, která se linula z kuchyně.

Domov, drahý domov, pomyslela si a cítila se trochu veseleji.

Otočila se ke schodišti. Na spodním schodu ležela hromádka pečlivě složeného prádla. Corky se sehnula, sebrala štos prádla a šla nahoru po schodech, aby si ho uložila ve svém pokoji.

Vešla s čerstvě vypranými věcmi v náručí do svého pokoje. Oči jí zalétly k oknu, ve kterém se třepetaly záclony. Pak pohlédla na postel.

„Ne!“

Zaječela a prádlo jí vypadlo z rukou. Z pokrývek vykukovala čísi šeredná, odulá hlava.

15

III.

Corky stála a s hrázou zírala na bezduchý znetvořený obličej.

Ani si nevšimla, že se rozletěly dveře u skříně.

„Aprííl!“ Ven vyskočil její mladší bratr Sean a dal se do hurónského smíchu.

„Seane!“

Plácal se do kolen, pak se svalil na zem a začal se koulet po koberci. Přitom ze sebe vyrážel salvy pištivého hysterického smíchu.

„Apríl! Apríl!“

„Seane – to vůbec není k smíchu!“ vykřikla rozzlobeně Corky.

Rozmáchla se, že ho z legrace plácne, ale on se se smíchem odkulil z jejího dosahu.

„Nech toho!“ křikla Corky. „Vážně, Seane! To není legrace. Je to pěkná pitomost.“

Překročila prádlo, které upustila, a přistoupila k posteli.

Jak jsem mu mohla na tohle skočit? ptala se sama sebe.

Ta pitomá hlava nevypadá vůbec jako opravdová. Je celá zelená a neforemná. A má jen jedno ucho!

„Naletěla!“ posmíval se jí Sean, celý bez sebe ze svého vítězství.

„Jenom jsem hrála, že jsem se vyděsila,“ řekla Corky a odvrátila se od postele.

„Jo. To víš, že jo,“ pokřikoval ironicky. „Nalítlas mi, Corky!“

Vyskočil na nohy, přiběhl k posteli a popadl oběma rukama hlavu.

„Postřeh!“ Vrhl se po ní.

Corky klopýtla dozadu, ale chytila ji.

„Skvělá, co?“ křenil se Sean. „Udělal jsem ji sám. Z papíru. Na výtvarce.“

16

Corky ji zkoumavě obracela v rukou, mračila se. „Co jsi za ten hroznej výtvor dostal?“ zeptala se. „Pětku?“

„Na výtvarce známky nedostáváme, ty huso!“ vyštěkl na ni Sean.

„Nenadávej mi,“ ohradila se Corky.

„Nenadávám, jen jsem řekl, že jsi husa.“

Hodila mu tu ohavnou hlavu nazpátek. „Dej si bacha. Oplatím ti to,“ varovala ho z legrace. „Teď je řada na mně.“

„Ó, už se bojím. Stráášně se bojím!“ vyjekl posměšně.

Přiskočila k němu a než mohl uniknout, natáhla obě ruce a rozcuchala mu blonďaté vlasy. Pořádně ji šťouchl do ramene.

Pak šli dolů na večeři.

Tu noc, když Corkyin pokoj zaléval úplněk záplavou mihotavého, bledě modrého světla, Bobbi vklouzla oknem dovnitř.

Corky sledovala, jak se její sestra vznáší nad její postelí a její dlouhé vlasy planou v bledé záři. Pomalu se nad ní pohybovala sem a tam, jako by byla pod vodou.

To se mi zdá, pomyslela si Corky.

Bobbi však vypadala tak opravdově. Jako živá.

Modré oči měla široce otevřené. Shlížela dolů na Corky a pomalu kmitala pažemi, jako by plavala.

Měla na sobě dlouhé, volné roucho, podobné noční košili, průsvitné a blyštící se v bledém světle, které pronikalo otevřeným oknem.

„Bobbi – co tu děláš?“ ptala se ze spaní Corky.

Bobbiiny tmavé rty se pohybovaly, ale žádný zvuk z nich nevyšel.

„Bobbi, proč vypadáš tak smutně?“

Temně modré rty, které odrážely studený, mrazivý měsíční svit, se znovu rozvlnily. Vlasy jí povlávaly kolem hlavy.

Corky se posadila a natáhla se k sestře. Avšak Bobbi se vznášela mimo její dosah.

„Nemůžu se tě dotknout,“ zavzlykala Corky. Hlas se jí zadrhl.

Naklonila se dopředu a snažila se dosáhnout, co nejvýš mohla.

Bobbi stále plula kousek dál.

Modré světlo teď vířilo kolem nich jako vzdušný vír, tichý a chladný.

17

„Bobbi – co chceš?“ chtěla vědět Corky. „Řekni mi to – prosím!“

Bobbi s chladnýma modrýma očima upřenýma na Corky

pohybovala rty. Bylo vidět, že se plně soustředí na to, co Corky sděluje. Corky ji však neslyšela, neuměla jí číst ze rtů, nerozuměla jí.

„Proč jsi tady?“ vzlykala Corky. „Co se mi to snažíš říct?“

Bobbi se snesla níž k sestře. Modré světlo kolem nich nepřestávalo vířit, obklopovalo je a oddělovalo od zbytku místnosti.

„Vypadáš tak smutně, Bobbi. Tak smutně,“ řekla Corky, dech se jí zadrhával, jen se rozplakat. „Řekni. Prosím. Řekni mi, proč jsi tady.“

Bez varování, bez projevu jakékoli pocitu Bobbi vztáhla ruku a chytila se za vlasy. Prudce trhla. Vlasy se nadzvedly a s nimi se odklopil i vršek její hlavy.

„Ach – ne –!“ zasténala Corky úlekem.

Bobbi zůstala klidná, držela si za vlasy vrchní část hlavy a druhou rukou něco ukazovala.

„Bobbi, co to děláš?“ vykřikla Corky jako přimražená na místě.

Bylo to příliš hrozné, aby se mohla dívat, a příliš podivné, aby se mohla odvrátit.

Bobbi se sklonila a snesla ještě blíž. Blíž.

Corky nahlédla do sestřiny otevřené lebky.

„Co to má být, Bobbi? Co mi ukazuješ?“

Corky zírala dovnitř hlavy. Prudce oddechovala. Ve tmě uvnitř lebky to začalo vibrovat a tepat. Corkyiny oči však brzy přivykly slabému světlu a ona uviděla, co se tam pohybuje.

Tisíce švábů, lezoucích po sobě.

Nacpaných Bobbi do hlavy jako kávová zrna do plechovky. Na tenkých nohou se škrábali jeden přes druhého a jejich těla do sebe narážela a klouzala po sobě v hrůzostrašném němém tanci.

„Ach.“

Corky se probudila a zalapala po dechu. „Bobbi –?“ Sestra zmizela.

Modré světlo bylo pryč a nahradil je obyčejný bílý měsíční svit.

Corky zjistila, že má noční košili promáčenou potem. Celá se třásla, bylo jí zima i horko zároveň.

„Co se to děje?“ divila se nahlas a usilovně mrkala, aby se vzpamatovala. „O Bobbi se mi nezdálo celé týdny.“

18

Čekala, až se přestane chvět. Pak se rozhodla, že se půjde napít.

Spustila nohy na podlahu.

Šlápla na něco živého. Něco křehkého. Něco, co se pohybovalo.

„Och!“

Corky nadskočila.

Pod její nohou něco křuplo.

Něco jí lezlo přes prsty u nohou.

Pohlédla dolů.

„Ne! Ach, ne!“

Švábi.

Tisíce nehlučných švábů pobíhalo po podlaze, jeden přes druhého.

Přelézali jí přes chodidla. Šplhali jí nahoru po nohou.

Jak se hemžili po zemi, jejich tmavá těla se leskla v měsíčním světle. Vlnící se, poskakující, pulsující koberec švábů.

19

IV.

„Pomozte mi!“

Začala zuřivě kopat, aby z nohou shodila šimrající šváby. Přitom klopýtala ke dveřím.

„Mami! Tati! Prosím!“

Při každém kroku cítila, jak jí švábi pod bosými chodidly praskají a rozmačkávají se. Zaplavila ji nevolnost.

„Pomozte mi!“

Ohnula se, aby si smetla lesklý hmyz z nohou a přitom vyrazila z pokoje do tmy a chladu úzké chodby.

„Mami! Tati!“

„No tak – co je?“ Dole v hale ve dveřích do ložnice se objevil pan Corcoran jen v kalhotech od pyžama. Protíral si oči a vypadal jako medvěd, který se vzbudil ze zimního spánku.

„Tati!“

„Corky, co to má znamenat?“ Vešel do haly, protáhl se a hlasitě zavzdychal.

„Švábi!“ podařilo se Corky vyhrknout. Bylo jí pořád špatně, stále cítila, jak po ní lezou a šimrají ji desítky nohou.

„Eh?“

„Švábi!“

„Corky, doufám, žes mě neprobudila kvůli tomu, že máš v pokoji švába,“ zlobil se. „Tohle je starý dům a ve starých domech někdy –“

„Co je to tu za povyk?“ přerušila ho paní Corcoranová, která se náhle objevila za svým manželem. Odhrnula si vlasy z čela. „Corky, proboha, co je –?“ Přiběhla ke Corky a objala ji. „Celá se třeseš. Co je, zlato?“

20

Corky se snažila odpovědět, ale hlas se jí zadrhl v hrdle.

Odtáhla se od matky a chytila ji za ruku. Táhla ji ke svému pokoji.

„Švábi, mami,“ podařilo se jí nakonec vyrazit.

Otec šel za nimi a kroutil hlavou. „Říká to pořád dokola. Švábi.“

Šli za Corky do pokoje. „Podívejte,“ vyzvala je. Prošla dveřmi a rozsvítila. Zhluboka se nadechla, aby potlačila vlnu nevolnosti a ukázala na podlahu.

„Jen se podívejte.“

Všichni tři pohlédli dolů na vínový koberec. „Nic nevidím,“ řekl pan Corcoran potichu.

Paní Corcoranová se starostlivě zadívala na Corky.

Švábi byli pryč.

„Hele, lidi, vzbudili jste mě!“ Chodbou zazněl Seanův rozzlobený hlas.

Otočili se a uviděli, jak strká blonďatou hlavu do pokoje.

„Seane – nevyvedls sestře nějaký kanadský žertík?“ zeptal se pan Corcoran ostře.

Zatvářil se naprosto nevinně. „Kdo – já?“

„Hurá! Už jsme tady!“ zahlaholila Corky při pohledu z okna autobusu, který se kodrcal malým areálem Madisonské vyšší střední, kde se konalo soustředění. Cesta ze Shadyside trvala skoro hodinu a děvčata se celou dobu smála, žertovala a zpívala.

„To je perfektní!“ prohlásila s nadšením Hannah.

„Všechny

cihlové budovy jsou obrostlé břečťanem. Jako v nějakém filmu!“

„Ale je tu vůbec někdo?“ zajímala se Debra, která se nakláněla přes Corky, aby viděla oknem ven.

„Jarní prázdniny,“ hlásila Kimmy z předního sedadla.

„To znamená – žádný kluci!“ zděsila se Ronnie.

Vypadala tak zdeptaně, že se všichni rozesmáli.

Simmons, mladý blonďatý řidič, ukázal na rozlehlou tělocvičnu s kopulovitou střechou. Pak zajel k vysoké cihlové ubytovně kousek od ní. Jakmile autobus zastavil, přispěchala mladá žena, pracovnice z ubytovny, aby děvčata přivítala a přidělila jim čísla jejich pokojů.

Za pár minut už byly Corky, Kimmy a Debra ve svém pokoji.

Obrovské okno mělo výhled na celý areál. Zdi byly natřeny na 21

zeleno, nízký strop byl jasně žlutý. Dva malé psací stoly stály stažené těsně k sobě uprostřed místnosti. Třetí stolek stál u zdi mezi dvěma nízkými prádelníky. Na jeden z nich kdosi připevnil plakát.

„Beru si tuhle postel,“ prohlásila Debra a pohodila batoh na úzkou postel pod oknem. „Musím spát u okna.“

U protější zdi Corky objevila palandu. „Chceš spát nahoře nebo dole?“ zeptala se Kimmy.

Ta pokrčila rameny. „Třeba nahoře.“

„Areál je mnohem větší, než jsem myslela,“ řekla Debra a dívala s e p ř i tom oknem ven na zelené nádvoří, travnatou čtvercovou plochu, obklopenou cihlovými školními budovami a dalšími ubytovnami. „To je ale škoda, že tu nikdo není.“

„Jenom fanynky,“ ozvala se Kimmy. „Tucty a tucty fanynek.“

Otevřela si kufřík a začala vybalovat tílka, teplákové soupravy a změť ponožek a cpala je do horní zásuvky nízkého prádelníku z javorového dřeva vedle palandy.

Corky se rozesmála a ukázala prstem: „Jseš si jistá, že sis vzala dost ponožek?“

Kimmy zrůžověly tváře. Odhrnula si pramen vlasů z čela. „Hodně se mi potěj nohy.“ Zvedla oči ke Corky. „Někdo nerad nosí tytéž ponožky celej měsíc!“ popíchla ji. Vytáhla z kufříku opelichaného hnědého medvídka a hodila ho nahoru na palandu.

„Jů,“ vykřikla Debra na druhé straně pokoje. „Kimmy, neříkej, že ještě spíš s méďou!“

„Už i můj malej bráška se bez něj obejde,“ posmívala se Corky.

„Ale tvůj medvídek je fakt roztomileji“

Kimmyiny tváře ještě víc zčervenaly. „Nemám ho na spaní. Jen…

si ho beru všude s sebou. Je to něco jako talisman pro štěstí.“

„M á m d o j em, že štěstí budeme potřebovat,“ řekla Debra zamyšleně.

Její poznámka vnesla do pokoje chlad. Všechny ztichly. Debra, s rukama zkříženýma na prsou, dál vyhlížela z okna. Kufr nechala zavřený.

Corky poznala, že všechny myslí na zlého ducha. Pronásledoval je na soustředění? Byl teď s nimi v místnosti a skrýval se v jedné z nich?

22

Aniž si to Corky uvědomila, upřela pohled na Kimmy. Zdálo se, že Kimmy je velmi nervózní. V autobuse, kterým jely ze Shadyside, byla tak nesvá, že s nimi nezpívala, ani nežertovala.

Corky seděla v malém autobusu vzadu vedle Debry a svěřila se jí se svým snem. Vyprávěla Debře, jak si Bobbi oddělila vršek hlavy, o švábech, které měla uvnitř i o těch, které, jak si myslela, viděla na zemi ve svém pokoji.

Věděla, že Debra se jí smát nebude. Od té doby, co minulý podzim byl zlý duch odhalen, Debra začala být posedlá okultismem, starými pověrami a duchy. Okolo krku začala nosit na řetízku krystal, o kterém věřila, že má zvláštní moc. Pročítala knihu za knihou o spiritismu, okultismu a černé magii.

„Sny jsem studovala,“ řekla Debra vážně a své ledově modré oči upřela na Corky.

„Co mohl ten hrozný sen znamenat?“ chtěla vědět Corky. „Víš, bylo to tak hrozný.“

„Bobbi se ti snažila něco říct,“ odpověděla tiše Debra. „Chtěla ti něco ukázat.“

„Ukázat co? Šváby?“ ptala se Corky. „Proč by mi chtěla ukazovat šváby?“

Debra se zamyšleně kousla do spodního rtu. Zavrtěla hlavou.

„Nevím, Corky. Nemůžu na to přijít.“

Corky na sen chtěla zapomenout a pěkně si užít soustředění. Ale bylo obtížné se ho zbavit. Pronásledoval ji až na místo soustředění.

Jestlipak ji sleduje i zlý duch?

Všechny tři dívky byly vytrženy ze svých chmurných myšlenek hlasitým zaklepáním na dveře.

Debra byla u dveří první a otevřela je. „Hanno! Ahoj!“ zvolala.

Hannah v zeleném tričku přes černé leggingsky prošla kolem Debry doprostřed pokoje. Nesla dva velké kožené kufry, každý v jedné ruce. Postavila je s žuchnutím na zem a hlasitě zavzdychala.

„Uf.“

„Co se děje?“ divila se Debra, zavřela dveře a šla za Hannou.

Kimmy a Corky na ni udiveně zíraly.

„Holky, můžu bejt s váma na pokoji?“ zeptala se Hannah a sáhla si na záda, aby si upravila dlouhý cop.

23

„Eh?“ vyrazila Corky překvapením.

„U Ronnie a Heather pro mě není místo,“ vykládala. „Zaplnily prádelníky dřív, než jsem začala vybalovat. A koukněte, co všechno mám s sebou.“ Ukázala na dva nacpané kufry.

„Váš pokoj je větší,“ pokračovala Hannah a rozhlížela se kolem sebe. „Tam v tom pokoji jsem si neměla kam dát věci.“

„Ale Hanno –“ namítla Kimmy.

„A vemte si tohle,“ mluvila dál Hannah a nechala Kimmy bez povšimnutí. „Ronnie si zabrala vrchní postel na palandě, i když jsem jí říkala, že dole spát nemůžu. Chci říct, že prostě nesnáším, aby nade mnou někdo spal. Víte? Ale ona byla tak tvrdohlavá, že se odmítla přestěhovat dolů.“

„A co ta další postel?“ připomněla Kimmy. „Je tam přece ještě třetí postel, ne?“

„Jo. Jasně,“ rozhorlila se Hannah.

„Ale tu obsadila Heather.

Prohlásila, že musí spát u okna, jinak že nemůže dejchat.“

„Takže, holky, můžu bydlet s váma?“ zeptala se znova Hannah.

„Ale tady jsou jen tři postele,“ namítala Corky.

„Jo. Tyhle pokoje jsou určený pro tři,“ dodala Kimmy a ukazovala kolem. „Tři stoly, tři skříňky, tři postele.“

Hannah si znovu povzdechla a nešťastně zakoulela očima.

Našpulila rty a zatvářila se rozmrzele. „No, dobře a nemohla by si to jedna z vás se mnou vyměnit?“ zeptala se váhavě.

„Já už jsem úplně vybalená,“ protestovala Kimmy. Zaklapla svůj prázdný kufr.

„Ale, no tak,“ naléhala Hannah tichým hlasem. „Někdo si to se mnou vyměňte. Měly byste. V tom pokoji mám hrozně stísněnej pocit. Zešílím tam. Fakt tam úplně zešílím.“

Pohlédla z Debry na Corky, pak se vrátila pohledem na Debru.

„No… tak dobře,“ smilovala se nad ní Debra. „Když je to pro tebe tak důležitý, Hanno –“

„Ano, je! Díky, Debro!“ vykřikla Hannah. A k Debřině údivu k ní přiskočila a objala ji. „Ty jsi opravdová kamarádka!“ zapištěla.

„O nic nejde,“ řekla Debra a pohledem dala Corky najevo, jak je jí trapně. Začala si sbírat věci.

Hannah si odvlekla své kufry k Debřině posteli u okna.

24

„Hele, přijdeme pozdě,“ vykřikla Kimmy při pohledu na hodinky.

„Ve dvě hodiny máme bejt v tělocvičně.“

„Ahoj, uvidíme se tam,“ zavolala Debra. Dveře se za ní zabouchly.

„Kde je tělocvična?“ ptala se Hannah, zatímco otvírala první kufr a začala vybalovat.

„To je ta velká šedá budova s kopulí. Pamatuješ? Jeli jsme kolem ní,“ vysvětlovala Corky.

„To nemůžu včas nikdy vybalit,“ postěžovala si Hannah. Otočila se na Kimmy. „Která skříň je moje?“

Kimmy jí to ukázala. „Musíš si pospíšit. Když přijdeme pozdě, strhnou nám body.“

„I na trénink? To není fér,“ namítala Hannah. „Musíme si obléct uniformy?“

„Na trénink ne,“ řekla Kimmy. „Jenom večer na závody.“

„Pokaždý vyhrajem!“ prohlásila Hannah. „Prostě to vím.“

„To je ale kuráž,“ poznamenala Corky ostře.

„Corky, mohla bys mi udělat velkou laskavost?“ zeptala se Hannah, když vybalovala z kufru třetí džíny.

Proč má s sebou tolik džínů? divila se Corky. Proč si na týdenní pobyt vzala dva kufry?

„Jistě. Jakou?“ chtěla vědět.

„Mohla bys mi napustit vanu teplou vodou?“

Tohle přání vyvedlo Corky z míry. „Cos to říkala?“

„Jestli bys mi mohla napustit vanu? Po tý dlouhý cestě autobusem si připadám hrozně špinavá, ale musím si vybalit ty věci. A nechci přijít pozdě. Uděláš to, prosím?“

Corky mrkla na Kimmy. Ta legračně zašilhala.

„Jo, jasně,“ řekla Corky Hanně. Vykročila ke koupelně.

„Jsi zlatá,“ švitořila Hannah a vytahovala z kufru dvoje denimové kraťasy.

Ta má ale drzost, pomyslela si Corky rozzlobeně. Vážně si o sobě myslí, že je nějaká princezna, nebo co.

Corky odhrnula bílý plastový závěs, pak se sehnula, aby pustila vodu.

Nejdřív si Hannah stěžuje, že ten pokoj je pro ni malý, přemýšlela 25

Corky čím dál víc naštvaná. Pak mě komanduje jako nějakou služku.

To je k nevíře!

„Tak už ti to teče,“ oznámila Hanně, když se vrátila do pokoje.

„Díky,“ zamumlala Hannah vytržená ze soustředění. Právě si vyrovnávala líčidla a další kosmetiku nahoru na prádelník.

„Radši už půjdeme,“ řekla Corky Kimmy. Šla k zrcadlu a projela si kartáčem rovné, blonďaté vlasy. „Jsi hotová?“

„Za chviličku,“ odpověděla Kimmy. Zmizela v koupelně a zavřela za sebou dveře.

„Sejdeme se v tělocvičně,“ řekla Corky Hanně.

„Jo, dobře,“ ozvala se Hannah a začala vybalovat druhý kufr.

Kimmy se vynořila z koupelny. „Ať ti to netrvá moc dlouho,“

upozorňovala Hannu.

Corky šla za Kimmy na chodbu. Zavřela za sebou dveře. Uslyšela cvaknout západku, jak Hannah zevnitř zamkla dveře. „Je to vůbec možný?“ divila se Corky, když vykročily k výtahu.

Kimmy se zarazila. „A jé! Zapomněla jsem si bambule. Slečna Greenová říkala, že mě bude bodovat, když si na ně budu pamatovat.“

Obě se otočily a šly zpátky k pokoji. „To bylo o chlup,“ řekla Kimmy.

Natáhla ruku ke klice.

Ruka se jí však ve vzduchu zastavila, když se ozvalo zaječení.

Obě dívky ztuhly. Další pištivý jekot.

To je Hannah, uvědomila si najednou Corky. Hannah vevnitř v pokoji, ječící hrůzou.

26

V.

Corky šmátrala v tašce po klíči od pokoje. Kimmy divoce bušila do dveří. „Hanno – co se ti stalo. Hanno!“

Třesoucí se rukou Corky konečně vrazila klíč do zámku a otevřela dveře.

V tu chvíli, když se ona a Kimmy vřítily do místnosti, vyběhla z koupelny Hannah s obrovskou hnědou osuškou, omotanou kolem sebe. Ještě z ní kapala voda. Ukázala vyčítavě prstem na Corky, oči zlostí vypoulené.

„Jak jsi mohla?“ zavřískala pronikavým, vysokým hlasem. „Jak jsi mohla?“

„Hanno – c o s e stalo?“ vyhrkla Corky, která na ni užasle zírala, dokonale zmatená.

„Co se stalo?“ opakovala Kimmy hned po ní.

„Jaks jen mohla? Jaks jen mohla?“ opakovala Hannah horečnatě.

