R. L. Stine

Stopy hrůzy 38

Mejdan pro odsouzence

I.

Náhrobní kámen se šedavě leskl v měsíčním světle. Ostré hrany mu ohlodal čas, mech a lišejníky dávno zakryly jméno toho, kdo pod ním odpočíval. Viditelný zůstal jen poslední řádek nápisu:

Zemřel 31. října 1884.

Terry Ryan se právě chystal náhrobek překročit, když ho Niki Meyerová popadla za ruku. „Podívej,“ řekla překvapeně, „tady ten člověk zemřel na den přesně před sto léty!“

Přistoupila blíže a posvítila si na kámen baterkou. Terry se ošil a přitáhl si zimomřivě límec kabátu. Vítr kvílel jako nářek zemřelých duší a kdesi nablízku se ozývaly kovové zvuky: vítr tloukl o náhrobek uvolněným kovovým křížem.

V životě by mě nenapadlo, že budu někdy takhle pozdě trčet na hřbitově ve Fear Street, pomyslel si Terry. Vzal Niki za ruku a jemně ji stiskl. Otočila se k němu a krásné, tmavé oči jí plály vzrušením. V

červených dlouhých šatech s černou kápí vypadala jako středověká princezna.

„Kdopak asi všichni tihle lidé byli?“ zeptala se zamyšleně a rozhlédla se po nepravidelných shlucích náhrobků.

„Museli to být původní zakladatelé Shadysidu, protože už léta se tu nepohřbívá.“

„Vypadá to tu strašidelně,“ řekla Niki, „ale svým způsobem je tu strašně krásně. Jakpak asi vznikly všechny ty pověsti o mrtvých, kteří vystupují z hrobů?“

„Myslím, že na tom moc nezáleží. Jsou to stejně jen povídačky.

Pojď, půjdeme dál.“

Vyšli. Vítr svištěl a Terry si všiml, jak se Niki pod kápí zachvívá 4

zimou. Rozhodl se hroby neobcházet a namířil si to přímo napříč hřbitovem. Při každém kroku to křupalo, jako by se brodili polem zpráchnivělých kostí. Nad hlavami se jim ozýval hrozivý praskot. To vítr ulamoval suché větve stromů. Terry úkradkem pohlédl na Niki.

Oči jí zářily zrušením.

Terrymu bylo jasné, že všechny ty hrůzné zvukové efekty Niki nevnímá. Byla totiž skoro úplně hluchá. Když chodila do druhého ročníku, měla vážný úraz, po kterém přestala slyšet. Ale mluvila tak jasně a dovedla tak mistrně odečíst ze rtů, že si toho nikdo ani nevšiml a nebral její postižení na vědomí.

Niki to také nežádala. Jejímu sebevědomí naopak zcela právem lichotilo, že přes ztrátu sluchu se ve všem vyrovná ostatním a nikdo cizí netuší, co ji potkalo. Byla

‚štrapáční holka‘ a milovala

dobrodružství.

Jakpak to dnes asi zvládne? napadlo Terryho.

Došli skoro na konec zkratky, vedoucí k bráně. Za hřbitovní zdí se temně rýsovala silueta staré rezidence Cameronů. Stromy, které ji obrůstaly, se zmítaly ve větru a z dálky se zdálo, že se kýve i dům.

Brána na konci hřbitovní zdi byla otevřená, dřevěná vrata se komíhala ve větru a strašidelně skřípěla v závěsech. Terry zrychlil krok. Náhle ucítil na ruce Nikiin stisk. „Počkej chvilku, ztratila jsem škrabošku. Musím si pro ni dojít. Hned jsem tady.“

Rozběhla se zpět. Terry se otočil a svítil jí baterkou na cestu.

„Pomalu, ať se nepřerazíš!“ vykřikl a vzápětí ho napadlo, že ho stejně neslyší. Niki se náhle sklonila za náhrobek a zalovila v mechu.

„Mám ji!“ křikla.

Terry se vypravil za ní. I když všechny strašidelné pověsti považoval za nesmysl, nechtěl své děvče nechat bez dohledu.

Uklouzl po kameni a málem skončil na zemi. Došel skoro k místu, kde mu Niki zmizela z očí, když se ozval strašlivý výkřik.

„Niki!“ vykřikl a vrhl se kupředu. Niki stála za náhrobkem a pokojně čistila svou černou, hedvábnou škrabošku od bláta. Pak se k němu obrátila. „Co se ti stalo? Jsi jako vyjevený.“

„Slyšel jsem –“ Výkřik zazněl podruhé. „Teď to bylo znova!“

Objal Niki a pevně ji k sobě přitiskl.

Výkřiky přicházely od brány. Terryho napadlo, že se vrátí zpátky 5

a hřbitov obejdou. Ale za prvé by tím ztratili fůru času a za druhé toužil být co nejdříve ze hřbitova venku.

Jednou rukou objal Niki, v druhé pevně stiskl baterku a vydal se na cestu k bráně. Zbývalo k ní už jen pár kroků, když se náhle na cestě vynořila příšerná postava.

Niki vyjekla a přitiskla se blíže k Terrymu.

Bylo to zjevení, jaké může zplodit pouze studio horrorových filmů nebo noční můra. Šaty na něm visely v cárech, zbytky bývalého obličeje jevily známky pokročilého rozkladu a zdálo se, že maso na rukách každou chvíli odpadne od kostí.

To se mi snad jenom zdá! vyděsil se Terry. To přece nemůže být pravda!

Postavil se před Niki a třesoucí rukou výhružně napřáhl baterku.

Jenže – blesklo mu hlavou – není to nesmysl chtít nebožtíka praštit baterkou?

Než to ale stačil domyslet, zjevení se krátce zasmálo, strhlo si masku a pod ní se objevila rozesmátá tvář Murphyho Cartera. Trvalo několik vteřin, než Terrymu došlo, že je to skutečně živý kamarád.

„To jsem vás dostal, co?“ zasmál se Murphy. „Byli jste hrůzou úplně na hrnci. Měli jste se vidět, jak jste vypadali!“

„Na tohle by zíral každý,“ bránil se Terry a snažil se, aby se mu netřásl hlas. „Stejně jsme poznali, že jsi to ty.“

„Jo,“ posmíval se Murphy. „To vám bylo jasný asi tak, jako to, že má babička je shadysideskej starosta.“

Murphy se zašklebil na Niki a pokynul rukavicí, která tak přesvědčivě představovala zetlelou ruku. „Pojďme, mládeži,“ vybídl je. „Přece na dnešní mejdan nepřijdeme pozdě.“

6

II.

O čtrnáct dní dříve

Terry o sobě věděl, že má sklon dělat fůru věcí najednou, ale málokdy si to jaksepatří uvědomoval. Tenhle týden ho zaskočil.

Vedle školní práce začal dělat biologický pokus, předsedal studentské radě a slíbil malé sestřičce, že ji naučí jezdit na kole.

Nabral si toho trochu moc a nedokázal se na nic pořádně soustředit.

Začínal být roztržitý. Zmýlil se v číselné kombinaci, než se mu podařilo otevřít svou školní skříňku. Pak si uvědomil, že by si ji měl uklidit, a začal se bezmyšlenkovitě přehrabávat v uložených věcech.

Bylo až k neuvěření, kolik krámů se dá do tak malého prostoru nacpat. Odsunul sako, tenisovou raketu, šmátral v hromadě knih a materiálu, připraveného k pokusu,

„někde tu přece musí být,“

mumlal nepřítomně. „Kam jsem ho jen…“

„Co má kde být?“ ozvalo se mu za zády. Ohlédl se a uviděl Trishu McCormickovou. Trisha byla malá brunetka s vlajícími vlasy. Měla trochu problémy s nadváhou, ale byla spokojená, přátelská a upřímná.

„Ahoj. Cos to říkala?“

„S kým ses to tu vybavoval?“

„Ále – sám se sebou. Já se totiž strašně rád poslouchám.“

„Tak mi promiň, že jsem ti vpadla do řeči,“ zasmála se Trisha.

„Někam mi zapadl oběd,“ vysvětloval Terry. „Aha – už ho mám!“

Vítězoslavně vytáhl ze skříňky hnědý, pomuchlaný pytlík, z jedné strany úplně promočený. Natlačil vyházené věci znovu do skříňky a zabouchl dveře. Vtom se od jejich horní hrany oddělilo něco bílého a 7

spadlo to na zem.

„Co to je?“ zeptala se Trisha zvědavě.

„Nevím,“ řekl Terry a zvedl papír ze země. Byla to obyčejná smuteční obálka s černým rámečkem. Uprostřed bylo ozdobným písmem napsáno: Terry Ryan.

„Podržela bys mi ten oběd?“ požádal Terry. Zvědavě otevřel obálku a vylovil tuhou kartičku s obrázkem rakve. Pod ní bylo připsáno: Zadaná pro tebe.

„Co to má být?“ podivil se Terry.

„Vypadá to jako inzerát

pohřební služby.“

„Otoč to,“ poradila Trisha. Zadní strana byla popsaná.

„Vsaď se, že vím, co to je. Je to pozvánka na halloweenský noční mejdan u Justiny Cameronové. Nemám pravdu?“

Terry přelétl očima pár řádek. „Máš. Jak to víš?“

„Protože jsem dostala totéž. Tohle pozvání dostali snad na škole všichni. Ale přečti si to celé. Bude to asi pěkně strašidelné.“

„Celonoční halloweenský* mejdan v maskách,“ četl Terry. „Vida

– celonoční! To bude prima. Co je na tom strašidelného?“

„Jen čti dál,“ pobídla ho Trisha.

„Zvláštní překvapení, tanec, hry – co je na tom?“

„Hlavně si přečti, kde to je.“

„Cameronský dům, pátek ve 20 hodin, 31. října,“ přečetl Terry.

„Myslíš tohle?“

„Jo. Copak nevíš, kde to je? Je to jedna z těch polorozbořenin ve Fear Street, hned vedle hřbitova.“

„Nejanči. Kdo by tam pořádal mejdany? Vždyť tam už léta nikdo nebydlí.“

„To jsi tedy vedle. Bydlí tam teď Justina se svým strýčkem.

Nastěhovali se tam před nedávnem a postupně ten barák dávají do pucu. Vím to docela určitě, protože tátova firma jim dělá elektrickou

*

Halloween (zkomolený název původního Allhallons Even) je svátek v předvečer Všech svatých (Dušiček). Je to den duchů, skřítků, čarodějnic a strašidel. Slaví se 31. října. Lidé táhnou ulicemi ve strašidelných maskách, střílejí se petardy a ohňostroje. Podle pověsti mají duchové, vystouplí z hrobů, očarovat lidi, aby konali dobro. V praxi ovšem využívají výjimečné nálady oslav spíše kriminální živly, řídící se tradičním heslem, že ‚o tomhle svátku je všechno dovoleno‘.

8

instalaci.“

„Už si vzpomínám. Je to ta starožitná haluzna, o které se říká, že tam straší.“

„Nejen tam. V celé Fear Street není dům, kde by podle pověstí nestrašilo. A tady máš svůj oběd. Už mi to nějak padá z ruky.“

„Díky.“ Terry opatrně převzal promáčený pytlík a vydal se s Trishou do jídelny. Cestou dumal, co o Fear Street vlastně ví. Prošel tam několikrát za jasného dne a byly mu nápadné rozdíly, na které narazil. Všechny domy byly velmi staré, jenže některé byly pečlivě a nákladně udržované a bydleli v nich normální, spokojení lidé. Ty druhé, opuštěné, se zato doslova rozpadaly před očima, působily tísnivým dojmem zmaru a není divu, že si k nim lidská fantazie přikreslila zlé duchy a strašidla, nehledě na to, že se tam už opravdu stalo pár ošklivých událostí, jako vraždy a záhadná zmizení lidí.

Opravdu vhodné místo pro halloweenský mejdan, pomyslel si Terry.

„Proč nás vlastně Justina pozvala?“ vpadla mu do úvah Trisha.

Terry pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Taky mě to napadlo. Já ji například vůbec osobně neznám. Znám ji jen od vidění.“

Ale vidět ji stojí opravdu za to, pomyslel si v duchu. Byla bezesporu nejkrásnější dívkou, jaká se kdy na shadysideské střední škole objevila. Dokonce i děvčata to uznávala. Vysoká, štíhlá, s dlouhými, zářivě světlými vlasy a nefritově zelenýma očima.

Působila spíše dojmem modelky než studentky. Přistěhovala se do města teprve nedávno, takže ji ještě nikdo pořádně neznal, přestože se skoro všichni kluci o takové poznání pokoušeli.

Právě se chystal vypáčit z Trishy o Justině něco víc, když náhle spatřil Niki, sedící u stolu blízko dveří. Omluvil se Trishe, zamířil ke stolu a posadil se naproti Niki, aby mu mohla dobře odečítat ze rtů.

„Ahoj, Štěstíčko,“ pozdravil ji svou důvěrnou přezdívkou.

„Ahoj, Terry,“ odpověděla a celá zazářila. Terry měl náhle dojem, že je jedním z pilířů světa. Nikiina přítomnost na něho vždycky takhle působila. Chodil s ní teprve šest měsíců a stále ještě nemohl uvěřit, že ho potkalo takové štěstí. Niki sice nebyla ani nejkrásnější, ani nejelegantnější, ale skrývala v sobě půvab, jaký ostatní dívky neměly.

Kamkoli vstoupila, vyzářila dobrou pohodu, a lidé se v její 9

blízkosti cítili šťastnější. Její úsměv připomínal vycházející slunce, slibující hezký den.

„Něco nového?“ zeptala se.

„Nic moc, ale podívej se na tohle.“ Podal jí pozvánku.

„To jsem dostala taky.“

„Zřejmě to dostali všichni.“

„Pochybuju,“ dumala Niki. „Z mé domovské třídy to nedostal mimo mě nikdo. Ani mí přátelé, například Jade nebo Deena, pozvánku nemají.“

„To jsem blázen. Proč tedy pozvala právě nás?“ přemítal Terry.

„Párkrát jsem ji zahlédl – a to je všechno. Ty ji znáš?“

„Nijak zvlášť. Chodíme spolu na tělocvik a hrála jsem s ní basketbal. Ale moc jsme toho spolu nenamluvily.“

Terry se pracně snažil vybalit z promočeného pytlíku svůj oběd.

Plátek masa a tomatový sendvič vypadaly, jako by po nich někdo dupal. „Páni!“ ulevil si. „To je spoušť!“

„Zahoď to a vem si se mnou,“ nabízela Niki. Jedla vždycky totéž: sendvič s kokosovým máslem, banán, celer a mrkev.

„Díky, to je v pořádku. Dojdu si támhle k automatu pro párek.“

„Jak můžeš takové svinstvo jíst?“ ošklíbala se Niki. „Vezmi si aspoň kus mrkve.“

Terry popadl mrkev a začal uhryzávat.

„Za co půjdeš?“ zeptala se náhle Niki.

„Cože?“

„Myslím, za co půjdeš na ten Justinin mejdan. Je to přece v kostýmech.“

„To ještě nevím. Snad bychom se na to měli vůbec vykašlat.

Nikdo z tvých známých tam nebude, Justinu ani pořádně

neznáme…“

„No a co? Já mám kostýmní merendy ráda a ve Fear Street jsem v životě nic neslavila.“

„Tak dobrá,“ řekl Terry smířeně. „Můžeme to zkusit.“

„Tak tedy ujednáno,“ rozzářila se Niki. „Víš – kromě Fear Street mi jde i o to poznat Justinu trochu blíž.“

„Jaká je v tělocviku?“ vyzvídal Terry.

„Úplně nejlepší. Má ohromnou formu. Ptala jsem se jí, jak to dělá 10

a řekla mi, že vzpírá břemena.“

Terry si tiše hvízdl. „Aha. Pak není divu, že je tak…“

„Cože je tak?“ vpadla Niki s nebezpečným výrazem v očích.

„No – vždyť víš,“ řekl Terry nejistě a snažil se zakrýt úsměv.

Nevěděl, jestli ho Niki škádlí, nebo se opravdu zlobí.

„Tak – udělaná?“ nabídla Niki.

„Jo. Přesně.“

Niki se rozesmála. „Vy kluci jste všichni stejní. Ráda bych věděla, koho si Justina vybere na mejdanu jako partnera.“

Celý den se nemluvilo o ničem jiném, než o mejdanu. Dráždil zvědavost a živil dohady, protože – jak se ukázalo – mnoho lidí pozváno nebylo.

O přestávce před poslední hodinou zastavila Terryho na chodbě Lisa Blumeová. Byla zástupkyní šéfredaktora školního časopisu a věděla obvykle o všem, co se kde šustlo. Považovala se za úspěšnou redaktorku, ale všichni ostatní jí říkali ukecaná drbna.

„Slyšela jsem, žes dostal od Justiny pozvánku. Proč myslíš, že tě pozvala?“

„Sám nevím. To bys spíše jako reportérka měla vědět ty. Napadá tě snad něco?“

„Podle mé teorie se chce Justina s námi blíže seznámit, ale vybírá si jen ty, o kterých si myslí, že jim nebudou vadit všechny ty pověsti o jejich domě.“

„Jaké pověsti?“

„Ty to nevíš? Říká se, že poslední majitelé toho domu zemřeli před léty při nějaké havárii a od té doby tam nikdo nebydlí, protože se tam zjevují jejich duchové.“

„Pěkná pohádka. Proč tam tedy bydlí Justina?“ zeptal se Terry skepticky.

Lisa pokrčila rameny. „Podle toho, co říká má teta, je Justina nějakou vzdálenou sestřenicí původních majitelů. Její strýc prý dům zdědil a teď se chystá dát ho postupně do pořádku.“

„Hm – slyšel jsem, že tam bydlí se strýčkem.“

„Strýček je prý zároveň i jejím poručníkem. Rodiče má mrtvé, nebo rozvedené – nebo něco takového. Říká se, že se strýčkem žila 11

na mnoha místech ve Státech a dokonce i v Evropě.“

Terry věděl, že Lisiny informace jsou obvykle správné, ale nezodpověděly mu otázku, jak s tím vším souvisí on nebo Niki.

Lámal si nad tím hlavu ještě ve třídě biologie, když mu jeho úvahy přerušil Ricky Schorr, který se usadil proti němu.

Ricky byl odborníkem na kanadské žertíky a říkalo se o něm, že je největší šašek z celé školy.

„Ahoj,“ zamumlal Terry.

„Těbůch,“ odpověděl zdvořile Ricky. Jako vždy měl vlasy vzorně neučesané a zdobilo ho jedno z jeho rozsáhlé sbírky triček, do jakých by neoblékli ani mrtvého. Bylo bohatě pocákané kečupem a honosilo se nápisem ‚Polib mě, jsem Marťan‘.

Terry položil na laboratorní stůl, který je odděloval, zmuchlaný balíček. „Slyšel jsem, že ty a Niki jste dostali pozvání k Justině.“

„To je pravda.“

„Já ho dostal taky.“

„Cože? Vážně?“ užasl Terry. Dovedl si ještě představit, že Justina pozvala jeho a Niki, ale proč právě Rickyho, nebo Trishu? Nepatřili k sobě a každý byl z úplně jiného těsta.

„Rád bych věděl, kdo tam ještě půjde,“ uvažoval Ricky. „Nevíš to náhodou?“

„Nemám ponětí,“ ujistil ho Terry a raději změnil téma. „Jak ti jde tvůj přírodopisný pokus?“ zeptal se.

„Už jsem s tím skoro hotov,“ řekl Ricky sebevědomě. „Můžeš se podívat. Tady to mám.“ Ukázal na pomuchlaný pytlík.

Terry se na pytlík nedůvěřivě zadíval. Zdálo se mu totiž, že po stole nějak divně poskakuje. „Nerad ti to říkám, ale zdá se mi, že se ti pokusné zvíře chystá utéct.“

Ricky otevřel sáček. Náhle z něho vyskočila malá zelená žabička a začala skákat po stole. Terry ji popadl a sevřel ji v ruce. „To je ten tvůj pokus?“ řekl udiveně. „Žába?“

„To není všechno,“ ohradil se dotčeně Ricky. Sáhl znova do pytle a vytáhl odtamtud sklenici zahnojené vody. „Sleduji fáze proměny.

Vidíš, tady mám pulce.“

„Řekni raději, měl jsem, protože tihle ti už moc radosti neudělají.“

„Ukaž, dej to, sem.“ Ricky vzal sklenici a upřeně na ni civěl. Pak 12

ji zvedl do výšky a otáčel ji všemi směry. „Vida, chcípli,“ usoudil nakonec. „Měl jsem jim vyvrtat do víka díry na vzduch. No – takový je život,“ dodal filozoficky. „Dnes květ naděje, zítra kosá zmaru. Co se dá dělat, budu si muset nachytat nové.“ Terry mu podal žábu a Ricky ji pietně uložil i s mrtvými pulci zpátky do pytlíku.

„Máš opravdu skvělé výsledky,“ řekl Terry sarkasticky.

„To víš. Ale vědci na takové lapálie kašlou. Mimochodem – kdo je ještě pozván na ten mejdan?“

„Ještě Trisha McCormicková. O nikom dalším nevím.“

„A Murphy Carter,“ oznámil Ricky.

Terry pokývl hlavou. Murphy byl podle něho zatím jediný, u kterého bylo to pozvání aspoň trochu logické. Byl totiž školní fotbalovou hvězdou a vyhlášeným společníkem. S ostatními ale neměl nic společného.

Chtěl se vyptávat Rickyho ještě dál, ale do třídy už vešel pan Rothrock a začal přednášet o genetice. Následujících čtyřicet minut upoutalo Terryho mysl zajímavé téma a na mejdan zapomněl. Ale když po vyučování odcházel a hledal Niki, narazil na srocení spolužáků, shromážděných před školou na schodech. V jeho středu stála Lisa Blumeová a něco vykládala. Vtom ho už také spatřila Niki a popadla ho za loket.

„Ahoj, Terry,“ usmála se. „Jak ses měl?“

„Nestálo to dnes za moc,“ přiznal Terry. „Co ty?“

„Úplný den blbec. Leze mi krkem, že na mě kvůli tomu pozvání všichni civí jako na svátost.“

„Kudy chceš jít domů?“ optal se Terry.

„Myslím, že bych dnes – počkej, Lisa támhle předčítá seznam.“

Otočila se směrem ke skupince na schodech a zaostřila oči.

Nemusela se pohnout z místa. Jako náhradu za svou hluchotu měla vynikající zrak a dovedla odečítat ze rtů i na značnou vzdálenost.

„Už prý ví přesně, koho Justina pozvala. Je to celkem devět lidí.“

„Jen devět?“ podivil se Terry.

„Tak to říká. Jsme to my dva, Trisha, Ricky Schorr, Murphy Carter, Angela Martinerová, Les Whittle, David Sommers a – Alex Beale.“

„Alex taky?“ zamračil se Terry. „To jsem tedy štěstím úplně bez 13

sebe,“ dodal sarkasticky. Byli s Alexem odmalička nejlepší kamarádi. Vyrůstali spolu, hráli spolu tenis, dokonce chodili spolu za děvčaty. Všechno bylo mezi nimi v pořádku – až do minulého roku, kdy Niki přestala chodit s Alexem a začala chodit s Terrym. Tahle změna totiž nijak neochladila Alexovy city vůči Niki a Terry si nikdy nebyl jistý, jak je to s Niki samotnou.

„Je to všechno padlé na hlavu,“ dumala Niki. „Všichni na tom seznamu nemají spolu nic společného a v životě by je nenapadlo, aby se spolu někde scházeli. Snad tak ještě Murphy a David, kteří hrají fotbal a basketbal. Ale jinak? Co má například společného taková Angela s Lesem?“ (Angela byla štíhlá, hezoučká rusovláska, střídající jednoho kluka za druhým, Les byl knihomol, který se kromě vědy o nic a o nikoho nezajímal).

Bude to pěkně praštěná parta, pomyslil si Terry. Ale měl bych být vlastně rád, napadlo ho. Když už se mezi pozvané dostal Alex, musím tam být samozřejmě také, abych si ohlídal Niki.

„Podívej, tamhle jde Justina,“ vpadla mu Niki do úvah. „Třeba by nám ten výběr hostů mohla vysvětlit.“

Justina právě vycházela ze školních dveří a hlouček na schodech ji rázem obklopil. Niki s Terrym se k němu připojili.

„Kde jsi celý den byla?“ ozval se něčí hlas. „Nemohli jsme tě nikde najít.“

„Byla jsem u doktora ve Waynesbridge a vrátila jsem se až před poslední hodinou.“

„Hele,“ řekla Lisa. „Mohla bys vysvětlit ten svůj seznam hostů?“

„Co je na něm k vysvětlování, miláčku?“ řekla Justina sladce.

„Prostě pro tyhle lidi pořádám mejdan.“

„Už jsem na to přišel!“ vykřikl vítězně Murphy Carter. „Když nepočítáme děvčata, která k někomu patří, není na tom seznamu nikdo normální. Justina chce asi zkusit, kteří z nich budou lepší. Že je to tak, Justino?“

Justina pokrčila rameny. „Nemám ponětí, o čem to tu plácáte.

Prostě jsem pozvala pár lidí, které bych ráda trochu blíže poznala, a t o j e všechno.“ Řekla to téměř s přezíravou důstojností. V bílých šatech, úzce obepínajících tělo, s blond vlasy, které se zdály být ojíněné mrazivou bělostí, a zelenýma očima se zdála být víc než kdy 14

jindy nedotknutelnou manekýnou.

„Ten Murphyho nápad se mi zamlouvá,“ zasmál se David. „Velký souboj Fridolínů a Průšvihářů v rámci nočního mejdanu – to už nějaký smysl dává,“

„Takže co ty na to, Fridolíne?“ zazubil se Murphy na Terryho.

„Bude mít Fridolín Terry dost odvahy přijít na celonoční mejdan?“

„Doufám, že přijdete všichni,“ řekla Justina. „Mohu s tebou počítat, Murphy?“ zeptala se s okouzlujícím úsměvem.

„No – samozřejmě,“ řekl trochu nejisté.

„Se mnou taky můžeš počítat,“ přihlásil se David.

„To jsem ráda. Slibte mi, kluci, že si se mnou pořádně zatančíte.

Máme skvělou věž a nakoupila jsem fůru tanečních cédéček a kazet.“

Justina rozhazovala udice s návnadami a – jak Terry viděl – oba kluci jí je baštili i s navijákem.

„Jo. A co my?“ ozval se náhle nakřáplý hlas. „My taky s tebou chceme tancovat!“ Byl to Bobby McCorey, který právě dorazil se svým kumpánem Martym Danforthem. Kromě fotbalu snad tihle dva neuměli vůbec nic a byli úplným postrachem školy. Své celkem oprávněné komplexy si léčili tím, že si hráli na ostré hochy.

„Když si chceš se mnou zatančit, tak se mnou choď na aerobik,“

řekla Justina sarkasticky.

Ozval se smích. Bobby se tím nedal vyrušit. „A co takhle místo aerobiku přijít na mejdan? Předpokládám totiž, žes nás v tom fofru zapomněla pozvat.“

„Nezapomněla,“ usmála se Justina. „Prostě jsem vás nepozvala.“

„Měla by sis to raději rozmyslet, má milá. Já a Marty nemáme rádi, když se s námi nepočítá.“

„Je mi líto, že urážím vaše vznešené city, ale takhle je mejdan pro zvané a vy prostě nejste na seznamu.“

„No – na to se ještě podíváme!“ řekl Bobby umíněně. „Pojď, Marty,“ dodal. „Nechrne tady ty padavky a pojďme se trochu povyrazit.“ Oba nasedli na motorky a zmizeli v oblacích dýmu. Terry cítil v zádech, že tihle dva se jen tak nevzdají, ale pohled na úsměvnou Justinu ho uklidnil. Nevzrušeně tu stála a odpovídala na dotazy.

