R. L. Stine

Stopy hrůzy 39

Smrt ze záhrobí

I.

Kimmy Bassová zabrzdila u světel na Division Street a zabubnovala netrpělivá prsty do volantu. „Tady zelenou nikdy nestihnu,“

rozčilovala se.

Z vedlejšího sedadla zírala okénkem ven její kamarádka Debra Kernová na hocha v kožené bundě, který právě přecházel silnici s obrovským dobrmanem. „Kam pospícháš?“ optala se a rukou v pletené rukavici utřela zamlžené okno.

„Ty máš pořád hrozně naspěch,“ přidala se ze zadního sedadla Veronica (Ronnie) Mitchellová.

Blikla zelená. Kimmy šlápla prudce na plyn a bleděmodrá camry vyrazila přes křižovatku. „Nepospíchám. Jen nerada zastavuju,“ řekla Kimmy.

Debra se třásla zimou, přestože topení bylo puštěné na maximum.

Byla hrozně hubená, takže nezáleželo na tom, kolik má na sobě triček a svetrů. Jí bylo chladno pořád.

Ronnii zachumlanou do vybledlého mývalího zimníku po mamince nebylo ani vidět, zato jí však bylo skutečně teplo. Se svými kudrnatými, zrzavými vlasy a nosíkem jako knoflík posetým pihami vypadala tak na dvanáct.

Venku se zvedl vítr a navál do ulice suché hnědé listí. Byl mrazivý pozdní listopad. Nízko na večerní obloze visela těžká mračna a hrozila sněhovou nadílkou.

„Co provedeme se sobotním večerem?“ zeptala se Kimmy a zahnula prudce na Old Mill Road. „Vyrazíme někam?“

Debra pohodila hlavou a urovnala si rovné, blonďaté vlasy. V

modrých očích, obvykle pohaslých a ledově chladných, se jí 4

zajiskřilo. „Ne. Já mám zrovna v sobotu večer rande.“

„No né a s kým?“ užasla Ronnie. Nahnula se přes opěradlo předního sedadla a všimla si Debřina ostýchavého výrazu.

„S Ericem Bishopem,“ řekla Debra po chvilce napětí. Kimmy to překvapilo. „S Ericem? Nechodí s Cari Taylorovou?“

Debra se samolibě ušklíbla. „Už ne.“ Prstem v rukavici malovala na zamlženém okně hvězdu.

Ronnie se zabořila rázně do opěradla. „S Ericem Bishopem!“

vykřikla. „Ten je určitě prima.“ Zavrtěla se v obrovitém kožichu.

„Nemohla bys to topení trochu stáhnout?“

Kimmy ji ignorovala.

„A o koho se teď zajímáš ty?“ ptala se Debra Kimmy a urovnávala si bezpečnostní pás.

„Nevím,“ odpověděla Kimmy zamyšleně. „O nikoho, vážně.“

„Ty ještě pořád myslíš na Chipa, vid?“ popíchla ji Debra, pootočila se a zahleděla se jí do kulatého obličeje. Ve světle míhajících se pouličních lamp viděla, jak Kimmy zčervenaly tváře.

„Ani náhodou!“ hlasitě zaprotestovala Kimmy. „Jen ať si klidně chodí s Corky.“

Debra na ni upřeně hleděla. Ronnie si pro sebe něco zamumlala.

„No, fakt!“ potvrdila_svůj výrok Kimmy. „Myslím to vážně. Na Chipa kašlu. Jsem ráda, že mě nechal.“

„Zdá se, že si Chip nějak oblíbil Corcoranovy,“ poznamenala Debra posměšně a otočila se k oknu, za nímž se míhaly domy.

„Nejdřív Bobbi, led její sestru Corky.“

Při zmínce o Bobbi všem v autě zamrazilo. Debra se natáhla, aby zesílila topení, ale zjistila, že už je na maximum.

„Bobbi vypadala tak báječně,“ špitla Ronnie zamyšleně.

„Byla to nejlepší fanynka, jakou jsem kdy viděla,“ dodala Debra.

„Já na ni hrozně žárlila,“ přiznala Kimmy. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že je mrtvá.“

„Chudák Corky,“ povzdechla si Debra téměř šeptem. „Strašně svou sestru obdivovala. Neumím si představit, jaké by to bylo.

Myslím, kdyby umřela moje sestra. Já bych…“ Hlas se jí vytratil.

„Corky je v poslední době dost divná,“ řekla Kimmy s očima upřenýma na dvojici kuželů bílého světla před sebou. „Stěží s někým 5

promluví.“

„Já jsem záviděla její sestře i jí,“ prozradila na sebe Ronnie.

„Podle mýho byly obě naprosto perfektní. Ty jejich bezva blond vlasy, bezva bílý zuby a bezva figury.“

„Snažila jsem se ke Corky chovat jako kamarádka,“ řekla Kimmy.

„Ale ona se teď pořád tváří tak smutně a není ani trochu přívětivá.

Proto jsem si myslela, že my tři bychom mohly –“

„Měly bychom dostat Corky zpátky do družstva fanynek,“

přerušila ji Debra. „Bylo to takový divný, když minulej měsíc odešla.