„Chtělas, abych se opařila!“

„Co?“ vyrazily obě dívky jednohlasně.

„Ta voda. Byla strašně horká! Nevěděla jsem to. Vlezla jsem do ní. Věřila jsem ti.“

„Ale, Hanno –“ začala Corky.

„Koukněte na moje nohy!“

kvílela Hannah. „Koukněte!“

Nadzvedla si osušku, aby dívky lépe viděly. „Chtělas mě opařit!“

opakovala.

Corky pohlédla Hannah na nohy. Byly stále mokré a obě byly od chodidel až ke kolenům jasně červené.

„Ale to není možný. Tu vodu jsem zkoušela,“ odporovala jí Corky.

27

Hannah na ni vrhla zuřivý pohled. „To je tak hnusný? Já – já –“

zadrhla se.

„Voda asi začala téct vřelejší, když Corky odešla,“ bránila ji Kimmy.

„Vážně jsem ji zkoušela. Fakt,“ trvala na svém Corky s pohledem upřeným na nachové fleky na nohou Hanny.

Hannah si přitáhla osušku těsněji k tělu. Nic na to neřekla.

„Nechtěla jsem ti ublížit,“ zamumlala Corky.

„Máme tě odvést na ošetřovnu?“ zeptala se Kimmy.

Hannah zavrtěla hlavou. „Už to začíná být lepší. Jen jsem se lekla, to je všechno.“

„Je mi to fakt líto,“ řekla Corky. „Ale vím, že když jsem odcházela, ta voda byla akorát.“

Hannah pokrčila rameny. „Dobře. Asi jsem reagovala přehnaně.“

„Jsi si jistá, že jsi v pořádku?“ optala se Kimmy.

„Jo, je mi dobřen“ odpověděla Hannah. Udělala pár kroků doprostřed pokoje. „Už jsem oukej. Promiňte, že jsem tak vyváděla.“

Otočila se a zmizela znovu v koupelně.

„Ahoj v tělocvičně!“ zavolala Kimmy. „Vysvětlíme slečně Greenový, proč přijdeš pozdě.“

Corky otevřela ústa v tichém povzdechu. Náhle jí totiž bleskla hlavou vzpomínka na sestru. Bobbi zemřela, protože se opařila vařící sprchou, uvědomila si Corky.

„Já jsem vážně tu vodu zkoušela,“ mumlala si Corky spíš pro sebe.

Kimmy zvedla krabici bambulek. Pak zamířily ven ze dveří.

„To je divný,“ huhlala Kimmy a kroutila hlavou, když kráčely rychle dolů dlouhou chodbou k výtahům. „Divný!“

To teda je, přemýšlela Corky.

A pak si vzpomněla, že Kimmy šla do koupelny, když voda ještě tekla.

Tak to bylo, řekla si Corky pro sebe. Těsně před tím, než jsme odešly z pokoje, Kimmy šla do koupelny.

Když došly na dohled k výtahům, pohlédla na Kimmy. Ta se dívala upřeně před sebe, tvářila se lhostejně, její obličej neprozrazoval žádné pocity.

28

Šla Kimmy do koupelny a otočila kohoutkem horké vody? hádala Corky.

Snažila se Kimmy Hannu opařit?

„Hej, Ameriko – už je čas!

Shady side se baví zas!

Přišly jsme světu vyjevit,

že shadysideská show je hit!“

Šestice členek shadysideského týmu odříkala nahlas nacvičený pokřik a zakončila ho synchronním přemetem vzad.

„Au!“ vykřikla Ronnie, která ztratila rovnováhu, upadla a narazila si ruku.

Když se ostatní členky týmu shlukly kolem Ronnie, slečna Greenová zapískala. Kimmy a Debra pomohly Ronnii na nohy.

„Jsem v pořádku,“ tvrdila Ronnie. „Vážně, je to dobrý.“

Vyzkoušela rameno, kroužila paží jako vrtule u letadla. „Zdá se, že je to oukej.“

„Takže si zkusíme to cvičení znovu,“ řekla slečna Greenová příkře. Pohlédla k postranní čáře, kde si jeden z funkcionářů překotně zapisoval poznámky do bloku.

Slečna Greenová znovu zapískala.

Piškot se nesl celou obrovskou tělocvičnou. Týmy fanynek z patnácti různých škol křičely, tančily, vyskakovaly. Tenisky vrzaly a duněly na nablýskané podlaze. Popěvky se odrážely od vykachlíkovaných zdí.

Jak to tu báječně zní, pomyslela si Corky. Mám dojem, že takhle to nezní nikde jinde na světě!

Pár metrů stranou cvičenky Reawoodských Buldoků trénovaly ve dvojicích pyramidy. Jejich modré a zlaté uniformy, které měly na sobě, ačkoli to nebylo povinné, zářily novotou.

„Podívej se na tamtu holku. Jejich kapitánku,“ řekla Corky Kimmy. Musela jí křičet do ucha, aby ji bylo slyšet. Ukázala na dívku s nádhernými, dlouhými, rusými vlasy. „Ta je fakt úžasná!“

„Já ji znám!“ zvolala Kimmy. „Chodila se mnou do nedělní školy.

Jmenuje se Blair O’Connellová. Je úžasná – a dobře to ví!“

Pozorovaly Blair, jak udělala přepychovou hvězdu a pak se s lehkostí vyhoupla partnerce na ramena. Vlasy jí přitom vlály jak 29

vlajka vítězství.

„Jů,“ vydechla Corky a zakroutila obdivné hlavou. „Je vážně skvělá!“

„Můžeme ji porazit!“ vykřikla Hannah, která se znenadání objevila za Corky a Kimmy. „Musíme jen trochu víc dřít, to je všechno! Tak jedem!“ zvolala Hannah a zatleskala rukama.

„Ukážeme Buldokům, že nejsou takoví favoriti!“

Hannah se chová, jako kdyby byla kapitánka, pomyslela si Corky trpce. Přesto zjistila, že jí její nadšení i tak chytilo. Vypudila z mysli všechny nepříjemné myšlenky a vrhla se s plným zápalem do cvičení.

„Hej, Ameriko – už je čas!

Shady side se baví zas!“

Zatímco shadysideský tým předváděl svůj pokřik, viděla Corky, že Blair O’Connellová je sleduje s rukama zkříženýma na prsou a kyselým výrazem ve tváři. Když jejich číslo končilo a Ronnie si znovu špatně načasovala přemet vzad a upadla, Corky zpozorovala, že se Blair škodolibě směje a ukazuje Ronnii jedné z dalších členek svého týmu.

Kimmy přistoupila ke Corky. Zřejmě Blair rovněž sledovala.

„Nikdy jsem ji neměla ráda,“ řekla Corky do ucha,

„je strašně

nafoukaná. Je přímo odporná.“

„Ale jakou má postavičku!“ ozvala se Corky. „Je tak vysoká a – a

– koukni, jak má štíhlej pas a –“

Zlostný hlas slečny Greenové přerušil jejich rozmluvu. „Nejsme tu jako diváci,“ hubovala. „Začneme znovu. Ronnie, hodláš tentokrát dopadnout na nohy nebo na zadek?“

Ronnie zrudla. Horní ret se jí leskl potem. Popadla se za kudrnaté vlasy barvy mědi a vyrazila zlostný vzlyk. „Teď už to zvládnu!“

slíbila.

„Tak jedem! Jedem! Jedem!“ vykřikla Hannah, poskakovala a tleskala.

Je to fanynka fanynek, pomyslela si Corky uštěpačně. Očima přeskočila z Hanny na Blair. Dvě ze stejného těsta, napadlo ji trpce.

Až na to, že Blair má větší talent.

Corky se postavila do řady s ostatními, aby mohly znovu začít 30

svoje číslo. V tělocvičně bylo teď větší vedro, vzduch byl těžký a vlhký.

Volání, pokřiky, zpěv a tleskání – to všechno způsobilo, že se Corky zatočila hlava. Na chvilku zavřela oči, ale ostré světlo nezmizelo. Rozléhající se zvuky pouze zesílily. Znovu otevřela oči a začala cvičit.

Šlo to lépe. Přinejmenším Ronnie neupadla. Corky znovu pozorovala Blair O’Connellovou v její přiléhavé modro-zlaté uniformě a s výrazem povýšeného veselí na krásné tváři.

Provedly cvičení ještě jednou. Pak jim slečna Greenová dala za úkol, aby trénovaly přemety.

Během cvičení funkcionáři obcházeli a pečlivě pozorovali každý tým, dělali si poznámky a krátce pohovořili s trenéry a vedoucími.

Corky předvedla přemet a pak vyskočila a udělala roznožku.

To bylo vážně slušný, pomyslela si a těžce oddychovala. Je to tedy pořádný trénink, ale už se do toho dostávám.

Hřbetem ruky si otřela z čela pot.

„Corky, můžu ti dát malou radu?“ ozvala se nahlas Hannah a přikročila k ní. To není otázka, došlo v tu ránu Corky. „Na tu roznožku se musíš víc odlehčit,“ nabádala ji Hannah. „Skáčeš pořád trochu nízko.“

„Eh?“ Corky si nebyla jistá, jestli slyšela dobře. To jí skutečně nováček Hannah udílí rady před celým týmem?

„Když budeš mít chodidla víc u sebe, můžeš výskok zvládnout líp,“ pokračovala Hannah. „Podívej. Ukážu ti to.“

Skutečně předvedla roznožku, vyskočila přitom vysoko ze země.

Cop jí vlál a oči upírala celou dobu na Corky. Elegantně doskočila a potěšené se usmála. „Vidělas?“

„Díky, Hanno,“ řekla Corky bez nadšení. „Zkusím to.“ Rychle se otočila a odcházela k Debře a Heather.

To je ale neuvěřitelná drzost, zlobila se v duchu Corky.

Nevadí mi, když mi radí ostatní holky. Ale Hannah si fakt myslí, že je mistryně světa!

Vždyť je to jen začátečnice. Bobbi a já jsme byly v Missouri na celostátním přeboru. Myslím, že se bez jejích rad obejdu.

„Hej – nemr a č s e ! “ zavolala Debra, když uviděla Corkyin 31

nazlobený výraz a sevřené rty. „Lidi se dívaj,“ dobírala si ji. „Když se na vteřinu přestaneš usmívat, deset bodů dolů.“

Aby udělala Debře radost, nasadila Corky zářivý úsměv.

„To je lepší,“ smála se Debra. Pohrávala si s krystalem, který stále nosila na krku. Udělala na ni povzbudivý posunek a pak začala znovu nacvičovat s Heather pyramidu.

Corky si ani nevšimla, že k ní zezadu přistoupila Kimmy. Když na ni Kimmy promluvila, lekla se, až nadskočila. „Někdo musí dát Hanně za vyučenou,“ řekla Kimmy s překvapivou trpkostí.

„Co?“ Corky si neuvědomila, že Kimmy přihlížela lekci na téma výskok, kterou jí uštědřila Hannah.

„Je to potvora,“ procedila Kimmy stisknutými zuby. „Někdy bych ji prostě zabila – ty ne?“

Způsob, jakým ta slova Kimmy pronesla, v Corky vyvolal mrazení.

Někdy bych ji prostě zabila.

Corky pokrčila rameny. „Hannah je zkrátka Hannah.“

Kimmy na ni bezvýrazně zírala.

Zaznělo pískání. Fanynky byly svolány na schůzku, kde se dozvěděly o večerním soutěžení. Každý večer bude menší soutěž.

Pátý a poslední večer se bude konat hlavní soutěž. Každý tým předvede svoji nejsložitější sestavu a vítězům budou uděleny ceny.

Po schůzce šla Corky sama zpět přes nádvoří do ubytovny. Nohy ji bolely. Byla rozpálená a zpocená. To byl ale trénink! říkala si.

No, Debra je varovala, že soustředění je především tvrdá dřina.

Když procházela téměř pustým areálem, osvěžil ji chladný podvečerní větřík. Několik studentů objíždělo nádvoří na kolech.

Otevřela skleněné dveře ubytovny a vkročila dovnitř. Tenisky jí vrzaly po mramorové podlaze na cestě k výtahům. Ve vestibulu bylo pusto a ticho, ale kdesi daleko dole v hale hrála country hudba.

Při myšlence na pořádnou studenou sprchu Corky vstoupila do výtahu a vyjela do šestého patra. Vystoupila a pustila se po tmavém koberci ke svému pokoji.

Překvapilo ji, když se jí tenisky přilepily ke koberci.

„Co se děje?“ vykřikla nahlas a pohlédla dolů.

Zdálo se, že se koberec pohybuje, že se vzdouvá jako vlny.

32

„No tak!“ vyjekla Corky.

Mrkla. Jednou. Dvakrát. Čekala, že až si oči přivyknou na tmavou chodbu, vidiny přestanou.

Pokoušela se jít, ale podlaha byla lepkavá a mokrá. Koberec se stále vlnil, byl silný a černý a převaloval se jí přes tenisky.

„Ne!“ zaječela Corky. Uslyší ji někdo? proletělo jí hlavou. Je tady nahoře vůbec někdo?

Celý koberec se přeměnil v černé, kalné moře, které se převalovalo, vzdouvalo a houpalo sem a tam.

„Nemůžu chodit!“ ječela Corky. „Je tu někdo? Pomozte mi!“

Hustá tekutina podobná bublajícímu asfaltu se vzedmula a přelila se jí přes tenisky až po kotníky.

Táhne mě to dolů, uvědomila si Corky.

Nemohu se hýbat.

Je to strašně lepkavé.

Táhne mě to dolů.

„Pomoc!“

33

VI.

„Strašně to lepí!“ vykřikla Corky znovu. „Nemůžu – nemůžu se hýbat!“

Vzhlédla a spatřila Debru. Její obvykle klidné rysy byly staženy do grimasy hrůzy.

„Corky – co je? Co děláš na tý zemi?“ Debra si dřepla na zem a objala Corky kolem třesoucích se ramen.

„Strašně to lepí,“ opakovala Corky stále omámeně.

„Co lepí? Co se stalo?“ vyptávala se Debra překotně.

Corky si uvědomila, že klečí na kolenou. Na tmavém koberci.

Na pevném koberci.

Už se nepřevaloval, ani nevzdouval.

Zmateně přejížděla dlaněmi po suchém koberci. „Debro?“

Debra na ni upřeně hleděla. Stále ji držela kolem ramen v ochranném gestu. „Proč jsi na zemi, Corky? Upadlas?“

Corky se zvedla zpět na kolena. Zavrtěla hlavou. „Ne. Neupadla jsem. Stáhlo mě to dolů.“

Debra otevřela údivem ústa. „Cože?“

„Ten koberec. Začal se kroutit sem a tam a pak se změnil v lepkavou tekutinu. A pokoušel se mě stáhnout dolů.“ Corky pátravě hleděla na Debru a snažila se vyčíst z jejího výrazu, zda jí věří.

Debra zavřela oči. „Zlý duch,“ řekla tichým hlasem.

„Ano,“ okamžitě souhlasila Corky.

„Je tady,“ zašeptala Debra. „Cítím to.“ Pustila Corky a nahmatala rukou krystal, který jí visel kolem krku. S očima stále zavřenýma převalovala krystal rychle v dlani a pak jej pevně stiskla.

Otevřela oči, postavila se a natáhla obě ruce ke Corky. „Pomůžu 34

ti,“ řekla mírně. „Pojďme zpátky do tvého pokoje.“

„Kdo mi to dělá?“ ptala se Corky a jednou rukou se nejisté opírala o zeď. „Kdo mě takhle trápí?“

Debra se stisknutými rty zamyšleně zavrtěla hlavou. „Nevím, Corky,“ špitla a vedla ji do pokoje. „Opravdu nevím.“

Buldoci ve večerní soutěži snadno zvítězili. Předvedli nekonečné rapové číslo, které rozhodčí naprosto nadchlo. Zdálo se, že Blair O’Connellová s nádhernými rusými vlasy, které za ní poletovaly, popírá svými skoky a přemety zákon gravitace.

Týmy ostatních fanynek se shlukly, čekaly na svá vystoupení v soutěži a očividně s obdivem přihlížely, jak Blair sebejistě předvádí svůj okázalý sólový výstup v nacvičeném představení.

„Ta se ale naparuje,“ pošeptala Kimmy Corky, když Blair a Buldoci zakončili svoje rapové vystoupení sérií synchronizovaných přemetů. „Blair není doopravdy ladná. Je to jen akrobatka.“

Corky se zasmála.

„Rozhodčí jsou uchváceni. Nejspíš se jim

akrobatky líbí!“

Kimmy se zamračila a šla pryč.

„Můžeme je porazit! My jsme nejlepší!“ křičela Hannah a nadšeně tleskala. „Tygři, do toho!“ vřískala.

Rytmu se chytila i ostatní děvčata a tleskala s Hannou. „Tygři, do toho!“

Když však přišel čas, aby se shadysideský tým předvedl, každá z toho byla trochu vedle. A když ještě Ronnie a Heather špatně načasovaly závěrečný skok, Corky si uvědomila, že tohle není zrovna jejich večer. Tým Tygrů s tleskáním odklusal, aby se připojil k obecenstvu, které sledovalo vystoupení dalšího družstva.

„Porazíme je zítra večer!“ horovala hlasitě Hannah. „Jenom jsme teď ztratily nervy! Ztratily jsme nervy!“

„Jasně! Porazíme je!“ ozvala se Kimmy, ale nedokázala projevit tolik nadšení jako Hannah.

Poté, co Blair a tým Buldoků dostaly cenu za první místo, rozhodčí v červenobílé bundě zvedla ruku, aby si zjednala ticho.

Hlahol vzrušených hlasů v obrovské tělocvičně přešel v tlumený šepot.

„Poslední večer budeme každé člence vítězného týmu udělovat 35

odznak za projevené nadšení. Odznaky budou v barvách vaší školy a mohou sloužit k tomu, aby vás povzbuzovaly na soustředěních a srazech,“ oznámila. „Avšak po všechny ostatní večery oceníme červenou stužkou dívku s největším elánem z každého týmu. Dnes večer bylo tady v tělocvičně tolik elánu a nadšení, že je to až k neuvěření!“ křičela a zvedla vzhůru obě ruce s červenými stuhami.

„Chtěla bych, abyste se samy pochválily a zatleskaly si.“

Tělocvična se doslova otřásla explozí hlasů, dupáním a tleskáním.

Když ovace skončily, rozhodčí vyvolávala jména těch, které získaly červenou stužku. Blair

O’Connellová převzala tu svou

samozřejmě se širokým úsměvem, přitom mávala na své skandující kolegyně.

V týmu Tygrů byla vítězkou Hannah. Při vyhlašování svého jména zaječela radostí a když cestou k přebrání ceny předvedla hvězdu, sklidila projevy úžasu.

Corky pohlédla na Kimmy, která zvedala oči v sloup. Pak si Corky všimla, že Debra se usmívá a zapáleně Hanně tleská.

Když se poskakující Hannah vrátila zpátky se stužkou, kterou nesla triumfálně nad hlavou, Debra se na ni vrhla a stiskla ji v objetí.

Obě dívky pak odcházely spolu a mířily k východu.

No né, divila se Corky a sledovala je očima mezi ostatními, hlučně odcházejícími dívkami. Odkdy se Debra s Hannou tolik kamarádí?

Corky si uvědomila, že trochu žárlí. Vždyť Debra byla přece její kamarádka.

„Corky – dohoním tě později!“ Corky uviděla, jak ji volá Kimmy a překřikuje halasení davu. Kimmy říkala ještě něco, ale slova byla úplně přehlušena.

Corky pomalu postupovala davem. Když míjela Blair

O’Connellovou, zaslechla, jak se naparuje před jinou členkou Buldoků, vysokou, hezkou dívkou, ostříhanou úplně nakrátko. „Letos tu není skoro s kým soutěžit,“ prohlásila Blair nafoukaně.

„Loni to bylo lepší,“ ozvala se její kamarádka.

„Jsou tady samý chudinky,“ pokračovala Blair. Mluví naschvál hlasitě, aby ji všichni slyšeli, pomyslela si Corky a zakabonila se.

„Slyšelas ty dětský rýmovačky?“ hulákala se smíchem Blair a 36

vrtěla hlavou. „Co to tu je? Mateřská školka nebo co?“

„Nejsou tu ani žádný hezký kluci,“ posteskla si ta druhá.

Zmizely Corky z doslechu.

Ty jsou ale vážně nafoukaný, pomyslela si Corky. Hlavně Blair.

Je dobrá, ale ještě jsem neviděla nikoho tak domýšlivýho.

Ráda bych je jednou porazila, říkala si v duchu Corky a cítila, jak v ní narůstá zlost. Aspoň jednou. Ráda bych ukázala Blair O’Connellový, co je to opravdový umění povzbuzovat.

Aspoň jednou. Ráda bych jí smazala ten nadutej, povýšenej úsměšek z její dokonale dokonalý tvářičky.

Třeba zítra…

Později v noci se Corky převalovala v posteli na neútulné ubytovně a znovu se jí zdálo o Bobbi.

Bobbi proplula oknem, dlouhá, téměř průhledná, noční košile třepetala kolem ní, blond vlasy jí vlály kolem obličeje a vytvářely jí okolo hlavy světelný rámec.

„Bobbi!“ vykřikla Corky ve spánku.

Jako předtím vztáhla k sestře obě ruce. A znovu pocítila zklamání, srdcervoucí zklamání, že se jí nemůže dotknout.

„Bobbi, proč jsi tady?“

Mrtvá sestra se vznášela nad postelí a hleděla smutně na Corky.

„Prosím tě, Bobbi, mohla bys mi to říct? Mohla bys mi říct, proč jsi tady?“

Znovu Bobbi promluvila a znovu z jejích úst žádný zvuk nevyšel.

„Bobbi, vypadáš tak smutně, tak ustaraně. Řekni, jakou zprávu mi přinášíš,“ úpěnlivě ji prosila Corky.

Bobbi se snesla jen kousek nad postel a pohlížela dolů na Corky truchlivým pohledem.

A pak, tak jako v předcházejícím snu, se chytila oběma rukama pevně za vlasy a prudce trhla.

Vrchní část lebky i s vlasy se jí odklopila. Bobbi ji podržela stranou a sehnula se, aby Corky mohla nahlédnout dovnitř hlavy.

„Ne!“ Corky se nechtěla podívat. „Bobbi, prosím tě – nedělej mi –

!“

Zavřela pevně oči, ale nemohla je udržet zavřené.

37

Nemohla si pomoci. Musela se podívat, co je tam uvnitř.

Nakoukla do Bobbiiny otevřené lebky a uviděla hady, hnědé hady, jak se plazí jeden přes druhého, syčí a chřestí, jak chňapají svými jedovatými tlamami.

Hadi se napřimovali a zvedali své útlé trojúhelníkovité hlavy nahoru ven z Bobbiiny lebky. Plazili se jí dolů po uších a klouzali vzadu po krku.

Syčeli hlasitěji a hlasitěji a svýma nehybnýma černýma očima zírali hrozivě dolů na Corky. Corky se naráz probudila do sedavého rána.

Prudce se na posteli vzpřímila, srdce jí dunělo, jako když tluče na buben.

Slyšela příšerné vřeštění.

To jsem já. Ječím. Ječím kvůli tomu snu, proletělo jí hlavou.

Ječím a nemůžu přestat.

Usilovně zamrkala, aby se v příšeří cizího pokoje mohla rozhlédnout. Trvalo jí několik vteřin, než si uvědomila, že to není ona, kdo vříská.

Ty hrozné výkřiky přicházely od Hanny.

38

VII.

„Hanno – co je?“

Hannah dál vydávala pištivé skřeky.

Kimmy slezla z horní postele palandy ještě dřív, než Corky vstala.

V bledém ranním světle, které probleskovalo kolem závěsů, Corky uviděla Hannu, jak sedí se skloněnou hlavou na své posteli.