„Jak je to s partnery?“ naléhal Murphy. „Mohu si přivést své 15

děvče?“

„Bohužel ne. Tohle není mejdan partnerů. Jde o něco úplně jiného.“

„Ale já už s Monikou chodím přes dva roky,“ namítal Murphy zklamaně.

„Tím spíš jí nebude zatěžko pustit tě na jednu noc samotného,“

uzavřela debatu Justina.

Terry a Niki se právě chystali odejít, když se rozletěly dveře a v nich se objevil Alex Beale. Terry s nevolí musel uznat, že mu to sluší. Měl svalnatou postavu, krátké světlé vlasy, upřímný úsměv a rozesmáté tmavé oči. Seskočil po několika schodech a pokynul Justině.

„Díky za pozvání.“

„Za málo. Doufám, že s tebou mohu počítat.“

„Třeba hned. Začni: jedna, dvě, tři, čtyři, pět…“

To jsem zvědav, kam se s ní takhle dostaneš, pomyslel si Terry nevraživě. Pouhé pomyšlení na Alexe ho v poslední době znervózňovalo a rozčilovalo.

„Já věděla, že se na tebe mohu spolehnout, borce,“ řekla Justina s téměř mateřským úsměvem a pak pohlédla na hodinky. „No – nedá se nic dělat, už je pozdě, spěchám. Zatím ahoj.“ Pokynula skupince a kráčela k parkovišti.

Terry vzal Niki za ruku, ale než stačili sejít ze schodů, ozval se za nimi hlas Murphyho Cartera.

„Hej, Terry! Fridolíne! Kam tak

rychle?“

„Kam asi? Domů.“

„Ještě jsi mi neodpověděl, nač jsem se tě ptal.“

„Proč Fridolíne?“ nechápal Alex. Murphy mu vysvětlil svou teorii o rozdělení všech pozvaných na vzorné Fridolíny a Průšviháře a Alex se jí radostně chytil. „Takže jsem se ptal tady Fridolína Terryho,“

pokračoval Murphy, „jestli se vůbec odváží jít sám v noci na mejdan a jestli mu doma dovolí zůstat tam až do rána.“

„To je správná otázka,“ zasmál se Alex. „Co ty na to, Terry?

Nepoděláš se strachy?“

„To víš, že jo. Vždyť je to strašidelný dům. Třesu se hrůzou, až mi padají kšandy!“

16

Alex úspěšně napodobil hlas hraběte Drákuly: „Strašidelný dům ve Fear Street!“

„Mně je to jasné,“ chvástal se Murphy. „Všechny ty povídačky o strašidlech jsou babské pověry.“

„Já bych si tím tak moc jistý nebyl,“ řekl Alex zamyšleně.

„Takže na čí straně vlastně jsi?“ vyjel Murphy. „Jsi podělaný Fridolín, nebo odvážný Průšvihář?“

„Samozřejmě Průšvihář. Takový strašidelný mejdánek ve Fear Street zvládnu levou nohou.“ Pak se obrátil na Terryho. „A co ty a tví Fridolíni? Nebolí vás už předem břicho?“

„O tom, jak nás bolí břicho, se mohou Průšviháři přesvědčit jen v případě, že je maminky na mejdan vůbec pustí.“

Alex nechal Terryho výpad bez povšimnutí a zavolal na Rickyho Schorra, který právě kráčel s pytlíkem mrtvých pulců k parkovišti.

„Hej, Schorre, ke komu se přidáš? K Terrymu nebo k Průšvihářům?“

„Pokud vím, tak mi nikdo jinak než Průšvihář neřekne.“

Alex, David a Murphy se rozesmáli. „Senzace! Zase o jednoho Fridolína míň! Moc lidí ti v týmu nezbude, Terry. Snad ještě tak Les Whittle nebo Trisha. A ti kdoví, jestli přijdou!“

„Zeptejte se jich sami,“ řekl Terry otráveně.

Niki na něho ustaraně pohlédla a pak se obrátila k Průšvihářům.

„Co tady šílíte, kluci? Asi jste si spletli večírek se soutěží. Copak se pořád musíte v něčem předhánět a…“

„Promiň, Niki,“ vpadl Murphy, „ale na to už je pozdě. Jako večírek to sice začalo, ale teď to skončilo vyhlášením boje. Boje mezi námi a jimi, mezi Průšviháři a Fridolíny. Co tam také jiného máme dělat, když si nemůžeme přivést svá děvčata? Aspoň při tom soutěžení bude nějaká zábava.“

„A uvidíte, jak vás, Fridolíny, položíme na lopatky,“ dodal Alex.

To se Alexovi podobá, pomyslel si Terry. Bude se vytahovat, aby ukázal Niki, jakou udělala chybu, když s ním přestala chodit. S jakou radostí se chytil toho nápadu s rozdělením na Fridolíny a Průšviháře!

Byla to dobrá záminka, aby mohl proti Terrymu bojovat.

„Když už chcete mermomocí s někým soutěžit, najděte si na to někoho jiného,“ řekl nakonec znechuceně. „Pojď, Niki.“

„Jinými slovy,“ řekl Alex, „to znamená, že od toho podniku 17

utíkáš. V tom případě, Niki, by ses raději měla připojit k naší partě.

Jak vidíš, nemáš v Terrym právě hrdinného ochránce.“

„Dovedu se o Niki postarat líp než ty!“ vybuchl Terry vztekle.

Zároveň ho zaskočilo, že se dal vyprovokovat.

„Přestaňte se konečně chovat jako kluci!“ vypěnila Niki. „Aby bylo jasno, dovedu se o sebe postarat sama, žádného ochránce nepotřebuju a k nikomu se nepřipojím. Kdo tyhle takzvané týmy spunktoval, je pěkný idiot!“

„Že by?“ zahučel Alex ironicky. „Myslím, že bys o tom měla ještě jednou zapřemýšlet.“ Postoupil o krok dopředu, s tváří zrudlou hněvem.

„Tak si to tak neber, brácho,“ klidnil ho Terry. „Vždyť je to všechno pitomost. Půjdeme prostě na mejdan a tím to hasne.“

„Teď už zdaleka nejde jen o mejdan,“ odsekl Alex. „To snad už i tobě došlo.“ Otočil se a zamířil k parkovišti.

Hlouček na schodech se začal pomalu rozcházet.

„Haló,

kapitáne!“ ozval se z parkoviště Rickyho hlas. „Jdu s tebou. Uvidíš, jak to Průšvihářům natřeme.“

„Nemají šanci,“ zahalekal Terry. „Ještě uvidí, koho to pasovali na podělané Fridolíny. Dáme jim zabrat!“

Najednou si s úlekem uvědomil, že se dal strhnout a výzvu k boji přijal. No tohle!

Podíval se na Niki a užasl. Stála tu skleslá a zdálo se, že se každou chvíli rozpláče. „Co se ti stalo, Štěstíčko?“

„Ta pitomá soutěž,“ vzlykala. „Proč ses do ní nechal zatáhnout?“

„Nikdo mě do ničeho nezatáhl,“ konejšil ji Terry. „Ostatně –

vždyť je to všechno jen psina!“

„Možná pro tebe, ale rozhodně ne pro Alexe. Viděl jsi, jaký měl vztek? Alex celý ten souboj bere vážně – smrtelně vážně!“

18

III.

Rodiče Terrymu noční mejdan povolili, když se dověděli, že bude probíhat pod patronací Justinina strýčka. Horší to bylo s rodiči Niki, kteří ji dlouho nechtěli pustit. Teprve když jim předvedla svou masku, kterou si tak dlouho připravovala, dali se nakonec obměkčit.

Zatím tým Fridolínů, sestávající z Terryho, Rickyho, Lese a Trishy, pilně vymýšlel různé triky, na které by Průšviháři naletěli.

Terry se toho zúčastňoval nerad. Bylo mu jasné, že o nějaké

‚soutěžení‘ vůbec nejde, věděl, že to všechno je jen záminka k tomu, aby si s ním Alex vyřídil osobní účty.

Co se týká Niki, důrazně odmítla jakoukoli účast v souboji právě tak, jako zařazení do jakéhokoli ‚týmu‘. Ale na mejdan se přitom těšila.

Boj začal nenápadně a zpočátku bral na sebe podobu nevinných aprílových žertíků.

Nejdřív to byl obrovský gumový had, který vyskočil na Rickyho Schorra z jeho vlastní skříňky.

Nato se Les vloupal do skřínek Alexe a Murphyho a naplnil kecky postižených holicím krémem.

Den nato obdržela Trisha telefonát, který jí oznamoval, že vyhrála tisíc liber leklých ryb jako cenu v soutěži Fridolínů.

Pak se to zvrhlo. Dva dny před mejdanem sáhl Terry po paměti do své skříňky pro raketu a nahmátl něco lepkavě studeného. Připadalo mu, že se dotkl mrtvoly a instinktivně odhodil raketu na1 zem.

Teprve pak se přinutil, aby se na ni podíval. Z výpletu rakety na něho civěla mrtvýma očima useknutá hlava kuřete a na rukojeti byl připevněn lístek. Odvázal ho a četl: Tohle je návrh na tvůj kostým, 19

který si doma můžeš zkoušet, Fridolíne. Jestli se objevíš na mejdanu, dopadneš ještě hůře než to kuře.

„Pracuješ opravdu na úrovni, Alexi,“ oslovil Terry znechuceně prázdnou halu. Pak odvázal kuřecí hlavu a hodil ji i se vzkazem do nejbližší popelnice. Jak jsme se mohli s Alexem takhle znepřátelit?

dumal. Vzpomínal na doby, kdy ještě oba bydleli v jedné ulici.

Byli přece tenkrát tak dobří přátelé, skoro nerozluční. A teď nemohou být spolu ani pět minut, aby to mezi nimi nejiskřilo. Vždyť je to úplně praštěné!

Ale přesto Terry věděl, že on sám krok ke smíření neudělá.

Nemůže se přece Alexovi jen tak vzdát.

Ve čtvrtek před mejdanem zašel Terry do knihovny, aby si vyhledal nějaké knihy, které potřeboval ke svému biologickému pokusu. Sledoval v něm stadia klíčení semen. Pokus to byl zajímavý, ale dost nesnadný a zabíral mu spoustu času. Zkoušel totiž zasít semena postupně, aby získal řadu výhonků v různém stadiu naklíčení, ale nepodařilo se mu to. Poznal, že se bude muset spokojit s kresbami.

Otevřel dveře knihovny – a strnul. Na druhém konci místnosti stála skupinka lidí. Byl tu Murphy, David, Alex – a Niki. Měla na sobě ohromný červený svetr a kostkovanou sukni. Byla tak krásná, že by ji byl nejraději objal. Jenže – bavila se s Alexem!

Alex uviděl Terryho první. Neřekl nic a sledoval ho pohledem, jaký obvykle věnuje broukům nebo

nižším živočichům. Pak se

provokativně naklonil k Niki a začal jí něco šeptat. Niki rozmrzele zavrtěla hlavou. Průšviháři se rozesmáli a odběhli zadními dveřmi.

Terry se snažil předstírat, že nic neviděl. „Ahoj, Štěstíčko,“ pozdravil Niki.

„Ahoj, Terry.“ Usmála se, ale nebyl to ten pravý úsměv. Jako by ji něco tížilo.

„Co to všechno mělo znamenat?“

„Co mělo něco znamenat?“

„Přece ten rozhovor s Murphym a Alexem. O čem jste mluvili?“

Neodpověděla a její pohled naznačil Terrymu, že si trochu moc dovoluje. „Proč bych se s nimi neměla bavit?“ namítla nakonec.

„No – já jen – že jsou to teď nepřátelé.“ Snažil se to všechno 20

nějak odlehčit. „Válka je válka.“

„Aby bylo jasno,“ vyjela Niki, „žádná válka není a já se do žádného blbého týmu nedám nacpat.“

„Ale – jdeš přece na mejdan se mnou?“

„Jdu s tebou, ale to neznamená, že se nebudu bavit, s kým budu chtít!“

Terry to samozřejmě uznával. „Promiň,“ omlouval se. „Tak jsem to nemyslel. Jen se mi zdálo, že tě něco trápí.“

„To jsi uhodl. Celý ten mejdan mi nějak začíná lézt na nervy.“

„Proč, prosím tě?“

„Kvůli tomu pitomému souboji. Ona v tom teď totiž zřejmě jede i Justina! A pořád mi nejde do hlavy ten seznam hostů. Tahle parta přece k sobě vůbec nepatří.“

„Já vím,“ ujistil ji Terry. „Takže – co?“

„A proč nám asi zakázala přivést si partnery?“ nedala se přerušit Niki.

„Nevím. Naštěstí to v našem případě není problém. Chceš mi tím vším naznačit, že tam nechceš jít?“

„To nechci. Ale, Terry, prosím tě, dej si pozor. Dnes ráno mi řekla Angela, že Průšviháři chystají na mejdan triky, které mohou být pěkně nebezpečné.“

„Jaké například?“

„Nemám ponětí. Chtěla jsem se na to zeptat Alexe.“

„Řekl ti něco?“

„Vůbec nic. Jen mě přemlouval, abych se připojila k Průšvihářům.

Fridolíni mě prý nevytrhnou a při prvním útoku se utopím s nimi.“

Terry se zhluboka nadechl. „Cos mu na to řekla?“ zeptal se nejisté. V tu chvíli se za své vyptávání nenáviděl.

„Samozřejmě jsem mu řekla, že s ním úplně souhlasím a ráda se připojím k Průšvihářům, co jiného asi?“

Sarkasmus v jejím hlase byl tvrdší než beton a Terry náhle nevěděl, kam s očima. „Odpusť, Niki, nechtěl jsem –“

„Omlouvat se nepomůže. Já prostě nechápu, co tě to s Alexem popadlo. Hrajete si na válku jako malí smradi. Copak to všechno nemůžete hodit za hlavu a vypravit se na mejdan jako normální lidi?“

„Ale já přece nikoho nenapadám. To Alex provokuje, vyhrožuje ti 21

nebezpečím, když se nepřidáš k němu a snaží se naše partnerství za každou cenu rozbít!“

„Co to plácáš?“ rozčilila se Niki. „Proč si rovnou nepřiznáš, že ty a Alex na sebe prostě žárlíte? Proto berete každou volovinu tak vážně a z toho taky vznikl celý tenhle pitomý souboj pod mravnou zástěrkou ‚týmů‘ a ‚soutěžení‘. Nemohu vás už ani vidět!“

Zlostně se otočila a odběhla do haly.

Terryho napadlo, že by měl běžet za ní, ale uvědomil si, že by to teď nemělo cenu. Když se Niki naštvala, vždycky potřebovala chvilku samoty, aby vychladla.

Terry měl teď knihovnu úplně pro sebe, ale dokázal se soustředit asi tolik, jako by pracoval uprostřed přeplněné a hlučné nádražní haly. Nepřítomně civěl na fotografie klíčících semen a ze všech na něho vyzývavě hleděla tvář Alexe Bealea.

Ať na něho Alex chystá cokoli, musí se tomu postavit. Nesmějí ho přece odradit nějaké povídačky o ‚nebezpečí‘. Koneckonců – je Halloween, tak musí být člověk stejně připraven na všechno.

Ale přes všechno to utěšování cítil, že se chvěje.

Terry se právě vracel z knihovny do své třídy, když zaslechl u zadních dveří jídelny nějaké hlasy. Chtěl jít dál, ale náhle se ozval výkřik a polekaný dívčí hlas zaprosil: „Pusťte mě, vždyť to bolí!“

S bušícím srdcem prudce otevřel dveře. Za nimi stáli Bobby McCorey s Martym Danforthem a svírali mezi sebou vyděšenou Justinu.

„Nechte toho! Už jsem vám přece řekla, že ten seznam hostů je konečný. Nemohu přece kvůli vám dvěma celý mejdan přebourat!“

„Asi budeš muset, kočičko,“ řekl Bobby zlověstně.

Justina se snažila utéct, ale Marty jí pevně svíral zápěstí. „A to si myslíš, že ‚ne‘ je pro nás nějaká odpověď?“ přisadil si.

Terry náhle přestal přemýšlet a postoupil až k nim. „Heleďte, vy dva, hned ji pusťte!“

„Jó?“ protáhl Bobby líně. „Kdo to říká?“

„Já to říkám,“ vyrazil Terry. „Pusťte ji!“

„Ty nás tak rozházíš, ty žebráku,“ řekl opovržlivě Marty, ale Justinino zápěstí pustil. „Pojď, Bobby, vyfláknem se na to, to si 22

vyřídíme pozdějc,“ dodal.

„Jasně,“ souhlasil kumpán. „Ale ať si ta princezna s frňákem nahoru nemyslí, že tímhle to všechno hasne. Ještě si ji podáme. Teď se na to vykašlem. Jdeme.“

Zamířili přes jídelnu k přednímu vchodu. U dveří se Bobby obrátil. „Tak aby bylo jasno, krasavice, koukej se do zítřka rozmyslet, dokud máš na to ještě čas.“

„Na to, že bys dostal pozvánku, rychle zapomeň.“

„To se ještě ukáže. A ty, Fridolíne,“ obrátil se na Terryho, „se nám koukej zdaleka vyhnout, nebo ti rozflákáme ksicht, že zítra žádnou masku nebudeš potřebovat.“

Zachechtali se a zmizeli v hale.

Justina za nimi chvíli zírala. „Milí chlapci, že?“ řekla nakonec.

„Ti, kdo si nejvíc hrají na ostré hochy, bývají obvykle největší zbabělci,“ plácl Terry, aby vůbec něco řekl.

„Náhodou to, co jsi udělal, bylo zatraceně odvážné. Díky, že ses mě zastal.“ Usmála se na něho a Terry vycítil, že takovéhle úsměvy jen tak někomu nerozdává.

Stála tu před ním se zářícími vlasy, sčesanými dozadu do ohonu, v dráždivém svetru, který jí dělal oči ještě zelenější. Nemohl se na ni vynadívat.

„Ty dva burany pusť z hlavy,“ řekl téměř něžně.

„Nic ti

neudělají.“ A pak mu zčistajasna došlo, do čeho se to vlastně zamotal a polila ho hrůza. Jak se jen mohu tak chvástat a dělat Justině statečného ochránce? Jak jí mohu slibovat, že jí nic neudělají? Vždyť mohu být sám rád, že ještě žiju. Co to bylo za nápad, otevřeně vystoupit proti těmhle dvěma sprosťákům? Asi jsem úplně zešílel!

„Zachoval ses úžasně,“ řekla Justina obdivné. „Snad ti jednou budu moci ukázat, že dovedu být vděčná. A – taky bych se ti chtěla omluvit.“

„Omluvit?“ nechápal překvapený Terry. „Za co?“

„Mám totiž takový dojem, že vám mé pozvání způsobilo

komplikace. Slyšela jsem o nějaké bláznivé soutěži.“

„To je pravda,“ přiznal Terry, „ale za to ty přece nemůžeš.“

„Jsem ráda, že se na to tak díváš. Opravdu jsem svým pozváním nechtěla nikoho rozhádat. To, že jste každý jiný, mi nakonec pomůže 23

lépe poznat všechny.“ Na okamžik se dotkla prsty jeho ramene a Terrymu projela vlna zimnice od hlavy až do nohou.

„No – samozřejmě – my vlastně –“ koktal.

„Není přece důvod k nějakému soupeření,“ pokračovala Justina.

„Sama jsem připravila tolik zábavy, že to bude na celou noc stačit.

Myslím, že celá ta vaše soutěž je hloupost.“

„Niki to říká taky,“ vpadl Terry. „Niki, to je moje děvče,“ dodal rychle na vysvětlenou. „Říká, že ona v ničem soutěžit nebude.“

„Má úplnou pravdu,“ přikývla Justina. „Trochu ji znám. Chodíme spolu na tělocvik. Říká se o ní, že je hluchá, ale vůbec to na ní není vidět. Je to pravda?“

„Je, ale opravdu nikdo to na ní nepozná.“

„Jsem ráda, že zítra přijde. Nemám tu žádnou opravdovou kamarádku. Niki mě něčím zvláštním přitahuje.“

„Povím jí to,“ řekl Terry. „Bude mít určitě radost.“ Bylo mu najednou lehce u srdce. Tenhle mejdan – pomyslel si – bude asi opravdu něco zvláštního. A nikdo – ani Alex – ho jemu a Niki nesmí pokazit.

Niki čekala po vyučování u své skříňky. Když spatřila Terryho, provinile se usmála. „Ahoj, Terry.“

„Ahoj, Štěstíčko.“

„Moc toho lituju, že jsem byla tak protivná.“

„To je v pořádku. Já se taky omlouvám. Mělas pravdu, že jsem tu soutěž moc přeceňoval. Teď na ni zapomenu a pustím ji k vodě.“

„Dobrá,“ usmála se Niki.

Terry se taky usmál. Měl radost, že vidí Niki zase spokojenou a pocítil úlevu, po které už celý týden tak toužil. „Kterou cestou půjdeme domů?“ zeptal se. „Dlouhou, nebo zkratkou?“

„Myslím, že dlouhá by dnes byla hezká, nemyslíš?“

„To víš, že myslím,“ zaliboval si Terry. Dlouhá cesta znamenala, že budou mít o deset minut více času pro sebe.

Terry otevřel svůj vak. „Vezmu ti knížky,“ nabídl se. Niki mu je podala. Náhle se vrchní kniha pohnula a vypadla ze štůsku.

Rozplácla se otevřená na zemi a vylétl z ní kousek popsaného papíru.

Niki ho zvedla, podívala se na něj, pak se prudce nadechla a v očích se jí zaleskly slzy.

24

„Co to je?“ vyjevil se Terry. Vzal jí papír z ruky. Velkými tiskacími písmeny na něm bylo napsáno:

Dej si velkýho bacha, kočko, abys k tý svý hluchotě ještě neoslepla!

25

IV.

Terrymu bylo, jako by se mu celé tělo rázem obalilo ledem. Vzápětí ten pocit vystřídala vlna horkého vzteku.

„Taková sprosťárna!“

vykřikl. „Jak to vůbec může někdo napsat?“ Pohlédl na Niki, která tu mlčky stála a vypadala, jako by se chvěla zimou.

„Takovouhle hnusnou ukrutnost,“ řádil Terry, „mohl napsat jen jediný člověk. A já ho moc dobře znám a ty taky.“

„Prosím tě, Terry, nic si zas nezačínej,“ uklidňovala ho Niki.

„Já si nic nezačal,“ syčel Terry nenávistně. „To spíš něco moc rychle ukončím! Nikdo mi nevymluví, že za tímhle svinstvem stojí Alex. Nikdo jiný než on to nemůže být!“

Niki ho popadla za ruku. „Měj rozum, Terry, Alex to určitě není.

Ten mě má rád. Snaž se rozumně myslet.“

„Poslyš, Niki, já vím, že –“

„Především nevíš, kdo to psal. Jestli s tím vyrukuješ na Alexe, bude všechno ještě daleko horší!“

„Ano, ale přece jen tak nemůžu –“

„Nerozčiluj se, prosím tě, a zapomeň na to.“

„Ani nápad!“ Terrym skoro otřáslo, že někdo může něco takového vůbec navrhnout.

„Vždyť je to stejně jen psina,“ řekla Niki. „Je to nechutné, sprosté, ale nic víc. Když budeme předstírat, že se nic nestalo, nebude z toho mít ten, kdo to psal, žádné uspokojení.“

Terry cítil, že má Niki vlastně pravdu, ale nechtěl se jen tak vzdát.

„To se ti řekne – zapomenout!“

„Úplně,“ potvrdila Niki. „A hlavně nevypadat naštvaně!“

„Takhle se snad lidé chovají jen při udílení akademických cen.“

26

„No tak, Terry, vzpamatuj se. Přece to pro mě uděláš.“

Pohlédl jí do očí a začal měknout. Kdykoli se na ni takhle zadíval, vždycky se znova přesvědčil, že Niki stojí v životě na prvním místě a že by pro ni udělal všechno na světě. „Tak dobrá, Štěstíčko. Vzdám to. Kvůli tobě.“ Stoupla si na špičky a políbila ho. „Díky.“

„Mám nápad,“ řekl Terry. „Co takhle zastavit se cestou v Peteově pizzerii? Můžeme si tam prakticky vyzkoušet, že nás nikdo nerozhází.“

Niki se zamilovaně usmála: „Návrh se všemi hlasy přijímá.“

V Peteově pizzerii se scházela mládež z celého Shadysidu i z nedaleké univerzity a bylo tam stále nabito. Terry s Niki měli štěstí, že pro sebe doslova urvali zastrčený koutek.

Zatímco čekali na vrchního, začal Terry popisovat Niki svůj přírodovědný pokus. Kdyby nebyla Niki hluchá, vůbec by v hluku místnosti nevěděla, co jí Terry říká, ale byla zvyklá odečítat ze rtů.

Terry právě popisoval dělení semen, když ho Niki přerušila.

„Terry, podívej se – támhle.“

Obrátil se a uviděl na druhém konci místnosti skleněnou budku.

Stála v ní Justina a s ustaranou tváří s někým telefonovala.

„Co kdybych ji pozval, aby si k nám přisedla?“ navrhl Terry.

„Stejně říkala, že by tě ráda poznala.“

„Prima,“ souhlasila Niki. „Počkáme, až domluví –“ Náhle umlkla a v očích se jí objevil zmatek.

Terry ji vzal za ruku. „Co se děje, Niki? Proč se tak divně tváříš?“

„Možná, že se nic neděje, ale podívej se na Justinu!“ Terry pohlédl k budce a užasl. Justina stále ještě hovořila, ale teď to nebyla ta, kterou všichni znali. V očích měla zlobu a tvář se jí stáhla do tvrdé grimasy. Úplně ji to změnilo. Byla náhle zatrpklá, stará – a krutá.

„Nechci si hrát na sudičku,“ zašeptala Niki, „ale něco není v pořádku. Víš, co říkala do telefonu? Teď už není čas na ohledy.

Všichni si to odskáčou. Všichni – do jednoho!“

27

V.

Halloweenská noc

Nápory větru svištěly hřbitovem a pohybovaly holými větvemi stromů jako rukama kostlivců. Niki se přitiskla k Terrymu pevněji, když se před nimi objevil dům Cameronů. Kráčeli těsně za Murphym, který se jim stále ještě poškleboval, jak je vyděsil.

Niki se ohlédla a spatřila v dálce další dva příchozí, kteří se právě prodírali hřbitovem. Vypadali skoro jako duchové, protože jejich kostýmy se v bledém měsíčním světle matně leskly.

Podle instrukcí museli jít přes hřbitov všichni. Byla to ostatně nejkratší cesta k Justininu domu, tyčícímu se mezi hřbitovem a hradbou lesa. Přes nedůstojnou epizodu s Murphym musel Terry ten nápad ocenit. Co jiného než hřbitov může navodit dokonalou halloweenskou náladu?

Zblízka vypadal dům cameronů snad ještě strašidelněji, než z dálky. Byl ze všech stran obklopen holými stromy. Všechny vypadaly na dobrých sto let. Okna v přízemí byla zajištěna těžkými železnými mřížemi, uvolněné okenice se zmítaly ve větru a tloukly do zdí.

Ať už ten dům chtějí jakkoli renovovat, pomyslil si Terry, stejně bude pořád vypadat jako přízrak z horrorových filmů. Jestli nestraší tady, tak už nikde. Ale právě v tu chvíli vítr na okamžik ustal a bylo možno zaslechnout hudbu a výbuchy smíchu. Mejdan byl už zřejmě v plném proudu.

Murphy vystoupil po schodech na zápraží, obrostlé divokým vínem a cáry jeho kostýmu zavlály do větru. Terry vrhl rychlý 28

pohled na Niki a stiskl jí ruku, aby se nebála. Měla na sobě starodávný karnevalový úbor, který pečlivě okopírovala z knihy historických kostýmů. Sestával z červených, dlouhých plesových šatů a černé kápě. Ohromně jí to slušelo. Nedočkavě se zašklebila na Terryho a navlékla si péřovou masku na oči.

Teď bylo na Terrym, aby se upravil on. S pomocí maminky si připravil masku předměstského frajera z padesátých let. Měl na sobě černé kalhoty indiánského střihu a staré jezdecké boty po otci, které našel na půdě. Do ohrnutých rukávů těsného trička si nacpal krabičky cigaret, které nahrazovaly tuhé svaly na pažích. Přes ně si natáhl volné sako. Vlasy si po stranách přilípl pomádou dozadu a nad čelem si napatlal skvělou vlnu. Když odcházel z domova, zdálo se mu, že vypadá dobře, ale teď si tím najednou tak jistý nebyl.

Vypadám jako blbec, trápil se. Jako opravdický Fridolín, který se najednou utrhl z řetězu! Niki zřejmě četla jeho myšlenky, protože ho políbila a zašeptala: „Vypadáš skvěle, Terry.“

Terry se na ni usmál. „To ty taky, Štěstíčko.“ Znova se políbili a zřejmě jim to bylo málo, protože si to ještě několikrát zopakovali.

Byl na ně dost směšný pohled, jak se k sobě opatrně tiskli, aby si nepoškodili kostýmy. Pak ruku v ruce vystoupili spolu po schodech na zápraží. Murphyho nebylo nikde vidět, musel být už asi uvnitř.

Na dveřích bylo těžké, kovové klepadlo ve tvaru lebky. Terry natáhl ruku, aby zaklepal, když se náhle něco mihlo vzduchem a na paži mu přistál ohromný, chlupatý pavouk.

„Fuj!“ vyděsil se a odskočil zpátky. Niki vykřikla.

„Dva – nula,“ ozvalo se.

Terry se rozhlédl a spatřil Murphyho ukrytého na zábradlí za vinným porostem. V ruce držel dlouhou tmavou tyčku, na jejímž konci byl na gumičce připevněn umělý pavouk, který při každém pohybu ruky skákal jako jojo.

Murphy se válel smíchy. „Vy dva se vyděsíte ze všeho, že jo?

Jestli jsou všichni Fridolíni takoví podělanci, jako vy, tak vás Průšviháři roznesou na kopytech. To snad ani nemá cenu vyzývat vás k boji!“

„O tom si ještě popovídáme,“ řekl Terry naštvaně. Ale pak nabral dech a dokázal se zasmát.

29

Nasadil si masku a zaklepal. Ozval se skřípavý zvuk a dveře se pomalu otevřely.

Justinin obývák byl snovým přízrakem, dílem nezkrotné fantazie i stísňující nádherou. Zdálo se, že všechno zařízení má sloužit pouze a výhradně halloweenským nocím. Strop celé místnosti byl zahalen do umělých pavučin, z nichž jen tu a tam vystupovaly neúplné obrysy kostlivců a čarodějnic. Pod nimi se ve vzduchu vznášeli umělí netopýři.

Podle galerie, zakončující schodiště, byla zavěšena bodová barevná světla, která celou místnost doslova rozhoupávala v rytmu hudby. V jejich mihotavých záblescích se věci dávaly do pohybu.

Jediným dalším světlem byl oheň v krbu, kde se ve velké konvici zavěšené nad ohněm vařilo něco, co vydávalo nazelenalou páru.

O nábytku se rozhodně nedalo říci, že pochází z tohoto století, zato hudbu reprezentovaly současné novinky. Na všechny to dělalo dojem, že jsou v nejmodernějším strašidelném hradu světa.

Dokonce i na Murphyho to patřičně zapůsobilo.

„Nádhera,“

prohlásil okouzleně. „Učiněná nádhera.“

Niki se na Terryho nadšeně podívala. „Je to fantastické!“

Chvíli stáli nechápavě ve dveřích. Pak se jakýsi démon krásy –

nebo zla? – odpoutal od společnosti a pomalu kráčel k nim. Terrymu chvíli trvalo, než poznal Justinu. Byla celá v černých šatech s hlubokým výstřihem, které jí těsně obepínaly tělo. Na nohou měla lehké sandály s vysokými podpatky.

Husté světlé vlasy byly

vyčesané do výšky a ve tváři, na krku i na rukách byla nalíčena bílým pudrem, takže vypadala jako mrtvola. Jediné, co na ní připomínalo živou bytost, bylo trochu červeně na rtech a zářivě zelené oči.

„Vypadá jako Elvira z televizních horrorů,“ zašeptal Terry.

Justina pro efekt na okamžik zapózovala, pak se mile usmála a řekla: „Vítám vás ve své kryptě. Skoro všichni ostatní už tu jsou.

Mysleli jsme, že vás sežrali démoni.“

„Máš nádherný kostým,“ řekla Niki.

„Díky, vždycky jsem si přála být upírkou.“ Řekla to s naprostou vážností, ale pak se zasmála.

30

„Ty vypadáš taky báječně,“ dodala. „Tvůj kostým mi tak trochu připomíná benátský karneval.“

„Cože? Jaký karneval?“

„Karneval v Benátkách. Slaví se jednou za rok. Všichni si navlečou masky a celý den se veselí v ulicích a na kanálech. Je to v Itálii. Žila jsem tam nějaký čas se svým – se svým strýčkem. Což mi připomíná, že bych vás s ním měla seznámit. Strýčku Filipe, ráda bych ti představila své nové přátele.“

Ze stínu vedle krbu vystoupil vychrtlý muž s tváří pomalovanou do podoby smutného klauna. Pod pravým okem měl přilepenou velikou umělou slzu.

„To je Murphy Carter, Niki Meyerová a Terry Ryan.“ 1

„Těší mě, že vás poznávám,“ vypravil ze sebe klaun. Řekl to bez úsměvu a všichni tři vytušili, že si je pod svou maskou pozorně měří.

„Potěšení je na naší straně,“ odpověděl Terry. „Máte to tu ohromné.“

„Ano,“ přidala se Niki. „Je tu to nejkrásnější prostředí pro večírek, které jsem kdy viděla.“

„Díky. Dělali jsme, co jsme mohli. Obstaral jsem technika od Starflight – Disco, aby nám nainstaloval zvuk a osvětlení. Justina sehnala nejnovější kazety. Chtěli jsme, abyste na tenhle večírek nikdy nezapomněli.“

„Dejte mi kabáty,“ vpadla do toho Justina, „a buďte tu jako doma.

Támhle na víku rakve je studený stůl a vedle ve vaničce se chladí sodovky. Poslužte si podle libosti.“ Pověsila jim kabáty na věšák a vrátila se se strýčkem k hostům u krbu.

Terry zůstal u dveří a nestačil obdivovat fantastickou výzdobu.

Kdosi tančil před krbem, ostatní se shromáždili kolem rakve, smáli se a cpali se jídlem. Se všemi těmi dekoracemi okolo to připomínalo filmovou scénu.

Justina s tím strejdou musí být pěkně zazobaní, pomyslil si Terry.

Tohle muselo stát prachů! Rád bych věděl, proč takhle vyhazuje peníze jen pro devět lidí?

Vtom se ze tmy vynořila Niki.

„Je to tady nějaké divné,

nemyslíš?“ zeptala se.

„Divné? Vždyť je to nádhera. Nic lepšího jsme si nemohli přát.“

31

„Všechno to tu muselo stát fůru peněz,“ navázala Niki na jeho myšlenku. „Není mi jasné, proč je do nás vrazili.“

„To mi taky vrtá hlavou,“ přiznal Terry. „Třeba si z nás udělali objekty dobročinnosti.“

„To bychom se měli! Ale stejně – ráda bych věděla o Justině trochu víc.“

Terry se zasmál, protože to byla celá Niki! Byla to nejzvídavější a nejzvědavější ženská, jakou kdy viděl. „Dej si oddych, Štěstíčko. Na Nancy Drewovou si můžeš hrát později. Teď se pojď najíst.“

Vzal ji za ruku a vedl ji k občerstvení. Jak Justina řekla, jídelní stůl tvořila rakev. Její víko bylo pokryto lahůdkami. Bylo tu mnoho druhů sýrů, chléb, sušenky a mezi tím početné mísy různých studených předkrmů, které většinou Terry neznal. Police nad rakví byla zaplněna mísami s hranolky a všemi možnými druhy pizzy –

feferonkové, cibulové, salámové i ve všech kombinacích dohromady.

Pod jídlem byla velká vana s ledem, nahuštěná lahvemi.

„Jen se na to podívej,“ žasl Terry. „V životě jsem nikde toliký jídla pohromadě neviděl.“

„Já taky ne,“ souhlasila Niki. „Snad jen jednou, když naši pořádali novoroční oslavu.“ Vylovila chlebíček s něčím růžovým. „Mňam,“

zalibovala si. „Copak to asi je?“

„Tarama salata,“ řekla Angela, která se náhle vynořila vedle ní.

Poklepala Niki na rameno, aby se k ní obrátil a mohla odečítat. „Je to řecké jídlo,“ vysvětlovala. „Dělá se z kaviáru. Ptala jsem se na to Justiny. Prý se to naučila, když žila na řeckých ostrovech.“

„Je to výborné,“ řekla Niki zamyšleně. „Ochutnej to, Terry.“

„Díky, ale kaviár mě moc neláká. Budu se raději držet pizzy.“

Odstoupil o krok a zadíval se na Angelin kostým. Byla oblečená jako motorkářská holka, celá v kůži. Na pažích a na krku měla přesvědčivě nakreslené tetování. „Vypadáš ohromně,“ řekl Terry uznale.

„Díky. Ale počkej, až uvidíš ostatní. Tohle je ten nejkrásnější mejdan, na jakém jsem kdy byla.“

Zatímco Niki ochutnávala cosi zeleného s bílými skvrnami, Terry žmoulal pizzu a obhlížel okolí. Vzhledem k tlumenému světlu a temným zákoutím nebylo mnoho vidět, ale přesto rozeznal Trishu a 32

Davida, kteří se bavili v koutě pod lebkou. David měl na sobě basketbalový dres, pouze místo míče držel pod paží okrouhlou lebku z papírové hmoty.

Trisha se přistrojila do typického úboru povzbuzovačky

padesátých let. Měla růžový, přiléhavý svetr, kratičkou bílou sukni a kotníčkové boty. V ruce svírala megafon a vypadala dost komicky.

To jí ovšem zřejmě nevadilo, bavila se a vyrážela salvy smíchu.

Před krbem tančila Justina s Murphym – upír s mrtvolou. Působili spolu dost příšerně, ale zároveň krásně. Měli nesporně půvab dokonalých filmových postav.

Terry právě přemýšlel, kde jsou ostatní, když se za ním ozvaly podivné zvuky. Obrátil se, na okamžik strnul a pak se rozesmál. Stál tu Ricky Schorr, převlečený za žábu. Měl na sobě zelené spodní triko a dlouhé zelené jägrovky, potápěčské ploutve a na hlavě poloviční masku s ohromnýma vyvalenýma očima.

„To snad není pravda,“ ulevil si Terry, když se dosyta vysmál.

„To tě tak inspiroval ten tvůj přírodopisný pokus, že jo?“

„Kvak, kvak,“ odpověděl Ricky zdvořile. „Líbím se ti? Taky to dalo práci! To prádlo jsem si obarvil sám. Maminka tím není moc nadšená, protože do teď nemůže dostat tu barvu z pračky.“

„Myslím, že tě ta’maska dobře vystihuje,“ zaryla si Angela.

„Někdy jsi skutečně slizký a odporný.“

„Nedomýšlíš výhody,“ vrátil jí to Ricky. „Když mě totiž teď políbíš, změním se v krásného prince.“

„Děkuju, ale nemám čas. Zadala si mě na tanec mrtvola.“ Murphy a Justina právě dotančili, Angela se odporoučela a uchopila Murphyho za ruku.

„Haló, Štěstíčko,“ obrátil se Terry na Niki. „V případě, že jsi ochotná na chvíli přerušit hody, nechceš si jít zatančit?“

Právě nasadili novou pásku s rychlou, tvrdou rockovkou a Niki na chvíli zavřela oči, aby vycítila její rytmus z otřesů podlahy. „Jasně,“

řekla, „stejně už musím přestat ochutnávat. Tady nevíš, do čeho se zakousnout dřív. Je to úplná světová kulinární přehlídka. Jsou tu jídla z Řecka, Japonska, Francie, Mexika…“

„Ještě že domácí frontu zachrání stará, dobrá americká pizza.“

„Jen si dělej blázny!“ Odtančila od něho na pár kroků a opět 33

přitančila zpátky. „Víš, co mi nejde na rozum? Jak mohla Justina stačit žít delší čas na tolika místech? Když chodí na druhý stupeň, musí být stejně stará jako my.“

„Tak se jí pak na to zeptej, ale teď pojď tancovat.“ Začala další skladba. Terry svíral Niki v náručí a byl na ni pyšný. Pro něho tu byla nejkrásnější. Justina byla příliš vtíravá, Angela vypadala moc jako drbán, ale Niki byla úžasná! Červená barva jejích šatů se jí odrážela v tváři a černé oči jí zářily.

Vedle nich tančili Ricky a Trisha – ošklivá žába s komickou povzbuzovačkou – a zřejmě se výborně bavili.

Tohle je mejdan, jak má být, pomyslil si Terry. Sice mu stále ještě nebylo jasné, proč ho sem vlastně pozvali, ale cítil se skvěle.

Páska dohrála a strýc Filip ji Šel právě vyměnit za novou, když se ozvalo hlučné zabušení na dveře. Justina šla otevřít a pozornost všech se soustředila na pozdního návštěvníka. Pak se dveře rozletěly a na chvíli nastalo ticho. Na tmavém pozadí haly se zjevila postava, od hlavy až k patě zahalená do blýskavého přiléhavého stříbrného trikotu. Při každém pohybu se pod stříbrem vlnily mužné svaly.

Na okamžik zapózoval Superman ve dveřích jako matador a pak vešel do místnosti. Teď teprve Terry zjistil, že je’to Alex a rázem měl po náladě. Vytahovat se – to on dovede, tatrman, hučel v duchu nenávistně.

Cítil, jak mu Niki tiskne ruku silněji a šeptá: „Páni, ten je senzační!“

Několik hostů začalo hvízdat, tleskat a vykřikovat slova chvály.

Dokonce i Justina se zřejmě nemohla na Alexe vynadívat. „Dámy a pánové,“ řekla nakonec, „představuji vám stříbrného prince.“

Alex suverénně prošel místností, jako by mu patřila.

Terry by nikdy nepřiznal, jak tvrdě ho zasáhlo Nikiino nadšení pro Alexe. „Za co jdeš?“ zavolal na něho posměšně. „Za lesního muže v alobalu nebo za bludičku?“

Alex se zasmál: „Můžeš si vybrat. Ale hlavně si přiznej, že i kdyby ses moc snažil, nebudeš takhle vypadat ani za sto let.“

Terry si právě vymýšlel nějakou sarkastickou odpověď, když hudba začala znova hrát a Alex okamžitě začal tančit. Tančil sám a všichni na něho civěli jako na vzácné zjevení.

34

Terry ucítil, že mu Niki klepe na rameno. „Pojď si zatančit, chceš?“ Řekla to tak zamilovaně, že Terry rázem přestal Alexovi závidět jeho skvělý zjev. Vidíš, brácho, opakoval si mstivě. Ty máš svou stříbrnou parádu, ale Niki mám já! Vytahuj se, jak chceš. Niki tančí se mnou!

Přestože Niki neslyšela hudbu, byla nejlepší tanečnicí, jakou kdy Terry poznal. Jednou mu vysvětlovala, že vnímá rytmus tělem, ale moc tomu nerozuměl.

V tu chvíli ostatně nerozuměl ničemu. Věděl jen, že je mu strašně krásně a že by s Niki dokázal tančit až do konce života. Pevně ji k sobě tiskl, takže vypadali jako dva lidé, které se navzájem zahřívají v mrazu.

Pomalá melodie skončila a vystřídala ji další. Terry zavrtal Niki obličej do vlasů a dýchal jejich vůni.

Náhle se ozval zvuk, připomínající silné zahřmění.

„Co je to?“ vykřikl kdosi zděšeně.

Hudba skomíravě umlkla.

Všichni propadli zmatku, když se místnost náhle naplnila kouřem.

Ozývaly se polekané výkřiky. Nikdo si nebyl jistý, jestli jde o vtip nebo se opravdu něco vážného přihodilo.

Terry chtěl právě odvést Niki ke dveřím, když se uprostřed kouře objevila Justina.

„Jak se vám líbil můj výstup s kouřovou petardou?“ zeptala se s úsměvem. „Strýček tu měl ještě jednu z doby, kdy dělal v divadle jevištního mistra. Rozhodla jsem se, že vás s ní trochu překvapím.

Podařilo se mi to?“

Zbytečně se ptala. Ve všech tvářích bylo ještě vepsáno zděšení a jen několik hostů zdvořile zatleskalo.

Justina se znovu usmála. „Slíbila jsem vám mnohá překvapení.

Samozřejmě přijdou ještě další. Ale teď – kdo je pro, abychom si ještě zatančili?“

Ozval se bouřlivý potlesk a výkřiky souhlasu. Terry se přistihl, že křičí také. Bylo mu nádherně. Cítil se silný a připravený na všechno, co se tu ještě stane.

„Dobrá,“ řekla Justina. „Dejme se do toho. Ale napřed bych vám ráda řekla jednu pravdivou pověst: Po celou dobu naší historie se lidé 35

rádi bavili tancem. Jenže ve středověku začali kazatelé tvrdit, že tanec není lidský projev, ale posedlost ďáblem. Každý, kdo jednou tanci propadne, se už z moci ďábla nevymaní. Musí tančit stále rychleji a rychleji, až se doslova utancuje k smrti. Nevím, jestli jsou zde dnes přítomni nějací zlí duchové, ale – koneckonců – o Halloweenu je všechno možné. Troufáte si za těhle okolností zatančit si něco pořádně rychlého?“

„Jasně!“

„Do toho!“

„Jedem!“

Terry si uvědomil, že je Justina postupně zpracovává, aby byli připraveni na všechno. Kdyby jim teď řekla, aby ve svých maskách skočili do bazénu, poslechli by snad všichni.

„Tak se tedy podíváme, co kdo vydrží,“ řekla Justina a sáhla po vypínači. Svícny na stěnách zhasly. Současně se ozvala hudba a rozblikala se bodová světla.

To, co teď otřásalo reprobednami, nebyla už vlastně hudba. Byla to esence rytmu, který elektronický hlas povzbuzoval skandováním

„Zdechni a jeď, zdechni a jeď,“ stále dokola.

Oheň v krbu vyhořel až na popel, takže jediné osvětlení teď obstarávaly blikačky, které dělaly všechny pohyby ještě rychlejšími, než ve skutečnosti byly.

Terry uchopil Niki za ruku a pustili se do tance. Všude bylo plno smíchu, křiku i nedorozumění při výměně partnerů. Terrymu se dokonce stalo, že chvíli tančil s Rickym. V tomhle osvětlení se opravdu dalo těžko rozeznat, kdo je kdo.

Bylo to senzační, ale nebralo to konce. Kdykoli si chtěl Terry trochu odpočinout, zjistil, že vypadá z rytmu.

Uprostřed místnosti vířil Alex jako postříbřené tornádo a Terryho napadlo, kde je vlastně Niki. Pak ji uviděl, jak tančí s Davidem.

Hned nato zhasla světla, zvuky vydechly naposled a nastalo ticho a naprostá tma, protože žhavé uhlíky v krbu už žádné světlo neposkytovaly.

„Co to má být, Justino?“ ozval se Murphy. „Další překvapení?“

„Nevím, co se stalo,“ řekla Justina stísněně. „Strýčku Filipe –“

„Okamžik,“ ozval se strýcův hlas. „Půjdu se podívat na rozvodnou 36

skříň. Zůstaňte všichni, kde jste.“

„Všechno bude v pořádku,“ ozvala se Justina trochu nejisté.

„Máme tu novou elektrickou instalaci a není ještě vyzkoušená.

Možná, že ji ty blikačky přetížily. Strýček to za chvíli znova zapne –

“

V tu chvíli se svícny na stěnách rozzářily a páska se znova rozběhla. Nikomu už ale do tance nebylo, protože světlo odhalilo hrůzný pohled.

Před krbem leželo nehybné, zkrvavené tělo a ze zad mu trčel mohutný nůž.

37

VI.

Na okamžik všichni ohromeně strnuli a pak se rozlehly zděšené výkřiky. Terry náhle ucítil srdce až v krku. Celý pokoj se s ním zatočil a pak se zastavil v nepřirozeném úhlu. V poslední chvíli nahmátl židli a těžce na ni dosedl.

Chvíli trvalo, než znova začal vnímat.

„Panebože!“

„Kdo to je?“

„Co budeme dělat?“

„Zavolejte někdo 911!“

Pomalu a váhavě se začal kruh hostí kolem mrtvého těla úžit, ale dosud si nikdo netroufal z něho vyjít. Viděli teď jasně, že zavražděný je maskován jako kostlivec.

Konečně se odvážil Alex. Došel až k tělu a sklonil se nad ním, ale sotva se ho stačil dotknout, n ebožtík zařval, prudce sebou hodil a posadil se. Byl to Les Whittle. Alex zděšeně uskočil.

„Hele, podělanej hrdina!“ vykřikl Les a pak se začal nezadržitelně smát, až mu slzy tekly z očí.

Zděšení diváci vydechli úlevou.

„Jeden bod pro Fridolíny!“ vykřikl nadšeně Ricky.

Terry obdivné zatleskal. „Bylo to skvělé, Lesi.“

„Bylo to dobré,“ souhlasila Trisha, „ale všechny jsi nás k smrti vyděsil. Proč jsi neřekl ostatním z party, co chystáš?“

„Protože jsem to s Justinou domluvil teprve ráno. Nebyl už čas,“

vysvětloval mezi návaly smíchu. Předvedl jim svůj arzenál. Nůž byl samozřejmě pouhá střenka a ‚krev‘ byla k němu dodána v plechovce.

„Když jsem to nedávno viděl v obchodě, řekl jsem si, že by byla 38

škoda to nevyužít,“ zazubil se.

„Odkud vůbec máš tu informaci, že se tě někdo polekal?“ zeptal se Murphy sarkasticky. „Nefandíš si trochu? Vždyť je to dětinství, jaké si může vymyslet jen svatej Fridolín.“

Les se nedal vyvést z míry. „Jistě, Murphy, určitě nám předvedeš něco lepšího.“ Nasadil si přes masku lebky své černě rámované brýle a tím nabyl obvyklé důstojnosti. Připomínal teď spíše kostru, určenou ke studijním účelům. „Půl hodiny jsem se schovával v kuchyni,“ řekl téměř vyčítavě. „Kde je tu nějaké jídlo? Mám hlad jako vlk.“

Většina hostů, zmožená tancem a zážitky, se rozvalila do starožitných křesel a oddávala se jídlu.

„To byl ale blbej fór,“ ozval se David, který si hověl v houpacím křesle.

„Žárlíš, protože jsi ho nevymyslel sám,“ utřela ho Trisha.

„Vymysleli jsme daleko lepší. Jestli nebudete mít dost rozumu a nepůjdete hezky domů, tak se o tom přesvědčíte.“

„Nikdy,“ řekl Ricky. „Průšviháři nemají proti nám šanci.“

„Vy nemáte šanci,“ vpadl Alex, „Musím ovšem Lesovi přiznat, že mrtvolu dělal znamenitě. Na to ještě tak stačí.“

Terry mlčel a byl rád, že Niki sedí se svým talířem trochu stranou a nevidí jim na ústa. Určitě by se zase rozzlobila.

Alex se usadil proti Terrymu a Niki na opěradlo křesla a posměšně se zeptal: „Tak co, Fridolíni? Ještě vydržíte s dechem?“

„Každý z nás je lepší, než všichni Průšviháři dohromady. My totiž myslíme hlavou.“

Alex se zasmál. Mělo to znít uvolněně, ale nepodařilo se to.

Pak se obrátil k Niki. „Máš skvělý kostým,“ řekl vyčkávavě.

„Díky za uznání. Spíchla jsem si ho sama.“

„Ty umíš prostě všechno. Ještě se pamatuju na tvůj kostým, který jsi měla minulý rok. Bylas ze všech nejkrásnější.“

„Ještě jednou díky,“ pokývla Niki hlavou a oči jí zářily.

Terry těžce dýchal. Nenáviděl sám sebe za svou žárlivost, ale nemohl se jí zbavit.

Koneckonců – domlouval si – Alex sedí naproti a ty sedíš s Niki a držíš ji za ruku, tak o co jde? Proč tak strašně toužíš dát Alexovi přes 39

hubu?

„Hele, Niki,“ řekl Alex jakoby žertem,

„nemyslíš, že už je

nejvyšší čas, aby ses přidala k. Průšvihářům?“

Nikiiny rozzářené oči náhle pohasly a ve tváři se jí usadilo znechucení. „Nemohli byste mi, vy dva, vlézt na záda s vašimi pitomostmi?“ vyjela rozhořčeně. „Neřekla jsem vám jasně, že do žádného týmu nevstoupím?“

Rozzlobeně se zvedla a odešla ke krbu.

V tu chvíli se znova ozvala hudba a Terry bezmocně sledoval, jak Niki vyzývá Rickyho k tanci.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Alex Terryho. „Zřejmě už s tebou chodí moc dlouho, takže ztratila smysl pro legraci.“

„Nedělej si srandičky, Beale. Prostě se jí celá ta soutěž nelíbí.“

„Vždycky jsem myslel, že jsi dobrý řečník. Aspoň v debatních kroužcích jsi byl na žvanění jednička. Chceš mi snad říct, že se ti nepodařilo Niki přemluvit, aby se dala k tvému týmu?“

„Vůbec jsem se o to nepokusil. Niki má právo dělat si, co chce.“

„No – nic ve zlém. Niki do toho zatahovat nebudeme.

Koneckonců – pokud se ještě pamatuješ, bývali jsme kámoši.“

Bývali, to je ono, pomyslel si Terry. Zdálo se mu, že Alex teď právě učinil jakýsi pokus o sblížení, ale on nebyl schopen udělat stejný krok. Pro něho byl teď Alex nepřítelem i sokem v lásce a nedovedl si představit, že by se spolu zase někdy mohli sblížit.

V Alexových očích se objevil stín zklamání. „Dobrá, brácho,“ řekl odměřeně. „Necháme to koňovi.“ Vstal a odešel nadutě ke krbu.

Písnička skončila. Alex přistoupil k Niki a Rickymu a dotkl se jemně Nikiiny ruky. Dělá to tak samozřejmě, jako by mu patřila, vztekal se v duchu Terry. Sledoval úkosem tančící pár. Poletovali v rychlém rytmu hudby a Niki se usmívala.

To se musí zrovna teď usmívat? běsnil Terry. Neměl by tam jít a Alexe vystřídat? Jenže Niki by se zase rozzlobila a navíc nijak netoužil veřejně na Alexe útočit?

Aby si trochu ulevil, začal sledovat jiné páry. Ricky znovu tančil s Trishou. Teď jí něco pošeptal a Trisha se tak rozesmála, že vypadla z rytmu a málem se svalila.