Když se Corky přiblížila a pod dojmem snu o Bobbi málem čekala, že se po zemi budou svíjet hadi, spatřila, že se Hannah drží oběma rukama za týl.

„Hanno, co ti je?“

Hannah znovu zaječela, přitom civěla na něco, co měla na klíně.

„Zdálo se ti něco?“ ptala se Kimmy. „Moje vlasy!“ zavřískala Hannah.

„Co?“

„Moje vlasy! Moje vlasy!“ Corky se natáhla a rozsvítila lampičku vedle postele.

Ona i Kimmy vykřikly, když uviděly, co má Hannah na klíně. Byl to její cop.

„Moje vlasy! Moje vlasy!“ kvílela Hannah a zakrývala si tvář rukama.

„Ale jak to –?“ ozvala se Corky.

Kimmy vyděšeně zírala na cop s otevřenou pusou. „Je – je ustřiženej!“ zajíkla se.

Hannah hlasitě vzlykala do dlaní.

„Ale kdo to udělal?“ vykřikla Corky a podívala se na Kimmy. „Ty a já jsme jediný, kdo…“ Hlas se jí zadrhl. Nemohla dokončit větu.

Vtom Hannah popadla do jedné ruky cop a strčila ho vyčítavě 39

Corky a Kimmy pod nos. „Provedla mi to jedna z vás,“ řekla dívka tichým, třesoucím se hlasem. Slzy se jí koulely po tvářích a celé tělo se chvělo v záchvatu zloby.

Rychle se vzpamatovala a vyskočila na nohy. Zvedla přitom cop do výšky, což donutilo Corky a Kimmy, aby ucouvly. „Kdo?“

domáhala se odpovědi. Její zděšení se projevilo záchvatem zuřivosti.

„Kdo? Tak kdo?“ opakovala a přistrčila cop k obličeji nejdříve Corky a pak Kimmy.

„Ne!“ vykřikla Corky. „Já ne. Já bych to neudělala!“

„Já taky ne!“ odporovala i Kimmy a pohlédla na Corky.

„Kdo?“ zavzlykala znovu Hannah. „Kdo? Byla to jedna z vás.

Určitě. Napřed ta vařiči voda, teď tohle!“

„My jsme to neudělaly,“ řekla Corky. „Musíš nám věřit, Hanno.“

Vztáhla k ní ruku, aby ji utišila. Hannah však zlostně ucukla, tvář měla zkřivenou záští.

„Proč bychom ti měly dělat takovou hroznou věc?“ ptala se Kimmy. „Proč?“

„Protože na mě žárlíte,“ vyjela na ni Hannah. Zvedla černý cop. V

její ruce vypadal jako malé mrtvé zvířátko.

„Hanno –“

„Obě dvě na mě žárlíte,“ ztišila Hannah hlas. Volnou rukou si setřela slzy z tváře.

„Je vám jasný, že jsem nejlepší v celém

shadysideském týmu. Víte, že se mi nemůžete vyrovnat.“

„Hele, tohle není spravedlivý!“ vyjela Kimmy. „My všechny jsme dobrý!“

Corky viděla, jak Kimmy začíná zuřit, všechny svaly měla napnuté a zatínala ruce v pěsti.

„Jsi v týmu úplně nová, Hanno,“ horlila Kimmy. I v ranním světle byly vidět její jasně červené tváře. Hruď se jí dmula, jak těžce oddychovala. „Ty nás ještě dobře neznáš. I když vím, že jsi opravdu rozrušená, lituji, ale musím říct, že nás neznáš tolik, jak si myslíš.“

Hanně zaplanuly oči. „Jednu věc vím jistě,“ procedila tiše mezi stisknutými zuby. „Jednu věc vím. Chcete mě dostat pryč – chcete mě vyštípat z týmu. Takže si myslíte, že když mě budete strašit –“

„To není pravda!“ zavřískala Corky.

„No, já se nevzdám,“ prohlásila Hannah a Corky s Kimmy si 40

přestala všímat. „V žádném případě. Rozhodně se nenechám od vás z týmu vyhnat.“

Vrhla se k prádelníku a položila svůj tmavý cop opatrně na vrchní desku. „Zůstanu v týmu, i kdybych měla cvičit úplně holohlavá!“

Zuřivě vytáhla vrchní zásuvku a začala ji prohrabávat.

„Hanno – počkej,“ prosila ji Kimmy. „Nechtěla jsem se nechat unést. Co chceš dělat?“

Hannah hodila na postel denimové kraťasy a pokračovala v přehrabávání. „Jdu se obléct,“ odpověděla přiškrceným hlasem.

Mrkla se na náramkové hodinky, které ležely vedle smutně vyhlížejícího copu nahoře na prádelníku. „Za chvíli bude snídaně.

Obléknu se. Pak půjdu ukázat slečně Greenové, co jste mi provedly.“

„Ale, Hanno –“ ozvala se Corky.

„Buď zticha!“ zaječela Hannah. „O b ě d v ě – buďte už zticha!“

ještě jednou hlasitě zavzlykala a pak si svlékla volné triko, ve kterém spala.

Corky se chystala něco

říci, ale Kimmy ji ostrým pohledem

zarazila. Corky se pomalu šourala zpět k posteli. S hlasitým povzdechem si lehla na zchumlané pokrývky.

Očima sledovala Kimmy, jak jde přes pokoj k oknu a roztahuje závěsy. Rozpálené tváře si přitiskla na sklo, po ránu ještě chladné, a zavřela oči.

Corky se roztřásla. Tenkou vlněnou deku si přetáhla přes nohy.

Stále pozorovala Kimmy a hlavou jí vířily nepříjemné myšlenky.

Hrozivé myšlenky.

Corky bylo jasné, že viníkem je Kimmy. Musela to být Kimmy, kdo Hanně, zatímco spala, ustřihla cop. Nikdo jiný v pokoji nebyl.

To znamenalo, že Kimmy měla na svědomí i horkou vodu ve vaně, takže se Hannah mohla opařit.

Kimmy Corky prozradila, že by nejradši Hannu zabila. Trápila ji tedy ona.

Zlo je tady, pomyslela si Corky nešťastně. Zlo je tady v pokoji.

Kimmy ho má stále v sobě. Ubohá Kimmy – ani to neví.

Bylo to příliš zdrcující, příliš hrůzné, než aby se to dalo vyjádřit slovy. Přesto Corky v mysli slova naskakovala.

Kimmy neovládá své tělo. To ta stará zlá síla ji má teď ve své 41

moci.

Corky vytrhlo z myšlenek bouchnutí dveří. Byla to Hannah, která odešla z pokoje.

Corkyiny oči zabloudily k prádelníku. Hannah si vzala cop s sebou.

Kimmy se odvrátila od okna, vypadala vyčerpaně, jako bez života.

„Nejspíš se taky obléknu,“ zamumlala.

„Kimmy – co budeme dělat?“ zeptala se Corky.

Kimmy pokrčila rameny a smutně zavrtěla hlavou.

„Hele,

Corky?“ hlas se jí zadrhl. Hleděla upřeně Corky do očí. „Že bych si pamatovala, kdybych Hanně ten cop ustřihla, vid?“

Nebyla to jen pouhá otázka. Ta slova byla tak obtěžkána strachem, že to nemohla být jen obyčejná otázka.

Chtěla, aby ji Corky ujistila, aby jí řekla, že je v pořádku, že je normální? Avšak Corky se nemohla přimět své zoufalé kamarádce lhát.

„Něco takovýho bych si přece pamatovala, že jo?“ ptala se znovu Kimmy a její otázka zněla ještě lítostivěji a zoufaleji.

„Nevím,“ špitla Corky a dívala se do země.

Za malou chvíli už Kimmy, oblečená na dopolední trénink do lycrových šortek a červené rovné vestičky, zamířila ven z pokoje. Ve dveřích se zastavila a otočila se na Corky. „Přijdeš na snídani brzy?“

„Budu tam hned,“ odpověděla Corky.

Když Kimmy odešla, Corky vstala a protáhla se. Pak šla k prádelníku, hlava se jí div nerozskočila. Představovala si, jak slečna Greenová poslouchá, co jí Hannah vypráví. V

duchu viděla

pohoršený výraz na trenérčině tváři.

A co potom?

Vyhodí mě a Kimmy z družstva?

Celá zachmuřená otevřela zásuvku v prádelníku a natáhla se pro čisté tričko. Ruka jí zůstala viset ve vzduchu.

S pusou dokořán zírala na nůžky, položené na jejím prádle.

Nůžky?

Třesoucí se rukou je sebrala. Zdvihla si je k obličeji a zkoumavě je prohlížela.

Byly na nich zachyceny pramínky rovných černých vlasů. Patřily 42

Hanně.

43

VIII.

Corky seděla sama na vzdáleném konci stolu a civěla do misky, jak se kukuřičné lupínky rozpouštějí na kaši. Světlá jídelna zvučela vzrušenými hlasy a smíchem, ale ona je neslyšela.

Na druhém konci stolu Kimmy, Debra, Ronnie a Heather do sebe házely zmenšující se kupu lívanců a toastů, z misek nabíraly lžíce vloček a přitom horlivě debatovaly. Všechny nepřetržitě pokukovaly po Corky, ale ta uhýbala před jejich udivenými pohledy.

Zabloudila očima k pultu s jídlem a uviděla, jak Hannah přistupuje ke slečně Greenové, která pravé vešla. Stála u protější zdi s rukama zkříženýma na prsou. Tvářila se zachmuřeně a vrtěla hlavou. S planoucím obličejem Hannah překotně mluvila a divoce mávala nešťastným černým copem.

Corky si uvědomila, že slečna Greenová se na ni upřeně dívá.

Tvář měla staženou do podmračené grimasy.

Co teď bude následovat? s obavami hádala Corky a v žaludku měla tíživý pocit. Co se mnou a s Kimmy slečna Greenová provede?

Co mám dělat? Ptala se Corky sama sebe. Mám jí říct, že ten cop ustřihla Kimmy? Mám jí říct, že Kimmy dala nůžky do mého šuplíku, aby to vypadalo, že jsem to udělala já? Mám jí říct, že Kimmy má v sobě zlého ducha?

Někomu to říct musím, přemýšlela Corky zasmušile. Zaslechla výbuch smíchu od druhého konce stolu. Nemohla nechat zajít Kimmy dál.

Hannah stále divoce rozkládala, mávala copem ve vzduchu a přešlapovala před slečnou Greenovou.

Hned vzápětí tým Buldoků spustil dlouhý, hlasitý pokřik. Corky 44

pohlédla k jejich stolu a uviděla Blair O’Connellovou s úsměvem plným elánu, jak energicky diriguje skandovaný pokřik.

Copak si nedá chvíli pohov? přemýšlela Corky s trpkostí.

Fanynky by prý měly předvádět svůj elán a nadšení každou chvilkou, celý den, hned, jak se ráno probudí. Dejte mi s tím pokoj!

vrtěla hlavou Corky. Upustila lžičku do nasáklých vloček, až to žbluňklo.

U stolu Buldoků pokřik ustal a nový, ještě hlasitější, spustil hned vedle. Corky si všimla, že Hannah se vrátila ke stolu a sedla si vedle Debry. Byla celá červená v obličeji a vypadalo to, že plakala. Začala si s Debrou něco šeptat. Kimmy seděla v čele stolu a s ustaraným výrazem na tváři žvýkala toast s máslem. Heather se naklonila dopředu a na něco se jí zeptala, ale Kimmy ji asi neslyšela.

Zlo je tady, u tohohle stolu, pomyslela si Corky a upřeně pozorovala Kimmy. Zachvěla se. U dvou dalších stolů se naráz rozezněly dva odlišné pokřiky. Volání se odráželo od žlutých obložených zdí a vysokého stropu.

Corky náhle pocítila hrozný strach a osamělost.

S kým si mohu promluvit? ptala se v duchu sama sebe. Komu mohu důvěřovat? Debra by mi rozuměla, došla k závěru. Debra ví o zlém duchu všechno. Také se díky tomu změnila.

Corky si uhladila vlasy dozadu a zvedla se. Nechala bez povšimnutí veselé pokřikování u ostatních stolů, protáhla se uličkou mezi nimi a zastavila se za Debrou.

„Debro – můžu s tebou mluvit?“ sklonila se, aby ji Debra přes hluk slyšela.

Debra se pomalu otočila. „Ahoj, Corky. Mohlo by to počkat?“

překřikovala Debra rámus. „Teď mluvím s Hannou.“

Corky ustoupila, dotčená jejími slovy.

Debra si Corky dál nevšímala, naklonila se blíž k Hanně a obě si spolu znovu něco šeptaly.

Debra určitě vidí, že se mnou není něco v pořádku, když jsem seděla sama, pomyslela si Corky rozzlobeně. Co je to za kamarádku?

A odkdy je Hannah pro Debru tak důležitá, že s ní nemůže přerušit rozhovor, když si s ní nutně potřebuju promluvit já?

S pláčem na krajíčku zamířila Corky ke dveřím jídelny. S tím se 45

nevyrovnám, pomyslela si. Musím pryč odsud!

Už byla na půl cesty ke dveřím, když uslyšela, jak ji volá slečna Greenová.

Corky se zastavila, ale neotočila se. To nezvládnu, napadlo ji. To bude hrůza.

Zhluboka se nadechla a zadržela dech. Pomalu vydechovala, aby se uklidnila, a pak se otočila. Kimmy zrovna vstávala od stolu.

Slečna Greenová ji volala také.

S přísným výrazem ve tváři slečna Greenová dala dívkám pokyn, aby k ní přišly. Corky šla pomalu a horečně přemýšlela. Co jí mám říct? Jak to mám vysvětlit?

Podívala se ke stolu a spatřila, že ostatní čtyři členky týmu Tygrů beze slova upřeně pozorují Kimmy a jí, aby viděly, co se bude dít.

Jak se Corky pomalu blížila s tlukoucím srdcem ke slečně Greenové, jako by se pokřiky vytrácely.

Pohlédla na Kimmy, která zírala přímo před sebe, utopená ve vlastních myšlenkách.

„Hannah mi na vás dvě přišla oznámit závažnou stížnost,“ řekla bez pozdravu slečna Greenová.

Zadívala se nejdřív na Corky, pak na Kimmy. Její tmavé oči pátraly po náznaku vysvětlení. „Já – opravdu se mi nechce věřit, že se něco takového stalo. Tedy tomu, co mi Hannah řekla. Je to tak surové. Tak neuvěřitelně zlomyslné!“

Ani Corky, ani Kimmy nic neřekly. Corky cítila, jak se jí roztřásla brada. Snažila se to potlačit, ale nešlo to.

„Znám vás obě dvě, holky,“ konečně pokračovala slečna Greenová. „Mám vás obě ráda. A – úplně mě to vyvedlo z míry. To je jediné, co k tomu mohu říci. Nemohu uvěřit tomu, že jedna z vás…“ Hlas se jí vytratil.

Zdálo se, že se zastavil čas. Corky sotva popadala dech. Bylo to, jako by se její plíce chystaly vybuchnout.

„Když někdo někomu ustřihne vlasy, dá se to charakterizovat jenom jako napadení,“ prohlásila příkře slečna Greenová a podívala se ostře na obě dívky. „Skutečně zlomyslné napadení.“

Corky sklopila oči ke svým rukám, studeným jako led. Zatnula je v pěst tak pevně, až se jí nehty zařezávaly do dlaní. 1

46

„Musím to vědět,“ řekla slečna Greenová. „Nemám na vybranou.

Musím zjistit, která z vás tu příšernou věc Hanně udělala.“

Upřený pohled stočila na K i m m y . „Kimmy – to tys ustřihla Hannah její cop?“

Kimmy si odkašlala. „Ano,“ řekla.

47

IX.

Slečna Greenová šokované otevřela ústa.

Nepředpokládala, že se Kimmy přizná, pomyslela si Corky.

Aspoň ne tak rychle.

Corky pohlédla na Kimmy, ta na ni vrhla výhružný pohled, který říkal: Koukej se mnou spolupracovat. Ne abys to popřela – kryju tě.

Kimmy si myslí, že mě chrání! uvědomila si Corky. Ne. V

žádném případě. To jí nesmím dovolit.

Kimmy je vinna, to Corky věděla. Ale ona za to nemůže, nemá vládu nad svým tělem. Nemůžu dopustit, aby za to Kimmy nesla zodpovědnost sama.

„Ne, slečno Greenová,“ ozvala se Corky. „Já jsem to udělala. Byla jsem to já.“

Slečna Greenová se zatvářila chladně a neústupně. „Pojďte za mnou,“ řekla a pokynula oběma, aby šly s ní.

Vedla je dvojkřídlými dveřmi do chodby. Tady venku bylo ticho a chladněji.

Slečna Greenová se prudce zastavila a s rozzlobeným výrazem ve tváři se otočila. „Chci pravdu,“ vyjela na ně. „Nechci, abyste jedna druhou kryly. Chci se dozvědět pravdu. Kdo je za to odpovědný.“

„Já jsem to udělala,“ řekla tiše Kimmy a hodila očima po Corky, aby byla zticha.

„Ne,“ ignorovala Corky kamarádčinu výzvu. „To není pravda.“

„Bylas to tedy ty?“ dožadovala se slečna Greenová a přistoupila ke Corky tak blízko, že cítila z jejího dechu kávu.

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a zhluboka se nadechla. Musí jí říct o zlém duchovi, rozhodla se. Vážně nemá na vybranou. „Pravda je –“

48

„No, jaká je pravda?“ naléhala netrpělivě slečna Greenová.

„Pravda je taková, že to neudělala ani jedna z nás,“ vyhrkla Corky. „Víte –“

„Přestaň!“ skočila jí do řeči slečna Greenová a zvedla ruce.

Povzdechla si – dlouze a podrážděně. „Vyřídím si to s vámi oběma, až se vrátíme do Shadyside.“

„Slečno Greenová –“ ozvala se Corky. Trenérka však opět zvedla obě ruce, aby ji zarazila.

„Vyšetříme to pořádně, až se vrátíme,“ ztišila hlas, když kolem nich procházely dvě rozhodčí v pruhovaných bundách. „A ž s e vrátíme do Shadyside, budete obě disciplinárně potrestány. Pořádně.“

Zavrtěla nad nimi pomalu hlavou.

„Slečno Greenová, nám je to opravdu moc líto,“ řekla Kimmy mírně.

„Žádné omluvy,“ zarazila ji trenérka příkře. „Budeme se snažit dokončit soustředění, ano? A bez dalších incidentů. Jsem z toho prostě – úplně vedle. Nedovedu si představit, co vám to vlezlo do hlavy!“

Já ano, pomyslela si Corky zasmušile.

Ona i Kimmy sledovaly, jak slečna Greenová rozzlobeně rázuje zpět do jídelny. Pak se Corky obrátila ke Kimmy. Brada se jí znovu roztřásla. „Já – uh…“ Nemohla přijít na nic, co by řekla.

„To mi vážně připadá, jako kdybych byla vyhozená a přitom měla trénovat na plné obrátky,“ mumlala Kimmy ironicky.

„No jo, máš pravdu,“ souhlasila Corky.

„Chci říct, co to má za smysl?“ vykřikla Kimmy a rozhodila rukama. „Proč bysme měly trénovat sestavy a dělat jakoby nic?

Stejně nás obě z týmu vyhoděj, až se vrátíme do školy.“

Corky se chystala projevit souhlas, ale hlas se jí zadrhl.

„Tak jsem se na tohle soustředění těšila,“ řekla Kimmy smutně a uhladila si vlasy dozadu. „Ale teď…“ nedořekla.

Halou náhle zaburácely hlasité výkřiky a smích. Snídané skončila a všechny dívky zamířily do tělocvičny na dopolední trénink.

Corky a Kimmy je v tichosti následovaly na nádvoří. Byl jasný den, slunce už bylo vysoko na bezmračném nebi.

Corky přeletěl kolem hlavy vrhací talíř. Fanynka ve zlaté 49

uniformě, která se ve sluneční záři jen třpytila, se nahnula, aby ho chytila. Pak se dívka zatočila dokola a s lehkostí ho poslala vzduchem nazpátek.

Nádherný den Corky nerozveselil. Věděla, že k tomu, aby problémy zmizely, samotné zářící slunce nestačí.

Obě dvě uviděly Blair O’Connellovou v tentýž okamžik a obě se na cestě zastavily a civěly na ni.

Blair udělala na trávě řadu perfektních přemetů, jen tak pro potěšení.

„Dělá se mi z ní nanic,“ prohlásila Kimmy a nahnula se přitom ke Corky, aby to slyšela jenom ona. Corky vyděsila zášť, s jakou to Kimmy vyslovila.

„Myslím to vážně, dělá se mi z ní nanic,“ opakovala Kimmy při pohledu na to, jak se Blair nevázaně předvádí. Udělala zhnusený obličej. „Něco by se s ní mělo udělat.“

„Nemůžeme nechat ostatní holky ve štychu,“ řekla Corky Kimmy.

Upravila si fanynkovský svetr a z velkého hnědého S na prsou smetla chuchvalec nití. „Měly bychom ze sebe vydat to nejlepší.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Kimmy vlažně.

Trénovaly celé odpoledne, aby daly dohromady novou složitou rapovou sestavu. Ani jedna z nich však necvičila s obvyklým elánem a nadšením.

Teď bylo půl osmé a začínala večerní soutěž. Rozlehlou tělocvičnou zazněly vzrušené hlasy. Corky přímo cítila to napětí, cítila, jak se každá už předem před rozhodčími předvádí.

Hannah a Debra tleskaly a dupaly do rytmu. Hannah si pospíšila do města a vrátila se s novým krátkým účesem – vypadala tak svěží jako nikdy. Ronnie klečela na zemi a horlivě se snažila svázat si přetrženou tkaničku u tenisky. Heather byla pár metrů dál a rozcvičovala se.

„Show musí pokračovat,“ nutila se Corky do úsměvu.

„A proč?“ optala se Kimmy.

Corky pokrčila rameny. „Aby mě to dorazilo.“

Obě se rozesmály. Poprvé za celý den.

Ozvalo se zapískání. Tělocvična pomalu ztichla. Rozhodčí, mladá 50

žena s nápadně blond vlasy, svolala kapitánky do středu tělocvičny.

Kapitánky si vylosovaly pořadí v soutěži.

„Jééé, Buldoci!“ zaječela Blair O’Connellová a třímala v ruce červenou slámku.

„Hádej, kdo půjde první na řadu?“ šeptala ironicky Kimmy.

Corky zakoulela očima. „Ta Blair je neskutečná!“ zabrblala.

Ve skrytu duše si přiznala, že Blair trochu závidí. Blair byla šťastná… prožívala báječné chvíle… byla skutečně zabraná do soutěžení. Byla ve skvělé formě – a věděla to.

Takhle jsem to vždycky prožívala, pomyslela si Corky. Takhle jsme se vždycky Bobbi a já cítily, když jsme fandily. Cítily jsme se tak sebejistě, tak fantasticky, byly jsme na vrcholu blaha, kdykoliv jsme si oblékly své uniformy.

Ale teď…

Teď mohla jen pozorovat Blair a ostatní šťastné, nadšené fanynky a závidět jim.

„Vykliďte plochu!“ zazněl hlas z ampliónu. Všechny se usadily za mantinely, tenisky přitom duněly a pískaly po podlaze. Osm členek týmu Buldoků zůstalo na ploše, shlukly se dohromady a radily se.

Corky si našla místo až na samém konci lavice asi v osmé řadě.

Debra si sedla vedle ní, kývla na ni s úsměvem, ale nic neřekla.

Corky se od ní odvrátila. Byla stále ještě dotčená a rozzlobená kvůli tomu, jak se k ní Debra ráno zachovala. Shlížela ze svého výhodného místa a pozorovala Blair O’Connellovou, jak dodává svému týmu kuráž. Blair přecházela od jedné dívky ke druhé a každé zvlášť něco řekla.