David tančil s Angelou. Tančil výborně a Terry si uvědomil, že ho 40

vlastně ještě dost dobře nezná. Byl daleko umírněnější než ostatní Průšviháři a zřejmě nebral celou soutěž tak vážně jako ostatní.

Skladbu vystřídala nová. Niki stále ještě tančila s Alexem. Co je moc, to je moc, rozhodl se Terry a vykročil k nim, když ho zastavil melodický hlas. „Kam se chystáš?“

Otočil se a za ním stála Justina.

„Uh – chtěl jsem si jít zatančit,“ řekl nejisté.

„Tak to je náhoda. Právě někoho takového hledám. Nechceš si zatančit se mnou?“ Nasadila povzbudivý úsměv a Terry cítil, že se mu sevřený žaludek pomalu uvolňuje.

„Samozřejmě, jestli chceš ty.“

„Fajn,“ řekla Justina. Vzala Terryho za ruku a odešli spolu před krb. Z pásky se linula pomalá melodie. Terry zahlédl vedle sebe tančící Niki a Alexe, ale Niki ho neviděla.

Justina tančila tělo na tělo a Terry se začal opájet jakousi záhadnou vůní, kterou ze sebe vyzařovala. Nebyla vtíravá, ale bylo v ní cosi, co nikdy předtím necítil. Sotva trochu uvolnil objetí, Justina si ho k sobě znova přitáhla.

„Jak se ti tu vůbec líbí?“ zeptala se náhle uprostřed tance.

„Je to nádhera,“ odpověděl upřímně. „Myslím, že už jsou všichni v té správné mejdanové náladě.“

„To jsem ráda. Pro mě je totiž strašně důležité, abyste se tu všichni cítili dobře.“

„Co nám tu také chybí? Jídlo, hudba, světla

– všechno je

perfektní,“

vychvaloval Terry, překotně, aby něčím

rozptýlil

Justinino kouzlo, které ho začalo tísnit. „Ty a tvůj strýček jste pamatovali na všechno.“

„Když už mluvíš o strýčkovi, tak ten je teď právě na půdě a připravuje další překvapení.“

„Jak jste si vůbec tohle všechno mohli vymyslet?“ žasl Terry.

„Měli jsme na to dost času. Ale teď už se raději na nic neptej.

Tancujme a věnujme se – sobě.“

Přitiskla se k němu ještě pevněji a Terry znova utonul v podmanivé vůni Justininy náruče.

Páska doběhla a tanečníci od sebe odstoupili. Justina sevřela Terrymu ruku a šla pásku vyměnit za novou.

41

Terrymu se pohnulo svědomí, když uviděl, že Niki stojí u krbu sama. Zřejmě se nezlobila ani nežárlila, ale měla v očích pohled, který sám o sobě byl neprůhlednou maskou.

Teď jí Alex něco řekl a Niki zavrtěla hlavou. Pak se vydala k místu, kde stál Terry, ale v polovině cesty zůstala překvapeně stát.

V tu chvíli se ozvaly mocné rány do dveří, doprovázené hukotem a bubláním, přicházejícím jakoby z dálky. Hluk byl tak vtíravý, že jej Niki zachytila jako chvění ještě dřív, než ho

ostatní zaslechli.

Pootevřela ústa a zadívala se ke dveřím.

Ricky je otevřel a rázem se hukot změnil v ohlušující bouři zvuků.

A p a k – ke zděšení všech – doslova vlétly do místnosti dva obrovské, nablýskané motocykly.

42

VII.

V první chvíli všichni jen zmateně zírali na řvoucí stroje uprostřed pokoje. Jezdci byli v kožených oblecích a tváře jim zakrývaly nablýskané přilby.

„To je tedy paráda!“ zavolal kdosi do rachotu motorů.

„Noste na stůl, přijeli příbuzní,“ zahalekal Ricky a zřejmě to považoval za vtipný komentář nové situace.

Celá ta bláznivá scéna připomněla Terrymu film, který nedávno viděl s Niki. Tam byl také ostrý chlápek, který jezdil na motorce po schodišti.

Ale co má být tohle? divil se. Je to snad zase jedno z Justininých překvapení?

Jezdci naposled vytočili motory do obrátek a pak je zhasli. Ticho, které náhle nastalo, bylo až smrtící.

Pak si větší z jezdců sundal helmu a Terry náhle nadobro ztratil odvahu. Byl to Bobby McCorey. Oči měl podlité krví a ve tváři měl podivný výraz. „Máte to tu moc pěkný,“ řekl sarkasticky.

„Jo,“ připojil se druhý jezdec, ze kterého se samozřejmě vyklubal Marty Danforth. „Moc hezký. Musíte nás omluvit, že jsme museli tak hlasitě klepat.“

„Z nějakýho neznámýho důvodu byly totiž dveře zamčený,“

pokračoval Bobby, „a to nebylo moc chytrý. Ono to totiž skoro vypadalo, jako byste nás tu nechtěli.“

Od krbu se odlepila Justina a z očí jí sršely blesky.

„Vypadněte!“ řekla ledově.

„Jakpak to, kočičko? Sotva jsme přišli.“

„Nikdo vás nezval.“ Terry si všiml, že se Justina nebojí, ale třese 43

se vztekem a vypovídá jí hlas.

„Jenže, miláčku, jestli si dobře pamatuješ, tak jsme ti říkali, že nemáme rádi, když na nás někdo kašle,“ řekl Bobby a vyčaroval na tváři výraz ostrého hocha.

Vtom se objevil Filip, který přispěchal Justině na pomoc. „Kdo jsou ti dva mládenci?“ zeptal se odměřeně.

„Dva šašci z naší školy. Pozvaní nebyli.“

Filip došel k Bobbymu a Martymu s výrazem učitele, který je s výkony svých žáků krajně nespokojen. Terrymu bylo jasné, že v tu chvíli velmi podcenil surovost obou.

„Tak hoši,“ řekl, „mám pro vás návrh. Jestli teď okamžitě odejdete, nezavolám policii.“

„Slyšels to?“ zavrčel Marty na Bobbyho s výrazem špatného imitátora Elvise. „Ten dobrák na nás nezavolá policii!“ Oba se hlučně zasmáli.

„Ušetři si laskavosti, dědo!“ řekl Bobby a udeřil Filipa do prsou.

Strýc odletěl dozadu, zalapal po dechu a narazil na stůl.

„Strýčku!“ vykřikla Justina. Několik hostů spěchalo Filipovi na pomoc.

„Omluvte, panstvo, malou nehodu,“ omlouval se sarkasticky Bobby. Trochu přitom škobrtal ve slovech a Terryho napadlo, že je asi pořádně opilý. Potvrdila mu to nakonec i Bobbyho vrávoravá chůze a nejisté pohyby.

Zatím se ostatní trochu vzpamatovali z šoku. „Jděte domů,“

křičeli, „koukejte vypadnout!“

Bobby a Marty na to nereagovali. „Maj to tu hezky zařízení, že jo, Marty. Vypadá to tu tak trochu jako u tebe.“

Oba se hlučně rozchechtali, jako by Bobby právě dovyprávěl vtip roku.

„Asi bysme jim tu měli trochu píchnout s úklidem,“ ozval se Marty. „Mají tu nějak moc pavučin.“ Odepnul si z karabiny u pasu řetěz, rozmáchl se a srazil celou výzdobu nad krbem na zem. Zbyly z ní jen trosky.

Terry nechápavě zíral. Proč, proboha, nikdo nic neudělá? Teď se Marty pustil do výzdoby nad oknem.

Terry už to nemohl vydržet. „Přestaň blbnout!“ vykřikl.

44

Vrhl se k Martymu, ale Bobby byl rychlejší. Terrymu odletěla hlava někam dozadu a v tu chvíli měl dojem, že se srazil s rychlíkem.

Pak teprve začal vnímat, že leží na zádech a že se nad ním s vyděšeným výrazem sklání Niki.

Pokusil se vstát, ale Niki mu v tom zabránila. „Nehýbej se,“

pošeptala mu.

„Vida, vida,“ poškleboval se Bob. „Náš chlapeček si vyšel trochu na procházku. Chce snad někdo jít za ním? Rádi mu posloužíme.“

Oba násilníci se chechtali a jeden druhému zdvíhal ruku jako vítězové při boxu.

Teď se znova ozvala Justina. Ještě stále jí cloumal vztek, ale teď se tu navíc objevil strach a rezignace.

„Tak dobrá, kluci. Asi jsem udělala chybu, že jsem vás nepozvala.

Ale tenhle podnik dělám jen pro těch devět lidí, co jsou tady. Jestliže teď odejdete, slibuju vám, že příští týden udělám nový mejdan – jen pro vás.“

„Proč ta velkorysost?“ zeptal se Bobby znuděně. „Nám je tu dobře právě teď, že jo, Marty?“

Ušklíbl se a nejisté se potácel k rakvi, obložené jídlem. Ricky, Angela a Trisha, kteří tam stáli, mu rychle uvolnili místo.

Bobby nabral do úst jeden z předkrmů a naštvaně se obrátil k Justině. „Fuj!“ zařval. „Co to je za svinstvo? Vždyť to chutná jako ryba! To tu nemáš nic pořádnýho k jídlu?“

„Na polici je fůra pizzy. Naber si, kolik chceš, a –“

„A co takhle pití?“ hulákal Marty. „To, co tu máte, je pro kojence.

Hej, dědo!“ vystřelil na Filipa, který teď seděl schoulený v křesle.

„Kde tu máš víno?“

„Žádné tu není. Nepiju.“

„Jenže já ti nevěřím, staroušku. Co jsi to vůbec za hostitele? Já tu s kamarádem umírám žízní a ty –“ Popadl Filipa za klopy.

„Nech toho!“ zařval náhle Alex. Proletěl pokojem, vrhl se na Martyho a odtrhl ho od Filipa.

Marty zařval vztekem. Alexovo dílčí vítězství netrvalo dlouho.

Přispěchal Bobby, popadl Alexe zezadu a Marty mu zasadil pořádný kopanec do žaludku. Alex se svezl na podlahu a těžce lapal po dechu.

„Hopla, další nehoda,“ řekl Bobby rozmarně a položil na Alexe 45

nohu jako na loveckou trofej.

A zatímco tu všichni jen bezradně přihlíželi, pustili se samozvanci do ‚úklidu‘ pokoje. Převrátili všechno naruby, zotvírali, co se dalo, a všechny věci vyházeli na podlahu.

Jakmile se někdo pohnul, zatočil Bobby hrozivě svým řetězem.

Pak našli oba výtečníci láhev vína a rychle ji vypili.

To přece takhle nejde dál, zoufal si Terry. Jsou to sice vyhlášení rváči, ale nás je víc.

Na druhém konci místnosti zachytil jeho pohled David a kývl hlavou směrem k motocyklům. Terry porozuměl a začal se pomalu přesouvat do středu pokoje. Přitom si nenápadně vzal z malého stolku těžký kovový svícen. Niki na něho zírala očima rozšířenýma strachem. „To je v pořádku,“ řekl, aby ji uklidnil. Samozřejmě to neřekl nahlas, zapohyboval pouze ústy, aniž vydal sebemenší zvuk.

Bobby a Marty se střídavě cpali a ničili zařízení pokoje. Byli si sami sebou tak jistí, že si příliš nevšímali, co se kolem nich děje.

Přišli k sobě, teprve když v pokoji zaburácely motorky.

„Hej, co to –“ Oba se rázem vrhnuli chránit svůj majetek.

Terry a David byli už připraveni. Rychle seskočili ze sedel.

Útočníci tvrdě narazili do strojů a Bobby přepadl na podlahu.

Marty zařval a hrozivě se rozmáchl řetězem na Terryho.

Terry zachytil svištící řetěz svícnem. Vyčkal, až se řetěz namotá a pak prudce trhl. Marty zařval bolestí, když mu články řetězu prolétly sevřenou dlaní.

Zatím se Bobby s Davidem rvali na podlaze. Bobby byl surovec, ale byl teď napůl opilý, a to byla Davidova výhoda. Sám byl střízlivý a rychlejší a podle toho také zápas dopadl. David zalehl ležícího Bobbyho a zasypával mu obličej ranami. Nakonec Bobby zůstal bezvládně ležet a David vítězoslavně vstal.

Marty nechal řetěz řetězem a zaútočil na Terryho pěstmi. Terry se kryl, pomalu ustupoval a nevěděl, jak se z toho vymotá.

Vtom zahlédl, jak David otáčí Martyho motorku směrem ke dveřím, rychle startuje, zařazuje rychlost a mocným rozmachem paží vyráží stroj ven. Terry mu sotva stačil uhnout z cesty.

„Hej, Marty!“ zakřičel David. „Mašinka ti uhání domů bez tebe!“

Zvenčí se ozval kovový třesk, jak se rozjetý motocykl mlátil o 46

schody před vchodem. Marty zavyl zděšením a vyřítil se ze dveří.

„Co takhle zopakovat si to ještě s tvou koloběžkou?“ řekl Terry vlídně Bobbymu, který se pracně zvedal ze země s tváří plnou krve.

Bobby beze slova nasedl na motorku.

„Vostrý hoši, že jo?“ zasípal těžce a podíval se na Terryho a Davida s takovou nenávistí, že Terrymu zatrnulo u žaludku.

„Pamatujte si, že už vod teď patříte do historie, poněvadž už vod teď jste oba mrtví!“ Rozhlédl se výhružně po ostatních: „Vy přijdete na řadu pozdějc.“

Nastartoval a vyrazil do noci.

47

VIII.

Vzduch byl plný výfukového dýmu a společnost se jen pomalu probírala ze šoku. Všichni se shlukli kolem Terryho a Davida, kteří se smíšenými pocity přijímali gratulace.

„Tohle vám tedy vyšlo beze zbytku,“ provolával Murphy.

„Dělali jsme, co jsme mohli,“ funěl David a otíral si zkrvavenou tvář kapesníkem. „Třeba teď půjdou zase na chvíli otravovat jinam.“

„Kde máte telefon, Justino?“ staral se Terry.

„Musíme přece

zavolat policii.“

V Justinině tváři se náhle objevil strach a zdálo se, že zpanikařila.

„Policii? Ne, proboha, jen to ne!“

„Ale proč? Vloupali se do domu, všechno tu poničili a navíc ještě vyhrožovali.“

„Vždyť taky nic jiného než vyhrožovat neumějí.“ Přešla k Davidovi, položila mu ruku na rameno a pohlédla mu do očí.

„Uklidněte se. Jsou to velkohubí nafoukanci, ale v podstatě jsou zbabělí. Po tom, jak jste s nimi vyběhli, se sem určitě nevrátí.“

„Já bych si tím tak moc jistý nebyl,“ řekl David váhavě.

„Vždyť se vlastně tak moc nestalo,“ chlácholila ho Justina.

„Odnesla to jen část výzdoby. Hlavní věc je, že nedošlo k vážným poraněním. Jak je na tom Alex? Jsi v pořádku?“

„Jo,“ zahuhlal Alex.

„Já taky,“ ozval se Terry. Stále ještě se nemohl vzpamatovat z rány na bradu, kterou mu zasadil Bobby. Tušil, že mu po ní zůstane pořádná modřina a celá hlava ho brněla.

„Tak je to v pořádku,“ uzavřela Justina. „Děkuju všem, kteří tu prokázali svou statečnost.“ Pak rozzářila úsměv naplno. „A teď, když 48

je po všem, doufám, že všichni jsou už připraveni na další překvapení.“

„Snad nechceš ještě pokračovat po tom všem, co se tu stalo?“

zeptala se nevěřícně Angela.

„Proč ne? Kdybychom to teď rozpustili, mohli by se Bobby s Martym radovat, jak nám to překazili. A kromě toho – vymyslela jsem ještě fůru dalších překvapení, o která byste neměli přijít. Ještě nejsme ani v půlce programu.“

„A taky jsme ještě nedokončili soutěž Fridolíni versus

Průšviháři,“ přisadil si Murphy Carter. „Samozřejmě, jestli to teď snad Fridolíni chtějí vzdát –“

„Ani náhodou,“ vpadl Ricky. „Abyste věděli, máme na vás takové blafáky, že se poděláte.“

„Tak dobrá,“ řekla Justina. „Jedeme dál. Teď si trochu odpočineme, najíme se a pak začneme hledat poklady.“ Usmála se a odešla do kuchyně.

Terry už začínal nabírat druhý dech a dumal, jaká další překvapení Justina vymyslela. Podíval se na Alexe, stojícího u krbu, kterému už zřejmě taky otrnulo. Jejich pohledy se střetly, Alex se ušklíbl a tiše zavolal: „Čau, Fridolíne!“ Terry viděl, že není vyhnutí. Jestliže Alex míní v té pitomé soutěži pokračovat, nemůže se on sám z ní vyvléknout. Bez ohledu na všechno, co se tu stalo, setrvává Alex na svém dětinství a touží nad Terrym vyhřát.

Justina s Filipem donesli na tácech horký jablečný džus a pečivo.

Jídlo a pití brzy postavilo všechny na nohy a uvedlo je do stavu očekávání příštích událostí.

Justina nasadila pásku starých dobrých melodií z padesátých let a Trisha s Rickym začali tančit. Trisha se smála a zdálo se, že na prožité strachy docela zapomněla.

„Tyhle staré písničky mám hrozně ráda,“ prohlásila Angela, která chodila okolo a vytleskávala si takt. Dotančila ke krbu, pohodlně se opřela o zeď a vyděsila se, když se za ní stěna náhle otevřela a ze tmy na ni vykoukl kostlivec. Ozvalo se několik polekaných výkřiků, ale pak se všichni rozesmáli. Všem bylo jasné, že je to zase jeden z Justininých triků.

Justina to ostatně ihned sama potvrdila. „Jak se zdá,“ usmála se, 49

„objevili jste jednu z našich tajných skrýší.“

„Copak tu takových skrýší máte víc?“ užasla Angela.

„Divíš se? Slíbila jsem vám přece fůru překvapení.“

„No tohle –!“ zavrtěla Angela hlavou.

Terry se sklonil k Niki, která za ním seděla zabořená v křesle a popíjela džus. „Jak je ti, Štěstíčko?“

„Prima. Spíš mám starost o tebe.“ Jemně mu pohladila naraženou bradu.

„Je to úplně v pořádku. Jen doufám, že Bobby a Marty znova –“

Přerušil ho překvapený výkřik.

„Fuj! Co je to za hnus?“ ječela Angela s nevolí.

Před ní stál Ricky s otevřenou černou kovovou krabicí. „Lidský mozek. Copak to nepoznáš?“

„Stůj nohama na zemi, brácho,“ poradil Alex Rickymu. „Kdepak by asi hodný Fridolín vzal lidský mozek?“

„U strejdy,“ řekl Ricky bohorovně. „Pracuje v pitevně a mozek mi na dnešek půjčil.“

Angela zezelenala a vypadalo to, že začne každou chvíli zvracet.

„Nech mě na to mrknout,“ hlásil se Murphy.

„Jo. Ale nevyndávej ho z krabice. Zničil bys ho. Dotknout se ho samozřejmě můžeš.“

Alex neohroženě vstrčil ruku do krabice, ale hned ucukl. Dalo mu práci, aby nevykřikl.

„Je to trochu odporně slizké, že?“ komentoval to Ricky pochmurně. „Má snad zájem někdo další?“

„Samozřejmě,“ hlásil se David. Došel k Rickimu, hrábl rukou do skříňky a rázem celý obsah dopadl s plesknutím na zem.

„Tohle má být mozek? Tím bys toho vymyslel! Vypadá to spíš jako studené špagety. Dostal jsem tě!“

„Ne, já vás dostal první,“ bránil se Ricky. „Angela a Alex na to naletěli. Jasná ztráta pro Průšviháře –“

Spor zůstal nedořešen, protože Justina zazvonila na malý zvoneček.

„Můžete mi, prosím, věnovat pozornost?“ Stála teď před krbem a její tmavý obrys proti ohni připomínal při troše fantazie zjevení krásného upíra. Vedle v křesle seděl schoulený Filip a umělá slza se 50

mu blýskala na klaunské tváři.

„Jsou všichni připraveni na další program?“ Nečekala na odpověď a pokračovala. „Je čas na nové překvapení. Tohle se jmenuje vyhledávání pokladů. Možná, že jste o něm už někdy slyšeli.“

„Vyhledávání pokladů!“ zatleskala Trisha radostně. „Při tom bývá psina!“

„Měj rozum,“ usadil ji Murphy. „To je tak leda pro dětičky – nebo pro Fridolíny.“

Justina na něho pohlédla. „Možná, že změníš názor, až si přečteš seznam pokladů,“ řekla s úsměvem. „Kromě toho se samozřejmě nikdo toho hledání nemusí zúčastnit. Může to být dokonce í trochu nebezpečné. Rozhodně to nebude dětská hra.“

„Vždyť jsem přece neřekl, že do toho nepůjdu,“ bránil se Murphy.

„Tak je to taky v pořádku.“ Justininy zelené kočičí oči zářily vzrušením. Začala obcházet hosty a roznášela rozmnožené seznamy.

„Každý má teď

seznam pokladů, které jsme se strýčkem Filipem

poschovávali po celém domě,“ pokračovala.

„Jsou v každém patře a v každé místnosti, samozřejmě také ve sklepě a na půdě. Kdo do půlnoci najde nejvíc pokladů, dostane zvláštní cenu.“

Všichni popadli své seznamy a chystali se rozprchnout po domě, ale zastavil je Justinin hlas. „Radím vám, abyste byli velmi, velmi opatrní. Koneckonců – o Halloweenu se může stát cokoli.“

Trisha našla první poklad, ještě než ostatní odešli. Zatímco Justina vykládala pravidla, odstranila z rakve zbytky jídel a nahlédla dovnitř.

Nalezla tam hromádku kostí, svázanou v šátku. Podle seznamu to měla být ruka mumie.

„Mám poklad!“ zajásala. „Ale – Justino – jsou to opravdu kosti z mumie?“

Justina pokrčila rameny. „Měly by být. Kdysi jsme si je přivezli z Egypta.“

V prvních minutách všichni prohlíželi přízemí. Ozývaly se výkřiky a smích, kdykoli našli poklad nebo narazili na nějaký Justinin trik.

Terry se náhodně sešel s Davidem v komoře, kam oba současně vstoupili dvěma různými dveřmi.

51

„Jak ti to jde? Je to ohromný, co?“ smál se David.

„Nikdy bych nevěřil, kolik haraburdí si člověk může natahat do baráku,“ divil se Terry. Ukázal Davidovi jedinou věc, kterou zatím našel – chlupatou tarantuli, zalitou do skleněného těžítka. „Našel jsem ji v bedýnce na záchodě.“

„Já našel svůj poklad v teráriu,“ pochlubil se David a předvedl Terrymu vycpanou kobru. „Nejdřív jsem myslel, že je živá, protože se pohybovala, ale pak jsem zjistil, že je připojená k malému motorku.“

„Ani nevím, jestli vůbec toužím všechny tyhle krámy najít,“

přiznal se Terry. „Třeba tohle: láhev krve!“

„To už našel Murphy,“ uklidnil ho David. „Byla pod volným prknem v podlaze.“

„Tak díky a nashle!“ rozloučil se Terry. Napadlo ho, že David je vlastně prima kluk. Není to takový dětinský beran jako ostatní Průšviháři! Přes Průšviháře ho napadla myšlenka na Alexe, přes Alexe začal myslet na Niki. Kde asi je? přemítal. Snad na ni někde narazí.

Niki si celkem bez zájmu přečetla svůj seznam. Přestože musela uznat, že tohle je nejfantastičtější mejdan, jaký kdy viděla, soutěže a hry ji nikdy moc nebavily.

V duchu se zlobila, protože celá tahle sešlost pro ni byla stále záhadou. Nic tu nedávalo jakýkoli smysl. Ale zároveň ji těšilo, že při hledání pokladů může aspoň prozkoumat dům.

Znova si připomněla Justinina slova, která ji odečetla ze rtů, když tenkrát telefonovala, a chvíli dumala, jestli snad neměla s dnešním mejdanem něco společného. Nakonec to zavrhla.

Vždyť Justina nedělá celý večer nic jiného, než že že se snaží své hosty bavit a také se jí to dokonale daří. Nebýt toho tak trochu záhadného strýčka, bylo by to dokonalé.

Ale přece jí bylo na Justině mnoho nejasného a Niki se rozhodla, že to vypátrá. Samozřejmě by se nikdy neodvážila čenichat po domě, ale hledání pokladů jí k tomu dávalo skvělou příležitost, důvod i omluvu.

Na rozdíl od ostatních začala hned v prvním patře. Brala jeden 52

pokoj po druhém a zatím nenarazila na nic, co by vzbuzovalo pozornost.

Na konci chodby vstoupila do velké ložnice a rozsvítila. Vzápětí zděšeně uskočila, když se před ní objevila ohromná zářící hlava. Za okamžik jí samozřejmě došlo, že je to jeden z Justininých triků, ale lekla se pořádně.

Zhasla světlo a zjistila, že se hlava automaticky vysunula zpátky ke stropu.

Chvíli jí trvalo, než našla stolní lampu. Rozsvítila ji a spokojeně se usmála.

Z různých lahviček, kosmetických přípravků a starožitné toaletky usoudila, že je v Justinině ložnici. Byla tu široká postel s krásnou, nedbale přehozenou růžovou saténovou pokrývkou.

Taková ložnice mnoho o člověku prozradí, napadlo Niki.

Například její vlastní ložnice byla obrazem jejích zálib. Měla tu šití a plno módních výstřižků. Sbírka plyšových psíků jasně hovořila o její lásce ke zvířatům a o naději, že jednou začne chovat živá. Plakáty rockových hvězd prozrazovaly, jaká hudba se jí líbí.

Tady ale – nebylo nic.

Niki stála bezradně uprostřed ložnice. Žádná plyšová zvířátka, žádné plakáty – nic, co by prozradilo nějakého koníčka. Jedinou osobní věcí byla snad fotografie usměvavého muže a ženy z padesátých let, stojící v ozdobném rámečku na toaletce. Na ústředním topení byly neladně naházeny Justininy školní knihy, ale v celém pokoji nebylo nic, co by připomínalo psací stůl a na čem by se dalo pracovat.

Justina se zřejmě škole moc nevěnuje, pomyslila si Niki. Pak ji napadlo, že pro takového světoběžníka, jako je Justina, musí být po všech těch místech, kde byla zvyklá žít, Shadyside jen zakopaná díra, kde se stejně dlouho nezdrží.

Otevřela několik zásuvek prádelníku, ale našla pouze několik kusů složeného prádla a pár svetříků.

Přece tu, proboha, musí někde být ještě něco jiného. Otevřela dveře do přístěnku a zarazilo ji, že je prázdný, až na Justininy školní šaty, v kterých ji už také jednou viděla. Jak je to možné? Kde jsou všechny džíny, halenky a elasťáky, kde jsou střevíce? Kam zmizely 53

všechny ty krásné věci, kterými Justina tak ráda oslňuje? Ozbrojila se baterkou a prosvítila přístěnek ze všech stran. Náhle se jí zazdálo, že na zadní stěně vidí čtvercový obrys a rázem si vzpomněla na skrýš u krbu. Že by tohle bylo další?

Neodolala a zatlačila na čtverec prsty. Nic se nestalo. Ušklíbla se a začala hledat po stěnách. V jedné prázdné polici našla nakonec nepatrný knoflík a stiskla ho. Rázem se zadní stěna otevřela a Niki vydechla úžasem.