Nahoře na stropních trámech se rozzářily reflektory a vrhaly bílé kužele světla na nablýskanou podlahu. Ochozy ztichly.

„Jako první dnes večer nastoupí Redwoodští Buldoci,“ oznámil hlas z ampliónu. „Připravte se…“

Všechny rozhodčí zvedly své desky, aby daly najevo, že dávají pozor.

Po delší přestávce Buldoci s tleskáním vyběhli od mantinelů.

Nastoupili do jedné řady s Blair O’Connellovou v čele.

Když Blair vběhla do světla reflektoru, udělala přemet. Odrazila se oběma rukama od země, vymrštila se, převrátila a dopadla s 51

lehkostí na obě nohy. Stále v pohybu se chystala udělat druhý přemet.

Jak se však tentokrát předklonila, jako by o něco klopýtla.

Lekla se a vykulila oči. Napřáhla ruce. Řítila se k zemi.

Rukama bezmocně plácala ve vzduchu a pak dopadla – přímo na obličej. Když narazila obličejem na podlahu z tvrdého dřeva, Corky zaslechla nepříjemné křupnutí.

Blair stále divoce tloukla rukama kolem sebe, ale vstát se nepokusila.

V tělocvičně se rozhostilo tíživé ticho. Reflektor zaplavoval její nehybnou postavu zářivým bílým světlem.

Když se Blair konečně nadzvedla, v očích měla bezmezný zmatek a zděšení, z úst se jí řinula jasně rudá krev a stříkala jako vodotrysk.

I z místa, kde Corky seděla, mohla vidět, jak má Blair rozseknutý ret. A viděla, že má přeražené dva přední zuby.

Blair sklonila hlavu a krev jí kanula z úst dolů na předek uniformy.

Její týmové kolegyně se shlukly kolem ní. Dvě dívky ji vzaly kolem pasu.

Ozvaly se zděšené výkřiky. „Kde je doktor?“

„Pomozte jí někdo!“

„Zuby! Má přeražené zuby!“

„Zastavte krvácení!“

„Ret – má rozseknutý ret!“

A pak všechny rozčilené hlasy přehlušil Blaiřin sklíčený výkřik!:

„Někdo mi podrazil nohy!“

Zprvu se Corky domnívala, že dobře neslyšela. Ale Blair opakovala své obvinění. „Někdo chtěl, abych zakopla!“

Všechny fanynky na ochozech vyskočily na nohy.

Hučení rozčilených hlasů propuklo v řev.

Blair se belhala z tělocvičny napůl nesena svými kolegyněmi a rozhodčími a zanechávala za sebou na podlaze rozmazanou krvavou stopu. Odváděly ji rychle k lékařské ošetřovně dolů do haly.

Když procházely kolem Corky, uslyšela, jak Blair opakuje své obvinění. Slova tryskala ven, jako krev z jejích úst. „Někdo mi podrazil nohy! Někdo mi podrazil nohy!“

52

Opakovala to pořád dokola jako nějaký žalostný pokřik.

A pak byla Blair pryč. Jen v horké bílé záři reflektoru zůstala rozmazaná krvavá stopa.

Corky zírala na podlahu, dokud se z ní nestala bílá šmouha. Pak se přinutila zvednout oči a najít si pohledem dole v řadě Kimmy.

Ke svému překvapení jí Kimmy pohled opětovala. Na tváři měla prapodivný výraz.

53

X.

„Pojďme udělat diamantovou pyramidu,“ navrhla Kimmy. „Ta to vždycky vyhraje.“

Corky vykulila na Kimmy překvapeně oči. Ostatní děvčata se zaradovala.

Bylo nazítří odpoledne, byl šedivý den, nízko na zatažené obloze plula mračna. Avšak v tělocvičně byla nálada stejně svěží jako vždycky. Odpolední trénink byl poznamenán tím, že cvičenky v Šortkách a tričkách začínaly nacvičovat sestavy na večerní soutěž.

„Kimmy, jsi si jistá

–?“ ozvala se Corky, ale její slova byla

přehlušena hlasitými popěvky týmu pár metrů od nich.

Vtom na Corky padl strach, když si vzpomněla, jak naposledy předváděly diamantovou pyramidu. Ona a Bobbi učily tým, jak se to dělá. Byl to složitý a nebezpečný cvik, při kterém tři dívky tvořily základ pyramidy, dvě další jim stály na ramenou a jedna až na vrcholu na nich.

V této pozici provedly dívky stoj na jedné noze s druhou zdviženou k hlavě. Pak se dívka na vrcholu odrazila a vyskočila se skrčenýma nohama. Dole ji zachytila ta, která stála na pravém okraji.

Od onoho večera jsme pyramidu nedělaly, uvědomila si Corky, a mráz jí přeběhl po zádech. Ten večer jsem byla nahoře já. Když jsem skočila, Kimmy mě schválně nechala spadnout.

Chtěla mě zabít.

Byla v moci zlého ducha a chtěla mě zabít. Proč navrhuje, abychom dnes večer zase dělaly pyramidu?

„Kimmy – vážně si myslíš, že je to dobrej nápad?“ ptala se Corky a upřeně se zadívala na svou kamarádku.

54

„Ano!“

„Uděláme to!“

„Pojďme to zkusit!“ vykřikovaly ostatní s nadšením.

„Nechte mě dělat vrchol!“ vykřikla Hannah dychtivě. A prosebně se obrátila na Kimmy: „Prosím!“

„Oukej. Budeš nahoře,“ odpověděla Kimmy rychle. Příliš rychle, napadlo Corky.

Má Kimmy v plánu nechat Hannu spadnout? Je to tak? Už ji dost potrápila. Má také v úmyslu ji zabít?

Corky se rozhodla, že musí zasáhnout. Protlačila se kolem Ronnie, která zápasila s tkaničkou u boty, a přistoupila ke Kimmy, aby se jí postavila tváří v tvář.

„O co jde?“ chtěla vědět Corky. „Na vrcholu pyramidy jsem byla vždycky já.“

„Dejme Hanně příležitost,“ odpověděla Kimmy mírně, skoro až nevinně.

„Jasně – no tak, Corky, dej Hanně šanci,“ přidala se Debra.

No tohle, pomyslela si Corky, Debra se tedy nějak rychle s Hanou skamarádila. Hodila po ní očima. Debra se na Corky vyzývavě dívala a přitom si pohrávala s krystalem, který nosila stále na krku.

„Vážně si myslím, že bych měla být nahoře já,“ trvala na svém Corky a otočila se zpět, aby pokračovala v diskusi s Kimmy. „Chci říct, že máme na nacvičování jen tohle odpoledne. Skutečně není čas na to, abychom zařazovaly něco nového.“

Kimmy však stála na svém: „Dejme Hanně šanci.“ I ostatní děvčata rychle souhlasila.

Corky ustoupila a Hannah se na ni vítězoslavně zazubila.

Ten úsměv Corky bodl jako nůž. Byl to studený, krutý úsměv.

Říkal: Teď jsem jednička já… Teď jsem favoritka – a ty jsi nula.

Tvoje názory nikdo nechce poslouchat.

Na Corky padla hrůza. Při pohledu na Hannu měla tíživý pocit v žaludku. Uvědomila si, že má najednou ruce studené jako led.

Hannah je odsouzená k záhubě. Ta slova bleskla náhle Corky hlavou. Kimmy už nikdo nezastaví. Hannah je odsouzená.

„Copak mě neslyšíš?“ Kimmyino zvolání přerušilo její děsivé myšlenky.

55

„P-promiň,“ zadrhla se Corky. „Jen jsem přemýšlela…“

„Zkusíme si pyramidu,“ řekla Kimmy. „Nacvičíme si základní postoj – pro případ, že to někdo zapomněl.“ Obrátila se na Hannu.

„Pořádně se dívej. Corky a Debra budou uprostřed. Pomůžeme ti vylézt nahoru.“

„To je ale žůžo!“ zapištěla Hannah.

„Větší, než si myslíš,“ zamumlala si pro sebe Corky.

„Corky – říkalas něco?“ optala se Kimmy s výzvou v hlase.

Corky zavrtěla hlavou a vykročila dopředu, aby předvedla základní postoj.

Za pár minut už pět dívek zaujalo správnou pozici a Hannah začala šplhat nahoru.

Corky, která balancovala Ronnii a Heather na ramenou, ucítila, jak jí běhá po zádech mráz. Nutila se překonat závrať.

Měla Kimmy v plánu nechat ji spadnout teď? Při tréninku?

Anebo počká až na večerní soutěž?

Chtělo se jí Hannu varovat, říct jí pravdu, povědět jí o Kimmy.

Ale jaký by to mělo smysl? Věděla, že by jí to Hannah nikdy neuvěřila.

Hannah natáhla ruce vzhůru. Corky je chytila a zatáhla. Hannah měla ruce horké a vlhké.

S hlasitým oddechováním se vyšvihla nahoru a zaujala pozici na vrcholu pyramidy.

„Výborně!“ zvolala slečna Greenová a běžela napříč tělocvičnou.

Přišla později, ale nezdálo se, že by ji nacvičování pyramidy nějak překvapilo.

„Vydržte. Nehýbejte se!“ křičela na ně a usmívala se. „Hanno, nepohni sebou. Jen se do toho musíš vcítit – musíš mít cit pro vlastní rovnováhu.“

„Je to dobrý!“ prohlásila Hannah. „Je to snadný! Vážně!“

„Dobře. Stoj na jedné noze!“ dala Kimmy pokyn.

„Pomalu. Dělejte to pomalu. Držte rovnováhu,“ volala slečna Greenová.

Corky, Debra, Ronnie a Kimmy pomalu zvedaly jednu nohu.

„Pozor, Ronnie,“ zvolala slečna Greenová. „Propni koleno.

Dobrá, dejte nohy dolů.“

56

Corky cítila, jak se nad ní Hannah nejisté pohupuje.

Uvědomila si, že sotva dýchá. Upustí Kimmy Hannu? Udělá to?

Jako by se běh času zpomalil a pak úplně zastavil.

Corky konečně vydechla, znovu se zhluboka nadechla a zadržela dech.

„Těsně předtím než skočíš, nakloň se dopředu,“ radila slečna Greenová Hanně.

„V pohodě,“ prohlásila Hannah.

„Debra musí přenést váhu na jednu nohu,“ udílela pokyny slečna Greenová. „Pak Kimmy zpod ní vykročí dopředu a chytí tě.“

„Je mi to jasný,“ nechala se slyšet Hannah. „Jsem připravená.“

„Na třetí,“ řekla slečna Greenová. Se strnulým výrazem na tváři a přimhouřenýma očima vzhlížela upřeně na Hannu.

„Jedna… dvě…“

Kimmy vykročila dopředu, aby Hannu zachytila.

Corky zavřela oči.

„Tři.“

Ucítila tlak na ramenou, jak se Hannah odrazila k výskoku.

Uviděla, že Kimmy udělala krok dopředu.

Otevřela oči v tu chvíli, když Kimmy snadno Hannu zachytila.

Se šťastným úsměvem Hannah doskočila na zem a zatleskala.

Pyramida se sesunula. Corky seskočila dolů a znovu se zachvěla závratí.

Všechny se radovaly a gratulovaly Hanně.

Slečna Greenová, která se většinou mračila, se teď usmívala také.

„Dejte si pět minut pauzu!“ zvolala.

Corky se vydala ke kašně v hale. „Jsi v pořádku?“

Vzhlédla a uviděla nepokojný pohled Kimmy.

„Jsi v pořádku?“ zopakovala Kimmy.

„Myslím, že jo,“ odpověděla Corky nejisté. Nechci se s ní teď hádat, pomyslela si. Teď bych to nezvládla. „Je mi dobře.“

Kimmy na ní spočinula bezcitným pohledem. Oči jí žhnuly.

„Fajn,“ řekla. „To jsem ráda. Myslím, že dneska večer čeká na někoho překvapení, viď?“

„Ta sukně je tak zmačkaná,“ skuhrala Kimmy. Držela před sebou 57

hnědobílou fanynkovskou sukni. „Myslíš, že někdo vzal s sebou žehličku?“

Corky se česala před zrcadlem na prádelníku. Zvedla oči a zkoumavě si Kimmy v zrcadle prohlížela. „Nevypadá tak špatně.“

Hannah byla ve sprše. Corky ji slyšela, jak si pro sebe brouká při jednotvárném šumění vody.

Kimmy vrtěla hlavou a oblékala si sukni. „Máme zpoždění,“ řekla a stáhla si svetr přes sukni. „Přijdeme pozdě.“

„Už jsem skoro hotová,“ odpověděla Corky a odložila kartáč na vlasy.

„Co myslíš, že bude k večeři?“ ptala se Kimmy a načechrala si oběma rukama černé vlasy. „Doufám, že nebude chilli. Po včerejší večeři jsem měla dojem, že vážím snad sto kilo – sotva jsem se valila.“

„Já vím,“ odpověděla Corky a natáhla se pro svůj lesk na rty.

„Jdu dolů,“ řekla Kimmy, naposledy na sebe mrkla do zrcadla a upravila si sukni. „Sejdeme se v jídelně, ano?“

„Jasně,“ odpověděla Corky. „Budu tam za minutku.“

Kimmy odkvačila. Když za ní zaklaply dveře, otevřely se dveře koupelny a vyšla z nich Hannah zahalená do oblaku páry s velkou hnědou osuškou omotanou kolem sebe. Čerstvě sestříhané vlasy měla mokré a kapala z nich voda.

„Dneska večer vyhrajeme,“ řekla kurážně. „Prostě to vím. Bez Blair jsou Buldoci nahraný.“ Posadila se na postel a začala si sušit vlasy ručníkem.

„Blair dneska nezávodí?“ optala se Corky a s obtížemi si připínala hodinky na zápěstí.

„Ne. Tys to neslyšela?“ ozvala se Hannah zpod ručníku. „Odjela domů. Má na rtu deset stehů a bude muset jít na operaci se zubama.“

„To je moc špatný,“ řekla Corky soucitně. Vstala a protáhla se.

Hannah odložila ručník, oblékla si spodní prádlo a pak si sedla zpátky na postel, aby si natáhla hnědé ponožky, které byly součástí uniformy. Ke Corky byla otočená zády.

„Když nám Blair nestojí v cestě, musíme vyhrát!“ prohlásila Hannah.

Corky rychle otevřela horní zásuvku prádelníku. Rukou 58

prohrabala trička, která byla uvnitř, až našla nůžky.

Uchopila je a vyndala ze zásuvky.

Hannah, zády k ní, stále nadšeně žvatlala o soutěži.

Corky zdvihla nůžky jako nůž a vykročila k Hanně.

Teď mám šanci dokončit, co jsem začala, pomyslela si Corky.

Potichu přešla pokojem a ocitla se za nic netušící spolubydlící.

Dost posmívání, říkala si Corky. Už si se mnou nebudeš zahrávat.

Je konec.

Sbohem, Hanno.

Nemůžu říct, že stýkat se s tebou je nějaké potěšení.

Jak se Hannah na kraji postele nahnula dopředu, aby sebrala ze země druhou ponožku, Corky rychle sklonila hroty nůžek a zaměřila je na citlivé místečko mezi jejími lopatkami.

59

XI.

Jsi mrtvá, Hanno. Jsi mrtvá!

Rozletěly se dveře.

„Věřily byste tomu, že jsem zase zapomněla na ty bambule?“

vpadla dovnitř Kimmy a zalapala po dechu.

Corky upustila nůžky na koberec a rychle je zakopla pod Hanninu postel.

Hannah se otočila a překvapilo ji, že Corky stojí tak těsně za ní.

Corky cítila, jak jí začínají hořet tváře, a ucouvla ke své posteli.

Od žaludku vzhůru jí začala stoupat silná vlna nevolnosti. Zatajila dech a snažila se ji překonat.

Zatočila se jí hlava. Před očima měla jasně červená světýlka. Celá místnost vzplála napřed červeně, pak černě, červeně, pak černě.

Dále sváděla boj se svou nevolností. Přitom se otočila na Kimmy, která prohledávala přední šatník. „Myslím, žes tu krabici položila tady, vedle naší postele,“ řekla Corky a ukázala tím směrem.

„Díky.“ Kimmy přiskočila a zvedla ji. „Hele – copak ještě nejste hotový? Co vám trvá tak dlouho?“

„Budu hotová za dvě vteřiny,“ oznámila Hannah a oblékla si sukni.

„Já – já se nějak necejtím,“ vyrazila ze sebe Corky slabě.

„Co?“ Kimmy zůstala stát s pusou překvapením otevřenou.

„Vážně,“ tvrdila Corky. „Od žaludku. Není mi dobře.“ Sklesla na kraj postele.

Pokojem zaplála červená, pak černá, červená, pak černá.

V uších jí znělo burácení, připomínající zvuk vodopádu. Šíje jí vzadu jen hořela a trnula zároveň.

60

„Ty nepůjdeš na večeři?“ ptala se Kimmy neodbytně.

„Přijdu dolů hned, jak se mi udělá líp,“ řekla jí Corky. „Pověz to slečně Greenové, ano?“

Další vlna nevolnosti ji přinutila odběhnout do koupelny.

Zabouchla ze sebou dveře a oběma rukama se chytila umyvadla. Pod svýma horkýma, vlhkýma rukama ucítila chladný porcelán.

Celé její tělo se prudce otřáslo mohutným záchvatem chvění.

Červená, černá, červená, černá.

Zavřela oči, ale pod jejími víčky barvy blikaly dál.

Hřmot v uších zesílil.

Měla dojem, že někde v dálce slyší smích, zlověstný smích.

Vtom bylo umyvadlo hrozně horké, Corky vykřikla spíš leknutím než bolestí a ucukla rukama.

Z prázdného umyvadla začala stoupat pára, hustá a páchnoucí plesnivinou a hnilobou. Porcelán se žárem tetelil a tavil a ona na to nevěřícně zírala.

Z odpadu se ozýval ohavný hluboký bublavý zvuk, který sílil a sílil, až zněl jako chroptění.

Corky se otočila a rozběhla se. Vyřítila se z koupelny a praštila sebou na Hanninu postel.

Pokoj byl prázdný. Hannah a Kimmy byly pryč.

Málem jsem zabila Hannu, uvědomila si Corky. Málem jsem ji zavraždila.

A pak do jejího vědomí pronikla ta hrůzostrašná slova: Zlo je teď ve mně.

61

Část druhá

XII.

Po návratu do Shadyside si mohla Corky jen stěží vybavit poslední dny na soustředění. Od té doby, co objevila příšernou pravdu, všechno jí splývalo. Sobotní odpoledne ji zastihlo v jejím pokoji.

„Corky, co děláš?“ zajímala se matka a volala skrz zavřené dveře.

„Odpočívám,“ křikla Corky a zvedla hlavu z polštáře. Po obědě sebou, tak jak byla, oblečená do vybledlých džínů a žlutého trička bez rukávů, plácla na postel. Hlavou jí vířily myšlenky, jako bouřlivé vlny oceánu – podivné myšlenky, které rozhodně nebyly jen její vlastní.

„Je ti něco?“ ozvala se znovu matka. „To přece není nic pro tebe odpočívat v sobotu odpoledne.“

„Jsem prostě unavená,“ odpověděla Corky podrážděně. „Z toho soustředění… víš?“

Slyšela, jak matka sestupuje dolů po schodech. Pak zabořila hlavu do polštáře ve snaze zbavit se hučení v uších.

Soustředění fanynek. Jaký to byl strašlivý týden.

Po svém hrůzostrašném zjištění zůstávala na pokoji. Řekla všem, že je nemocná.

Co jí zbývalo?

Nemohla chodit na tréninky, nemohla cvičit ve večerních 62

soutěžích. Hrozně se bála, že by někomu mohla ublížit.

Nebo udělat něco horšího.

Když byla Kimmy nebo Hannah v pokoji, ležela v posteli. Snažila se mluvit s nimi jen o tom nejnutnějším.

Slečna Greenová přivedla doktora, aby Corky vyšetřil.

Pochopitelně nic špatného nezjistil.

Nic špatného. To je ale k smíchu, pomyslela si trpce.

Občas zlá síla trochu polevila. Občas jí nenechala přemýšlet normálně. Občas ji dopřála dostatek času na to, aby se začala bát, doopravdy bát.

A pak se vrátilo hučení, to nekonečné hučení a vzpomínky ji opustily. A ona se začala pohybovat ve světě rudé a černé tmy a nic si nepamatovala.

Vůbec nic si nepamatovala.

Kromě strachu.

Teď ležela nepřikrytá na posteli a neklidně se převalovala. Cítila v sobě tíhu předešlého zla a najednou se na všechno upamatovala.

Úplně jasně. Až příliš jasně.

Vzpomněla si, jak seděla v restauraci s ostatními děvčaty a způsobila, že hrachová polévka stříkala ven z talíře na stůl.

Proč? Protože se jí pošklebovaly. A taky proto, že to dovedla.

Vzpomněla si na to, jak se natahovala přes tělocvičnu, natahovala se, aby podrazila nohy Blair O’Connellové. Jaký to byl příjemný pohled. A ten roztomilý zvuk. Ta rána. To křupnutí. Zvuk obličeje narážejícího na podlahu, zvuk přerážených zubů.

A to zadostiučinění při pohledu na třpytící se rudou krev, která se jí řinula z poraněných úst.

A bylo toho víc. Ještě víc!

Vzpomněla si, jak vstala velmi časně ráno, kdy obloha byla ještě obtěžkána nocí. Vzpomněla si, jak se přikradla k psacímu stolu a ze zásuvky potichu vyndala nůžky. Pamatovala se, jak opatrně ustřihla Hanně ten její ohavný, černý cop. V hlavě jí zůstalo měkké a téměř neslyšné šmik, šmik, jak pohybovala rameny nůžek v hustých vlasech. A vzpomněla si i na to, jak těžký cop položila Hanně pěkně nahoru na přikrývku, takže ho uviděla hned, jak se probudila.

To byla legrace.

63

Později však byla její zábava přerušena.

Vpadla dovnitř Kimmy a zkazila jí radost, zmařila šanci zavraždit Hannu.

To ji tak rozlítilo, že hučení přehlušilo všechny myšlenky. Ztratila se sama v sobě, zmizela někam hodně daleko.

A teď… teď…

Corky se posadila a tlumeně vykřikla.

Pochopila náhle své sny, sny o Bobbi.

Bylo jí najednou jasné, co se jí Bobbi pokoušela říct v těch příšerných, ohavných snech.

Když si Bobbi otevřela lebku a ukazovala ty strašné věci uvnitř, říkala tím Corky: Nahlédni do své vlastní hlavy. Dívej se sama do sebe. Ta hrůza je přímo v TOBĚ!

„Už rozumím. Bobbi,“ promluvila Corky nahlas.

A jak to dořekla, její postel se začala zvedat. Svírala pokrývku, zatímco se postel začala zmítat a kymácet jako autobus na hrbolaté silnici.

Ne. Ach ne. Prosím – nééé.

Nohy postele vyhazovaly, jako by se snažily vymrštit ji pryč.

Potom se pokrývky začaly omotávat kolem ní, postel se dál zmítala a třásla.

Ne. Ach, prosím. Už dost!

Svírala prostěradlo a zvětšovala svůj stisk, jako by šlo o život.

Pelest postele hlasitě narazila na zeď. Pokrývky sebou plácaly, jako by do nich foukal hurikán. Matrace se prohýbala a vydouvala.

Pomozte mi! Prosím – už dost! Už dost!

Na smrt vyděšená se skutálela z postele a svalila se na zem.

Jakmile narazila lokty a koleny na zem, koberec se začal vzdouvat ve vlnách, zvedal se a prohýbal a přitom hlasitě pleskal.

Závěsy vedle oken vlály ve vodorovné poloze a zdálo se, jako by na ni chtěly dosáhnout. Okna se otvírala s bouchnutím opět zavírala.