Skrýš byla doslova přecpána šatstvem všeho druhu, ale všechno bylo jiného střihu, než se dnes běžně nosí. Niki napadlo, že je tu pravděpodobně zanechali poslední majitelé domu. Ale když jich několik sňala z věšáků, zjistila, že všechno je úplně nové a honosí se štítky současných nejlepších firem New Yorku, San Franciska a Paříže.

Byly tu nádherné vlněné šaty, stříbřité saténové koktejlky, barevné košile a bolerka, byly tu oděvy nejrůznějších stylů, jaké ještě nikdy na nikom neviděla. Chromovaný držák na boty vzdychal pod tíží hory střevíců na vysokých podpatcích. Všechna provedení, všechny druhy kůže i barev tu byly zastoupeny. Zadní strana skrýše odhalila troje překrásné večerní šaty a dva kožichy, norkový a liščí.

Niki nevěřila vlastním očím. Našla nejkrásnější šatnu, jakou kdy v životě viděla. Patřilo to všechno Justině? Ale kde by takové šaty nosila? A proč je takhle schovává?

Možná, uvažovala, patřily Justinině matce, jestli vůbec nějakou měla. Nikdy se o matce nezmiňovala. Možná, že tu žila nějaká jiná dospělá žena – třeba Filipova manželka nebo milenka? Ale proč by pak Justina měla tak málo vlastních šatů?

Je to naprostá záhada, pomyslela si Niki s uspokojením, protože záhady nade všechno milovala.

U stěny skrýše stála malá skříňka se zásuvkami. Niki ji otevřela a objevila pastelová negližé, noční košilky a hedvábné prádlo. V

nejspodnější zásuvce našla balíček. Bez výčitek ho rozbalila a užasla.

Nevěřícně zírala na zarámovanou fotografii, na které Justina objímala nějakého muže a zamilovaně mu hleděla do očí. Muž byl zřejmě o mnoho starší – podle prošedivělých vlasů mu muselo být nejméně čtyřicet.

54

Má snad Justina s tímhle chlapem poměr? Je to snad důvod, proč nikdy s žádným klukem na škole nerandí?

Niki pečlivě uvedla všechno do původního stavu a zavřela tajné dveře. Právě se chystala z ložnice odejít, když zahlédla dveře do koupelny.

Vešla dovnitř a s trochou špatného svědomí otevřela skříňku na zdi. Byly tu samé běžné věci: zubní pasta, ústní voda, lak na nehty a několik dalších kosmetických krámů, aspirin a krabička obvazů.

V hořejší poličce stálo několik lahviček z lékárny, jaké se vydávají na předpis. Niki je jednu po druhé prohlédla. Léky jí byly neznámé až na prášky pro spaní, které si někdy brala její maminka.

Zajímavější bylo, že všechny recepty byly vystaveny na jméno ‚Enid Cameronová‘.

Enid? Kdo to může být? Snad Filipova žena?

K žádnému závěru sice nedošla, ale usadil se v ní dojem, že Justina vede jakýsi podivný způsob dvojího života.

Všichni ji znají pouze ze školy, kde se chová jako všichni ostatní.

Ale mimo školu je někým úplně jiným a do svého pravého soukromí nedá nikomu nahlédnout.

Ale proč s tím vlastně dělá takové tajnosti?

Možná, napadlo Niki, že se nechávám příliš unášet fantazií. Pro všechno přece musí být nějaké logické vysvětlení. Musím si o tom popovídat s Terrym. Jestli je někdo realista, pak je to on. Jdu ho hledat.

Terrymu se hledání začalo líbit. Kromě tarantule našel zatím ještě další tři poklady ze seznamu: nablýskanou oslí lebku, schovanou v koši na prádlo, křišťálovou kouli a jako poslední akvizici získal přívěšek ze slonoviny ve tvaru dýky.

Přívěšek objevil, když otevřel skříň a našel v ní uťatou, zakrvácenou hlavu. Pořádně se vyděsil, ale pak zjistil, že je to hlava manekýna, politá kečupem. Na zbytku krku se jí houpal hledaný přívěšek, kterého se Terry ihned zmocnil.

Zaslechl, že se k němu ostatní hledači blíží a vzpomněl si, jak Justina říkala, že strýček připravuje na půdě další překvapení.

Rozhodl se, že se tam podívá.

55

Vylezl po tmavých, skřípajících schodech a srdce mu tlouklo očekáváním. Objevila se i trocha příjemného strachu z neznáma. Co tu asi najde? Čím ho budou chtít vyděsit? Tohle je nejúžasnější mejdan, jaký kdy zažil!

Půda byla malá a navíc nacpaná starými krabicemi a kufry. Podle vrstvy prachu Terry poznal, že se tu dlouho s ničím nehýbalo.

Rozsvítil žárovku a v jejím skomíravém světle spatřil před sebou dveře do komory. Ideální místo pro schovávání pokladů! Usmál se, otevřel dveře a stanul přimražen hrůzou.

„Ježíšmarjá!“

Komora se náhle zahoupala a Terry se zachytil dveří.

„Alexi – Alexi!“ vyrazil ze sebe.

Na provaze, visícím od stropu, se houpalo nehybné tělo Stříbrného prince s hlavou vyvrácenou do nepřirozeného úhlu. Z rány na prsou stékala po stříbrném kostýmu krev – a pomalu odkapávala na podlahu.

Kap, kap, kap –

56

IX.

Tohle bude zase nějaký trik, pomyslel si Terry, když se trochu vzpamatoval. Panebože, ať je to jen trik!

Jenže kostým byl pravý a krev stále odkapávala. Kap, kap, kap –

Na tyhle kapky do smrti nezapomene!

Nebyl v tu chvíli ničeho schopen, jen vytřeštěně zíral na visícího kamaráda. Nebyl schopen se pohnout a pro někoho dojít. Vtom se za ním ozvalo: „Tak copak jsi tu vyšťáral? – proboha!“

Za ním stál David a ve tváři se mu zračila nelíčená hrůza.

„Právě jsem ho našel,“ řekl Terry a ruce se mu třásly. „Jenom nevím, jestli to zase není trik.“

„Tentokrát asi sotva. Raději se ho nedotýkej. Zajdu pro pomoc.“

„Jdu s tebou.“ Za žádnou cenu Terry nechtěl zůstat s Alexovou mrtvolou sám.

Na schodech narazili na Rickyho, Trishu a Lese. David jim rychle pověděl o Terryho hrozném nálezu.

„Musíme ihned sehnat sanitku,“ volala Trisha. „Třeba ještě žije.“

„Pochybuju,“ odporoval David. „Tys ho neviděla. Ale ten vyvrácený krk a ta krev –“

Terry se otřásl. Alex byl sice jeho životní problém, ale takovýhle konec si nezaslouží nikdo!

„Tak aspoň zavolejme policii,“ řekl Les.

„Nejdřív to řekneme Justině a strýčkovi,“ vpadl David. „Oni si s tím už poradí.“

Justina se strýcem seděli u krbu zabráni do tichého rozhovoru.

Když poděšení hosté vpadli do pokoje a ohlásili, co se stalo, vyskočila Justina z křesla a chystala se na půdu přesvědčit se.

57

„Počkej,“ zadržel ji strýc. „Zůstaň tu a zavolej policii. Půjdu tam sám.“

„Neměli bychom s tou policií ještě trochu počkat?“ žadonila Justina. Strýc přikývl a spěchal s ostatními na půdu.

„Tady to je,“ ukázal Terry na dveře komory. Znovu se připravil na hrůzný pohled a otevřel. Komora byla prázdná.

„To přece není možné!“

„Kde je?“ vyhrkl užasle David.

„To se ti povedlo, Terry!“ vyjela Trisha navztekaně. „Od kdy taháš za nohu i členy vlastního týmu?“

„Ale to není fór,“ bránil se Terry. „Viděl jsem ho na vlastní oči.

David ostatně taky.“

„Byl tu,“ ozval se David, „a kapala z něho krev.“ Sklonil se a dotkl se podlahy. „Je suchá!“ vykřikl překvapeně.

„Tak se mi zdá, že nejsem sama, kdo tu dnes pořádá překvapení,“

ozvala se Justina, která zatím vyšla za nimi po schodech. „Pojď, strýčku, myslím, že můžeme jít zase dolů.“

Odcházeli spolu a ostatní se je právě rozhodli následovat, když se na schodech objevila Niki.

„Neviděl někdo z vás Terryho?“ zeptala se a vtom ho už také spatřila. „Co se tu děje? Proč jste všichni nalezli právě sem?“

Rychle ji seznámil s tím, co se stalo. „A tak jsme se sem hnali,“

končil Les, „ale bylo tu pusto a prázdno. Zase další trik.“

„To jsi vymyslel ty?“ zeptala se Niki Terryho a zpytavě se na něho zadívala.

„Ani náhodou. Viděl jsem tu mrtvolu na vlastní oči. Kde je teď, to nevím, ale rozhodně tu byla.“

„Kdoví, co jsi viděl. Je tu plno stínů –“

„Opravdu jsme ji viděli,“ tvrdil David. „Byl to Alex.“

„Ale jestliže to opravdu byl on, jak oba tvrdíte, tak ho přece musíme někde najít,“ řekla Niki s prostou logikou.

„To je pravda,“ připustil ustaraně Ricky, „už dlouho jsem Alexe nikde nezahlédl. Viděl ho někdo z vás? Měli bychom se po něm podívat.“

Nikdo se teď necítil na to, aby hledal na vlastní pěst a tak se vydali na obhlídku v šesti. Když bezvýsledně prošťárali půdu, 58

sestoupili po schodech do druhého patra.

„Tohle je Justinina ložnice,“ oznámila Niki, když otvírala dveře pokoje. „Možná, že si sem –“ náhle se zarazila a ztuhla.

Ostatní se nahrnuli kolem ní. Na Justinině posteli nehybně ležel Stříbrný princ.

Ale sotva se trochu přiblížili, bylo jasné, že to není Alex.

Ricky došel k posteli první. „Doprčic, vždyť je to jen –“

„Manekýn,“ doplnil Terry. Byla to opravdu jen figurína z výkladu, oblečená do Alexova stříbrného kostýmu. To, co s Davidem považovali za krev, byly jen dlouhé a úzké kusy nastříhaného barevného celofánu, které dosahovaly až k zemi, chvěly se v proudícím vzduchu a dávaly dokonalou iluzi blýskavých kapek.

Nikdy se dosud nikomu nepodařilo Terryho takhle napálit!

„Tohle jste mi, Fridolíni, zbaštili i s navijákem, co?“ ozvalo se za nimi. Ve dveřích koupelny stál Alex v modrém županu a chechtal se na celé kolo.

„Jsi v pořádku?“ hlesla Niki s očima navrch hlavy,

„To víš, že jo,“ ujistil ji Terry sarkasticky. Trochu mu přeskakoval hlas, tentokrát ne ze strachu, ale zlostí. „To sis vymyslel pěkně blbej fór,“ zaútočil na Alexe. „Už jsme mysleli, že je po tobě!“

„Jsem hluboce dojat vaší účastí,“ pitvořil se Alex. „Krásně jsi to zahrál, Davide.“

„Ani to nebylo tak těžké, vypadalo to úplně věrohodně.“

„Mám tomu rozumět tak, žes v tom jel tady?“ obrátil se naštvaný Terry na Davida.

„Samozřejmě, že v tom jel,“ zubil se Alex. „Jak jinak bychom přesvědčili Fridolíny, že se mají vykašlat na poklad a jít hledat mě?

Zatímco se Fridolíni pachtili se Stříbrným princem, našli už Průšviháři všechny poklady a ukončili soutěž. Vypadá to s vámi bledě, kamarádi, zase jste prohráli.“

Teď se rozzlobila Niki. „To byla pěkná sprosťárna, Alexi! V

životě bych do tebe neřekla, že jsi takový podrazák!“

Na vteřinu se Alex zatvářil ukřivděně, ale pak se znova zasmál.

„Poslyš,“ řekl, „ještě nikdy jsi neslyšela o tom, že v lásce a o Halloweenu je dovoleno úplně všechno? A jestli se ti nechce prohrávat, mohla jsi dávno přejít k mému týmu.“

59

„Pojď, Terry,“ řekla Niki znechuceně. „Půjdeme dolů.“

„Vypadněte raději všichni,“ doporučil Alex. „Musím se znova obléct do kostýmu, abych mohl za Průšviháře převzít zvláštní cenu za tuhle soutěž.“

Cestou ze schodů nevěděl Terry, čí je. Měl sice překvapení rád, ale tohle jím pořádně otřáslo. Podrazák Alex!

Ale zároveň cítil, že nemůže Alexe jednoznačně odsoudit.

Jeho trik byl celkem průhledný, a kdyby měl v hlavě trochu rozumu, nebyl by na něj tak snadno naletěl, ujišťoval se v duchu.

Stále se mu nějak nechtělo myslet na Alexe jako na nepřítele.

Když došli opět dolů, našli ‚poklady‘ shromážděné na stole před krbem a Murphy tančil s Angelou v tlumeném světle elektrických svíček.

„Co takhle trochu punče?“ zeptal se Terry.

„Ráda,“ souhlasi l a N i k i . „Zatím ti támhle podržím místo.

Potřebuju s tebou mluvit.“

Terry přinesl dva šálky punče a usadil se naproti Niki. Byla teď snad ještě krásnější než na začátku večera, ale zřejmě ji něco tížilo.

„Ještě se rozčiluješ nad tím Alexovým fórem?“ zeptal se Terry opatrně.

„A n i n e – spíš mi pořád nejde z hlavy to, co tenkrát Justina telefonovala v té hospodě.“

„Přece si nemyslíš, že se k něčemu hroznému chystá,“ chlácholil ji překvapený Terry. „Vždyť je zatím vlastně jediný člověk, který dnes neprovedl nějakou všivárnu a nemá máslo na hlavě.“

„Počkej, musím ti napřed říct, co jsem našla, a pak mi řekni, co si o tom všem myslíš. Když jsme začali hrát tu hru, šla jsem rovnou do Justininy ložnice –“

„Tys jí čmuchala v ložnici?“

„Nečmuchala. Ostatně nám žádnou místnost nezakázala. Měli jsme hledat všude. Samozřejmě jsem byla taky zvědavá. Člověče, představ si, že vůbec nemá normální školní vybavení –?“

„A co na tom? Přistěhovala se teprve před čtvrt rokem, byla zvyklá žít bůhvíkde a škola jí asi moc nezajímá.“

„Nemá tam ani věci z cest,“ stála na svém Niki. „Pokoj má prakticky prázdný, až na –“

60

Pověděla Terrymu o tajné skrýši, o šatech, které tam objevila i o fotografii Justiny a staršího muže.

„V tom případě je všechno jasné,“ usmál se Terry. „Justina je agentka CIA a ten chlapík je ruskej špión.“

„Ty to vůbec nebereš vážně,“ zlobila se Niki, ale smála se také.

„Podívej, vím, že to všechno zní praštěně, ale nic z toho, co jsem v Justinině pokoji našla, mi nejde dohromady a nedává mi žádný smysl. Taky jsem například našla nějaké léky, předepsané na jméno Enid Cameronová.“

„To je právě její krycí jméno jako agentky CIA. A tuhle merendu pořádá proto, že nás chce přemluvit, abychom s ní spolupracovali.“

„Jak se tak na to dívám, mohla by i tahle blbost být docela pravda.

Mně se totiž pořád zdá, že Justina vede dvojí život.“

„Možná, že ano,“ připustil Terry. „Ale co z toho? Jestli ti na tom tolik záleží, tak se jí přímo zeptej. Je to správná holka a jistě by si nepřála, aby kolem ní vznikaly nějaké dohady, které –“

Odkudsi shora se ozvalo zazvonění. Všichni vzhlédli a uviděli Justinu, stojící u zábradlí na galerii schodiště, která rozdělovala místnost na dvě patra. Na stolku vedle ní ležela krabička, zabalená do zlaté fólie.

„Je čas odevzdat zvláštní cenu za ukončenou soutěž,“ oznámila.

„Jsem ráda, že měla takový úspěch, i když – i když se do ní vloudila překvapení, která nebyla v plánu.“

Hosté zatleskali a několik jich provolalo slávu. Justina se zlehka uklonila. „Cenou je reprezentační bonboniéra z Paříže. Kdo si ji přijde za vítězný tým převzít?“

„Já,“ přihlásil se Alex. Byl už znovu oblečen do svého stříbrného kostýmu a vypadal tak nádherně, že Terryho píchlo u srdce. Pomalu vystupoval po schodišti k Justině.

„Bylo to skvělé,“ pronesla Justina slavnostně. „Ráda odevzdávám tuto zlatou čokoládu Stříbrnému princi.“ Sklonila se, aby uchopila krabici. Náhle lehce zavrávorala a opřela se rukou o zábradlí.

Ještě než stačila vzít do druhé ruky bonboniéru, zábradlí s praskotem povolilo a Justina se s výkřikem řítila z galerie dolů na zem.

61

X.

Ozvěna výkřiku se odrazila od vysokého stropu a Justina těžce dopadla na čalouněnou pohovku, stojící pod galerií. Všechno se událo tak rychle, že nikdo nestačil zareagovat.

Všichni se seběhli k pohovce, aniž věděli, co vlastně mají dělat.

Justina ležela bez hnutí a pravá ruka jí volně visela přes opěradlo.

Alex doběhl první. „Justino,“ volal vyděšeně, „stalo se ti něco?“

Justina začala lapat po dechu. Nakonec ho popadla a prudce se posadila.

„Co se stalo?“ vyhrkla vyjeveně.

Terrymu se sevřelo srdce úzkostí. Proboha, co se tu dnes ještě všechno odehraje?

Alex se naklonil k Justině. „Spadla jsi z galerie. Je ti něco? Jsi v pořádku?“

„Myslím, že ano. Ale jak se to –?“

„Povolilo zábradlí.“

„Jak by mohlo? Je přece bytelné. A než jsme se sem nastěhovali, dali jsme všechny dřevěné části domu prohlédnout.“

Podepřela se rukama a zašklebila se bolestí. „Sakra – zápěstí!“

Alex ji vzal za ruku. „Možná, že je jen vyhozené. Máš tu nějaké obinadlo?“

Zatímco Trisha s Angelou pro ně běžely, stoupali ostatní po schodech, aby se podívali na zábradlí. Ale Filip tam už stál a oči pod klaunskou maskou mu sršely hněvem.

„Okamžitě chci vědět, kdo udělal tohle svinstvo!“ zahromoval hlasem, jaký u něho ještě neslyšeli.

„Kdo měl co udělat?“ nechápal Ricky.

62

„Nevidíte? To zábradlí je na dvou místech po celé výšce naříznuté!“ běsnil Filip.

Na první pohled bylo vidět, že má pravdu. Někdo to takhle úmyslně nastražil a zamaskoval stopy po řezech.

„To udělali Průšviháři,“ ujelo Rickymu. „Sami se dali slyšet, že některé jejich triky budou pěkně nebezpečné!“

„Nic jsme neudělali,“ rozčilil se Murphy. „To spíš vypadá na vás, Fridolíni podělaní. Mstíte se, protože neumíte prohrávat!“

„Nezbláznil ses?“ vyjel Les. „Proč by jí vůbec kdokoliv něco dělal?“

„O jednom důvodu bych věděl,“ zašklebil se Alex.

„Jakém?“

„Abyste pošpinili náš tým.“ Zadíval se přitom na Terryho.

„Chceš mě snad z něčeho obvinit?“ vybuchl Terry. „Jestli ano, tak ven s tím!“

„Nikoho z ničeho neviním. Jen je mi nápadné, že sotva prohrajete, stane se tu takováhle věc.“

„Vždyť je to směšné. Kdy bychom na to asi měli čas a příležitost?

Nesváděj na nikoho, cos možná udělal sám! To ti nestačí, žes udělal podraz při sbírání pokladů, jen abyste vyhráli? A když už jste se v těch ‚mrtvolách‘ rozjeli, chcete někoho zabít doopravdy?“

Alex se stěží ovládl. „Kdybys nebyl můj starej kámoš, tak bych ti už dávno –“

„Copak asi?“ zeptal se Terry posměšně. Měl na sebe vztek, že téhle hádce nedokázal zabránit, ale teď už nemohl couvnout.

„Ále – nic,“ řekl teď Alex skoro klidně. Zřejmě se rozhodl, že spor ukončí sám.

Vtom §e před nimi objevila rozzlobená Niki. „Nemůžete toho konečně nechat?“ rozkřikla se na oba chlapce. „Tady se stane taková hrozná věc a vás dva nenapadne nic jiného, než se začít hádat. Styďte se!“ Obrátila se k Filipovi: „Pane Camerone,“ řekla omluvně, „je nám to všem strašně líto a myslím, že nikdo z nás nemá s touhle nešťastnou událostí nic společného.“

„Někdo to udělat musel,“ trval na svém Filip. „Zábradlí vem čert, ale málem mi zabil neteř!“

„Uklidni se, strýčku,“ ozvala se Justina konejšivě a objala Filipa 63

kolem ramen. „Se mnou to určitě nijak nesouvisí. Ať to udělal kdokoli, nemohl přece vědět, že se právě tam o to zábradlí opřu.

Pokud je mi mizerně, tak jedině proto, že se tím pokazil mejdan.

Tolik jsem si přála, aby se tu všichni cítili dobře!“

Strýček odmítavě zavrtěl hlavou a trochu uraženě odešel. Všichni už zatím opustili galerii a shromáždili se dole.

„S tím si starosti dělat nemusíš,“ ujišťoval Alex Justinu. Seděl přitom vedle ní na pohovce a držel ji za rameno. „Nic se nezkazilo a celý ten mejdan je senzační.“

„Myslíš?“ řekla Justina tiše. „To je dobře. Snažila jsem se, aby se tu všichni dobře bavili.“

Všichni se náhle začali předbíhat v ujišťování, jak je to tu nádherné a jaká je to skvělá zábava. Justině se pomalu vracel úsměv.

„Všem vám moc děkuju. Teď, když je ta nešťastná příhoda za námi, mohli bychom si trochu oddechnout a pak hned můžeme pokračovat. Čeká vás ještě fůra dalších překvapení.“ Odmlčela se a vstala. „Já si teď na chvilku odskočím nahoru a trochu se upravím.

Za chvíli jsem zpátky.“

„Dělej, jak myslíš,“ zašeptal Alex. Uvelebil svou ruku Justině za krkem a pohlížel jí do očí, jako by v celé místnosti byli sami. Justina pošeptala Alexovi něco, nad Čím se zasmál a odpověděl také šeptem.

Hned nato zamířila Justina ke schodišti.

Jak může být Justina při Alexovi? trápil se v duchu Terry. Vždyť to musel být on, kdo to zábradlí nařízl, nebo aspoň věděl, kdo to byl.

„Tihle dva se vrhají po hlavě do neštěstí,“ řekla prorocky Niki, která Alexe s Justinou také se zájmem pozorovala.

„Taky sis toho všimla?“ souhlasil Terry. „Měl by ji někdo varovat.“

„Proč ji? Jeho by měl někdo varovat! Třeba si myslíš, že jsem zaujatá, ale já Justině nevěřím.“

„Nevím, proč bys jí neměla věřit,“ zabručel Terry a hned nato mu přišlo trapné, že se snaží Justinu hájit. „Vždyť ono to skoro vypadá,“

pokračoval, „jako bys na Justinu –“ Nedokončil a ihned litoval, že tu větu vůbec začal.

Niki ho uchopila za tvář a obrátila mu hlavu proti sobě. „Jako když na Justinu co?“ zeptala se zlověstně.

64

„Žárlíš,“ dodal si odvahy Terry. „Protože se jí teď Alex věnuje víc, než tobě, děláš z ní čarodějnici.“

Niki zbledla a chvíli neodpovídala. „To si opravdu myslíš?“ řekla nakonec.

„Co si mám myslet? Sice vím, že o Alexe nijak zvlášť nestojíš, ale proč jsi teď tak zaujatá proti Justině?“

„Tak abys věděl: za prvé o Alexe jako o kámoše stojím a za druhé s Justinou opravdu není něco v pořádku. Kdyby si tě nevodila na provázku, snadno bys na to přišel sám. Už se tu stalo příliš mnoho podivných věcí –“

„No dobrá. A ty jsi zřejmě přesvědčená, že si to zábradlí nařízla Justina sama.“

„To jsem neřekla a nemám ponětí, kdo to byl. Ale to nic nezmění na tušení, že tu s námi Justina hraje nějakou důkladně promyšlenou hru – a nejvíc s Alexem. Takže teď chci především vypátrat, co za tím vším vězí – dokud je ještě čas.“

Rychle se otočila a odešla.

Terry ji sledoval, dokud nevyšla, z pokoje a pak se zahleděl na obrazovku televize, kde právě běžela Frankensteinova nevěsta. Terry ten film neviděl a tak se chvíli tiše díval. Právě si uvědomil, že ho děj zaujal a přestal vnímat okolí, když domem otřáslo mohutné zahřmění.

Hned nato zhasnula obrazovka i všechna světla.

65

XI.

Několik hostů vyjeklo a ozval se nervózní smích.

Všechno se náhle ztratilo ve tmě, jen plameny krbu vysílaly po stěnách nepravidelné záblesky.

Pak se ozval Justinin hlas.

„Asi se ptáte, jestli tohle má být mé další překvapení. Ujišťuju vás, že ne. To nás jen příroda obšťastnila pořádnou bouřkou. Zároveň se nám tahle tma právě hodí pro hru, kterou si teď zahrajeme, jestli ovšem budete mít dost odvahy.“

„Jde se na věc!“ zařval Ricky.

„Kušuj, Schorre!“ usadil ho kdosi.

Terry mrkl na hodiny a podivil se, že už jsou tři. Bylo tu už tolik zážitků, že nikdo nevnímal čas. Koho by napadlo, že za pár hodin bude po mejdanu!

Snažil se najít ve tmě Niki, ale nevypravil se ji hledat. Však ona přijde sama, až ji přejde zlost.

Justina pokračovala. „To, co teď budeme hrát, se jmenuje ‚Hra na pravdu‘ a je to opravdu jen pro odvážné. Každý účastník se totiž musí veřejně přiznat k tomu nejhoršímu, co kdy v životě provedl. Po jeho doznání ostatní posoudí, jestli řekl pravdu nebo ne. Jestli lhal, musí se nějak vykoupit.“

„To je nejpraštěnější hra, o jaké jsem kdy slyšel,“ brblal znechuceně Murphy.

„Bojíš se snad povědět kamarádům pravdu?“ popíchla ho Justina.

„No – to ne,“ ustupoval Murphy. „Je to sice pěkně trhlé, ale nebojím se.“

„Taky si myslím,“ usmála se Justina. „Ostatně – ta hra zapadá do 66

účelu dnešního mejdanu, který nás má všechny navzájem blíže seznámit. Kdo se hlásí jako první?“

Nikdo se nepřihlásil. Justina se rozhlédla po siluetách v pokoji a její pohled ulpěl na Rickym. „No – Ricky, co třeba ty? Co máš nejhoršího na svědomí?“

Ricky nervózně přešlapoval před krbem. Zřejmě ho napadlo něco, na co by nejraději zapomněl. „O tom nemůžu mluvit,“ vypravil ze sebe stísněně.

„Hej, Schorre!“ vykřikl někdo. „Tohle na tebe nevypadá. Od kdy nerad kecáš o sobě?“

Ozval se smích, ale Rickymu zřejmě do smíchu nebylo.

„Jednou jsem zavinil hroznou věci – bylo to na táboře na ostrově

– v noci – mohl jsem tenkrát svou sobeckostí někoho zabít – ne – já o tom nebudu mluvit.“

„Srabíku!“ ozval se někdo ze tmy.