„Prosím – dost! Už dost!“

Lahvičky s parfémy a líčidla vzlétly z desky prádelníku a vznášely se u stropu.

Okna se otevírala a zavírala ještě rychleji a závěsy se dál divoce třepotaly.

64

Corky se zuřivě snažila vyškrábat na nohy, ale byla bezmocně zmítána vlnícím se kobercem.

Natáhla se směrem k prádelníku, ale pohybující se koberec ji vrhl zpět. Zrcadlo nad prádelníkem vzplanulo a pak se začalo tavit. Zírala, němá hrůzou, jak se stříbřitá láva řine dolů přes prádelník a stéká na vibrující, vzdouvající se podlahu.

A pak spatřila přímo před sebou na koberci kaluž tmavé krve.

„Proboha! Nech toho, prosím!“

Jak na to zírala a zoufale se snažila zjasnit svůj pohled, kaluž začala bublat a pak se zvětšovala. Tmavá tekutina se roztěkala dál a dál, až jí smáčela nohy, až se rozlila po celém vlnícím se koberci a nakonec jí bylo tolik, že Corky musela plavat.

Topila se. Topila se v husté tmavé krvi… tloukla rukama i nohama… zoufale kolem sebe kopala… pokoušela se plavat… ale cítila, jak ji cosi stahuje dolů, cosi ji vsakovalo do bublající tmavé břečky. „Néééééééééé!“

Zuřivě sebou zmítala ve snaze udržet hlavu nad hladinou, zatímco krev bublala, rudé vlny na ni narážely a tříštily se o ni, strhávaly ji do víru a stahovaly dolů.

„Proč mi tohle děláš? Proč mě takhle mučíš? Nech mě být!“

Vykřikovala ta slova doopravdy? Nebo je měla jen v hlavě?

Dveře pokoje se rozletěly.

Někdo nad ní stál.

S hlasitým oddechováním zvedla oči. „Seane!“

Její mladší bratr na ni s rukama v kapsách džínsů zíral, modré oči vykulené úžasem. „Co se děje? Co děláš na tý zemi?“

Corky, s prsty pevně zaťatými do koberce, klečela na všech čtyřech a upírala na něj pohled.

„Člověče, ty jsi snad cvok!“ vykřikl a rozesmál s e.

„Já… asi jsem měla nějakej zlej sen,“ vysvětlovala Corky nejisté.

Vzpřímila se na kolena.

Červená, pak černá. Červená, pak černá.

V uších jí stále znělo tlumené, monotónní hučení.

Očima těkala po místnosti. Všechno bylo zase tak, jak má být.

Samozřejmě.

„Pojď ke mně do pokoje,“ vybídl ji Sean, chytil ji za ruku a táhl ji.

65

„Proč?“ zeptala se. Hučení zesílilo. Blížilo se.

„Chci ti něco ukázat.“ Zatahal ji silněji. „Mám něco na počítači.“

Pokusila se vstát, ale vlna závrati ji strhla zpátky na zem.

Hlava měla tíhu snad jedné tuny. Hučení vytlačilo všechny její myšlenky.

Červená, pak černá. Pak zase červená.

Svět začal být dvoubarevný.

„Tak pojď!“ zaječel Sean netrpělivě.

A vtom ho bez rozmyslu objala a pevně ho k sobě přitiskla. Ještě pevněji. Mačkala ho v náručí, protože on byl skutečný. A byl dobrý.

Tak dobrý.

„Hele – co to vyvádíš?“ vykřikl a snažil se vymanit z jejího sevření.

Hučení způsobilo, že v ní všechno začalo vibrovat, každý nádech a výdech jí v hlavě zněl hlasitou ozvěnou.

Červená, pak černá. Červená. Černá.

Držela Seana v objetí a přitom ho z legrace povalila na koberec.

Smál se a zmítal sebou. Vzepřel se a svými kostnatými pažemi jí nasadil kolem krku kravatu.

Sean se rád kočkoval.

Vykroutila se z jeho sevření a chytila ho za tenkou paži. Můžu mu zlomit ruku, napadlo Corky. Ano. Můžu mu zlomit obě ruce.

Bude to tak snadné. Jen je tak lehce přelomím.

Ano, zahučelo jí v uších.

Bude to tak snadné.

Křup, křup.

Ano.

Ucítila v sobě strašlivou sílu. Popadla Seanovu paži a začala ji ohýbat.

66

XIII.

Corky zkroutila Seanovi jeho útlou paži za záda.

„Au!“ protestoval a snažil se vysvobodit. „To mě bolí!“

Nebyl tak silný, aby se dostal z jejího sevření. Zkroucenou ruku mu za zády zvedala a čekala, až uslyší křupnutí v rameni.

„Au! Přestaň!“ křičel Sean.

Zkroutila mu ruku ještě víc. Pak ho najednou pustila a Sean byl volný.

„Jdi pryč!“ zaječela Corky na svého vyděšeného bratra. „Jdi pryč!

Tak jdi už!“

Vyběhl ke dveřím, oči měl vykulené a ve tváři se mu zračil zmatek. Otočil se a pohlédl na ni.

„Co ti je, ty cvoku?“

„Jdi pryč, Seane! Vypadni!“

Odhrnul si naštvaně vlasy z čela. „Napřed se chceš kočkovat. Pak mě vyhodíš. Jsi pitomá!“

„Běž už pryč,“ zaúpěla a cítila, že se začala třást po celém těle.

Konečně byl venku ze dveří a mířil po schodech dolů.

Skoro jsem ho zranila, s hrůzou si uvědomila Corky. Málem jsem mu zlomila ruku.

Zlo nějak přestalo působit těsně než… než…

Corky zaslechla smích, krutý, chraptivý smích. Podobný kašli.

Rozhlédla se po pokoji. Vzápětí si však uvědomila, že smích jí zní přímo v hlavě.

Zesiloval. Nelítostný, výsměšný smích. Zacpala si uši. Tlačila si silně dlaně na uši, aby se tak zbavila těch zlověstných zvuků. Ty však byly stále hlasitější.

67

„Nech mě být! Nech mě být!“ zaječela a svůj hlas ani nepoznávala.

Svalila se na postel a schovala si hlavu pod polštář.

Syrový, temný smích však v její mysli sílil dál a dál.

Corky se zdálo, že se ocitla na lodi. Cítila, jak se dřevěná paluba pod jejíma nohama jemně pohupuje nahoru a dolů. Byl slunečný, horký den. Bezmračná obloha byla jasně modrá. Slunce se zrcadlilo ve vodě a posílalo zlaté paprsky, které skotačily okolo bílé lodi.

Corky se viděla, jak stojí na houpající se palubě a lehce se opírá o naleštěné zábradlí. Byla oblečená celá v bílém. Její staromódní šaty, dlouhé až na zem, měly dlouhé rukávy s krajkovými manžetami.

Sukně se jí vzdouvala v mírném vánku. Nabíraný živůtek končil u krku vysokým krajkovým límečkem. Na hlavě měla slamák se širokou krempou a rudou stuhu uvázanou do mašle, jejíž volné konce jí spadaly až na záda.

To je ale podivné, pomyslela si Corky, být ve snu a zároveň se pozorovat zvenčí.

Záplava barev byla překrásná. Probleskující zlatomodrá voda, rozkošná bílá loď, světlá obloha, její třpytivý oblek.

Byly tam s ní ještě dvě drobné, blonďaté děti, oblečené také do bílých viktoriánských šatů. Jsme moc naparáděné, napadlo Corky.

Na jízdu na lodi to zrovna moc není.

Loď hladce klouzala třpytivými klidnými vodami.

Děti jí říkaly Sarah.

Cítila na tváři horké slunce.

To nejsem já, pomyslela si Corky. Jsem kdosi jménem Sarah.

„Saro, koukni,“ zvolal malý chlapec. Vyšplhal se na zábradlí a udělal pózu jako nějaký hrdina.

„Pojď odtamtud dolů,“ hubovala naoko, v duchu se však musela zasmát. „Honem dolů.“

Hoch poslušně seskočil dolů.

Corky ho pozorovala, jak se honí s děvčátkem po sluncem zalité palubě.

Sarah zvedla obličej ke slunci.

Vtom se loď prudce naklonila doprava. Sarah se zachytila 68

zábradlí, aby získala rovnováhu a nepřepadla.

Co se děje? podivila se Corky a cítila, jak se Sarah lekla.

Proč se loď naklání?

Loď se zakymácela a pak se naklonila na opačnou stranu. Sarah se pevně držela zábradlí.

Cítila, jak jí běhá mráz po zádech.

Loď se začala rychle otáčet, jako by se dostala do nějakého víru.

Co se to děje? Kde je slunce? Proč se takhle točíme?

Obloha byla náhle černá a stejně černá byla i vířící zpěněná voda, která hlasitě pleskala o rotující loď.

Corky pociťovala Sářin strach. Celou ji prostoupil, tížil ji a doslova ji přimrazil na místě.

„Saro! Saro!“ volaly na ni děti tenkými vyděšenými hlásky.

Svírala teď zábradlí oběma rukama.

Zábradlí však už nebylo zábradlím. Změnilo se v tlustého, bílého hada.

Had zvedl hlavu, rozevřel své jedovaté čelisti a začal na Saru syčet…

Pak se Corky probudila.

Úplně propocená se posadila a zalapala po dechu. Zamrkala a protřela si oči, aby zahnala vidinu odporného syčícího hada.

Už jsem zase tady, říkala si. Zpátky ve svém pokoji.

Ten sen byl tak opravdový. Necítila se vlastně ani jako ve snu.

Byla to spíš vzpomínka. Silná vzpomínka.

Pohlédla na hodiny na nočním stolku. Sedm třicet. Za okny byla tma jako v ranci.

Zaspala jsem večeři, uvědomila si.

To byl ale hrůzostrašný sen.

Proč se mi to však zdálo tak důvěrně známé, skoro jako bych to prožila?

A proč mi ty děti říkaly Saro?

Ještě stále byla otřesená, stále cítila tu hrůzu při kymácení rotující lodi. Spustila nohy na podlahu.

Zívla s otevřenou pusou.

Přitom uslyšela syčivý zvuk – bylo to hadí syčení? – jako silný nekonečný vítr, který vychází z hloubi jí samotné.

69

Chtěla zavřít ústa, ale nešlo to.

Syčení sílilo a Corky ucítila, že se jí něco valí z úst.

Do nosu jí vznikl odporný, hnilobný zápach a přitom z otevřených úst chrlila zelený plyn.

Vychází to ze mě! uvědomila si s hrůzou. Nemohu to zastavit.

Bezmocně seděla, zatímco se jí z úst valil zelený plyn a plnil místnost silným zápachem. Pomoc! Ach, pomozte mi! Nemohu to zastavit. Nemohu zavřít ústa. Příšerně to páchne.

Zelený plyn jí dál vycházel z úst. Víc a více.

Budu takhle chrlit už navždycky. Už napořád! blesklo Corky hlavou a začala se třást po celém těle.

Když všechen plyn konečně vyšel ven, syčení ustalo. Zesláblá Corky se zhroutila přes pelest. Byla úplně vyčerpaná a točila se jí hlava.

Pokoj byl plný páchnoucího oparu. Horký

a vlhký visel ve

vzduchu jako hustá mlha.

„Teď nemůžeš odpočívat. Máme spoustu práce,“ promluvil hlas, který zněl, jako když vítr zašustí suchým listím.

„Práce? Jaké p-práce?“ podařilo se Corky vykoktat se zatajeným dechem. Tiskla se k pelesti, celá se třásla a nebyla schopna přestat.

„Musíme zabít ty ostatní, ty, kteří tě urazili,“ Šeptal hlas ohavnou zelenou mlhou. „Můžeme začít u Debry.“

70

XIV.

„Né!“ zaječela Corky vysokým hlasem, který nikdy předtím neslyšela.

Mačkala se zády na pelest postele a snažila se uniknout tomu hnusnému zápachu a mlhavému zelenému oparu, který se vznášel místností. Třásla se po celém těle, mráz jí běhal po zádech.

Uvědomila si, že se v pokoji udělalo hrozně chladno.

„Nezabiju Debru,“ trvala na svém Corky a zkřížila ruce na prsou v obranném gestu.

Zírala na stínový přelud, který se snesl přímo na ni.

„Ale Debra je teď proti tobě. Vybrala si místo tebe Hannu,“ ozval se chraplavý šepot. „Teď za to musí zaplatit.“

„Ne, nedovolím ti to!“ vykřikla pronikavě.

Zlověstný hlas se chraplavě rozesmál, znělo to, jako když se lámou větvičky. „Ty mi to nedovolíš?“ Hustý opar vzlétl ke stropu.

„Ale ty jsi já!“

„Ne!“ protestovala Corky.

„Ty jsi já – a já jsem ty!“

„Ne! Prosím!“

Hlas se opět rozesmál. Zelená mlha zhoustla, vlnila se a vzdouvala ve tmě a chladu pokoje.

A pak se vznesla rychle ke stropu.

Celé její tělo se divoce otřásalo, zachvátila ji panika a dech se zadrhl v hrdle. S hrůzou zírala, jak zelený plyn zahaluje celý strop, zakrývá stropní svítidlo a místnost se začíná topit ve tmě.

Corky popadla prostěradlo a přitáhla si je až k bradě.

Napadlo ji, že se pod něj skrčí – ale uvědomila si, že před tímhle 71

mocným zlem se skrýt nelze.

Plyn nad ní klokotal a vzdouval se. A pak najednou začal pršet dolů na Corky těžkými zelenými odporně páchnoucími kapkami.

Corky zavřela oči a zakryla si obličej oběma rukama.

Kanuly na ni těžké krůpěje a dusily ji svým pachem. Stále těžší a těžší. Tížily ji jako obrovitá stará duchna.

Nemohu dýchat, uvědomila si. Dusí mě to.

Tíha byla stále větší a větší.

Najednou pocítila ospalost. Vzdalovala se. Pokoj jako by se rozplýval do dálky. Zdálo se, že se rozplyne s ním.

Zatímco na ni padala ohavná zelená tekutina, Corky odplouvala pryč ze svého vědomí.

Plula a plula do všeobjímající šedi.

Ona odplouvala pryč a zelený plyn ji zatím plnil, naplnil její mysl a podmanil si i její tělo.

Za okamžik byla Corky pryč.

Zlá síla ji teď plně ovládala.

Vstala, narovnala si tričko a dlouhými jistými kroky rázovala k telefonu.

Zvedla sluchátko a vytočila Debřino číslo. Za pár vteřin se na druhém konci ozvala Debra.

„Mohly bychom se setkat?“ zeptala se Corky klidně. „Chci ti říct něco důležitýho.“

Debra souhlasila.

Corky si pročísla vlasy a pospíchala dolů po schodech. Popadla klíčky od auta a zavolala na rodiče, že se vrátí za pár hodin.

Pak zamířila ven, aby zabila Debru.

72

XV.

Corky pevně svírala oběma rukama volant a seděla nakloněná v napnutém bezpečnostním pásu. S modrou Hondou Accord mířila podél Old Mill Road směrem k nákupnímu středisku na Division Street.

Už jdu, Debro, říkala si.

Už jdu a dostanu tě.

Zamrkala oslněná bílou září blížících se předních světel a tváří jí přeletěl úsměv.

Debra a Hannah. Na soustředění to tedy byla dvojka. Úplně nerozlučná.

No, mám dojem, že se mi podaří vás teď rozdělit, vyhrožovala Corky v duchu. Smrt tě nejspíš od tvý kámošky Hanny oddělí!

Tohle pomyšlení Corky obzvlášť potěšilo, když si vzpomněla, jak Debra odmítla přerušit hovor s Hannou a promluvit s ní. Jak Debra všude chodila s Hannou a na Corky docela zapomněla. Jak Hannu bránila. Jak prosazovala, aby Hannah byla na vrcholu pyramidy.

Debro, Debro, Debro. To sis ale špatně vybrala, pomyslela si Corky.

Zrychlila a předjela pomalý stejšn plný dětí. S úsměvem míjela vysoké bzučící pouliční lampy, jejichž stíny jí kroužily po tváři.

U semaforu počkala na zelenou a pak zahnula doleva na Division Street, která byla nečekaně ucpaná pomalu se sunoucími vozy.

Po telefonu jí Debra řekla, že musí nakoupit pár věcí pro matku.

„Máma si myslí, že když jsme její děti, že si z nás může dělat otroky,“ stěžovala si. „Dělá to od tý doby, co mám řidičák – věčně mě posílá, abych jela nakoupit.“

73

Corky dala najevo, že s ní cítí a přitom celou dobu myslela na to, jakou bude mít radost, až to s Debrou skoncuje. Debra se svýma studenýma, modrýma očima. Debra se svým slušivým sestřihem.

Debra a ten její pitomý krystal, kterého se stále dotýká, jako by měl nějakou záhadnou sílu.

Sílu? To je k smíchu. Já jí ukážu sílu, říkala si škodolibě Corky.

Dohodla se s Debrou, že se setkají až úplně vzadu na parkovišti u velkého Dalbyho obchodního domu. Tam vzadu nikdo neparkuje, to Corky věděla, dokonce ani, když je zbytek parkoviště plný. O to je pravděpodobnější, že v tuhle večerní hodinu tam bude úplně pusto.

Corky zabočila s accordem k obchodnímu domu a zamířila dozadu. Uviděla dva chlapce ze školy, kteří stáli u okénka na lístky do kina.

Zastavila, aby mohla přejít žena, tlačící plný nákupní vozík, pak pokračovala v jízdě za obchodní dům.

Rozlehlé parkoviště bylo téměř prázdné, jen sem tam stála auta, která nejspíš patřila zaměstnancům.

Corkyiny oči dychtivě bloudily matně osvětleným parkovištěm.

Ano, Debra tam byla. Stála vzadu na parkovišti v ostrůvku sedavé záře, úplně osamocená, s rukama v kapsách.

Je to tak snadné, pomyslela si Corky. Naprosto snadné!

Nasměrovala auto na Debru a sešlápla prudce pedál plynu. Tak do toho!

Auto vyrazilo s rachotem vpřed.

Debra byla zahleděná na druhou stranu parkoviště, takže si jí zprvu nevšimla.

Pak otevřela ústa v němém výkřiku a vykulila oči hrůzou. Zjistila totiž, že se na ni řítí modrý vůz.

Tak snadné, pomyslela si Corky škodolibě.

74

XVI.

Auto se hnalo ke svému cíli. Corky se opřela do bezpečnostního pásu, oči jí žhnuly v očekávání a ústa se zformovala do triumfálního úsměšku.

V září předních světel se stal Debřin obličej perfektním portrétem hrůzy.

Ví, že zemře, říkala si Corky škodolibě.

Už to cítí. Už cítí, jak ji auto drtí, cítí, jak jí tělem projíždí bolest, jak lapá po dechu a nedaří se jí to.

Zemři, Debro! Zemři!

Těsně předtím, než došlo ke srážce, Debra uskočila stranou. Pryč ze světla. Vyskočila na nízkou betonovou dělící zídku.

Corkyino auto narazilo do zídky s ohlušujícím řachnutím. Pak se odrazilo a najelo do kandelábru.

„Och!“

Corky byla prudce vržena nejdřív dopředu, takže hrudníkem narazila na volant, pak dozadu. Otřes jí způsobila prudká rána do hlavy o opěrku.

Upřeně hleděla do tmy přímo před sebe a čekala, až jí bolest přestane vystřelovat do celého těla.

Ticho.

Motor se musel zastavit. Kde je Debra? divila se Corky a odepnula si bezpečnostní pás. Utekla?

Bolest rychle zmizela. Prastaré síly ji odstranily.

Možná, že je Debra pod autem, pomyslela si Corky s nadějí.

Vyděsilo ji hlasité, naléhavé zaťukání na okénko vedle její hlavy.

Otočila se a uviděla Debru živou a zdravou, jak s ustaraným výrazem 75

na tváři klepe. „Corky – jsi v pořádku? Nejsi zraněná?“

Corky si zklamaně povzdechla a otevřela dvířka.

„Jsem v

pořádku.“ Vystoupila ven do dusného večerního vzduchu.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Debra. „Já – já – děsně jsem se lekla.

Myslela jsem, že mě přejedeš!“

„Zasekl se mi plyn,“ řekla Corky. „Nemohla jsem ubrat rychlost.

To auto se nedalo ovládat.“

„To je ale hrůza!“ vykřikla Debra a z náhlého podnětu se vrhla Corky kolem krku.

„Opravdu ti nic není? Do tý lampy to byla pořádná pecka!“

Corky o krok ucouvla a prohlížela vůz. Levý blatník byl promáčknutý. „Táta mě pěkně seřve!“ potřásla hlavou.

„Ale ty jsi v pořádku, viď? A co hlava? A krk?“ Debřin obličej prozrazoval, jakou má starost.

„Je mi fajn. Vážně,“ odpověděla Corky netrpělivě. „A co ty?“

„Srdce mi sice pořád buší, ale jinak je to oukej,“ řekla na to Debra.

„Nastup si,“ pobídla ji Corky a pokynula k místu pro spolujezdce.

„Musím s tebou mluvit. Je to dost důležitý.“

„Asi bychom měly zavolat odtahovku nebo tvýho tátu,“ navrhla Debra.

„Ne. Auto nejspíš pořád jezdí,“ řekla Corky a pohlédla na poškozený blatník. „Vyzkouším to. Tak nasedni. Je to důležitý.“

„Proč si nevezmem můj vůz?“ naléhala Debra a ukázala na červené geo na druhé straně zídky.

„Chci to auto vyzkoušet,“ vyjela Corky nazlobeně. „Pak tě sem zase hodím zpátky – oukej?“

Debra se na ni pátravě zahleděla. „No teda, Corky – takhle jsem tě ještě neviděla.“ 1

„Víš, mám velkej strach o Kimmy a potřebuju s tebou nutně mluvit,“ vyhrkla Corky. Sedla si za volant a zabouchla dveře.

Bubnovala na něj prsty a čekala, až Debra, se zamyšleným výrazem na hezké tváři, obejde auto a nastoupí dovnitř.

„Kimmy? A co je s Kimmy?“ zeptala se Debra. „Mluvila jsem s ní dneska odpoledne. Vypadala normálně.“

Corky neodpověděla. Otočila klíčkem a motor hned naskočil.

76

Obrátila se, aby viděla zadním okénkem ven a pomalu odcouvala od dělící zídky.

„Teď už je auto v pořádku?“ ptala se Debra. „Ten plynovej pedál

– je –“

„Je to dobrý,“ prohlásila Corky, stočila auto na příjezdovou cestu a zamířila k výjezdu z parkoviště. „Není to divný?“

„Jo,“ souhlasila Debra a zkoumavě si Corky prohlížela. „Jsem ráda. Byla to náhoda.“ Nervózně se zahihňala.

„Hrozně mě to vyděsilo,“ řekla Corky. Vracela se tím směrem, odkud přijela.

„Kam jedeme?“ zeptala se Debra, otočila se čelem dopředu a zapnula si bezpečnostní pás.

„Pojedem k starýmu mlýnu,“ navrhovala Corky. „Je tam klid, dobře se tam povídá.“

Debra se zatvářila zdráhavě.

„K tomu rozbořenýmu, starýmu

mlýnu? Tam je to úplně opuštěný!“

„Je tam klid,“ opakovala Corky.

Příhodný místečko, abych tě mohla zabít, Debro.

„Už je ti líp?“ optala se Debra s očima upřenýma do tmy, kterou protínaly obrysy míhajících se stromů. „Myslím od toho soustředění.

Všechny jsme o tebe měly velkou starost.“

„Bylo to zvláštní, že jo?“ řekla Corky. „Musel to bejt nějakej virus nebo co. Nějakej bacil.“

„Ale teď už je ti dobře?“

Corky pokrčila rameny.

„Celkem jo. Jen jsem pořád trochu

utahaná. Dneska jsem celý odpoledne prospala. Jako dvouletý dítě.