„Když se nechceš přiznat, musíš přijmout trest,“ řekla Justina.

„Budeš stát na jedné noze tak dlouho, jak uznám za vhodné.“

„Na jedné noze? Sotva udržím rovnováhu!“

„Aspoň to bude skutečný trest. Dobrá – kdo bude další? Co třeba Angela?“

Angela s úsměvem vstala.

„Nejhorší věc, kterou jsem kdy

udělala? To je snadné. Minulé léto jsem přebrala ségře kluka.

Zatelefonovala jsem mu, vydávala jsem se přitom za ni a domluvila si rande. Jakmile jsme se setkali, zpracovala jsem ho tak, že začal chodit se mnou. Stejně jsem toho pak litovala, protože se z něho vyklubal pěkný prevít.“

Ozval se smích a potlesk.

Po Angele nastoupil Murphy a začal blekotat cosi o podvodech v matematice, aby si zachránil prospěch a tím i svou sportovní kariéru.

Terryho napadlo, že tahle hra je spíše krutá než hloupá. Určitě se Niki také nelíbí. Zatoužil s Niki odejít někam do ústraní a popovídat si s ní. Hledal jí očima ve tmě a strnul, když zjistil, že v pokoji není.

Vstal, prohledal halu a kuchyň, ale po Niki ani památky. S

rostoucím nepokojem si uvědomil, že si asi jeho Štěstíčko hraje někde na detektiva.

Když se vrátil do pokoje, stál Ricky stále ještě na jedné noze.

67

„Nemohl bych s tím už přestat?“ prosil Justinu.

„Jestli ses rozhodl říct pravdu –“

„Já říkám pravdu, ale pochop, jeli v tom i jiní a já nemám právo to na ně prozrazovat. Kromě toho je to skutečně něco, nad čím by se všem zvedl žaludek.“ Vypadal úplně zničeně a Terrymu ho přišlo náhle líto.

„Tak dobrá, posaď se,“ řekla Justina majestátně. Hověla si v křesle, prsty propletené s Alexovými a s hlavou položenou na jeho hrudi. Hotový královský pár! „Kdo půjde další?“

„A co takhle třeba ty sama?“ ozval se Ricky.

„Já jsem hostitelka,“ usmála se Justina zlomyslně. „Já půjdu až nakonec. Co třeba ty, Terry?“

„Ne. Teď hledám Niki. Neviděl ji někdo?“

„Už hezkou chvíli ne,“ ozvala se Trisha. „Ale je tu skoro tma.“

„Třeba se schovává,“ nadhodili Murphy.

„Když už mluvíme o pohřešovaných, tak už jsem tu taky dlouho neviděl Lese,“ řekl Alex. „Že by se Niki rozhodla opustit řady Fridolínů?“

„Anebo dobře víš, kde je!“ vyjel Terry.

„To mě tedy podrž! Jestli si své děvče nedovedeš ohlídat, tak do toho netahej mě!“

Než se Terry zmohl na odpověď, přerušila je Justina: „Přestaňte se hádat! Kazíte hru.“

Oba chlapci na sebe chvíli nenávistně zírali. Nakonec Terry pokrčil rameny a oznámil společnosti, že půjde Niki hledat.

Vzal si baterku z římsy krbu a začal stoupat po schodech, do prvního patra. Ještě stále lilo jako z konve, ale přes rachot deště zaslechl zdola Murphyho a Alexův smích.

„Hurá! Terry se vypravil hledat svůj vlastní poklad!“ řehtal se Murphy.

„Třeba si jen netroufá říct o sobě pravdu,“ připojil Alex.

Terry prohledával jeden pokoj po druhém. Nakonec skončil – v posledním – v Justinině ložnici. Niki nikde nebyla. Znervózněl. Jak se mu mohla ztratit? Nenaštvala se a neodešla domů?

Posvítil si baterkou do chodby. Déšť třískal do oken a tabulky drnčely pod nárazy větru. Blesky krátce osvětlovaly zmítající se 68

stromy v zahradě. Na okamžik se Terrymu zdálo, že zaslechl motocyklové motory a strnul úlekem, ale bylo to jen hřmění.

V takovéhle čině by se Niki domů nevypravila, usoudil nakonec.

Musí být někde v domě.

Do očí mu padly schody na půdu a otřásl se při vzpomínce na svůj minulý zážitek. Pak začal pomalu stoupat vzhůru.

Prosvítil baterkou půdu plnou zaprášených krabic a kufrů. Stíny běhaly po krovu a celá půda ve větru sténala a úpěla jako živá bytost.

Terrymu se zdálo, že mu ledová ruka tiskne hrdlo.

Nejanči, napomenul se. Máš příliš bujnou fantazii, protože nemůžeš zapomenout na to, jak ses tu vyděsil. Měj rozum. Nic tu nestraší a nemusíš se ničeho bát.

Možná, že Niki je už dávno dole s ostatními, napadlo ho, a všichni se baví tím, že ji marně hledám? Právě se chystal odejít, když jeho zrak padl na dveře komory, ve které tak nešťastně objevil Stříbrného prince.

Má se tam podívat? Nesmysl! Co by tam Niki dělala?

Přes všechny rozumné důvody ho komora začala magicky

přitahovat a znova ho zavalil pocit hrůzy a tušení plíživého nebezpečí.

Vždyť je to k smíchu, dodával si chabě odvahy. Přece se nevyděsíš prázdné komory! Váhavě došel ke dveřím a opatrně je otevřel. Pak si posvítil dovnitř – a zatočil se s ním svět.

Světlo baterky dopadlo na schoulenou, napůl sedící postavu. Z

hrudi jí trčela střenka velkého kuchyňského nože. „Tak tohle už tu bylo,“ ulevil si Terry. „Vstávej, starej!“ Postava se nepohnula. Ani nemohla, protože tohle už nebyl naivní trik. Ten chlapec byl tak dokonale mrtvý, že by ho neprobudil ani zástup apoštolů. Světlo baterky se netečně odráželo v jeho strnulých, nehybných očích, rámovaných obroučkami silných brýlí.

Byl to Les Whittle.

69

XII.

„Konec srandiček, Lesi, vstávej!“ Nic.

Terry se pomalu přiblížil k Lesovi a dotkl se ho. Zdálo se mu, že má teplé ruce.

„Nedělej blbosti, to jsem já, Terry. Pokud vím, jsme ve stejném týmu, tak nemá smysl na mě hrát divadýlko.“

Les neodpověděl, ležel tu bez hnutí, bez mrknutí a jeho mrtvé oči připomínaly kuličky.

Terry zpanikařil. Panebože, to přece nemůže být pravda! Musí to být nějaký moc dobře udělaný trik! Panebože, dej, ať je to jen trik!

Lesi, nedělej mrtvého a vstávej!

Les nereagoval a strnule civěl na svět nevidomýma očima manekýna z výlohy.

Terry se roztřásl hrůzou a cítil, jak mu tlukot srdce buší v hlavě.

Vrávoravě se dopotácel ke s chodišti. Nohy měl gumové, jakoby se pohyboval pod vodou – nebo ve snu.

Panebože – dej, ať je to opravdu jen sen!

Na konci schodů narazil na Davida, vracejícího se z koupelny.

„Co se s tebou děje, člověče?“ vyhrkl David překvapeně, když si na Terryho posvítil. „Vypadáš, jako bys potkal nejméně –“

„Les je mrtvý,“ řekl Terry ztěžka.

„Jo. A ty jdeš za mnou, abys mi ho ukázal. Já se tam poženu jako cvok, Les vyskočí jako srnka a začne se řehtat. To už známe.“

„Je to pravda. Našel jsem ho v té komoře na půdě.“

„Tak počkej, brácho, s tímhle na mě nechoď. Pěkně se přiznej, že mi chceš prostě oplatit ten fór se Stříbrným princem.“

„Les je mrtvý,“ opakoval Terry nepřítomně. „Má v hrudi nůž.“

70

„A já se mám jít podívat, že jo? Už se těším, jak na mě vykřikne mám tě!“

„Les už nikdy na nikoho nic nevykřikne.“ Terry se pozvolna vyhrabával ze šoku. „Je mi úplně jedno, jestli mi věříš nebo ne, ale musím teď přece okamžitě někam zavolat –“

„Počkej s tím,“ řekl David. „Pojďme nahoru. Třeba to, co jsi viděl, je přece jen trik.“

„Určitě ne.“

„Jseš si tím tak jistý? Víš přece, že ta figurína v Alexově kostýmu vypadala taky úplně věrohodně.“

„Určitě to není trik,“ bránil se Terry, ale přece jen mu zasvitla špetka naděje.

Začali s Davidem vystupovat po schodech. Terry se násilím nutil ke klidu. Za žádnou cenu se mu nechtělo vidět mrtvého kamaráda ještě jednou, ale přesvědčit se musel. Kéž by měl David pravdu, modlil se v duchu, a byl to jen fór nebo zlý sen!

Třesoucí rukou otevřel dveře komory.

Byla prázdná.

„To jsem si mohl myslet,“ procedil David sarkasticky. „Pro tohle jsi mě sem vytáhl? Jaký bude váš příští skvělý vtip, Sire? Plácneš mě dortem do obličeje?“

Terry nepřítomně zíral do komory s pocitem spásné úlevy. Hráz napětí se protrhla a nervy povolily. Jsem blázen, napadlo ho. Hurá.

Mám halucinace. Sláva! Hlavně, že Les není mrtvý!

„Terry,“ ozval se David polekaně. „Není ti špatně?“

„Byl tady,“ šeptal Terry. „Určitě tu byl. Viděl jsem ho docela jasně – asi jsem blázen, ale – on tu opravdu byl – tady, jak svítím –“

„Počkej, co je to tam?“ vykřikl náhle David. Ve světle Terryho baterky se na podlaze matně zaleskla tmavá kaluž.

Chvějící se Terry se nad ní sklonil a dotkl se jí prstem. Bylo to mokré, lepkavé – a červené.

„Je toho tu víc,“ řekl David přiškrceně. „Podívej tady – tamhle –

tam taky – všechny stopy vedou ke dveřím!“

Se zatajeným dechem sledovali další stopy krve na půdě mezi kufry až ke střešnímu oknu.

Bylo otevřené, přívaly deště se jím valily na půdu a zalévaly stará 71

proschlá prkna podlahy. Na jednom ostění byly zřetelné zbytky krvavé skvrny, kterou déšť ještě nestačil smýt.

Tlukot vlastního srdce teď Terryho doslova ohlušoval. Co se s Lesem stalo? Podařilo se mu snad vylézt z komory a uniknout vikýřem?

„Musíme se podívat z okna,“ hlesl David. Byl teď snad ještě vyděšenější, než Terry.

Oba se téměř současně vyklonili do lijáku, pohlédli dolů a strnuli.

Přímo pod nimi leželo na polozřícené střeše arkýře mrtvé tělo kamaráda. Nůž v jeho prsou se třpytil v záři blesků.

72

XIII.

„Musíme ho nějak dostat dovnitř,“ snažil se David překřičet liják.

Terry nevěděl proč, ale najednou se mu skoro ulevilo. Měli před sebou úkol a nebyli pouze odsouzeni k nečinnosti.

„Jeden z nás se musí spustit dolů,“ pokračoval David, zatímco rozmotával staré vlečné lano, které našel pod krovem.

„Já tam jdu,“ řekl Terry bezmyšlenkovitě. Vyhoupl se na kluzký parapet, chytil se ho, vysunul tělo ven a tápal nohama ve vzduchu pod sebou. Konečně ucítil propadlé šindele arkýře. Vítr mu šlehal do tváře a déšť ho oslepoval. Málem upadl, ale včas se zachytil holého trámu.

„Vydrž a chytej,“ ozvalo se nad ním. „Házím ti lano.“ Terry zachytil jeho konec a začal se opatrně sunout k místu, kde ležel Les.

Velký nůž stále ještě trčel Lesovi z prsou jako nějaký zvláštní, exotický květ a Terryho poprvé napadlo, že když je Les mrtvý, musí tu být také někdo, kdo ho zabil.

A nejen zabil – ale úmyslně zavraždil!

Někdo z téhle party je vrah!

Silou vůle se přinutil na to nemyslet a soustředil se na sestup po mokrých, nakloněných šindelích.

Les byl už celý ledový. Brýle ztratil a jeho nekryté nevidoucí oči působily ještě příšerněji. Terry se usilovně snažil provléknout mu pod tělem lano a upevnit je pod rameny nad místem, kde vyčníval nůž.

Pak přetáhl Lese na laně až ke stěně, pořádně se zapřel do děr ve střeše a zvedal, zatímco David nahoře vytahoval lano. Nakonec se jim podařilo přetáhnout tělo přes parapet a převalit je na půdu. Nato 73

se Terry s pomocí lana vyhoupl do okna sám.

Chvíli oba chlapci civěli na mrtvého kamaráda a ztěžka

oddechovali. Pak se opět přihlásila skutečnost. „Musíme ho něčím přikrýt,“ usoudil David. Zavřel okno a začal prohledávat půdu. Za okamžik přišel se starým prostěradlem a pokryl jím ležící tělo.

Pak najednou nevěděl, co dál.

„Myslím, že bychom měli zavolat policii,“ ozval se Terry.

David přikývl. „Neměli bychom někomu říct, co se stalo?“

Terry chvíli uvažoval.

„Dokud nezavoláme policii, tak ne.

Koneckonců, vrah je někdo z nás. Nebudeme mu přece nahrávat.“

„Ale měli bychom to povědět aspoň Filipovi,“ trval na svém David. „Bylo by totiž lepší, kdyby policii zavolal on.“

Vrátili se dolů k ostatním, jako by se nic nestalo. Terrymu se zdálo, že od jeho odchodu musela uběhnout celá věčnost, ale pohled na hodinky ho přesvědčil, že to všechno trvalo jen několik minut.

Stále ještě hráli hru na pravdu. Alex stál v koutě na hlavě, zřejmě si odpykával svou neúčast ve hře. Terry mu nevěnoval pozornost.

Všechna nálada na zábavu a hry ho opustila.

„Tak co, mládenci?“ vyzvala jeho a Davida Justina. „Připraveni ke hře?“

„Ještě ne,“ odpověděl Terry. „Rád bych o něco požádal tvého strýčka. Nevíš, kde jé?“

„Copak není tady? Nebo v kuchyni?“ vyjevila se Justina.

„Já jsem ho tu nikde neviděla,“ ozvala se Angela.

„Snad nakonec taky nezmizel jako Niki s Lesem,“ rozesmál se Murphy. „Vypadá to, že je tu někde v domě další Bermudský trojúhelník!“

Niki!

Nález mrtvého Lese dal Terrymu tak zabrat, že přitom úplně na Niki zapomněl! Stále asi ještě pátrá někde po domě a nemá tušení, že tu obchází vrah!

Už se chtěl rozběhnout znova nahoru, když mu David položil ruku na rameno.

„Pojď, Terry, podíváme se, jestli je pan Cameron v kuchyni.“

Má pravdu, přiznal se Terry. Musíme především zavolat pomoc.

Bez námitek následoval Davida do kuchyně. Vyražené okno se 74

zmítalo ve větru a vedle něho visel nástěnný telefon, zalévaný přívaly deště.

Třesoucími prsty zdvihl Terry sluchátko a vyklepal číslo 911.

Volací signál se neozval. „Je to mrtvé,“ zašeptal zděšeně.

„Možná, že je přetržené vedení,“ řekl David. „Jestliže je vítr tak silný, že vyrazil tohle okno –“

„Počkej, podíváme se na to.“ Terry otevřel dveře zadního vchodu.

„Ta linka končí přímo tady nad oknem. Možná, že –“

„Je přestřižená!“ vyrazil těžce David. „Vidíš? Támhle.“

Nad oknem, kde linka tvořila smyčku, se zmítaly dva konce drátu, přeťatého ostrým řezem.

Oba chlapci se na sebe podívali a Terryho letmo napadlo, jestli on sám vypadá také tak vyděšeně, jako David.

„Myslíš, že to přestřihl vrah?“ zašeptal.

„Určitě to byli Bobby a Marty,“ vyjel David. „Kdo jiný by to mohl být?“

Terry se zamyslel. Byli by Bobby s Martym schopni zabít Lese?

„Mohli se klidně tímhle oknem dostat zpátky do domu,“ rozváděl svůj nápad David.

Terry o tom pochyboval.

Tihle dva praštění motorkáři si sice rádi hráli na ostré hochy a k žádné surovosti neměli daleko, ale těžko by si uvázali na krk skutečnou vraždu. Na to, aby se stali vrahy, prostě nemají.

Ale kdo na to tedy má?

Někdo, koho známe!

Někdo z téhle společnosti!

Jediné, co teď bylo jasné, byla nutnost okamžitě přivolat pomoc a za druhé to, že Terry nesmí odejít z domu, dokud nenajde Niki.

„Musíme najít Filipa,“ usoudil David, „a pak jeden z nás přivede policii.“

Přešli z kuchyně do haly a Terry vyhlédl okénkem vedle hlavního vchodu. Pod shody tiše ležel rozbitý Martyho motocykl a v záři blesků se leskl jako výstražné znamení osudu.

A pak Terry zahlédl něco, co k němu určitě nepatřilo. Pokynul Davidovi a oba se vrhli po schodech k motorce. V blátě pod předním kolem se válel modrý saténový kabát – součást Filipova klaunského 75

kostýmu.

Na první pohled jasně viděli, že jeden rukáv je celý zmáčený krví.

76

XIV.

„To už tady všechno bylo, hoši,“ poznamenal znechuceně Murphy.

„Měli byste si vymyslet něco jiného.“

„Copak na to mají?“ přisadil Alex. „Fridolíni projeli soutěž v hledání pokladů a Terry je tak naivní, že nám to chce oplatit stejným trikem, jaký jsme měli my. Divím se jen Davidovi. Čím tě podmazal, Dave, abys v tom jel s ním?“

„Nech si řeči, tohle není trik.“ David se chvěl ve svém promočeném obleku. Sušil se s Terrym u krbu. Oba vypadali zbědované a cosi v jejich výrazu naznačovalo ostatním, že na nějaké triky nemají ani pomyšlení. Pochybovačné úsměvy postupně zavaloval pocit hrůzy, když si všichni začali uvědomovat, že tenhle

‚podařený vtip‘ by mohl být skutečností.

„Chcete nám tvrdit, že Les je – opravdu mrtvý?“ ozvala se Trisha.

„Nejen to. Je zavražděný.“

„Ale kdo –?“

„A strýček Filip?“ vpadla Justina. „Říkali jste, že se mu taky něco stalo!“

„To tak jistě nevíme, ale našli jsme jeho kabát se stopami krve.“

Justina si zabořila hlavu do dlaní a rozplakala se. Alex, který seděl vedle ní, ji objal rukou kolem ramen a druhou ji něžně hladil.

Angela prudce vyskočila. „To znamená,“ zaječela hystericky, „že někdo v tomhle domě je vrah!“

„Nebo taky někdo zvenčí,“ odporoval David a pověděl ostatním o přestřižené telefonní lince.

„Já – já chci jít domů!“ křičela Angela. „Nebudu tu ani minutu!“

Rozběhla se k hlavním dveřím a Ricky s Murphym vystartovali za ní.

77

„Neblázni!“ volal Ricky. „V téhle bouřce nemůžeš nikam chodit!“

„A navíc se tu mohou někde schovávat Marthy a Bobby,“ přisadil Murphy.

„To je mi jedno,“ ječela. „Já tu nezůstanu!“ Proklouzla mezi chlapci a vyrazila z hlavních dveří. Skoro současně se ozval bolestný výkřik.

Vyběhli za ní do lijáku. Pak se vrátil Ricky. „Angela venku upadla. Zakopla o prkno, které si tam připravili Bobby a Marty pro výjezd do schodů.“

Zatím už Murphy přinášel v náručí Angelu. „Můj kotník –“

sténala.

„Bude to jen vymknuté,“ těšil ji Murphy a usadil ji na pohovku.

„Budeš mě muset odvézt domů, Murphy,“ žadonila Angela. „S

tímhle nemohu jít.“

„Já tě odvezu,“ nabídl se Alex.

„Ne!“ vykřikla Justina. „Přece byste mě teď neopustili! Počkejte tu se mnou do rána. Ráno budeme moudřejší a snadněji seženem nějakou pomoc.“

„Musíme především uvědomit policii,“ řekl David rozvážně, „a to je důvod, aby odsud nikdo neodcházel. Já a Terry jsme Lese našli, Terry teď musí především najít Niki, tak si policii vezmu na starost sám. Na roku Fear Street a Staromlýnské je telefonní budka. Budu tam vozem za pár minut.“

Terryho napadlo, že David bude muset v téhle bouřce znova projít celým hřbitovem, aby se dostal k autu, a otřásl se. David má opravdu odvahu! Napadlo ho, že by měl jít s ním, ale pak to zavrhl. David má pravdu. Musí zůstat tady a co nejrychleji najít Niki!

„Nedělejte si starosti,“ pokračoval David. „Dokud tu budete všichni pohromadě, nic se vám nemůže stát. Zabedněte se tu a nikdo neodcházejte. Za chvíli jsem tu s někým zpátky.“

Natáhl si větrovku, prošel halou a pohltila ho pekelná noc. V

místnosti bylo ticho, přerušované jen Angeliným vzlykotem. Pak se zvedl Ricky a šel zamknout hlavní dveře.

Všichni se sesedli okolo ohně a nikomu nebylo do smíchu. I sebejistá Justina vypadala teď vyděšeně a zničeně.

„Bude to jen pár minut,“ těšila Trisha Angelu. „Zůstaneme tu 78

všichni pěkně pohromadě a – Terry! Kam jdeš?“

„Pořád ještě nevím, kde je Niki,“ řekl Terry a snažil se, aby to znělo co nejklidněji. „Když jsem ji předtím hledal, našel jsem Lese.“

„Není ta zmizelá Niki fór?“ zeptal se Alex podezíravě.

„Ani náhodou! Vidíš ji snad někde? Už tu nebyla přes hodinu!“

vybuchl Terry.

„Promiň, brácho,“ omluvil se rozpačitě Alex. „Netušil jsem, že zmizela doopravdy. Pomůžu ti ji hledat.“

Terry se chystal odseknout, aby si Alex hleděl svého, ale přečetl mu v očích takovou starost a úzkost, že se k tomu neodhodlal.

Poprvé pochopil, že Alexovi na Niki stále strašně záleží a trochu se zastyděl. Nejde přece o to, kdo Niki najde, hlavně aby tu už co nejdříve byla živá a zdravá.

Čas neúprosně prchal a Terry si s hrůzou uvědomil, že každá vteřina znamená možná pro Niki větší a větší nebezpečí.

Když se prodíral lesem, obklopujícím hřbitov, propadl David panické hrůze. Nabídl se sice dobrovolně, že přivede pomoc, protože nesnesl nečinně sedět a sdílet dům s mrtvolou, ale nepolepšil si.

Mrtvý kamarád ho pronásledoval i tady.

Kdykoli zavřel oči, uviděl Lesův skelný pohled.

Kdykoli vítr zazmítal stromy, vybavil se mu kostým Smrťáka.

Déšť se nemilosrdně vbíjel do země a David byl mokrý až na kůži. Chvílemi nevěděl, jestli se třese strachem nebo zimou.

Cesta ke hřbitovu mu trvala mnohem déle, než odhadoval. Půda se rozbahnila a musel sledovat každý krok, aby neupadl. S námahou postupoval proti větru a oslepujícímu dešti. Měl pocit, že ho živly chtějí přinutit k návratu.

Utěšovalo ho jen vědomí, že v tomhle počasí nikde nenarazí na Bobbyho a Martyho. Určitě jsou někde zalezlí.

Náhle se před ním zjevila hřbitovní zeď. Otevřel vrata, namáhavě si klestil cestu mezi hroby a snažil se zapomenout, kde je.

Příroda ho ale nenechala na pochybách. Při každém zahřmění a zablesknutí vystupovaly obrysy pomníků a skládaly se postupně do řady snímků šíleného fotografa.

Konečně se přiblížil k místu, odkud bylo vidět parkoviště. V záři 79

blesků pozoroval seřazené vozy a nesmírně se mu ulevilo. Ještě několik kroků – a všechno se vyřeší. Prošel druhou hřbitovní bránou a rozběhl se k autům. Už cestou si připravil klíček od své červené corolly.

Doběhl k ní a náhle se zarazil, protože měl pocit, že něco není v pořádku. Pak to uviděl. Corolla měla probodnuté všechny čtyři pneumatiky, právě tak, jako všechny vozy účastníků mejdanu.

80

XV.

To se zas Bobby a Marty vyznamenali, napadlo Davida. Co teď bude dělat? Když si konečně myslel, že je skoro u cíle, nemůže dál!

Jít pěšky do města je úplné šílenství, ale někoho přece přivést musí!

Ostré světlo blesku mu náhle osvítilo siluety domů na druhém konci Fear Street. Snad tu někdo bydlí, napadlo Davida. Půjde od jednoho domu k druhému a snad najde někoho, kdo mu dovolí zatelefonovat. Co na tom, že je tak pozdě? Co na tom, že ty domy jsou většinou opuštěné a opředené mýty o strašidlech? Nesmí se nechat odradit. Ty domy jsou jediná možná záchrana.

Vybral si nejbližší a vykročil po parkovišti, když se náhle za jeho zády ozval rachot motocyklu.

Bobby a Marty, oba na Bobbyho stroji, vyrazili od hřbitovní zdi, obloukem dojeli až k Davidovi a zahradili mu cestu.

„Kampak máš namířeno, zlatíčko?“ zeptal se Bobby.

„Asi sis splet cestu, kamaráde,“ doplnil Marty. „Měl by ses rychle vrátit na zábavu a rovnou nás vzít s sebou.“

„Určitě nás vezme,“ kasal se Bobby. „Zvlášť, když si spočítá, co se mu asi stane, když to neudělá.“

Oba motorkáři měli trochu potíže s řečí a David si uvědomil, že jsou oba úplně opilí. Museli od doby jejich odchodu někde pořádně nasávat.

„Tak co ty na to, kamaráde?“ zeptal se zlověstně Marty.

David toho najednou měl všeho po krk. Přece po tom všem, co se stalo, si tu s ním nebudou zahrávat takovíhle dva balíci!

„Nezaclánějte!“ vykřikl vztekle a chystal se je obejít.

Bobby vypnul motor. „Jen se uklidni, malej,“ řekl s převahou.

81

„Zdá se,“ dodal Marty, „že mladej pán zapomněl na dobrý způsoby a budeme mu je muset připomenout.“ Vytáhl z kapsy bundy těžký řetěz a seskočil z motorky.

„Neblázněte!“ burácel David. „Stala se strašná věc a na vaše srandičky teď nemám čas!“

„Když si na ně neuděláš čas, stane se ještě něco mnohem horšího,“ syčel Marty a vykročil proti Davidovi. „Tobě se to stane –

je ti to jasný?“

David teď dostal opravdový strach. Ti dva byli tak opilí, že si stěží uvědomovali, co dělají.

„Dobrá, dobrá, jen se nerozčilujte,“ uklidňoval je a pomalu ustupoval.

„Copak se to děje?“ vysmíval se Marty. „Chlapeček se nám podělal strachy?“

„Podívejte,“ smlouval David a zoufale přemýšlel, kudy uniknout.

„Já se o vás nestarám, tak mě nechte jít.“

„Na to zapomeň,“ zchladil jeho naděje Bobby, který mezitím už také těžce slezl z motocyklu.

David poznal, že jediná spása je rychlý útěk. Obrátil se a začal prchat po kluzkém asfaltu zpátky ke hřbitovu.

Bobby s Martym vyrazili za ním. Na to, jak byli opilí, běželi překvapivě rychle.

David letěl hřbitovem jako šílený. Zdálo se mu, že hrozivé siluety pomníků se před ním samy rozestupují. Chtěl se co nejrychleji dostat k zadní bráně a skrýt se v lese.

Náhle zakopl o kořen a rozplácl se v blátě.

Chtěl rychle vstát, ale na další útěk bylo už pozdě. Bobby a Marty stáli přímo nad ním. S námahou se zvedl.

„Copak nám to děláš, kámo?“ soukal ze sebe opilecky udýchaný Bobby. „Neměl bys nám utíkat, mohlo by se ti samotnýmu něco stát.“

„Třebas tohle,“ doplnil Marty. Rozmáchl se tvrdému úderu na Davidovu bradu. David sice ráně uhnul, ale přitom znova uklouzl, padl na záda a narazil hlavou na kamenný obrubník hrobu.

V očích mu zasršel ohňostroj jisker a pak pomalu přestával vidět, jako by mu někdo zatahoval oči těžkou, černou oponou. Přes ní, z 82

jakési neznámé, velké dálky, vnímal hlasy Bobbyho a Martyho.

„Cos to proved, ty vole?“ Bobbyho hlas zněl teď vyděšeně.

„Nic. Jen uklouz a spad na hlavu.“

„Vypadá to, že je oddělanej. Co jestli je mrtvej?“

„S takovou věcí přece nechceme mít nic společnýho. Někam ho uklidíme a vypadneme. Pomoz mi s ním, vole.“

David si uvědomoval, že mluví o něm, ale nedávalo mu to žádný smysl. Chtělo se mu najednou strašně spát. Cítil, že je vlečen blátem, několik posledních hvězdiček mu blesklo před očima na rozloučenou

– a pak už nebylo nic.

83

XVI.

Terrymu se nijak nezamlouvalo, že chce Alex hledat Niki s ním, ale musel uznat, že je to rozumné. Čas příliš rychle ubíhal a Terry začínal být vyděšený. Jen aby našel Niki živou a zdravou!

„Hořejší patro jsem už prohledal,“ řekl Alexovi. „Rád bych, kdybys tam šel a znovu se podíval. Třeba jsem něco přehlédl.“

„Počkej, Terry,“ vmísila se Justina. „Půjdu tam sama. Vyznám se ve svém domě nejlíp.“

„Jdu s tebou,“ nabídl se Alex.

„Ne, Alexi, ty zůstaň tady s ostatními, aby tu byl někdo rozumný, kdyby se, nedej bože, zase něco stalo. Poradím si sama.“ Alex se chystal protestovat, ale Justina se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Nech mě jít samotnou. Víš vůbec, jak je mi hrozně po tom všem, co se tu u ž přihodilo? Potřebuju teď trochu jednat na vlastní pěst.“

Odmítnutý Alex se nespokojeně vrátil k ostatním, kteří se tísnili kolem krbu.

„Díky, Justino,“ řekl Terry. „Buď na sebe, prosím tě, opatrná.“

„Dám si pozor,“ slíbila Justina. „Jdu nahoru a ty hledej dole.“

Terry přikývl. Dolní patro už sice prohledal také, ale napadlo ho, že ještě nebyl ve sklepě. Nebyl si sice příliš jistý, jestli by se tam Niki sama odvážila, ale pro jistotu se tam podívat musel.

Když začal sestupovat po temných, příkrých dřevěných schodech, slyšel nad sebou přidušené hlasy osiřelé společnosti. Panebože, modlil se. Dej, ať najdu Niki v pořádku!

Cesta do sklepa byla hotovým dobrodružstvím. Pod každým krokem schody zasténaly jako něco živého, co není schopno unést 84

jeho váhu.

Světlo baterky se ztrácelo v hustých sítích pavučin, pokrytých snad staletým prachem. Bylo jasné, že těchhle prostor se renovace domu nijak nedotkla.

Samotný sklep byl velkou skládkou starých krabic a rozlámaných prken a trámů. Terry strnul leknutím, když z jedné hromady náhle cosi vyskočilo a prolétlo mu pod nohama. Patrně to byla myš, aspoň Terry se usilovně snažil tomu věřit.

Tady přece Niki nemůže být, pomyslil si. Chtěl ji zavolat, ale pak si uvědomil, že i kdyby tu někde byla, neslyšela by ho.

Vtom zaslechl zvuk, který připomínal mírné, měkké žuchnutí.

Posvítil si na odlehlý konec sklepa a v záři baterky objevil dveře do malé, vestavěné místnosti. Patrně sloužívala jako komora na potraviny. Opatrně se k nim přiblížil a pak je rázem otevřel.

Objevilo se něco, co vypadalo jako ranec červených hadrů.

A pak se ten balík náhle pohnul. Byla to Niki.

Vzhlédla k němu nepřítomným pohledem. „To jsi ty, Terry?“

„Štěstíčko!“ Sesul se na kolena a vášnivě ji objal, náhle přemožen, radostí, že ji našel živou. Pak se teprve ukáznil a posvítil ji na obličej.

„Štěstíčko,“ opakoval dojatě. „Jsi v pořádku?“

„Kde to jsme?“ zeptala se vyjeveně.

„Ve sklepě Justinina domu. Pravděpodobně ve špižírně.“

„Ve sklepě? – Jak jsme se sem dostali?“

„Já jsem tě tu našel. Jak ses sem dostala ty?“

„Nevím. Někdo mě asi praštil do hlavy a dál už nevím nic.“

„Někdo tě praštil?!“ Vtom už také spatřil krvavou podlitinu na Nikiině čele. „Proboha – rychle mi všechno pověz, Štěstíčko!“

Niki namáhavě vstala, oprašovala si šaty a sbírala myšlenky.

Nakonec se upamatovala. „Hned po tom – po té vaší pitomé hádce –

jsem odešla znovu nahoru do Justininy ložnice. Moc se mi tam nechtělo, ale stále mě pronásledovalo, že jsem tam snad přehlédla něco, co by vysvětlilo, proč se Justina tak záhadně chová. Otevřela jsem znova tajnou komoru a objevila jsem krabici na boty. Našla jsem v ní fůru rodinných památek – staré fotografie, vylisované květy – a pak tohle.“ Sáhla do kapsy a podala Terrymu zažloutlý 85

výstřižek z Shadysideských listů.

Posvítil si na něj baterkou a začal se vzrůstajícím zmatkem číst: Manželé usmrceni v ohnivém pekle

Edmund D. Cameron (26) a jeho žena Cissy (20) přišli včera o život při čelní srážce jejich vozu s jiným vozem, řízeným Jamesem B. Whittlem (16).

Vůz Cameronových, poslední model forda, projížděl

Staromlýnskou ulicí, když se proti němu náhle vyřítil Whittleův vůz, chevrolet – dodávka. Podle výpovědi zúčastněných závodil Whittle s vozem corvette, řízeným Johnem McCormickem (16). Při srážce byl vůz Cameronových odhozen z vozovky, převrátil se na střechu a vzňal se.

„Zahlédl jsem ten vůz až v poslední chvíli,“ vypověděl Whittle.

„Už se to nedalo zvládnout. Je mi z toho nanic –“

Whittleův vůz byl v přední části úplně zdemolován, corvetta vyvázla beze škody. Nikdo z řidičů a osádek obou závodících vozů nebyl vážně zraněn. Ve Whittleově voze jeli Evelyn Saylesová (15), Joanne Trumbleová (15), Arlene Corenová (16) a Robert Carter (14).

Cestujícími corvetty byli Jim Ryan (18), Nancy Arlenová (16) a Ed Martiner (15), všichni ze Shadysidu.

Cameronovi po sobě zanechali jednoroční dcerku Enid.

Policie dospěla k názoru, že ani na jedné straně nedošlo k zanedbání dopravních předpisů a nebylo tudíž vzneseno žádné obvinění ani zahájeno trestní stíhání.

Terry dočetl a zamyslel se. „To asi bylo to neštěstí, při kterém zahynuli poslední majitelé tady toho domu. Musela to být strašná smrt – uhořet v autě!“

„Je to hrozné,“ přikývla Niki. „Už se ani nedivím, co to s Justinou udělalo.“

„O čem mluvíš?“

„Mysli trochu, Terry. Ti zemřelí byli přece Justinini rodiče!“

Terry si Niki nevěřícně změřil. „Myslím, že bys potřebovala doktora. Koneckonců – někdo tě praštil do hlavy –“

„Prokristapána!“ vybuchla Niki, „to se opravdu tak bojíš vidět 86

pravdu, jaká je?“

„Ale Justinini rodiče – Justina – tohle přece nedává vůbec smysl,“

namítal Terry. „A podle toho výstřižku by se musela jmenovat Enid.“

„Copak se nepamatuješ? Jméno Enid jsem přece našla v koupelně na lécích. A kdybys tomu náhodou nechtěl věřit, tak se podívej na tohle.“ Podala mu řidičský průkaz, vystavený na jméno Enid J.

Cameronová. Z fotky na něho hleděla Justinina tvář.

Terry rozčileně polkl. „Jak to tak vypadá, máš pravdu,“ přiznal.

„Justina není vzdálená sestřenice. Ale proč se chce před námi vydávat za někoho jiného?“

„Tobě to ještě nedošlo, viď? Díval ses pořádně na jména účastníků té nehody?“

Terry rychle sáhl po výstřižku. „Whittle – McCormick – tak se jmenují dva naši spolužáci. Ale co z toho? Ta shoda jmen je docela možná. Shadyside je zapadákov.“

„Mysli, Terry. To nejsou jména kamarádů, ale jména našich rodičů. Copak jsi nenašel vlastního tátu – Jim Ryan?“

„To jsem nějak přehlédl – aha – je to tu. Ale co ta ostatní jména?

Joanne Trumbleová? Arlene Corenová?“

„Arlene je má máma. Za svobodna se jmenovala Corenová.“

Terry se bezradně odmlčel. V tu chvíli neměl odvahu domyslet, co tahle událost může znamenat ve spojitosti s dnešním mejdanem.

„A ještě něco,“ pokračovala Niki. „Všiml sis, jak je ten výstřižek starý?“

Terry se zadíval na datum a chvíli v duchu počítal. „Osmadvacet let!“ vydechl překvapeně. A pak mu náhled došlo ještě něco jiného.

„Takže Justině teď musí být –“

„Skoro třicet,“ doplnila Niki. „Hraje si před námi na studentku, ale je už dávno dospělá!“

Terry si tiše hvízdl. „Parádní dvojí život,“ řekl uznale. „Rád bych věděl, co by Justina říkala, kdyby věděla, žes ji prokoukla.“

„Myslím, že už to ví,“ řekla Niki. „Ona, nebo někdo, kdo v tom jede s ní. Když jsem našla ten výstřižek a Justinin řidičák, chtěla jsem se hned za tebou vypravit, ale někdo mě musel ve skrytu sledovat. Poslední, na co se pamatuju, bylo, že jsem se sklonila, abych zaklapla tajné dveře. Pak jsem se probrala až tady. Musela to 87

být pořádná rána.“

Terry se sklonil a políbil ji lehce na jizvu na čele.

„Zaplaťpánbůh, že se ti nestalo nic horšího,“ zamumlal.

„Co horšího by se mi ještě mohlo stát?“ podivila se Niki. „Stalo se snad něco, o čem nevím?“

Terry jí stiskl ruku. „Tady se toho stalo, Štěstíčko!“ Rychle jí pověděl o Lesově smrti, přestřižené telefonní lince a o zkrvaveném Filipově kabátu. Niki byla bílá jako stěna.

„Takže si dovedeš představit,“ končil, „jaký jsem měl o tebe strach. Vždyť jsi už dávno mohla být někde – někde…“

„V životě nepochopím, proč mě vlastně nezabila jako Lese. Asi jí už nezbyl čas –“

„Jí? Myslíš si, že Lese zavraždila Justina?“

„A kdo jiný? Terry, pochop to konečně. Vezměme to od začátku.

Nejdřív přišly ty pozvánky na mejdan –“

„Dětem rodičů, kteří se jako děti podílely na tom neštěstí.“

„Ano. Pozvaní byli pouze oni. Nebylo ti divné, že nikdo z ostatních nesměl přijít, ani jako něčí partner?“

„Aha – vím, co myslíš, ale pořád se mi tomu nějak nechce věřit.“

„Nejsi sám. Nikdo by nevěřil, že ta sladká, milá Justina by mohla vraždit. Ale, Terry, smiř se už jednou s tím, že si nás sem Justina sezvala z jediného důvodu: aby se na nás pomstila!“

88

XVII.

„Niki,“ naléhal Terry, „musíme se rychle vrátit nahoru k ostatním!

David odešel pro policii, a jestli Justina chce ještě něco podniknout, musí to udělat rychle, dokud nepřijdou.“

Niki pochopila. Vyběhli po schodech, prolétli halou a byli v bezpečí mezi přáteli. Scéna byla stejná, jako když Terry odcházel.

Všichni seděli kolem krbu a z očí jim čišel strach.

Justina seděla stranou na postranním opěradle křesla a zdálo se, že se zachvívá jakýmsi téměř mystickým vzrušením. Sotva Niki s Terrym vešli, obdařila je širokým přátelským úsměvem.

„Prima, že jste tady,“ řekla, jako by se nic nestalo. „Vidím, že se Niki šťastně našla, takže je nás zase o trochu víc a můžeme pokračovat ve hře.“

„Co je to za nesmysl?“ vybuchl Terry. „Jak můžeš na něco takového myslet po tom, co se tu stalo? Ještě nemáš všeho dost? My totiž víme, že Lese jsi zavraždila ty!“

Nastala vteřina ticha. Potom vypukla vřava vzrušených hlasů.

„Nejste náhodou opilí?“ volal Murphy.

„Já vím, co to je,“ překřikoval Alex ostatní. „To je poslední pokus Fridolínů nás vyděsit. Jenže se snažíš marně, Terry. Zapomeň na to a jdi od toho!“

„Počkejte,“ křičela Niki, „mám tu výstřižek, který jasně dokazuje

–“

Náhle se Justina začala hlasitě smát a tleskat. Všichni ztichli a zmateně na ni civěli.

„Byli jste skvělí,“ smála se Justina.

„Daleko lepší, než při

generálce. Kdybychom v tom nejeli spolu, opravdu bych si myslela, 89

že mě považujete za vraha!“

„Chceš tím říct, že tohle je zase jen nějaký –“ ozvala se Trisha.

„Samozřejmě trik,“ smála se Justina.

„Je to předposlední

překvapení téhle noci. Je mi líto, že jsem vás asi vyděsila, ale co by byl Halloween bez trošky hrůzy?“

„Lže!“ vykřikla Niki. „Nevěřte jí!“

„Tohle opravdu není trik,“ přidal se Terry naléhavě. „Trisho, Alexi, vy všichni, jen si vzpomeňte, že se tu vraždilo!“

„Co se tedy stalo s Lesem?“ zeptala se Trisha podezíravě.

„Co by se s ním mělo dít?“ řekla Justina s milým úsměvem. „Jel v tom taky. Byli jsme na vás domluvení.“

„Nech toho, Justino, a nelži,“ vpadl Terry. „Viděl jsem Lese na vlastní oči mrtvého. A tys ho zabila!“

Justina se znovu rozesmála, jako by právě slyšela nejlepší vtip roku. „Neblázni, Terry, už můžeš přestat. Myslím, že už to všichni dávno pochopili.“

„Takže popíráš, že jsi Lese zavraždila?!“

Justina si otírala slzy od smíchu. „Kdybych ho zavraždila, jak by pak bylo možné, že jsme se po té vraždě spolu pořádně nasmáli?“

„Ale –“ začal Terry.

„Justino,“ ozvala se současně Niki. „Viděla jsem tvůj –“

Justina je oba rázně přerušila. „Vzhůru, mládeži, neseďte tu jak zmoklé slepice! Zapomeňte na Lese, zapomeňte na horrory. Ať se konečně dostaneme k poslednímu překvapení

– zlatému hřebu

našeho dnešního setkání!“

90

XVIII.

„Není to poctivá hra, že jste si vycucali z prstu vraždu i s vrahem,“

vyčítal Murphy Terrymu. „A ještě horší je, že jsme vám na to skoro naletěli.“

„Má to snad znamenat, že Fridolíni vedou?“ ozval se Ricky.

„Ani náhodou,“ ujistil Alex. „Tenhle trik vůbec neplatí, protože bez Justiny by se na něj nezmohli.“

Terry nemohl uvěřit, že kamarádům ještě nedošlo, v jakém nebezpečí všichni jsou.

„Přestaňte si konečně hrát a berte to vážně. Tohle všechno už dávno nejsou triky!“ přesvědčoval je zoufale.

Pohlédl na Niki. Stála tu zcela bezmocně a očí jí planuly hněvem.

„Blbci!“ šeptala. „Všichni ty lži Justině žerou! Přece je nějak musím přesvědčit, že máme pravdu.“

„To půjde asi těžko,“ povzdechl Terry. „Ale my dva tu pravdu známe, tak bychom se měli pokusit odsud vypadnout, dokud je ještě čas. Co ty na to?“

„To přece nemůžeme udělat, Terry. Nenecháme tu přece samotné blázny, kteří Justině věří na slovo. Můžeme snad aspoň spoléhat na to, že David včas přivede policii.“

Terry to musel uznat.

Niki se obrátila k Justině a zeptala se vyzývavě: „Jestli tohle byl všechno trik, kde byl vlastně celou dobu tvůj strýček?“

„Copak nepamatuješ?“ odpověděla Justina překvapeně. „Už je to hezká chvilka, co se vypravil pro další sodovky.“

Byla to nejpitomější odpověď, kterou si mohla vymyslet, ale’zdálo se, že si toho nikdo nevšímá.

91

Terry se pokusil o další výpad. „Říkala jsi, že jsi s Lesem mluvila, ale nikdo ho ještě neviděl. Kde teď vlastně je?“

Justina vstala z křesla. „Netušila jsem, že vám na tom tak záleží.

Les je v jídelně a pomáhá mi při přípravě posledního překvapení.“

Všichni se rázem začali hrnout k jídelně, ale Justina je zadržela.

„Počkejte chvilku, musím se napřed přesvědčit, že všechno je připraveno.“ Vešla do jídelny a nechala dveře nedovřené.

„Ten trik nám skvěle vyšel, Lesi,“ ozvalo se z jídelny. „Moc ti děkuju za všechnu pomoc.“

Pak Justina zřejmě odešla od dveří dál, protože už nebylo rozumět slovům, ale všichni jasně slyšeli hovor. Terry cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

Pak se Justina znovu objevila ve dveřích.

„Račte vstoupit,

panstvo,“ vyzvala dvorně společnost.

„Všechno je pro nás

připraveno.“

Všichni pospíchali do jídelny. Ricky a Murphy podpírali Angelu, která hopkala na jedné noze. Uprostřed jídelny stál dlouhý, nablýskaný stůl, v jehož středu trůnil ohromný svícen. Okolo něho byly rozmístěny malé dárkové balíčky.

A v čele stolu proti dveřím seděl Les.

Měl velké, oválné sluneční brýle, v nichž se zrcadlilo světlo svíček.

„Usaďte se na svá místa,“ dirigovala je Justina. „Najdete je podle jmenovek na balíčcích.“

Ale nikdo nevěnoval balíčkům pozornost. Všichni se nakupili kolem Lese.

Murphy žertem sevřel pěst a podržel ji Lesovi před obličejem.

„Tys nás prohnal, mrzáku!“ řekl se smíchem. „Málem jsme o tebe začali mít strach!“

„Jo,“ přidal se Alex. „V životě bych nevěřil, že budu mít takovou radost, až tě zase uvidím.“

Les neodpověděl.

„Dobře jsi to zahrál, Lesi,“ řekla mrzutě Trisha, „ale co tě to napadlo podrážet vlastní tým? Proč jsi nám o tom neřekl?“

Les neodpověděl.

Terry přistoupil blíž. Les seděl nehybně. Tak nehybně, že Terryho 92

znovu přepadla hrůza. Dodal si odvahy a uchopil kamaráda za rameno. Vtom se Lesovo tělo naklonilo a zoufale pomalu padalo ze židle na zem. Hlava udeřila o podlahu, sluneční brýle odlétly a odkryly mrtvé, nevidoucí oči.

Terry nad ním stál jako solný sloup a zdálo se mu, že to snad ani nebyl on, kdo věcně poznamenal: „Vidíte? Já jsem vám to říkal a nikdo mi nevěřil.“

Někdo vykřikl.

„Zvedá se mi žaludek,“ naříkala Trisha.

Terry se náhle probral ze strnulosti, právě včas, aby zahlédl Justinu, jak rychle vybíhá z jídelny. Ozvalo se bouchnutí dveří a zaklapnutí zámku.

Byli uvězněni.

93

XIX.

Jídelna měla jen jedno okno a jedny dveře. Okno bylo zajištěno silnou mříží a dveře byly ze solidního dubu. Murphy se je snažil vyrazit, zatímco Alex a Ricky zaútočili na mříž, ale snaha všech byla marná. Nebyla šance dostat se ven.

„Zavřela nás tu – s mrtvým!“ vřeštěla Angela.

„Nejanči,“ uklidňovala ji Niki.

„Když budeme takhle panikařit, nic kloudného nevymyslíme,“

přidala se Trisha. Dovolávala se rozumu, ale hlas se jí třásl.

Vtom se zvenčí ozval Justinin zvoneček. Hostitelka stála na trávníku, těsně za mříží okna a svítila si na obličej silnou baterkou.

„Poslední překvapení večera,“ ohlásila. Všichni se nahrnuli k oknu.

Zjistili přitom, že je otevřené a že se bouře konečně přehnala a přestalo pršet.

„Doufám, že se vám tenhle halloweenský trik zamlouvá?“ zeptala se Justina jako člověk, který vykonal kus dobré práce.

„Pusť nás odsud, Justino,“ naléhal Terry. „Nevím, o co ti jde, ale za chvíli tu bude David s policií!“

„To abychom si raději pospíšili,“ řekla Justina klidně a vyslala k hostům krutý, nenávistný pohled.

„Poslední překvapení večera začíná, panstvo. Ale dříve, než se pořádně rozjede, ráda bych, abyste si sedli na svá místa ke stolu a otevřeli dárkové balíčky.“

„Celý večer nás podvádíš,“ rozčilil se Alex, „proč bychom tě ještě teď měli poslouchat?“

„Protože překvapení musí vyjít podle mých představ,“ řekla Justina chladně. „Kdoví, co bych udělala, kdybyste mě neposlechli.

94

Jděte na místa!“

Hosté se bezradně rozsazovali kolem stolu. Bylo slyšet jen klapot židlí a Angelino vzlykání.

„Všichni připraveni?“ ozvala se Justina za oknem. „Dobrá. Teď konečně dokončíme hru na pravdu. Budeme mít zvláštní pravidla: Na řadě jsem já. Vyjevím vám svou pravdu a zaplatíte mi za ni vy!“

Krátce se zasmála a Terry strnul. Tohle už nebyl jen nenávistný smích, ale smích šílence! Třeba se chce jen vymluvit, utěšoval se.

Slýchával, že blázni se někdy potřebují vypovídat ze všeho, co je tíží.

Koneckonců – je venku za oknem, tak nám prakticky nemůže nic vážného provést.

„Rozvažte své balíčky!“ komandovala Justina. Stalo se. Ve všech byla stejná fotografie, usmívajícího se mladého páru, oblečeného podle módy šedesátých let. Žena měla tmavé vlasy, ale přesto nápadně připomínala Justinu.

„To jsou snímky mladých manželů, Edmunda a Cissy,“ vysvětlila Justina oknem. „Chci, abyste se na ně dívali, zatímco vám budu vyprávět jejich příběh.“ Rozhlédla se velitelsky po jídelně a začala:

„Edmund a Cissy byli jako vy – mladí, plní elánu a nadějí do života. Tyhle naděje ale rázem zhasly dnes přesně na den před osmadvaceti lety.“ Odmlčela se a na chvíli se zadívala stranou, jako by si připomínala naučený text.

„Před osmadvaceti lety byl také Halloween, právě tak, jako dnes.

Edmund a Cissy se vraceli z návštěvy známých domů ke své milované roční dcerušce, Jeli vozem na jih po Staromlýnské ulici.“

Znovu se odmlčela. Přestože Terry celou tu historii znal, nemohl odtrhnout oči od vyprávějící Justiny.

„V tu chvíli se řítily v protisměru dva vozy, obsazené výrostky, kteří se rozhodli uspořádat v ulicích mezi sebou závody. V obou vozech jich jelo celkem devět.

Blok od křižovatky Staromlýnské s Fear Street narazil jeden z těch vozů čelně na vůz, vezoucí mladou dvojici. Auto manželů bylo prudkým nárazem odhozeno z vozovky a začalo hořet. Když přišli hasiči, bylo už na záchranu pozdě. Edmund a Cissy uhořeli.“

Terry se zadíval po ostatních. Z jejich pohledů se dalo vyčíst, že většina už pochopila, kam Justina míří. Angela a Trisha tiše plakaly a 95

po tvářích se jim koulely slzy.

Justinina tvář ve světle baterky byla teď krutá a zestárlá o mnoho let. „Chci, abyste zavřeli oči a představili si, jak asi muselo být Edmundovi a Cissy v hořícím autě, v pekelném žáru, z něhož nebylo úniku, bez pomoci, která tu nebyla, ať křičeli hrůzou a bolestí sebevíc. Možná jste už uhodli, že Edmund a Cissy byli moji rodiče.

Ale asi vám nedošlo, kdo byli ti výtečníci v obou závodících autech.

Měla bych vám je tedy představit.“ Začala pomalu předčítat jména.

Terry slyšel překvapené výdechy, vzlyky a pláč, postupující kolem stolu v pořadí, v jaké zajatci poznávali jména svých rodičů.

„Nikomu z těch mizerů se nic nestalo,“ pokračovala Justina.

„Neštěstí přežili bez úrazu a nikdo je nestíhal za to, co udělali mým rodičům. Rozhodla jsem se proto, že za ně zaplatíte vy – jejich děti.“

Ticho jídelny přerušoval jen vzlykot Angely a Trishy.

„Les měl tu čest zemřít jako první,“ předla Justina, „protože jeho táta řídil ten vůz, co to všechno zavinil. Vy ostatní zemřete všichni najednou, a to způsobem, jakým měli vaši rodiče zahynout už před osmadvaceti léty.“

„Ne!“ vykřikla Angela. „Přece nás nemůžeš vinit z něčeho, co se stalo, když jsme ještě nebyli na světě! To není poctivé!“

„A to, co se stalo mým rodičům, bylo poctivé?“ syčela Justina.

„Pusť nás,“ zaprosil Murphy. „Nikomu neřekneme, co se tu událo.“

Justina si ho zkoumavě přeměřila a pak se rozesmála. „Myslíš, chlapečku, že je to tak jednoduché?“

Terry se bezradně podíval na Niki. Neměl sice tušení, co s nimi Justina zamýšlí, ale byl přesvědčen, že to bude něco hrozného.

„Musíme ji nechat mluvit,“ pošeptala mu Niki.

„Cože?“

„Dokud bude mluvit, nic nám neudělá. Musíme se snažit, aby mluvila co nejdéle. Snad jí to vydrží, dokud nepřijde policie.“

Jestli ovšem vůbec přijde, pomyslil si Terry. V každém případě ale Nikiin nápad nebyl špatný. „Justino,“ zavolal.

Otočila se k němu. „Co je?“

„Jen bych rád věděl, jak se ti podařilo tahat nás celý večer za nos.