Věřila bys tomu?“

Debra sykla údivem. Chvíli jely mlčky.

„Když jsi byla na

soustředění nemocná, Hannah odvedla kus dobrý práce, aby nás postavila na nohy,“ rozplývala se Debra. „Škoda, žes ji nemohla vidět. Byla úžasná.“

Corky přikývla, ale neřekla na to nic.

„Co je s Kimmy?“ chtěla vědět o chvíli později Debra. Otočila se na sedadle, aby viděla na Corky.

„Musíme něco udělat,“ ztišila Corky hlas. „Hrozně se bojím.“

Odbočila z Old Mill Road na štěrkovou cestu, která vedla 77

stromořadím k opuštěnému mlýnu.

„Ty myslíš –?“ ozvala se Debra a pusa se jí zformulovala do užaslého O.

„Máš pořád všechny ty knihy o okultismu?“ zeptala se Corky.

Ve světlech se objevil opuštěný mlýn, dvoupatrová dřevěná stavba s vysokým kolem na jedné straně. Corky vypnula motor i světla a otevřela dveře.

„Ano, ještě mám,“ Debra bezděčně sáhla po krystalu, který nosila na řetízku kolem krku. „Pořád mě ty věci zajímají. Ale –“

Corky si to zamířila k mlýnu a téměř suchému korytu po straně.

Pod teniskami jí křupal štěrk. Byla ráda, že tam nestojí žádné jiné auto – studenti ze Shadyside sem totiž jezdili na milostné schůzky.

Na stromech, které míjely, ševelilo čerstvé jarní listí. Vzduch byl voňavý a svěží. Před nimi se vynořil starý mlýn na pozadí temně nachové oblohy. Srpek bledého měsíce byl v polovici přeťatý Černým mrakem.

„Ty si myslíš – no zkrátka, myslíš si, že v Kimmy je zase ten zlý duch?“ zeptala se váhavě Debra a spěchala, aby dohonila Corky.

„Myslím,“ odpověděla Corky zasmušile. Dlouhými kroky minula zborcená vrata, přeskočila vylomené dveře a vstoupila na dvůr.

„To je hrozný!“ vykřikla Debra a sotva popadala dech. „Hej, Corky – počkej!“

Navzdory její prosbě Corky zrychlila krok. Překračovala pohozená prkna a jinou suť. Šla přes dvůr k vysoko se tyčícímu mlýnskému kolu. Stálo tam proti nachové obloze jako pouťová atrakce.

„Corky – kam jdeš?“ ptala se Debra. Musela popoběhnout, aby jí stačila. „Myslela jsem, že si chceš popovídat.“

„Všechno mi to nahání hrůzu,“ ozvala se Corky a pohlédla vzhůru na vrchol nehybného starého dřevěného kola. Zvedla ruce a chytila se dřevěné lišty nad hlavou. „Udělá nám dobře, když vybijeme trochu energie – spraví nám to nervy.“

„Corky, nech toho,“ funěla Debra. „Dneska večer se zrovna na horolezeckej výstup necítím.“

Corky se už vyšplhala na kolo a lezla příčku po příčce k vrcholu.

Majitelé je zajistili, takže už se nemohlo pohybovat.

78

Šplhání na kolo se stalo oblíbeným sportem teenagerů ze Shadyside. Někdy pořádali závody, kdo dokáže vylézt nahoru jako první. Jindy zase předváděli provazolezecká čísla, když se procházeli po vršku kola s rozpaženýma rukama a nejisté balancovali při každém pohybu. A občas soutěžili, kolik se jich udrží nahoře najednou.

„Hele, Corky – je to nebezpečný,“ protestovala Debra. Corky, která už byla napůl cesty nahoru, potěšilo, že kamarádka šplhá za ní.

Dokonce přidala na tempu.

„Corky – nech toho! Po včerejším dešti to klouže. Corky! Proč musíme lézt nahoru?“ kvílela Debra.

Corky se vytáhla na vršek kola a postavila se. Rozhlédla se dokola. Skvělý výhled, pomyslela si. Viděla vyschlé koryto a celý mlýnský dvůr, zaneřáděný veteší a polámanými prkny. Za vysokým živým plotem na konci štěrkové cesty stálo zaparkované její auto. Za ním tmavý les.

Temnota. Věčně se rozpínající temnota.

Sklonila se, aby pomohla Debře vylézt nahoru. Debra zůstala klečet na vlhkém dřevu, pak se nejisté postavila.

„To je ale nevlídné místo,“ řekla a lapala po dechu.

„Skvělej výhled,“ ozvala se Corky mírně a rozhlížela se krajinou.

„Říkalas, že si chceš popovídat,“ stěžovala si Debra a vrtěla hlavou. „To jsme si mohly popovídat i dole, ne?“

„Máš strach z výšek?“ zeptala se Corky a stočila oči na Debru.

„Ne. Ani ne.“

Ale měla bys, pomyslela si Corky a upřeně si kamarádku prohlížela. Měla by ses výšek pořádně bát, Debro.

„Proč jsme tady nahoře?“ ptala se Debra. Naklonila se dopředu, pokrčila kolena a opřela se rukama o stehna.

„Abychom se mohly rozhlídnout a vidět věci z jiný perspektivy,“

odvětila Corky vážně.

„Cože?“

„No, nevím.“ Corky pokrčila rameny a usmála se. „Tady nahoře mám pocit většího bezpečí. Divný, co?“

„Většího bezpečí? Myslíš před Kimmy?“ zeptala se Debra a svraštila čelo.

79

„Jo, před Kimmy. Před vším,“ řekla jí Corky.

Prudký závan teplého vzduchu rozcuchal Corky vlasy. Pomalu se posunula blíž k Debře, opatrně při tom balancovala.

„No, vlastně nevím, co o Kimmy říct,“ ozvala se Debra, stále shrbená. „Děsí mě to.“

To nic, pomyslela si Corky. Už tě nic děsit nebude.

Sbohem, Debro. Bylo mi potěšením. Přeju ti hezký let. A šťastné přistání.

Natáhla obě ruce a chytila Debru za ramena, aby ji strčila dolů přes okraj.

80

XVII.

Když jí Corky položila ruce na ramena, Debra se na ni, nic netušíc o jejích úmyslech, usmála. „Jsem oukej,“ řekla.

Ne, to teda nejsi, pomyslela si Corky. Nejsi oukej. Jsi mrtvá.

Napnula svaly v pažích a zatlačila.

„Hej – děvčata, slezte z toho dolů!“ Mužský hlas Corky pořádně vyděsil.

„Ok!“ vyjekla a málem spadla.

„Slezte dolů!“ křičel muž rozzlobeně.

Jasné světlo baterky posvítilo Corky do obličeje, pak přeskočilo na Debru. „Copak nevíte, že je to nebezpečné?“

Přimhouřenýma očima Corky uviděla dole nějakého muže v mikině a denimových montérkách, jak na ně upřeně zírá a svítí baterkou na jednu a hned zas na druhou.

„Nic jsme neprovedly!“ zakřičela Debra dolů.

„Vstoupily jste bez dovolení na cizí pozemek,“ zařval na ně muž.

„Okamžitě slezte, než zavolám policii.“

„Dobře, dobře. Už jdem,“ řekla Debra. Posadila se. Pak se vzepřela na rukou a opatrně slézala po straně dolů.

Corky zůstala stát nahoře. Vzplanul v ní hněv, prastaré zlo v ní mohutnělo, až cítila, jako by měla celé tělo v jednom ohni.

Já snad exploduju! pomyslela si. Tomu chlápkovi zakroutím krkem, až uslyším, jak to křupne. Pak mu urvu hlavu z krku a vytáhnu mu mozek.

Záštiplné myšlenky jí praskaly v hlavě jako elektřina.

Avšak při pohledu na Debru, jak slézá pomalu na zem, Corky vychladla. Proč mrhat časem na toho idiota? řekla si v duchu.

81

Mým skutečným cílem je Debra. Debra je ten, kdo musí zemřít.

Corky rychle slézala po jedné straně kola. Když sestoupila na měkkou zem, zlostně se na muže s baterkou zamračila.

„Vím, že vy mladý si myslíte, že budete žít věčně,“ řekl a stále jí svítil do obličeje. „Ale vážně byste neměli tam nahoře pokoušet štěstí!“

Já žít věčně budu! říkala si Corky a cítila, jak v ní zlost znovu narůstá. Ovládat se však nepřestala. „Tu přednášku si nechte,“ řekla příkře a pospíchala za Debrou, která už rázovala po štěrku k autu.

O chvíli později Corky dovezla Debru k jejímu autu, které stálo na opuštěném parkovišti za obchodním domem.

„Vlastně jsme se k tomu povídání ani nedostaly,“ řekla Debra tiše, když otvírala dveře u vozu.

„Oddělám tě zítra,“ řekla Corky.

Debra vykulila oči. „Hu? Cos to řekla?“

„Řekla jsem, že to udělám zítra, prostě, že ti o Kimmy povím zítra,“ vysvětlovala Corky, když si uvědomila, co jí vyklouzlo z úst.

„Oh.“ Debra se přestala tvářit udiveně a nervózně se zahihňala.

„Asi jsem ti špatně rozuměla.“ Zamávala na Corky a zabouchla za sebou dveře.

Slyšelas správně. Zítra tě oddělám, pomyslela si Corky. Aspoň se mám na co těšit. Zítra tě zabiju, Debro, říkala si v duchu a zamířila autem k výjezdu.

Pak musí zemřít Kimmy.

Kimmy ví příliš mnoho. Až přespříliš.

A to je pěkně nebezpečná věc.

Takže sbohem, Debro. A

sbohem, Kimmy. Sbohem, fanynky.

Mám obavu, že od nynějška budu já jediná, kdo bude mít důvod k veselí.

Corky se v duchu pochechtávala těm příjemným, zábavným myšlenkám.

Mám se opravdu na co těšit, říkala si, když zahýbala na Fear Street, kde bydlela.

Na mysli jí vytanula rozesmátá tvář Hanny.

„Neměj strach, Hanno,“ řekla Corky nahlas. „Nezapomněla jsem na tebe. Brzy za tebou zaskočím… a dokončím, co jsem začala.“

82

XVIII.

Corky se probudila. Byla čilá jako rybička. Spatřila nad hlavou mosazný lustr s bílým kulovitým stínidlem. Závěsy visely nehybně před tmavými okny. Na kraji prádelníku ležel kartáč na vlasy.

Všechno bylo velmi jasné. Úplně ostré. Jako by to, co se odehrálo před tím, byla jen mlhavá vize, sen.

Posadila se vzpřímeně a pohlédla na hodiny na nočním stolku. Tři a sedm minut. Hluboká noc.

Co ji probudilo? A proč se cítí taková… lehká?

Cítím se úplně jinak, uvědomila si Corky. Něco se změnilo.

Na stropě se míhaly bledé stíny. Byly naprosto jasné. Úžasně jasné.

A pak na to Corky přišla. Zlý duch byl pryč.

Byla opět sama sebou. Viděla věci svýma vlastníma očima.

Hlavou jí probíhaly její vlastní myšlenky.

To jsem zase já! pomyslela si.

V nadšení skopla pokrývku a chtěla vyskočit.

Avšak pocit něčeho tíživého se ozval kdesi na zádech. Nedokázala určit, odkud vychází. Prostě tam byl. Někde… někde uvnitř.

Zhroutila se zpátky na postel.

Je tam pořád, uvědomila si. Spí?

Musí ten duch také spát?

Kolik času mám? ptala se sama sebe smutně. Kolik času mi ještě zbývá, než se zase probudí a znovu mě ovládne? Kdy se stanu opět vězněm, bezmocným vězněm ve svém vlastním těle?

Hlavou se jí honily myšlenky jedna za druhou. Zoufalé, hrůzostrašné myšlenky. Corky zavřela oči a zhluboka se nadechla.

83

Jak se ho můžu zbavit? ptala se sama sebe. Jakým způsobem získám zpátky svoje tělo… dřív, než zabiju svoje kamarádky?

Zlý duch se v ní pohnul. Zavrtěl sebou, ale neprobudil se.

Když je on vzhůru, je to jako bych já spala, přemýšlela Corky.

Spím kdesi, kdesi ve svém těle. Všechno, co se skutečně děje, já prospím.

Vzpomněla si náhle na svůj sen. Byla na krásné lodi v dlouhých bílých šatech.

Plavila se ve zlatem se třpytící vodě.

A děti jí říkaly Sarah.

Sarah… Sarah Fearová?

Corky se usilovně snažila připomenout si příběh o Sáře Fearové.

Před pár měsíci podivná mladá žena jménem Sarah

Beth

Plummerová, potomek Sáry Fearové, vyprávěla Corky příběh. Nebo spíš jeho část předtím, než opustila město.

Corky si pamatovala, že Sarah Fearová byla mladá žena, která žila koncem devatenáctého století. Rovněž do ní vstoupil zlý duch. V létě roku 1898 se plavila po jezeře Fear. Byl překrásný, klidný den.

Avšak její výletní loď ztroskotala a celá posádka – včetně Sary – se utopila.

Ano. Corky tu historku znala. Z tohohle příběhu vzešel její sen.

Jenže to ve skutečnosti nebyl sen. Byl to kus vzpomínek. Malá část vzpomínek Sary Fearové.

Není to pitomost? ptala se Corky sama sebe. Je možné, že by se mi ve spánku vybavily vzpomínky Sary Fearové?

Musely to být vzpomínky, uvědomila si. Bylo to příliš jasné, příliš opravdové, než aby to byl sen.

Vzrušená těmito myšlenkami vylezla Corky z postele a začala chodit sem a tam po koberci.

Co měl ten sen znamenat? Proč se mi to zdálo? Jak jsem se dostala do života Sary Fearové?

Znovu ucítila, jak se spící zlo pohnulo.

Strnula. Čekala. Ani nedýchala.

Spalo dál.

Vzrušením sotva popadala dech. Posadila se zlehka na okraj postele. Vybavila si Sáru Fearovou v jejím slamáku se širokou 84

střechou a dlouhých bílých šatech, jak se opírá o zábradlí na jemně se pohupující lodi.

Jak to, že jsem to mohla všechno vidět? podivovala se Corky a se zavřenýma očima se snažila spatřit to všechno znovu. Jak to, že jsem to viděla tak jasně?

Ubohá Sarah Fearová. Než zemřela, vtělil se do ní zlý duch.

Corky otevřela oči, rozrušená novou myšlenkou.

Duch se zmocnil i jí – a uchovával její vzpomínky.

Ta zlá síla musí mít v sobě i vzpomínky Sary Fearové, napadlo Corky. Musí mít v paměti všechny vzpomínky všech lidí, do kterých se po léta vtělovala.

Řídila jejich mysl. Naprosto ovládla jejich myšlení. To znamená, že rovněž ovládala jejich vzpomínky.

Proto kdesi hluboko v mysli prastarého zlého ducha, kdesi uvnitř toho dřímajícího zla, zůstaly zachovány vzpomínky Sary Fearové.

A malý kousek z nich odtud unikl a vklouzl Corky do snu.

Jak se dostanu k těm zbylým? ptala se Corky v duchu. Jak se dostanu zpět do mysli Sary Fearové?

Zarazila se a mráz jí přeběhl po zádech.

Proč si vlastně chci vybavit vzpomínky ubohé Sary Fearové? Jaký by to mělo smysl? Vždyť Sarah Fearová zemřela téměř před sto lety.

Tak rychle, jak jí v mysli naskakovaly otázky, Corky na ně znala odpověď.

Když Sarah Fearová zemřela, šel s ní do hrobu i zlý duch. A zůstal tam téměř sto let.

Chci tu zlou sílu poslat zpátky do hrobu, pomyslela si Corky.

Prudce oddechovala a mysl jí vibrovala množstvím myšlenek.

Chci se zbavit zlé síly tak jako ty, Saro.

Ale jak? Jak jsi to provedla?

Sarah Fearová zemřela a toto tajemství si vzala s sebou do hrobu.

Avšak Corky věděla, že musí existovat v jejích vzpomínkách.

A vzpomínky Sary Fearové byly ukryty někde uvnitř mysli Corky.

Musím je najít, rozhodla se. Musím hledat, dokud je nenajdu.

Musím se ponořit hluboko, hluboko do svého nitra, až ke vzpomínkám Sary Fearové. A pak se ze sna od ní dozvím, jak zničit zlou sílu.

85

Corky si náhle uvědomila, že se celá chvěje. Nohy i ruce měla studené jako led. Srdce jí prudce bušilo.

Zatímco se jí hlavou honily znepokojivé myšlenky, vrátila se k posteli, lehla si do chladných přikrývek a přitáhla si je až k bradě.

Zavřela oči a čekala, až se přestane třást, až se ohřeje, až začne klidně dýchat.

Potom, s očima stále zavřenýma, se snažila soustředit se.

Představila si Saru Fearovou. Kolébající seč loď. Zlatem se třpytící modrou hladinu jezera.

Nutila se dýchat pomalu, pomaličku… a začala se nořit do vzpomínek zlého ducha.

Klouzala do říše přeludů, která byla černější, než cokoli, co kdy poznala. Propadala se do nejtemnějších temnot, do nejhlubších hlubin svého nitra.

A ještě hlouběji. Až uslyšela tiché sténání a skučení. Nářek zoufalství. Stále hlouběji a hlouběji do prastaré paměti, do paměti zla. Nářek se změnil v kvílení. Mučivé vzlyky bolesti a strádání.

Tma náhle ztěžkla. Ochladilo se. Pod víčky jí klouzaly strašidelné chuchvalce sedavé mlhy, podobné poraněným zvířatům. Bolestné vytí ji obklopilo a stahovalo stále níž a níž…

Mučivé sténání zesílilo a temnota oživla, stala se nestvůrnou přítomností, nenasytným, hmatajícím přízrakem, který hrozil, že ji celou spolyká. Corky ucítila ohromný, zdrcující strach.

Jako by do ní proudil všechen strach všech těch, jichž se zlý duch zmocnil.

Strach i bolest bez konce. To vše bylo obsahem její vlastní mysli.

To vše na ni volalo. Natahovalo se po ní! Snažilo se ji uchopit a stáhnout dolů, do nespočetných hrůz uplynulých století.

Ne, chci odtud pryč, blesklo Corky hlavou a zápasila s temnotou a utrpením uvnitř sebe samé. Nechci tu být. Nechci to poslouchat, nechci se na to dívat.

Neměla však na vybranou. Už bylo příliš pozdě. Ubírala se časem zpátky, hluboko do paměti hanebného tvora, kterého v sobě nosila.

86

XIX.

Sarah Fearová stála u zábradlí, plachty se vedle ní vesele vzdouvaly a ona hleděla do třpytících se vod jezera Fear.

Loď protínala hladinu a nechávala za sebou jemné, modrozelené vlnky. Sarah pozorovala vodu, jak na ni prší zlato odražené sluneční záře.

Takový klidný den, pomyslela si. Vane jen slabý větřík. Takhle bych se mohla projíždět po jezeře na věky.

Sáře bylo příjemně. Nikam nespěchala.

S povzdechem nastavila bledou tvář slunci a zavřela oči. Stála dlouhou dobu nehybně a nechala na sebe dopadat teplé paprsky.

„Teto Saro?“ Do jejího klidu zazněl chlapecký hlásek. „Pojď si sednout ke mně a k Margaret.“

Sarah otevřela oči a usmála se na Michaela, svého malého synovce. Sluneční svit na něj dorážel ze všech stran, takže to vypadalo, že se třpytí a blyští stejně jako vodní hladina. Jeho naškrobená bílá námořnická košile a blonďaté kudrny zářily v ostrém světle. Zdálo se, že jsou v jednom ohni. „Pojď si k nám sednout.“

„Za chvilku,“ odpověděla Sarah a položila mu ruku na kudrnaté vlasy, jemně a váhavě, jako by se o ně mohla skutečně spálit. „Fouká tu příjemný vánek. Mám chuť ještě chvíli tady postát.“

„Kde je tatínek?“ zeptal se Michael a rozhlížel se po palubě.

„Šel dolů,“ řekla Sarah a ukázala ke schodům, vedoucím do kajuty. „Hrozně ho, chudáka, rozbolela hlava.“

„Plujeme hrozně pomalu,“ stěžoval si Michael.

„Ano – chceme jet rychle,“ zvolala na druhé straně paluby jeho sestra Margaret.

87

Sarah se rozesmála.

„Nemůžeme plout rychle, když nefouká

žádný vítr,“ vysvětlila jim.

„Michaeli – chtěl bys jít ke kormidlu?“ ozval se za nimi Jason Hardy. Sarah se vyděšeně otočila za hlasem. Málem zapomněla, že je s nimi na lodi.

Jason Hardy, Sarin osobní sluha, byl vysoký muž s ostře řezanou tváří. Černý, dotuha navoskovaný knír mu trčel na obě strany jako ptačí křídla. Na sobě měl modrou admirálskou čepici, k tomu modrý blejzr a bílé námořnické kalhoty.

Stál u kormidla a kynul Michaelovi, aby šel k němu.

„Já taky!“ vykřikla Margaret, vyskočila ze svého sedátka a rozběhla se ke kormidlu.

„Ne, Margaret,“ napomenula ji s úsměvem Sarah. „Kormidlování je mužská práce. To se pro dámu nesluší, že ne?“

„To je mi jedno,“ našpulila se Margaret s rukama v bok. Poslušně se však zastavila vpůli cesty přes palubu.

Michael zářil nadšením. Popadl kormidlo oběma rukama. Hardy mu přitom radil, co má dělat.

Sarah se zhluboka nadechla a obrátila se zpět k zábradlí. Zblízka uviděla zelené sosny na ostrově Fear, malém kulatém ostrůvku uprostřed jezera.

Děti vypadají tak pěkně a zdravě, pomyslela si zádumčivě. Od matčiny smrti jsem je neviděla takhle šťastné.

Něco se zatřepetalo Sáře u obličeje. S úlekem ucouvla. Byl to motýl. Černozlatý motýl.

Doletěl jsi daleko od pevniny, pomyslela si obdivné Sarah, zatímco se motýl vznášel nad zábradlím. Provázel jsi nás na naší dnešní plavbě?

Motýl se tichoučce třepetal na jednom místě, přímo před ní.

Taková křehká krása, napadlo Daru. Natáhla ruku, chytila ho do dlaně a drtila ho.

V hlavě se jí rozezněl smích. Krutý smích. Byl to smích, jaký Sarah už slyšela mnohokrát předtím.

„Teto Saro!“ Margaretin udivený výkřik ho přerušil. „Co jsi udělala tomu motýlkovi?“

„Motýlkovi?“ Sarah se otočila na děvčátko s nevinným výrazem 88

ve tváři. „Jakému motýlkovi, Margaret? Žádnýho jsem neviděla.“

Otevřela dlaň a smetla rozmačkané zbytky hmyzího tělíčka do vody. Očistila si ruce o zábradlí.

Ještě jedna smrt, pomyslela si Sarah trpce. Ještě jedna…

Slunce zakryl malý mráček. Vlnící se voda kolem lodi potemněla.

Kolik bude ještě mrtvých? ptala se v duchu Sarah a svírala oběma rukama zábradlí.

„Ještě mnoho,“ zněla odpověď. „Tolik, kolik si jen budeme přát,“

řekl jí neznámý hlas.

Sarah se zachvěla. „Chci, abys zmizel,“ řekla hlasitě do hučení větru.

Smích. „Nikdy tě neopustím,“ ozval se hlas, hlas zlého ducha, který se zabydlel v jejím těle.

„Chci, abys odešel.“

„Jsem tvou součástí,“ prohlásila zlá síla.

„Ne!“ ohradila se Sarah.