Muselas to mít promyšlené do posledního puntíku!“

96

Justina se zatvářila jako tvůrce zdařilého uměleckého díla. „Těší mě, že oceňujete mou snahu. Tohle jsem si plánovala už dlouho, ale ani jsem netušila, že mi to všechno takhle krásně vyjde.“

„Takže – celé to pozvání a všechna dnešní překvapení byly součástí plánu?“

„Samozřejmě. Všechno směřovalo k téhle chvíli. A teď je konečně čas –“

„Počkej,“ skočila jí do řeči Niki. „Musíš nám přece vysvětlit, jak jsi to všechno zvládla. Mě například někdo praštil do hlavy. Možná, že jsi to byla ty.“

„Samozřejmě jsem to byla já.“ Justina se usmála, jakoby jí právě někdo pochválil účes.

„Ale jak se ti pak podařilo přenést mě až do sklepa?“ naléhala Niki.

„Nemusela jsem nic přenášet. Prostě jsem tě naložila do starého jídelního výtahu a ve sklepě jsem tě zase vytáhla.“

„A co ten trik se zábradlím?“ vpadl Terry. „Ten sis také přichystala sama?“

Justina se zasmála. „Něco takového jsem přece musela mít v záloze. Mohlo se stát, že byste mě během večera mohli začít podezřívat a tak jsem si připravila malou nehodu i pro sebe. Nebylo to nic těžkého. Ve vašem věku jsem pěstovala gymnastiku.“

Myslí opravdu na všechno, zoufal si Terry. Nemáme proti ní šanci. Usilovně se snažil vymyslet, na co by se Justiny ještě zeptal, ale nic ho nenapadlo.

„A co Les?“ ozvala se náhle Niki.

„Co s ním má být?“

„Než jsme vešli do jídelny, slyšeli jsme tě přece, jak tu s ním mluvíš.“

Justina se šíleně rozesmála. „Samozřejmě jste mě museli slyšet.

Otázka je, jestli jste slyšeli taky Lese. Moc o tom pochybuju, protože mrtví obvykle nemluví. Ale už dost hovorů, maříme zbytečně čas.

Teď se podívejte nahoru. Uchystala jsem vám tam pro zábavu reproduktory.“

Zvedli hlavy. Čtyři ohromné reproduktory visely od stropu jako zlověstné bomby.

97

„Jsou spojené s bateriovým kazeťákem, který tu mám u sebe.

Mám pro vás zvláštní program. Doufám, že se dobře pobavíte – a já s vámi.“

„Počkej,“ ozval se Terry. „Jak jsi –“

„Už dost otázek,“ vpadla mu do řeči Justina. „Musíte si přece řádně užít posledního překvapení – teď už opravdu neodvratně posledního.“ Laskavý úsměv na tváři podivně kontrastoval s její pomstychtivostí.

„Když jsem přemýšlela, čím mi splatíte smrt mých rodičů, bylo mi jasné, že vás musím přivést do situace, v jaké byli tenkrát oni.

Protože ale nemohu organizovat srážky aut, jak jsem vám aspoň nejhorší okamžiky havárií přehrála z pásku, který mi půjčili filmaři.

Uslyšíte nahrávku pořízenou jen pro vás.“

Z reproduktorů se ozvalo nejasné hučení, ve kterém po chvíli rozeznali zvuk startujícího vozu.

„Chci, abyste aspoň slyšeli, jak to při takové srážce vypadá.

Abyste pořádně nabrali do uší zvuk drceného kovu a výkřiky vyděšených obětí…“

Zvuk motoru zesílil a přidaly se k němu další: svištění kol a kvílení pneumatik v zatáčkách. Vůz zřejmě nabral pořádnou rychlost.

Čeho tím chce docílit? divil se v duchu Terry. Nechá nás tu poslouchat zvuky havárií? To má být všechno?

„To samozřejmě není všechno,“ navázala Justina na jeho úvahy.

„Abyste zaplatili smrt mých rodičů, musíte také zemřít stejně jako oni.“ Zvedla ruku s hořícím zapalovačem.

„Bude to celkem snadné. Okolo celé jídelny je totiž složená spousta hořlavého materiálu, politého benzínem a olejem. Teď půjdu dovnitř a všechno to zapálím. Za pár minut je oheň u vás. Zatím můžete přemýšlet o tom, jak mí rodiče trpěli – a co vás čeká!“

Hned nato zmizela Justina od okna. Terry si chtěl promluvit s ostatními, aby společně vymysleli nějaký plán úniku, ale nebylo to už možné. Zvuk reproduktorů se náhle rozběsnil k ohluchnutí.

Nebylo slyšet jediné slovo. Vůz, nahraný na pásce, se s řevem řítil do záhuby.

A pak to přišlo: jekot brzd, ohlušující rachot drceného kovu, zvuk tříštěného skla a výkřiky bolesti a strachu. Tyhle zvuky se neustále 98

opakovaly s takovou ohromující silou, že Terry cítil, jak se chvěje po celém těle.

K výkřikům z reproduktorů se teď připojily výkřiky uvězněných, kteří zmateně pobíhali po jídelně a zacpávali si uši, aby unikli tomu ničivému kraválu. Marně. Vybuzené decibely pronikaly i rukama.

Byl to nejhorší zážitek, jaký kdy Terryho v životě potkal. Aspoň si nedovedl představit, že by mohlo být něco strašnějšího a ničivějšího.

A do tohoto pekla začaly dveřmi pronikat první pramínky kouře.

99

XX.

Pro Niki to byla scéna z děsivého snu. Pozorovala ječící kamarády, kteří se svíjeli pod nápory ničivého zvuku. Viděla schouleného Terryho se zavřenýma očima, jak si vší silou zacpává uši.

Když se jídelna začala plnit kouřem, hysterie všech ještě vzrostla.

Alex s Murphym se vrhli na okenní mříže a snažili se je roztáhnout.

Ani nezpozorovali, že si strhávají kůži na dlaních a v po pažích jim stéká krev.

Niki cítila v těle vibrace šílených zvuků z reproduktorů, ale ničivého účinku byla ušetřená. Připadala by si skoro jako na divadelním představení, nebýt smrtelného nebezpečí, které je obklopovalo.

Kouř v místnosti citelně zhoustl. Niki bylo jasné, že teď půjde o čas. Dotkla se rukou dveří a ucukla. Byly už skoro žhavé.

Přece musí nějak uniknout! Kdyby se do toho dali všichni, podařilo by se třeba dveře vyrazit, nebo pohnout mříží.

Poklepala Terrymu na rameno. „Terry, musíme něco dělat!“

Civěl na ni očima plnýma bolesti a zmatku. Vůbec neslyšel, co mu Niki říká, a zdálo se; že není schopen přemýšlet.

Zkusila Alexe, ale pochodila stejně, jako s Terrym. Neposlouchal ji a dál se věnoval zbytečnému cloumání mříží.

„Copak jste se všichni zbláznili?“ vykřikla nahlas. Vypadalo to, že ano. Trisha a Angela zalezly do koutka, přitiskly se k sobě a svorně naříkaly. Ricky stál přede dveřmi s pevně semknutými víčky a řval.

Je to marné, usoudila Niki. Nikdo mi v ničem nepomůže.

Možná, že už brzy přivede David policii, napadlo ji. Ale byla to jen slabá naděje, na kterou nespoléhala. Je to už příliš dlouho, co 100

David odešel, a bůhví, co se mu mohlo stát!

Zbyla tu na všechno sama.

Snažila se nevšímat si dusivého kouře, snažila se nepanikařit a logicky přemýšlet.

Dveře jsou příliš těžké, aby se daly vyrazit. S mřížemi nikdo nepohne. Došla k oknu a nadechla se čerstvého vzduchu. Kouř už vytvořil téměř neprůhlednou mlhu a všichni propadli panice.

Justina naplánovala svou pomstu dokonale.

Snad se, proboha, najde nějaká cesta k úniku, uvažovala horečně Niki. Světlík, šachta na topení, nebo – vtom jí zrak spočinul na části dřevěného obložení stěny, které sahalo od podlahy až ke stropu a ve výšce očí mělo dvířka. Zasvitla jí nová naděje. Když dotápala kouřem ke dvířkům a otevřela je, málem vykřikla radostí. Dřevěné obložení, které na první pohled připomínalo spíše vysokou skříň, ukrývalo šachtu starého jídelního výtahu, o kterém se už Justina zmiňovala. Že ji to nenapadlo dřív! Jídelní výtah přece musí logicky vést do jídelny!

‚Kabina‘ výtahu byla sice pro člověka velmi těsná, ale Niki byla štíhlá a usoudila, že se tam nějak musí nacpat, když už v něm dnes jednou cestovala z prvního patra až do sklepa.

Vlézt do výtahu by tedy šlo. Jak se ale spustit dolů? Na to sama nestačila. Lana, za něž se tahalo, aby se výtah dal do pohybu, byla po obou stranách klece a zevnitř na ně nedosáhla. Musí najít pomocníka.

Ale koho? Nikdo z přátel už nedokázal logicky myslet!

Terry seděl na podlaze s rukama pevně přitisknutýma k uším. Niki k němu došla a prudce jím zacloumala.

Nepřítomně se k ní otočil.

„Terry,“ zakřičela, jak nejhlasitěji

dovedla, „musíš mi pomoct!“ Zíral na ni očima bez výrazu. „Terry,“

vykřikla znovu. „Pomoz mi! Všechno teď záleží na nás dvou!“

Vpíjela se mu do tváře a hledala stopy porozumění.

Nakonec Terry zamrkal a oči nabraly normální výraz.

„Štěstíčko,“ vysoukal ze sebe.

Samozřejmě neslyšel, co mu Niki říká, protože zvuk reproduktorů byl už vybuzen na plnou sílu a sluch přestal mít smysl. Niki ho popadla za ruku a odvedla k výtahu. Ukázala na sebe a na klec, pak na něho a znázornila tahání za lana. Vtom se objevil také Alex a oba 101

kluci na ni zírali jako na zjevení.

„To přece nemůžeš,“ řekl Terry. „Je to moc nebezpečné.“

Snadno odečetla, co jí říká, a zavrtěla hlavou. Ukázala na dveře, pod nimiž se do místnosti valila mračna dusivého dýmu.

„Má pravdu,“ vykřikl Alex. „Je to naše jediná šance.“

Terry s ním volky nevolky musel souhlasit. Je to dobré, zaradovala se Niki, ale – půjde to vůbec?

Alex a Terry ji společně vyzdvihli do úrovně okénka a nacpali ji do klece. Nebylo tu k hnutí, ale s koleny pod bradou se tu nakonec dalo sedět.

„Hotovo, tahejte!“

Alex se ujal lana. Starý mechanismus skřípěl a sténal pod Nikiinou váhou. Vydrží to vůbec? pomyslela si Niki s hrůzou.

Náhle se klec o něco zasekla. Niki pohlédla vzhůru a uviděla Terryho a Alexe, jak se zoufale snaží uvolnit lana. Střídavě tahali za jedno i za druhé, ale klec se nepohnula.

Vzduch v šachtě byl horký a plný kouře. Oheň se zřejmě rychle šířil. Jestli si kluci nepospíší, zůstane tu Niki zajatá, dokud neuhoří!

Věděla, že je to riskantní, ale začala se rozhoupávat dopředu a dozadu. Buď se tím klec uvolní, nebo se utrhne a zřítí se s Niki do sklepa. Nakonec se uvolnila. S příšerným zaskřípěním spadla o několik palců dolů.

Niki se zastavilo srdce, ale uklidnila se, když se klec znova dala do plynulého pohybu. Na dně šachty se objevila postranní dvířka.

Zatlačila do nich a vysoukala se ven.

Vzduch tu byl daleko čistší a v první chvíli jen s úlevou dýchala.

Pak teprve rozžala baterku a snažila se zorientovat.

Prostor sklepa byl rozdělen velmi nepravidelně a poskytoval přehlídku všemožných zákoutí, nacpaných starým nábytkem a dřevem. Jak ji tu vůbec mohl Terry najít?

Nakonec světlo baterky zaplavilo schody do přízemí, zakončené železnými dveřmi. Vrhla se k nim, ale byly nesnesitelně rozpálené.

Oheň musel být už přímo za nimi. Bylo by šílené chtít tudy prorazit!

Ale přece tu musí být nějaký jiný východ. Měla by tu být sklepní okénka. Začala zkoumat stěny u stropu a konečně okénko našla.

Jenže po okamžiku radosti přišlo nové zklamání. Bylo pevně 102

zatlučené silnými prkny.

Niki bylo náhle do breku. Copak po tom všem, o co se pokusila, tu má nakonec zůstat uvězněná?

Přestaň fňukat! napomenula se rázně. Teď se přece nevzdáš! Máš v rukou životy kamarádů. I Terryho život na tobě závisí. Nějak se přece musíš dostat ven!

Opřela baterku, aby svítila na okénko, a začala páčit prkna. Rvala je takovou silou, až si ulámala nehty. Uvolnila tak jedno z prken a vyhlédla skulinou ven. Za oknem se objevil obrys přerostlého keře.

Znova vší silou zatáhla a prkno odpadlo.

Tenhle otvor ovšem nestačil k tomu, aby se jím mohla protáhnout.

Potřebovala vytrhnout ještě nejméně dvě nebo tři další prkna.

Pustila se ihned do dalšího a snažila se nemyslet na to, jak zoufale dlouho jí to všechno trvá.

A právě v okamžiku, když už druhé prkno bylo skoro volné, ucítila něčí ruku, která jí stiskla kotník u nohy.

103

XXI.

Niki vykřikla a odskočila od okénka. Vtom ucítila, že šlápla na něco měkkého, co leželo na zemi.

Justina! blesklo jí hlavou.

Našla mě tu a teď mě určitě zabije! Já se ale jen tak nevzdám!

Vzepřela se o stěnu, snažila se odkopnout ruku, která jí svírala kotník.

A pak ve slabém světle baterky poznala, že to není Justina, ale strýček Filip. Ruka, kterou ji držel, byla pevně svázaná s druhou provazem. I o svázané nohy se mu kdosi odborně postaral.

Puntíkovanou košili mu zdobila velká skvrna zaschlé krve.

Niki byla v první chvíli tak překvapená, že si ani neuvědomila, že na ni strýc mluví. Teprve po chvíli ji napadlo posvítit mu do tváře, aby věděla, co jí říká.

„Pomoz mi.“ Nános klaunské masky se rozplýval pod naléhavostí jeho hlasu. „Prosím tě, moc tě prosím, musíš mi pomoct!“

„Pomůžu vám,“ ujistila ho Niki. Zdálo se, že její souhlas Filipa překvapuje. „Pomůžu vám, ale pak musíte pomoct vy mně a mým přátelům.“

Začala ho rozvazovat a přitom mu stručně vysvětlovala, co všechno se tu stalo. Když se dostala až k ohni, rozšířily se Filipovi oči hrůzou. „Zdálo se mi, že cítím kouř,“ šeptal zničeně, „ale nikdy bych si nepomyslel, že to Justina dotáhne do takových konců…“

Niki rozvázala poslední uzel. „Pojďte,“ řekla stručně. „Musíme si pospíšit.“

Filip rychle vstal a běžel ke staré skříni, odkud se vrátil s dlouhým páčidlem. Na muže jeho vzhledu byl nečekaně silný. Za okamžik 104

vypáčil všechna prkna, vysadil Niki do okénka a s lehkostí se vysoukal za ní.

Niki lačně dýchala čerstvý vzduch.

Ale nebylo času nazbyt. Rychle s Filipem přeběhla k přední části domu. Za okny viděli záři ohně. Dorazili až k oknu jídelny, obleženým nešťastníky, bojujícími o každou kapku vzduchu.

Filip se vrhl s páčidlem na rám mřížoví.

Nepůjde to, zoufala si Niki. Ani se to nehne!

Filip znovu nasadil páčidlo, vzepřel se nohama o stěnu a vší silou zatáhl.

Náhle celá klec mřížoví odskočila od zdi a Filip přepadl na záda do trávy.

Uvolněným oknem začali vyskakovat vyděšení lidé s očima rudýma od kouře.

Alex a Terry pomáhali ostatním při výstupu, zůstali až do konce a vyskočili jako poslední. Chvilku nato vzplály dveře jídelny mocným plamenem.

Niki s Filipem odvedli zbědovanou skupinu na trávník do bezpečné vzdálenosti od hořícího domu. Oheň už zachvátit celé přízemí i první patro.

Teď, když byli v bezpečí, našel Terry konečně Niki. Sevřel ji pevně v náručí a líbal ji na tváře a do vlasů. Niki nevěděla, má-li se radovat, nebo mít o Terryho starost. Byl celý umazaný od sazí, obočí měl ožehnuté a nezmohl se vůbec na nic, než že neustále blábolil:

„Štěstíčko! – Štěstíčko! – Štěstíčko!“

Stáli spolu v objetí a pozorovali hořící dům, který vysílal k nebi ohňostroje jisker.

Na východě se objevily první náznaky svítání. Náhle se s mocným žuchnutím provalila střecha domu a zasypala celý trávník jiskrami.

Všichni se rázem hrnuli do bezpečí lesa, právě včas, aby uviděli Davida, který jim odtud přicházel vstříc.

„Myslím, že Bobby s Martym byli tak opilí, že vůbec nevěděli, co dělají,“ vykládal David. „Určitě si už na nic nevzpomenou. Když jsem se po tom pádu probral, zjistil jsem, že mě uklidili do márnice na kraji hřbitova. Zašel jsem do prvního domu a zavolal policii.“

105

David měl ohromnou bouli a jizvu ve vlasech a po tvářích rozmazanou krev, ale zdál se být v pořádku.

Koneckonců – nikomu se nic vážného nestalo. Jedinou tragédií zůstala Lesova smrt.

Nikdo si ji ale teď příliš neuvědomoval. Trisha s Rickym seděli na kameni a pozorovali oheň. Murphy a Angela si hověli ve vysoké trávě a vůbec jim nevadilo, že je nasáklá vodou.

Alex stál osaměle stranou a smutnýma očima hleděl na svůj rozedraný stříbrný kostým, pokrytý vrstvou sazí.

Terry přemítal, jak se tolik věcí mohlo v tak krátké době přihodit.

Narůstal v něm dojem, že zážitky dnešní noci je všechny nějak poznamenaly a změnily – možná už na celý život.

Z dálky sem dolehl blížící se zvuk sirény.

Filip se bezradně postavil před odpočívající skupinku a Terry s překvapením zjistil, že má oči plné slz. „Je mi to všechno strašně líto,“ breptal. „Odpusťte mi. Ani na okamžik jsem netušil, že to dojde tak daleko.“

„Kam to vlastně vůbec mělo dojít?“ vybuchl podrážděně Alex.

„Vždyť jste nás všechny málem zavraždili!“

„Chtěl jsem vás opravdu jen pořádně vylekat,“ bránil se Filip.

„Opravdu – nic víc, věřte mi.“

Terrymu se náhle začalo v hlavě vyjasňovat. „Chtěl? Chcete snad říct, že celá tahle všivárna byl váš nápad?“ vydechl ohromeně.

„Ano,“ přiznal Filip zahanbeně. „Víte – Justinin otec byl můj starší bratr. V životě jsem neměl bližšího člověka, než byl on. Když zemřel, snažil jsem se vychovávat Justinu tak, aby na ni mohl být hrdý. Ale přes jeho smrt jsem se nikdy nedokázal přenést a zřejmě jsem během let přenesl svou hořkost i na Justinu. To se nemělo stát.

Místo abych ji učil odpouštět a milovat, živil jsem v ní nenávist a touhu po odplatě.“

„Takže vy jste si tuhle pomstu už léta plánoval?“ ozvala se Trisha nevěřícně.

„To rozhodně ne,“ řekl Filip a otřel si zbytky klaunského nalíčení z tváře. „Asi před rokem jsem vážně onemocněl a rozhodl jsem se strávit zbytek života v bratrově bývalém domě. Rozhlásil jsem v okolí, že jsem vzdálený bratranec, abych měl od všech svatý pokoj.

106

Sotva ale Justina zjistila, že jsem se tu usadil, opustila dobré místo, poslala k vodě svého mládence a přijela za mnou. Současně mě začala přesvědčovat, že nebudu moci klidně zemřít, dokud nějak nepomstím bratrovu smrt.“

Zírali na Filipa v hrůze. To, co všichni právem zařazovali do neskutečného světa nočních hrůz a šílených snů, se jim teď zjevilo jako pravda a skutečnost.

„Zbytek už znáte,“ pokračoval Filip. „Justina tu nastoupila jako studentka školy a já jsem zatím vytipoval vás – děti rodičů, kteří kdysi přímo či nepřímo zavinili smrt mého bratra a jeho ženy. Pak jsme vám všem rozeslali pozvánky…“

„Jak jste něco takového mohl udělat?“ vybuchl Alex. „Nikdo z nás vám přece v životě ničím neublížil!“

„Já vím. Ale snad jsem si svou zášť vůči vaším rodičům pěstoval příliš dlouho a tak se přenesla i na vás. Věřte mi, že jsem vám nechtěl doopravdy ublížit. Přál jsem si jen, abyste také jednou poznali chvíli hrůzy a utrpení a vykoupili tak vinu svých rodičů, kterou nikdy nikdo řádně nepotrestal.“

„Jenže Justina vám ten plán trochu vylepšila, ne?“ ozvala se Niki.

Na rozdíl od Alexe nemohla Filipovi upřít trochu sympatie.

„Vůbec mě nenapadlo, jak je Justina posedlá pomstou. Domníval jsem se, že celý večer bude probíhat tak, jak jsem si ho představoval.

Zděsil jsem se, když jsem na půdě našel mrtvolu vašeho kamaráda.

Okamžitě mi bylo jasné, že se Justina začala mstít po svém a že jí v tom musím okamžitě zabránit. Ukryl jsem mrtvolu na střechu, aby ji nikdo nenašel a pak jsem šel za Justinou. Trval jsem na tom, že se ten mejdan musí ihned rozpustit a že zavolám policii. Ale ona – ona

–“ rozplakal se.

„Ona vás napadla,“ dokončila Niki. „Je mi to jasné. Mě napadla taky.“

„V životě mi nepřišlo na mysl, že by se takhle proti mně postavila,“ naříkal Filip. „Omráčila mě ránou do hlavy a probral jsem se až svázaný ve sklepě.“

„Chcete nám snad namluvit, že tohle všechno udělala Justina sama?“ zaútočil Alex. „Není přece tak jednoduché zavraždit Lese, fyzicky vás vyřídit a dopravit do sklepa –“

107

„Nevím, jestli si to uvědomujete, ale Justina má obrovskou sílu a soustavně si ji pěstuje. Vždycky toužila po tom, aby byla schopná siláckých výkonů. Skoro se mi teď zdá, jako by se celý život záměrně připravovala na něco tak hrozného, jako se stalo dnes.“

„Jak se můžeš opovážit tvrdit něco takového?“

Všichni se rázem otočili. Na rohu zahrady stála Justina s tváří přeměněnou k nepoznání záští a zlobou.

„Justino!“ vykřikl Filip. Terry z jeho hlasu vycítil, že prese všechno, co tu řekl, Filip svou neteř stále miluje.

„Zradil jsi mě!“ soptila Justina. „Zradil jsi mě ještě hůře než mé rodiče. Měla jsem tě zabít, dokud byla příležitost!“

„Ne!“ vykřikl Filip zoufale. „Neříkej to!“

„Mohla jsem tušit,“ pokračovala neúprosně Justina, „že jsi na skutečnou pomstu moc velká bačkora a že se nakonec poděláš strachy. Já jsem ji ale naplánovala dokonale a nebýt tebe, tak vyšla.

Smrt za smrt. To je jediná satisfakce pro silné lidi, jako jsem já. Ale ty? Všechno jsi zkazil. Styď se!“ Vrhla na něho pohled plný nenávisti.

Terry se odvrátil. Vzal Nikiinu ruku do své a pocítil nesmírnou úlevu.

Už je to dobré, opakoval si. Teď už nám nic neudělá!

Náhle se Justina šíleně rozesmála a vyřítila se proti nim. Všichni zděšeně ustupovali do stran. Ale Justina je už zřejmě vůbec nevnímala. Proletěla hloučkem, neuvěřitelnou rychlostí přeběhla trávník, vyběhla po schodech – a zmizela v hořícím domě.

108

XXII.

„Ne!“

Filipův zděšený výkřik prolétl vzduchem a bezmocně zapadl do hradby lesa.

Terry strnul, když Justina zamířila k hořícímu domu a pak, aniž si to uvědomoval, rozběhl se za ní do ohnivého pekla.

Ještě než dorazil ke schodům, uviděl, že ho dohání Alex. J

Vylétl po schodech. Justina tu stála nepohnutě jako archanděl Gabriel, orámovaná plamenným vchodem. Zřejmě vůbec necítila, že na ní začínají hořet šaty. Náhle se rychle ohlédla a když spatřila oba chlapce, zaječela a vrhla se přímo do ohně.

„Chyť ji!“ zařval Alex.

Terry natáhl ruku a popadl Justinu za rameno. Ale proti Justinině síle, umocněné šílenstvím, nic nezmohl. Justina se vzepřela, pak náhle padla dopředu a strhla s sebou Terryho na hořící podlahu haly.

Terry zaječel, když ho náhle obklopily plameny.

Pak ucítil, že ho někdo popadl a že se kutálí ze schodů do bláta.

Tam ho ten někdo převracel ze strany na stranu a bláto příjemně chladilo popáleniny.

Nakonec otevřel oči, mátožně se posadil a uviděl Alexe, jak se snaží udusit Justininy hořící šaty svým stříbrným kostýmem. Justina tiše sténala, ale pravděpodobně o sobě nevěděla. Alex na ní dohasil poslední zbytky ohně a pak se starostlivě sklonil nad Terrym.

„Je ti dobře? Jsi v pořádku, brácho?“

Terry přikývl. „Zachránil jsi mi život, Alexi. Díky.“

Alex Terrymu položil ruku na rameno. „Ty jsi chtěl zachránit život nám všem,“ řekl vážně. „Jenže my jsme byli blbí a nevěřili 109

jsme ti. Měl jsi pravdu.“

Oba chlapci se na sebe zadívali a Terry náhle spatřil v Alexových očích něco, o čem si myslel, že už tam nikdy nenajde: Pohled, vyzařující přátelství a uznání. Doufal jen, že svýma očima splácí Alexovi stejně.

Sotva si povšiml, že se trávník zatím zaplnil vozidly záchranářů a světly reflektorů. Zatímco hasiči zdolávali oheň, zdravotníci rychle ošetřovali Terrymu, Alexovi a Justině popáleniny.

Niki jim při tom překážela. Neustále držela Terryho za ruku, jako by ji už nikdy nemínila pustit. „Co bude s Justinou?“ zeptal se náhle Terry.

„Ujmou se jí psychiatři“ odpověděl za Niki Filip. „Je to má vina, že jsem si nikdy nevšiml, že je potřebovala už dávno.“

Justinu právě přenesli na nosítkách do sanitky a vůz se za jekotu sirény vyřítil na ulici.

Nebe plálo záplavou jisker, které ozařovaly truchlivé zbytky domu Cameronových a za mračny dýmu začalo nesměle vycházet ranní slunce.

„Podívejte,“ poznamenal Ricky. „Justině ten celonoční program opravdu vyšel. Už je ráno – a je po Halloweenu.“

„Moc bych na to nespoléhala,“ řekla Niki, která se právě chystala s Terrym k odchodu. Halloweenu se jen tak lehce nezbavíme. Museli bychom zapomenout na mrtvého Lese – a to se nám asi nikdy nepodaří.