„Teto Saro?“ Za dlouhou sukni ji zatahala něčí ručka. „Teto Saro, je ti dobře?“

„Ano… dobře,“ vyhrkla rychle Sarah a obrátila se na Margaret, která k ní vzhlížela s ustaraným výrazem ve své hezké, bledé tvářičce. „Je mi fajn, Margaret.“

Sarah se otočila k Jasonu Hardymu. „Půjčte na chvíli Margaret kormidlo. Nikomu to neřeknu.“

Margaret radostně zavýskla a uháněla za bratrem, těžkými černými botami dupala po dřevěné palubě.

Sarah sevřela zábradlí ještě pevněji a nahnula se dopředu, až ucítila na obličeji chladnou vodní tříšť. Tak osvěžující, tak… čistou.

Zavřela oči a stála nehybně, s obličejem nastaveným drobounkým krůpějím. Polevila stisk a opřela se o zábradlí pasem, upnutým v korsetu.

Vím, jak tě zabít, pomyslela si. Vím, jak se tě zbavit. Jak se osvobodit od tvého zla.

Čekala, až jí vnitřní hlas odpoví. Nemusela čekat dlouho.

„Mě nemůžeš zabít, Saro.“

Na jejích bledých rtech se objevil hořký úsměv. Já vím jak. Avšak v tu chvíli jí projel chladný záchvěv pochybností, až nevědomky 89

znovu stiskla zábradlí.

Vím, jak. Jen nevím, jestli budu s to to udělat.

Myslí se jí znovu rozezněl zlověstný smích. „Přemístím se do dětí,“ řekl zlý duch. Byla to ta nejkrutější hrozba.

„Ne!“ vyjekla Sarah.

„Ano, budu žít v dětech. Nejdřív v jednom, pak v druhém. Moje zloba bude žít dál, Saro.“

„Ne!“

Podívala se dolů na hladinu, která byla jako zrcadlo. Tak čistá a čirá.

A jak ji pozorovala, zdálo se, že na hladině vytanuly vize skutků, ke kterým byla donucena.

Zprvu byly zamlžené a temné, avšak když vyplynuly blíže k povrchu, výjevy zjasněly a zostřily se.

Sarah zjistila, že stojí tváří v tvář zlu, které sama spáchala.

Viděla se, jak vraždí u mlýna muže, který způsobil zranění jejímu manželovi. Spatřila na jeho tváři výraz naprostého údivu, když do něj zezadu vrazila. A pak uslyšela křupnutí a plesknutí, když mu strčila hlavu pod mlýnské kolo. To mu rozemlelo hlavu stejně dobře jako obilí.

Zabít ženu, která žila ve velkém domě na kopci, bylo ještě snazší.

A jaké potěšení ten zločin Sáře způsobil. Jakou rozkoš. Koneckonců ta žena urazila rod Fearů, urazila Simona Feara, urazila mrtvého manžela Sary, urazila celou rodinu.

Další urážky už, se šňůrou na prádlo omotanou kolem krku, říkat nemůže. Sarah šňůru přitahovala víc a víc, až byl ženin obličej jasně fialový, stejně jako fialky na zahrádce. Utáhla šňůru tak, až úplně zmizela pod kůží. Až krev vystříkla kolem dokola v dokonalém kruhu.

V městečku Shadyside vypukl zmatek. Kdo mohl spáchat ty hrůzné vraždy?

Fearovy rodiny se všichni obávali. Přesto k nim poslali mladého policistu. Byl tak mladý a hezký, vzpomněla si Sarah. A tolik se vyptával.

Vyptával se příliš mnoho.

Ještě štěstí, že Sarah zrovna vařila v obrovském hrnci brambory.

90

Stačilo, aby mu strčila hlavu do vroucí vody a čekala.

Jak urputně bojoval, aby se dostal ven. Tloukl kolem sebe rukama.

Sarah však nepustila jeho hlavu dřív, než se přestal zmítat. Dokud nepřestal dýchat, dokud nebyl mrtvý a jeho bezduché tělo se nezhroutilo na litinová kamna.

Všechny jeho vlasy vyplavaly na hladinu. A když ho nakonec vytáhla, měl hlavu bílou jako vařený brambor a téměř tak měkkou.

To už bylo pro policejní vyšetřování příliš.

Obyvatelé městečka utichli a obestřel je strach. Soused se vyhýbal sousedovi. Šeptem se šířily různé zvěsti, avšak pár slov obvinění padlo i nahlas.

Tyto výjevy se zrcadlily na hladině jezera, když se Sarah opírala o zábradlí a zírala dolů. „Už dost,“ zašeptala.

„Bude toho ještě víc,“ sliboval zlý duch uvnitř. „Ještě mnohem víc.“

„Už dost,“ opakovala Sarah a vrtěla hlavou.

Vím, jak tě zabít, pomyslela si a zhluboka se nadechla.

Vím, jak se tě zbavit.

„Přemístím se do dětí,“ zazněla opět příšerná výhružka. „Budu žít v Michaelovi. Budu žít v Margaret.“

Ne, nebudeš, odporovala Sarah. Ne. Zemřeš, zlý duchu. Znám způsob, jak tě utopit. Hlavou jí zazněl krutý smích.

„Ty hloupá. Nemůžu se utopit.“

Ale ano, můžeš, prohlásila Sarah a na hezké tváři se jí rozestřel hořký úsměv. Ano, můžeš. Můžeš se utopit. Můžeš.

„Nemůžu se utopit.“

„Můžeš se utopit,“ řekla tiše Sarah,

„když já se utopím jako

první.“

„Ne,“ odpověděl rychle hlas uvnitř, v tom jediném slově však poprvé zazněly pochybnosti a úžas.

„Když já se zabiju s tebou uvnitř,“ hovořila dál Sarah, „zemřeš se mnou.“

Sarah se obrátila k dětem. Jason Hardy stál mezi nimi a ony s nadšením společně kormidlovaly.

Jak jsou nevinné, pomyslela si.

Nevědí vůbec nic o své zlé tetě Sáře. A doufám, že se to nikdy 91

nedozvědí.

Sarah už dlouho věděla, jak zachránit sebe i celý svět od zlé síly.

Věděla, že ji zabije jedině tak, když zemře ona sama.

Avšak pomyšlení na to, že skoncuje se svým životem, bylo příliš děsivé. Bylo to příliš hrůzostrašné, než aby si to jen představila – dokud se zlý duch nezmínil o dětech.

Musím je zachránit, pomyslela si Sarah. Musím je zachránit hned teď.

Při pohledu do vodních hlubin se jí hrdlo stahovalo. Tiše zasténala a nahnula se dopředu ještě víc.

Jak se naklonila, loď se zakymácela a vzepjala se, jako by čelila silnému větru.

Saru to vrhlo nazpátek. Dopadla prudce na stěžeň a svalila se na palubu. Zoufale se snažila dostat se zpět k zábradlí. Loď se začala točit dokola.

„Co se děje?“ uslyšela za sebou vyděšený Margaretin hlásek.

„Proč se otáčíme?“

„Vždyť vítr nefouká!“

„Co se s tou lodí stalo?“

Sarah věděla, co se stalo. Zlý duch se urputně snažil, aby se nemohla vrhnout přes zábradlí do vody.

Loď se otáčela stále dokola jako kolotoč. Nabírala rychlost a vytvářela kolem sebe vysokou vodní hradbu.

Sarah pociťovala závrať a obrovský strach, srdce jí bušilo na poplach. Natáhla se ke stěžni, zachytila se ho, aby se mohla vyškrábat na nohy.

Loď se vzepjala jako divoký kůň a pak se ponořila hluboko do rozbouřených vod. Sáře sklouzla ruka ze stěžně a znovu dopadla prudce na palubu.

Nebe bylo teď černé jako v noci.

Vodní hradba, vytvořená otáčející se lodí, ji obklopila a hrozila, že se přes ni převalí.

„Nemůžeš mě utopit!“ řval zlý hlas uvnitř Sařiny hlavy. „Moje zlo bude žít navěky!“

Loď kroužila rychleji a rychleji a Sarah uslyšela vyděšený pláč její malé neteře a synovce.

92

„K nim se nedostaneš,“ procedila zaťatými zuby. Tentokrát se vyškrábala na nohy.

Vodní masy se s rachotem řítily dolů a splachovaly palubu jako příboj. Loď se vzedmula a dál se točila. Vodní zeď se tyčila vysoko a hrozivě a pěnila v uzavřeném kruhu kolem ní.

„Děti nedostaneš!“ křičela Sarah Fearová na zlo, které měla v sobě.

Zavřela pevně oči a vrhla se poslepu k zábradlí.

„Teto Saro!“ uslyšela dětské hlásky naplněné hrůzou. Zněly z dálky, jako by byly na míle daleko. „Teto Saro! Pojď zpátky!“

„Nedokážeš mě utopit!“

Ale já musím.

„Nemáš odvahu se utopit!“

Měl ten starý duch pravdu?

Má vůbec dost odvahy?

Dokáže obětovat svůj život, svůj mladý život, pro Michaela a Margaret?

„Přijde ještě víc zla, Saro. Ještě mnohem víc.“

„Néééééé!“

A Sarah Fearová se vrhla přes zábradlí. Do temné rozbouřené vody pod černou oblohou.

Dolů do studené vody. Do zpěněné bublající vody.

Klesala dolů a lapala po dechu. Vdechovala vodu.

Polykala ji plnými doušky. Jak klesala, vlasy se uvolnily z účesu a ladně se jí vznášely nad hlavou jako nějaký druh mořského živočicha. Paže ji stahovaly stále hlouběji do temnoty.

Plíce se jí zvolna plnily tíživou vodou.

Dusila se. Přestala dýchat. Přestala vidět.

Topím se, blesklo jí hlavou. Už nedýchám. Už brzo bude konec.

Už brzo, doufám.

Zatímco se Sarah topila, zlý duch se v ní zmítal, zuřivě bojoval za svou záchranu. Když se jí voda dostala do plic, zoufale se snažil se osvobodit.

Cítila, jak se jí dere hrdlem ven, aby se zachránil. Voda začala bublat, když jí z úst vytryskl proud zeleného plynu.

Tryskal tak mohutnou silou, že zvedl Saru až k hladině. Uviděla, 93

že se loď převrátila dnem vzhůru.

Děti, proletělo jí hlavou.

A pak se ocitla opět pod vodou.

Voda byla horká. Vroucí.

Spalovala kůži. Byla nesnesitelně vřelá.

A zelený plyn se valil do rozbouřené vroucí vody.

„Nahoru, vyplav nahoru,“ naléhal hlas. „Vyplav a zachraň nás oba!“

Sarah se však snažila ponořit se co nejhlouběji.

Cítila teď dvojnásobný strach. Její vlastní a strach starého ducha.

Oba byli hrůzou bez sebe. Oba už byli málem mrtví.

Oba umírali.

Oba.

Vařící voda kolem ní pěnila. Zelený plyn se vznášel okolo ní a uzavíral ji v temnotě. Duch byl polapen v topícím se těle Sary.

Zazněl jeho výkřik. „Nééééééééé!“

Byl to nářek zuřivého zoufalství a bezmoci.

Zprvu byl silný. Pak zeslábl. Nakonec se stal jen skučením, vyjadřujícím chabý protest. Zelený plyn se rozplynul. Oči Sary Fearové se vypoulily. Avšak ona už nic neviděla.

Ani nehybnou tmu.

Protože ona – i zlo v ní – oba byli mrtví.

A p a k – další temnota. Rychle kmitající temnota. Černé obrysy pohybující se na černém pozadí.

Corky nehybně spala, jako by byla v bezvědomí, dýchala pomalu, sotva slyšitelně.

Nořila se hlouběji, hlouběji do prastarých vzpomínek.

Z temnoty povstaly strašidelné přízraky, které se kroutily a svíjely. Hlouběji. Hlouběji.

To už nebyla paměť Sary Fearové. Nořila se hluboko do mysli starého zla. Stále níž a níž.

Až vstoupila do vlastních vzpomínek zlého ducha.

Nyní Corky hleděla jeho vlastníma očima. Zírala v čiré hrůze na stěny rakve potažené sametem.

Byla v rakvi. Šest stop pod zemí. Uvězněná uvnitř. Pod 94

zatlučeným víkem.

Uvnitř rozkládajícího se těla Sary Fearové.

Ano. Sarah Fearová byla mrtvá. Utopila se v jezeře Fear. A nad ní stál náhrobní kámen, zaražený do hlinité půdy hřbitova.

Obklopovaly ho čtyři další náhrobky. Michaelův, Margaretin, náhrobek jejich otce a Jasona Hardyho. Všichni byli mrtví. Všichni utonuli ve vroucí vodě jezera.

A teď tedy zlý duch sdílel se Sárou její hrob. Byl zde uvězněn ve společnosti hnijícího, rozkládajícího se těla, do kterého kdysi vstoupil.

Poražen Sařinou statečností. Polapen v pasti jejího konečného sebeobětování.

Čekal.

Netrpělivě čekal na někoho živého, kdo přijde a vysvobodí ho.

Čekal a čekal.

Pozoroval, jak červi vnikají do Sařiny rozšklebené lebky.

Corky se probudila.

Posadila se, byl úplně čilá. Chvěla se. Prostěradlo a přikrývka byly úplně zmačkané, horké a promáčené potem.

Před očima měla stále tělo Sary Fearové a prohnilé stěny její malé rakve. V uších jí stále zněl rachot rozbouřeného jezera a syčení unikajícího zeleného plynu. Stále slyšela to příšerné skučení umírajícího zlého ducha.

Těžce polkla. Uvědomila si, že pláče. Horké slzy se jí kutálely po rozpálených tvářích. Sarah Fearová mi řekla, co jsem potřebovala vědět, pomyslela si a nechala slzy kanout.

Abych zabila zlo, musím zabít… sebe.

95

Část třetí

XX.

Corky upadla znovu do neklidného spánku. Když se probudila, sluneční paprsky se opíraly do oken jejího pokoje a záclony se vzdouvaly v mírném vánku.

Posadila se, protáhla se a pohlédla přímo do vypoulených očí na ohavném, oranžovém obličeji posetém jizvami.

Corky už už otvírala pusu, že zaječí. Pak však ve vetřelci poznala gumovou masku, ve které se slaví Halloween.

Sean ji musel dát na pelest postele, když spala.

„Jdi do háje, Seane,“ vykřikla hlasitě a zavrtěla hlavou. Natáhla se, sundala odpornou masku dolů a mrštila s ní do kouta.

Ten můj bráška je ale zvíře, pomyslela si.

Když spustila nohy na podlahu a znovu se protahovala, opět jí vytanuly na mysli výjevy ze sna, výjevy z paměti Sary Fearové.

Draly se jí do vědomí tak živě, jako by je sama prožila.

Ale jak se mám zabít? ptala se sama sebe a zírala na gumovou masku, kterou hodila na zem.

To už nikdy neuvidím Seana? Nikdy neuvidím rodiče? Nikdy nepůjdu na rande? Nikdy se nezamiluju? Nikdy se nevdám? Nebudu mít rodinu? Nebudu… naživu?

Je mi teprve šestnáct, přemýšlela Corky nešťastně. Šestnáct. Jsem 96

moc mladá, abych umřela.

„Ne!“ vykřikla nahlas. „V žádném případě!“

Pomyslela na Bobbi. Chudák Bobbi – nežila dost dlouho na to, aby… aby vůbec něco dokázala.

Dlužím Bobbi, přemýšlela Corky. Nervózně vstala, myšlenky se jí honily hlavou. Dlužím své ubohé, mrtvé sestře to, že budu dále žít.

Že budu naplno žít – naplno a šťastně.

Ale jak?

Pocítila, jak se v ní zlo zavrtělo. Probouzelo se a začalo otupovat její myšlenky. Začala ustupovat.

Vytrácela se pryč – uvnitř vlastního těla. Nebudu si toho všímat, rozhodla se Corky. Jedině tak se s tím vyrovnám. Nebudu si toho všímat a ono to přejde.

Když se budu snažit provést něco strašného, dokážu to zvládnout.

Vím, že to dokážu. Prostě tomu nebudu napomáhat.

Nebudu si toho všímat. Nebo to přemůžu. Teda, budu to ignorovat. A pak…

Věděla, že nepřemýšlí jasně. Jak by také mohla? Její pokoj se vzdaloval… okna byla strašně maličká a daleko… světlo bylo tak mdlé.

„Ne!“ vykřikla a zoufale se snažila zadržet tu sílu, která ji začala ovládat mysl. „Ne! Já tě nevnímám!“

Uslyšela krutý smích. Pak se začaly zdi v jejím pokoji chvět.

„Ne!“

Květy – červené karafiáty a modré gardénie – všechny květy na tapetě začaly vibrovat. „Ne!“

Květy se divoce zmítaly, pak se odpoutaly od tapety na zdi a vzlétly ke stropu. „Ne! Prosím – ne!?“

Corky znovu uslyšela smích, hlasitý smích uvnitř hlavy. Červené a modré květy na ni padaly dolů jako déšť. Následovala další salva krutého smíchu.

Corky se otočila od zdi, rychle na sebe natáhla šedé tepláky a pomačkané modré triko. Pak vyběhla na odpočívadlo a chtěla seběhnout po schodech dolů. Avšak když stoupla na první schod, z koberce se vysunula řada žiletek.

„Au!“ vyjekla, když jen tak tak unikla pořezání do bosého 97

chodidla.

Opřela se o zábradlí a zírala dolů, jak na každém schodě s hlasitým cvaknutím vyráží řada ostrých čepelí.

Vyšvihla se na zábradlí a sjela po břiše dolů. Když dole seskakovala, bylo už zábradlí nesnesitelně horké.

„Proboha – Corky?!“ vykřikla matka. Stála v chodbě s rancem špinavého prádla v náručí.

„Oh, promiň, mami,“ vyhrkla Corky a těžce polkla. Pohlédla na schody. Čepele žiletek byly ty tam.

„Pěkně dlouho jsi spala,“ řekla paní Corcoranová a odložila prádlo pod schody. „Už je skoro poledne.“

Corky otevřela ústa, že něco řekne. Ale co? Na nic nepřišla. Šla za matkou do kuchyně.

„Usmažím ti pár vajec,“ řekla matka a vrhla na dceru rozmrzelý pohled. „Vypadáš hladově.“

„Ano,“ špitla Corky. Doufala, že matka nevidí, jak těžce dýchá a že se celá třese. Ve snaze uklidnit se posadila se Corky na stoličku u kuchyňského pultu a dívala se, jak paní Corcoranová připravuje dvě vejce.

„Chceš toast? A džus?“ optala se.

„Třeba,“ nutila se Corky mluvit klidně. Bojovala s divokým vířením svých myšlenek.

Matka se na ni zkoumavě zadívala. „Je ti dobře, Corky?“

„Ne; mami. Mám v sobě zlého ducha, sedí ve mně, ovládá mě a já s tím nemůžu nic dělat.“

„Velmi vtipné,“ řekla paní Corcoranová ironicky a zakoulela očima. Oklepala kovovou obracečku o pánev. „To máte všichni v pubertě tak zvrhlej smysl pro humor, nebo je to tvoje specialita?“

Říkám ti pravdu, maminko! Ale ty to nechceš poslouchat, viď?

Nechceš tomu uvěřit.

„Kde je Sean?“ zeptala se Corky. To už nebyla její slova. Zlý duch ji přiměl, aby změnila téma rozhovoru.

„Je s tátou na baseballu,“ odpověděla paní Corcoranová.

Seškrábala vejce z pánve.

„Poslední dobou se s bratrem moc nevídáš.“

„Dneska dopoledne mi na sebe nechal v pokoji památku,“ řekla 98

Corky a vybavila si tu příšernou gumovou masku.

Matka nandala dvě smažená vejce na talíř a položila ho před Corky. „Vem si ten toast, až bude hotový,“ pobídla ji a zmizela, aby se věnovala špinavému prádlu.

Corky civěla do talíře, pak váhavě zvedla vidličku.

Jak se tak dívala, vejce se zachvěla a pak se proměnila. Corky otevřela úžasem pusu. Teď zírala na dvě obrovské, mokré, oční bulvy.

„Ne!“

Oči na ni nehybně civěly. Zešedivěly a pak se šeď změnila v ohavnou hnilobnou zeleň. Z talíře začal stoupat odporný zápach, který nasytil okolní vzduch. Bulvy se krabatily a vraštěly. Corky se zvedl žaludek, seskočila ze stoličky.

Krutý, mrazivý smích ji pronásledoval, když běžela poslepu zpátky do svého pokoje.

Vzdávám to, pomyslela si a zhroutila se tváří dolů na postel.

Začala vzlykat, ale dech se jí v hrdle zadrhával. Ucítila, jak se v ní zlá síla zmítá, a zachvátila ji vlna nevolnosti.

Zazvonil telefon. Chvíli jí trvalo, než rozpoznala jeho zvuk.

Zazvonil znovu. A znovu.

„Halo?“

„Haló, Corky? To jsem já, Kimmy,“

„Ahoj, Kimmy. Jak se máš?“ Snažila se, aby to znělo normálně, ale hlas se jí lámal.

„Fajn. Dělala jsem si starosti spíš o tebe,“ odpověděla Kimmy.

„Od toho soustředění jsem tě neviděla. Bylas tam tak nemocná a vůbec. Chci říct, že to přišlo jako nějaká pohroma. Už je ti líp? Teda, už jsi v pořádku?“

Proč mi Kimmy volá? ptala se Corky s trpkostí sama sebe. Není to moje kamarádka, pomyslela si a z jejího obličeje čišela nenávist.

Kimmy nikdy nebyla moje kamarádka. Jednou se mě pokusila zabít.

Chtěla mě utopit.

„Včera jsem se potkala s Hannou a ona říkala, že tě taky neviděla,“ pokračovala Kimmy rozjařeně. „Hannah i já jsme se tomu dost divily –“

Jen se neboj, pomyslela si Corky chladně. S Hannou se uvidím 99

brzo. Hodně brzo. A až se potkáme, Hannah z toho šťastná nebude.

„Už je mi líp,“ řekla Corky.

„Á, to je prima!“ zajásala Kimmy. „Fakt jsem si o tebe dělala starosti. Po tom všem, co se stalo. Však víš.“

Ano, to vím, zlobila se v duchu Corky. Dobře vím, o čem mluvíš, Kimmy.

A taky vím, že ty toho víš příliš mnoho.

Musíš zemřít, rozhodla Corky. Musíš zemřít hned, Kimmy.

„Hele, Kimmy, máš něco v plánu dneska odpoledne?“ zeptala se Corky a omotávala si telefonní šňůru okolo zápěstí.

„Ne, vlastně nic,“ řekla na to Kimmy. „Proč se ptáš? Ty bys chtěla někam vyrazit?“

„Jo,“ vyhrkla rychle Corky.

„Moc bych si s tebou chtěla

popovídat.“

„Skvělý!“ zaplesala Kimmy. „Taky si s tebou chci popovídat.“

„Sejdeme se tedy na River Ridge za půl hodiny, platí?“ navrhla Corky. River Ridge byl vysoký útes nad řekou Conononka.

„Na River Ridge?“ divila se Kimmy. „No, tak dobře. Nashle za půl hodiny.“

Corky si odmotala šňůru z ruky a zavěsila sluchátko.

Kimmy musí zemřít ve vodě, rozhodla se, když si představila vysoký útes a pod ním tekoucí řeku.

Kimmy musí zemřít stejným způsobem, jako zemřela Sarah Fearová.

Stejným způsobem, jako zemřela moje sestra Bobbi.

Teď hned.

100

XXI.

Tmavými, bouřkovými mraky pronikalo slunce, které vysílalo záplavu tajemné žluti odpolední oblohou. Vzduch byl těžký a vlhký… nepohnul se ani lísteček. Bylo úplné bezvětří.

Corky nechala auto na konci silnice a šla po udusané hlíně k okraji útesu. Tichý les za ní potemněl, když se černá mračna snesla níž.

Kolem dokola nikdo jiný nebyl.

Corky stála na skalním výstupku, který vyčníval nad strmým srázem, a pozorovala širokou hnědou řeku pod sebou. Viděla, že voda v Conononce dosahuje vysoko ke břehům a rychle proudí. Její monotónní hukot stoupal nahoru k útesu.

Od té doby, co se Corky přestěhovala do Shadyside, nahoru na River Ridge ráda jezdila. Byl to nejvyšší bod v celém okolí. Za řekou viděla rozpínající se město, které vypadalo jako nějaký model nebo miniatura.

Na severu se klikatil les a tvořil na horizontu tmavý lem.

Tady nahoře je takový klid, pomyslela si Corky. I když bylo Shadyside stále vidět, zdálo se jí, že je od něj velmi daleko. Jako by se vznášela nad městem ve svém vlastním, ničím nerušeném světě.

Corky udělala krok dozadu a mrkla na hodinky. Kde je Kimmy?

Tak už se ukaž, pobízela ji v duchu netrpělivě. Pohlédla vzhůru na potemnělou oblohu. Mraky teď měla nízko nad hlavou. Jsou úplně na spadnutí, pomyslela si. Je bezvětří a strašně dusno.

Zjistila, že se potí, tričko se jí lepilo na záda. Začalo ji svědit za krkem.

No tak, Kimmy. Copak nechceš vidět překvapení, které jsem ti 101

přichystala?

Dám Kimmy lekci v létání, pomyslela si a na ústech se jí usadil krutý úsměv.

Lekci v létání. A pak lekci v topení.

Když za sebou zaslechla bouchnutí dveří u auta, otočila se.

Kimmy, oblečená do kraťoučké červené sukně přes modré lycrové cyklistické šortky, přicházela rychlým krokem. Auto Kimmy nechala zaparkované vedle jejího na konci silnice.

„Myslíš, že se tu smí parkovat?“ zavolala Kimmy.

„Jasně,“ odpověděla Corky. „Nikdo jinej tady není.“ Stejně už auto nebudeš potřebovat, dodala Corky v duchu.

Kulaté tváře měla Kimmy sytě růžové. Vlnité černé vlasy měla vlhké a rozcuchané.

„Myslela jsem si, že tu bude chladněji,“

povzdechla si a odhrnula si pramen černých vlasů z očí.

Za chvilku ti chladněji bude, pomyslela si Corky. „Dneska vůbec nefouká vítr,“ řekla. „Podívej se na stromy.“

Obě se otočily a zahleděly se směrem k lesu. „Nepohne se ani lísteček,“ všimla si Kimmy a s otazníkem ve tváři se podívala na Corky. „Co tu nahoře budeme dělat?“

Corky se v duchu zasmála. „Nevím, jen jsem si myslela, že je to tu hezký místo na povídání, víš?“

Kimmy zvedla oči k těžkým, dešťovým mrakům. „Asi dostaneme plaváka.“

„To bude příjemný,“ řekla na to Corky a vykročila ke kraji útesu.

Kimmy šla za ní.

„Už je ti líp?“ zeptala se Kimmy s upřímným zájmem.

Corky přikývla. „Jo. Mnohem.“ A za pár vteřin mi bude ještě líp, říkala si v duchu.

„Na tom soustředění to bylo hrozný,“ řekla Kimmy. „Víš, jaks onemocněla. Byla to pěkná smůla.“

„Jo… děsná smůla,“ přitakala Corky a ušklíbla s e.

„A ty nepříjemnosti s Hannou,“ dodala Kimmy a uhýbala očima.

„Víš, já jsem jí nic z toho neudělala. Věříš mi, viď?“

„Jasně,“ odpověděla Corky. „Já to taky neudělala.“

„No… a co si o tom teda myslíš?“ otočila se Kimmy na Corky se zkoumavým pohledem. „Jak se to vlastně stalo?“

102

„Mám dojem, že si to Hannah udělala sama,“ prohlásila Corky a snažila se zachovat vážnou tvář.

„Tu vařící vodu? A ten cop?“

„Tu vodu si podle mě vymyslela,“ řekla Corky tichým hlasem.

„Prostě jen ječela a ztropila scénu. Myslím, že se doopravdy nespálila – byla jen trochu červená.“

„A ten cop si podle tebe taky ustřihla sama?“ ptala se Kimmy.

Corky vážně přikývla.

„Ale proč?“ vyjekla Kimmy.

„Aby nás dvě dostala do maléru,“ vysvětlila Corky. „Aby to vypadalo, že jsme špatný. Aby nás vyhodili z týmu a ona mohla být hvězda.“

„No né!“ Kimmy ohromeně otevřela pusu.

„To by mě nikdy nenapadlo. Nikdy. Nikdy bych si nemyslela, že Hannah…“ nedokončila větu, jak horečně přemýšlela.

„Tak co si teda myslíš?“ optala se Corky příkře. „Že jsem to udělala já? Podezříváš mě, Kimmy?“

„Ne!“ vykřikla nesouhlasně Kimmy a tváře jí zčervenaly. „Ne, to ne, Corky. Já – jen nevím, co si mám myslet. Věděla jsem, že tam někde byl zlý duch. Že je za to zodpovědný. Ale nevím, kde je. Chci říct, že nevím, kdo to je. Prostě…“

Corky ucítila na čele dešťovou kapku. Konec chození kolem horké kaše, řekla si. Už to radši skončím.

„Zlo je tady,“ ztišila Corky hlas. Ucítila další velkou kapku, tentokrát na temeni hlavy. Pak ještě jednu na rameni.

„Eh?“ Kimmy otevřela znovu ústa údivem. „Máš dojem, že

–

Hannah? Myslíš, že je v Hanně?“

„Možná,“ řekla Corky tajemně.

„Začíná pršet,“ všimla si Kimmy a zvedla ruce dlaněmi vzhůru.

„Asi bychom si měly jít popovídat do auta.“

„Dobře,“ souhlasila Corky. „Ale napřed se koukni támhle dolů.“

Ukázala přímo pod sebe přes okraj útesu. „Pokoušela jsem se zjistit, co to je, ale nedokázala jsem to.“

„Co?“ Kimmy se naklonila dopředu a pohlédla dolů na hučící řeku.

Corky natáhla ruce a strčila do Kimmy. Prudce.

103

Kimmy hlasitě zaječela a přepadla přes okraj. Padala po hlavě dolů a přitom divoce mávala rukama.

Corky stála s rukama v bok, na tváři se jí usadil škodolibý úsměv a pozorovala, jak se Kimmy řítí smrti vstříc.

104

XXII.

„Kimmy je mrtvá.“

Ta slova Corky vyslovila nahlas. Tvář se jí roztáhla do triumfálního úsměvu.

Začalo poprchávat. Corky stála na kraji útesu a nahlížela dolů do hnědé proudící říční vody.

„Kimmy je mrtvá.“

S úsměvem na tváři se chystala odejít. Avšak odkudsi z hloubi jejího nitra se ozval tlumený výkřik:

„Ne!“

Zarazila se.

Musím teď odejít. Kimmy je mrtvá. Teď se musím postarat o Debru.

A znovu zazněl vzdálený, tlumený výkřik: „Ne!“

Úsměv se vytratil z Corkyiny tváře. Podrážděně přimhouřila oči.

„Ne!“

Rozpršelo se. Jemné pleskání kapek se změnilo ve vytrvalé bubnování. Teď musím skoncovat s Debrou.

„Ne!“

Odmítavý hlas patřil Corky. Skutečná Corky se snažila, aby ji bylo slyšet, bojovala za znovuzískání vlády nad svým tělem.

„Ne! Nedovolím, aby se to stalo!“ zazněl její hlas silněji.

„Teď tě ovládám já!“ zařvala zlá síla. „Drž se zpátky! Varuju tě!“

„Ne!“ vykřikla Corky s novou silou.

„Ne!“ Odkudsi z hloubi vlastní mysli Corky zaútočila, drala se kupředu a vytlačovala tíživé zlo.

Hrůza z Kimmyiny smrti – hrůza z toho, co Corky právě udělala –

105

pronikla zlou silou a přivedla Corky k životu. Věděla, že nemá jinou možnost. Musí bojovat. Hned teď.

„Drž se zpátky!“ vyhrožoval starý duch. „Zůstaň tam, kde máš být!“

„Ne!“ bránila se Corky, vedla vnitřní zápas, bojovala poslepu, protože země, nebe, stromy a vůbec všechno se rozplynulo.

Ocitla se v prázdnotě. V šedivé pustotě. Bojovala s nepřítelem, kterého nemohla vidět… bojovala sama se sebou.

„Musím zemřít!“ rozhodla se. „Musím hned zemřít!“

Její druhé já odporovalo.

„Ne. Nemohu zemřít! Jsem hrozně

mladá! Chci žít!“

„Zemři – a donutíš tu zlou sílu, aby zemřela s tebou!“

„Ne – nemohu umřít! Strašně se bojím! Chci žít!“

„Nemůžeš přece žít s tou příšernou silou, kterou máš v sobě!

Musíš zemřít, abys zachránila své kamarádky, svou rodinu!“

„Ustup zpátky!“ hřímalo zlo v její hlavě.

„Okamžitě ustup

zpátky!“

„Ne!“ vřískala Corky.

„Kimmy!“ zavzlykala. „Kimmy – je mi to strašně líto!“

Jsem zloduch, říkala si v duchu. Jsem zloduch a musím zemřít!

„Já musím žít!“ vykřikovala zlá síla.

„Ustup, nebo zakusíš na vlastní kůži tisícero smrtí!“

„Néééééé!“ vykřikla Corky naposled, otočila se – a udělala krok ke kraji útesu.

Zastavila se, nahlédla dolů. Těžce oddychovala. Krev jí bušila ve spáncích.

„Ne! Nemůžu to udělat!“

„Nemůžu!“ zasténala. „Jsem moc mladá! Já nemůžu!“

Cítila, jak se v ní zlo tetelí, jak se v ní vítězoslavně dme. „Já nemůžu! Nemůžu!“

O krok ucouvla. Prohrála to.

„Nemůžu umřít! Neumřu!“

„Zemřou jiní,“ promluvila v ní zlá síla. „My budeme žít věčně!“

106

XXIII.

„Dejme se do toho,“ řeklo zlo. „Máme co dělat.“

Corky udělala poslušně další krok dozadu.

Pak se náhle, bez rozmyslu, s novou kuráží, zastavila. Ruce se zaťatými pěstmi vztáhla k temné obloze, zavřela oči a v mučivé úzkosti zasténala.

A vrhla se z útesu dolů.

Pád byl podobný snu.

To ona ječela celou dobu, co padala?

Vletěla prudce do vody a ihned se potopila do kalných, hnědých hlubin.

„Já musím žít!“ protestovalo zlo.

Corky však klesala ke dnu. Stahoval ji silný proud. Hlouběji a hlouběji.

Začala se dusit. Hustá, bahnitá voda se jí vlila do otevřených úst.

Ucítila mezi zuby písek a okusila jeho odpornou chuť.

Dusím se. Umírám. Ale já nechci umřít. Chci žít!

Nemůžu se utopit! Nemůžu umřít!

Musím žít! Musím!

Ale to nejde. Nemám na vybranou.

Už jsem si vybrala.

Smrt!

Vdechla další doušek husté odporné vody.

Začala prudce dávit a dusit se a přitom se bezmocně zmítala pod vodou.

Jak otevírala ústa, zlý duch z ní začal unikat. Divoce sebou házela, zatímco z ní vycházela zlá síla, bouřila a pěnila vodu a ohřívala ji 107

svým zlem.

Voda byla čím dál vřelejší. Corky se dál zmítala a dusila.

Řeka už byla vařící.

A zlo se stále valilo ven.

Proudilo do zpěněné, hnědé vody. Bránilo se tak vší silou svému osudu. Corky se v uších rozeznělo zlověstné skučení, které pronikalo rozbouřenou vodou.

Teď už hnědá voda bublala a vařila se. K černé obloze tryskaly vysoké gejzíry.

Corky se svíjela bolestí. Celé tělo měla opařené.

Umírám – umírám…

Náhle měla pocit lehkosti. Zlý duch ji opustil. Pak znovu ucítila tíhu. Tíhu kalné vody, která jí plnila plíce a dusila ji. „Topím se!“

Zaslechla zděšené kvílení zlého ducha. „Topím se!“

A pak se Corky potopila. Měla pocit, jako by se scvrkávala.

Zmenšovala se, dokud z ní nebyl jen maličký žalud, plovoucí po vodě. Pak jen tečka. Neživá tečka. Věděla, že zlý duch se scvrkl také.

A s tímto poznáním ztratila vědomí.

108

XXIV.

Dešťové kapky bičovaly rozbouřenou hladinu řeky. Z vařící se vody stoupala pára a tvořila nad řekou tajemný mlžný příkrov.

Corkyino tělo se vznášelo na hladině a pohupovalo se jako malý gumový vor.

Zlý duch ji z hloubky pozoroval a sám kvílel ve smrtelné hrůze.

Byl to nekonečný nářek zoufalství a beznaděje.

Jeho síla uvedla vodu v řece do varu, vylila ji z břehů a vysílala vysoké vlny, které se tříštily o útes.

Hřmot narážejících vln přehlušil hřmění na nebi. Mučivé skučení starého zla sláblo a začalo se vytrácet. Voda však stále bublala a pářila.

„Nesmíš umřít!“ kvílel duch a nadzvedl tělo Corky nad hladinu.

„Nesmíš zemřít. Nesmíš mě zradit! Já jsem ty a ty jsi já! Nesmíš zemřít!“ Výkřiky slábly.

Voda se začala ochlazovat. Temný, bílý opar se rozplýval v hustém dešti.

„Nenechám tě umřít!“ prohlásila zlá síla. Sebrala všechnu svou energii a stlačila vodu pod jejím tělem. Vytlačovala Corky výš a výš – až ji vyzvedla nad hladinu a ona se vznášela v bílé mlze.

„Nenechám tě umřít! Už jsi z toho venku! Jsi venku z vody! Jsi venku!“

Corky se vznášela nad vodou jako zplihlý balón. Její tělo viselo bezvládně ve vzduchu s hlavou zvrácenou nazad a nevidomýma očima zírajícíma do bouřkových mračen.

„Néééééééé!“ ozval se výkřik porážky a rozezvučel se jako siréna, potom pomalu mizel, až bylo úplné ticho.

109

Tělo Corky bezhlučně sklouzlo zpátky do vody.

„Jsi mrtvá,“ připustil duch. „Tím, že jsi umřela, zabilas i mě.“

Teď bylo hřmění na obloze hlasitější než hřmot ubývajících vln.

Při té vřavě byl duch odtržen od těla Corky.

Řeka znovu klidně plynula.

Voda rychle zchladla.

Zlo mizelo, až se ztratilo dočista. Bylo jednou provždy odplaveno rozčeřeným hnědým říčním proudem.

110

XXV.

Kimmy se při pádu do vody prudce udeřila do břicha o vodní hladinu a pak se ponořila až ke dnu. Šok ji úplně paralyzoval, takže nebyla schopna nic udělat. Pohyboval s ní pouze proud.

Avšak chladná voda ji rychle vzkřísila. Odrazila se od měkkého říčního dna a se vzpaženýma rukama se drala k hladině – vyplavala právě včas, aby viděla Corkyin střemhlavý pád.

Dešťová clona zaslepovala Kimmy, když zápasila s proudem, aby se dostala ke kamarádce.

Vzdouvající se vlny ji vrhaly zpět.

Voda byla stále teplejší, až se začala vařit a klokotat.

Co se děje? divila se Kimmy, nořila se do vln, dělala zoufalá tempa, nohama kopala v horké, zpěněné vodě.

Co se to děje?

Nemůžu se k tobě dostat, Corky.

Nemůžu se tam dostat.

Prosím, vydrž to. Prosím. Prosím. Prosím.

Prosím.

Toto slovo jí znělo v mysli jako nekonečná litanie. Nebe potemnělo a dolů padaly přívaly deště. Kimmy marně pátrala po Corky.

A p a k – v ohromení a hrůze – zírala, jak se Corky zvedá nad hladinu. Nebo aspoň měla ten dojem.

Mhouřila oči před deštěm, namáhavě plavala proti proudu a užasle sledovala postavu, která se vznášela v bílém oparu nad vodní hladinou, jako by visela ve vzduchu.

„Corky!“

111

Kimmy vdechla doušek horké, hnědé vody.

Začala kašlat, aby se neudusila.

Když znovu vzhlédla, Corky byla pryč. Sklouzla zpátky do vody?

Nebo to byla jen jakási fata morgana v její fantazii? „Corky!

Nemůžu se k tobě dostat! Kde jsi? Kde jsi?“

Vydrž. Prosím. Prosím. Prosím. Prosím.

Po hladině plul nějaký předmět, pohupoval se na vlnách, unášen silným proudem.

Kimmy vyjekla, když rozeznala bezduché tělo Corky.

Lapala po dechu, paže ji bolely, hruď se jí div nerozskočila, přesto Kimmy horlivě plavala směrem k tělu Corky. Vzpomněla si na kurs první pomoci, chytila Corky kolem hrudníku a zoufale se drala proti proudu.

Je mrtvá. Je mrtvá. Corky je mrtvá.

Kimmy vyvlekla Corky na travnatý břeh a nejisté se postavila.

Třásly se jí nohy, těžce oddychovala a ani necítila, že ji bičuje studený déšť.

Když se jí srdce trochu uklidnilo, klekla si na kolena a převalila Corky na břicho. Naklonila se nad její tělo bez života a celá se roztřásla. Dala se do pláče.

Celou svou vahou zatlačila Corky do zad. Potom tlak uvolnila.

Znovu zatlačila a přitom stále vzlykala.

Stlačit, uvolnit.

Nic. Žádná známka života.

Stlačit, uvolnit.

Stlačit, uvolnit.

Až z Corkyiných nehybných úst vyhrkl proud hnědé vody. Stlačit, uvolnit.

Kimmy plakala, slané slzy se jí na rozpálených tvářích mísily s chladnými kapkami deště. Stlačit, uvolnit.

Corkyiným tělem projela nová křeč. Z úst jí vytryskla záplava kalné říční vody. Kimmy věděla, že je mrtvá. Corky je mrtvá.

Přesto jí dál stlačovala hrudník, nakloněná dopředu, třásla se zimou a mokrem a naříkala. Corky je mrtvá.

Už to nemá cenu. Musím přestat.

Musím přestat. Musím jet domů. Musím to někomu říct.

112

Stlačit, uvolnit. Stlačit, uvolnit. Přestože už je pozdě.

Když jí kalná voda vytryskla z úst, Corky zasténala.

Pohnula se. Rozkašlala se. Otevřela oči.

A uviděla jen hlínu. Vysokou trávu. Tvář měla zabořenou do země, oči zamlžené vodou.

Zamrkala. Začala dávit. Po bradě jí tekla páchnoucí, hnědá voda.

„Corky! Corky!“

Odkud přicházel ten hlas?

Corky zvedla hlavu. Otočila se a spatřila dívku, klečící na kolenou vedle ní.

„Kimmy!“

Kimmy se na ni usmívala. „Ty žiješ!“

„Kimmy – ty jsi v pořádku?“

Kimmy chtěla odpovědět, ale její slova zadusily slzy radosti.

Corky se rozkašlala. V ústech měla odpornou pachuť. Zvedla ruku, aby si odhrnula z čela rozcuchané vlasy. Kolem nich i na ně se valily proudy deště. Zdálo se, že to ani jedna nevnímá.

„Je mi hrozná zima,“ řekla konečně Corky a roztřásla se.

Kimmy jí pomohla posadit se. „Myslela jsem, že jsi mrtvá,“ špitla a zachvěla se také.

Corky ji zřejmě neslyšela. Seděla a rozhlížela se s široce otevřenýma očima kolem sebe, deště si nevšímala. Za nějakou chvíli se nejisté vyškrábala na nohy. „Půjdeme.“

„Pomůžu ti.“ Kimmy ji objala kolem třesoucích se ramen.

„Jsem naživu a ty taky,“ řekla Corky omámeně. „Jsem naživu a ty taky.“

„Ano,“ usmála se Kimmy. Pomalu vedla Corky po pěšině na vrchol útesu.

„Oh!“ zděšeně vykřikla Corky a ukázala na vodu. „Podívej se.“

Odvrátila se od kamarádky zpět k tmavým vodám. Blízko u břehu se něco chvělo. Udělala vrávoravě krok blíž a mhouřila oči proti dešti.

Na vodě zářila světlá skvrna. Světlý kruh.

A uvnitř byl odraz.

Tvář.

Corky si ji zkoumavě prohlížela, celá se třásla a těžce dýchala.

113

To je Bobbiina tvář, uvědomila si. Je to tvář Bobbi na vodní hladině. To je Bobbi. A usmívá se.

Corky na ni hleděla s úsměvem, dokud se odraz neroztříštil na milión drobných světélek. Usmívající se tvář Bobbi bledla a pak se rozplynula.

S pocitem klidu a pokoje se Corky obrátila ke Kimmy. „Pojďme domů.“

Ruku v ruce se vydaly chladivým očistným deštěm na cestu k vrcholu útesu.

114

Epilog

„Tygři, góly dávejte!

Aspoň šest jich rozdejte!

Tygři, góly dávejte!

Aspoň šest jich rozdejte!“

Tělocvičnou se rozléhalo veselé povzbuzování. Corky už tenhle pokřik skandovala miliónkrát. Teď jí však připadal svěží a nový.

„Zní to báječně!“ zavolala od postranní čáry slečna Greenová.

I ona zaznamenala ten rozdíl, pomyslela si Corky.

Vyslala Kimmy úsměv, zatímco se děvčata stavěla do základní pozice pro pyramidu. „Ne, abys mě nechala spadnout,“ zazubila se Corky.

„Kdo – já?“ otázala se Kimmy s přehnanou nevinností.

Corky vystoupila na vrchol.

„Stoj na jedné noze! Do rytmu!“ zavelela slečna Greenová a nervózně svírala píšťalku, kterou měla kolem krku.

Šest fanynek poslušně provedlo dobře nacvičenou pózu.

„Výborně!“ pochválila je slečna Greenová.

„Ronnie, narovnej

záda.“

Teď přijde můj skok, blesklo hlavou Corky. Pohlédla dolů na Kimmy.

Hrdlo se jí sevřelo. Chvilka paniky.

„Skvělé!“ prohlásila slečna Greenová.

Dívky se radovaly.

„Klobouk dolů!“ poplácala Hannah Corky po zádech.

„Neztloustla jsi?“ dobírala si ji Kimmy.

115

Po tréninku se Corky, Kimmy, Ronnie a Debra namačkaly do jednoho boxu v restauraci ‚Růžek‘, mluvily jedna přes druhou. Jeden z hráčů basketballu pověděl Ronnii lechtivý vtípek a ona už se nemohla dočkat, až se o něj s nimi podělí. Corky se vtipu pořádně zachechtala, i když ho už slyšela dřív. Debra měla novinky o novém děvčeti Garyho Brandta. Kimmy si chtěla popovídat o tom, jak by se měla nechat v sobotu ostříhat.

Servírka netrpělivě přešlapovala, ťukala tužkou do bločku a čekala, až se ty čtyři dobaví, aby si napsala jejich objednávky.

„Já si dám kolu,“ řekla konečně Debra.

„Já taky,“ přidala se Kimmy. „Kolu a porci hranolků.“

Servírka obrátila pozornost na Corky.

„Víš, na co mám chuť?“ zeptala se Corky Kimmy a mrkla na ni přes okraj jídelního lístku.

Kimmy pokrčila rameny. „Ne. Na co?“

„Na hrachovou polívku,“ řekla Corky klidně.

„V žádném případě!“ svorně zařvaly všechny tři ostatní.

„Dám si hamburger a hranolky,“ poručila si Corky nakonec.

Všechny čtyři dívky propukly v hurónský smích.

Po cestě do kuchyně servírka vrtěla hlavou a nemohla pochopit, co může být, proboha, tak zábavného na hrachové polévce…