Kdyby odešla hned, jak sestra umřela, pochopila bych to. Ona ale nějakou dobu čekala a teprve pak z družstva vystoupila.“

„My ji z toho dostanem,“ prohlásila Ronnie. „Aspoň doufám, že nás vyslechne.“

Kimmy zabočila doprava na Fear Street. Náhle se zdálo, že obloha potemněla. Okolo malého auta fičel prudký vítr.

„Velká škoda, že jste nebyly při šestý hodině ve studovně. V

knihovně,“ ozvala se Debra. „Měly byste vidět Suki Thomasovou a Garyho Brandta. Suki dávala Garymu lekci sexu. Ani se neobtěžovali jít dozadu mezi regály s knihama.“

„Ona ho líbala?“ vyptávala se Ronnie, nakloněná dopředu, aby slyšela Debřin tlumený hlas.

„Tak nějak se to dá nazvat. Měla jsem dojem, že paní Bartlettovou klepne pepka.“

Všechny tři dívky se rozesmály.

Smích rázem dozněl, když se auto přiblížilo ke hřbitovu. Za zrezivělým železným zábradlím se k ulici svažoval jeho zaplevelený pozemek. Mezi pokřivenými náhrobními kameny se vznášely strašidelné chuchvalce sedavé mlhy.

„Corkyina rodina by se měla odstěhovat,“ řekla Debra a otřásla se.

„Myslím kvůli tomu, že bydlí tak blízko místa, kde je Bobbi pohřbená. Pořád se jim to připomíná.“

„Corky chodí neustále k jejímu hrobu,“ vrtěla hlavou Kimmy.

„Musíme si s ní promluvit,“ řekla Ronnie zaníceně. „Musíme ji přimět k tomu, aby zapomněla na Bobbi i na toho zlýho ducha –“

„Ten duch není mrtvý,“ prohlásila náhle Debra. „Pořád ho cítím.“

„Debro, přestaň,“ řekla ostře Kimmy.

6

„Vím, že zlý duch, co zabil Bobbi, je pořád naživu,“ tvrdila Debra tiše.

„Neříkej to!“ křikla Ronnie.

„Měla bys přestat číst ty hloupý knížky,“ nechala se slyšet Kimmy. „Ani se mi nechce věřit, že se tím tolik zabýváš.“

„Chci se o okultismu dozvědět co nejvíc,“ řekla na to Debra. „Vy dvě byste měly udělat totéž. Tu noc jste tam přece byly. Byly jste tenkrát na hřbitově a toho ducha jste viděly.“

„Viděla jsem, jak s ním Corky bojovala. A jak se vrátil zpátky dolů do hrobu,“ vyhrkla Kimmy rozčileně. „No, vlastně ani nevím, co jsem viděla. Bylo to jako zlej sen. Prostě na to chci zapomenout.

Nemám chuť si o těch tajemnejch rituálech přečíst ani řádku a nechci o tom nic slyšet.“

Debra se dotkla prstem krystalu, který začala nosit na krku brzy po Bobbiině pohřbu. „Já mám ale pořád pocit –“ začala znovu.

„Mě zajímá, co bude se mnou!“ rozkřikla se Kimmy.

„Chci –“ zarazila se v půlce věty s otevřenou pusou dokořán.

Ronnie a Debra sledovaly její pohled, který upírala ven zamlženým čelním sklem. Na ztemnělém hřbitově, blízko malého kopečku navršené hlíny u nových hrobů, uviděly osamělou postavu.

U nohou se jí svíjely cáry sedavé mlhoviny. Stála s jednou rukou položenou na náhrobku a skloněnou hlavou, jako by hovořila s kýmsi v hrobě.

„To je Corky,“ špitla Debra. „Co to tam dělá?“

„Říkala jsem ti to,“ ozvala se Kimmy a zabrzdila. „Chodí k Bobbiinu hrobu každou chvíli.“

„Ale vždyť zmrzne!“ vykřikla Debra a zachvěla se. „Zatrub.“

Natáhla ruku ke klaksonu, ale Kimmy ji odstrčila.

„Ne. Nedělej to.“

„Proč?“

„Myslím, že troubení na hřbitově přináší smůlu.“

„Heleďme se, kdo z nás je vlastně pověrčivej?“ ušklíbla se Debra a pohlédla ven do tmy.

„Vidí nás?“ zeptala se Ronnie.

„Ne. Civí pořád na ten hrob,“ odpověděla Kimmy. Stáhla okénko.

„Zavolám na ni.“

7

Vystrčila ven hlavu a zavolala na Corky. Prudký vítr však vrhl volané jméno zpět.

„Neslyší tě,“ řekla Debra s pohledem upřeným na Corkyinu nehybnou postavu, křehkou a drobnou, obklopenou řadami pokřivených náhrobků.

Kimmy s ustaraným výrazem a červenými tvářemi vytočila okénko. Odhodila dozadu kadeře vlasů a dál sledovala temnou postavu Corky mezi náhrobními kameny.

„Co teď budeme dělat?“ špitla Ronnie tenkým hlasem.

Debra hleděla na Corky a pohrávala si s krystalem.

„To nevím,“ odpověděla Kimmy. „Nevím.“

Corky Corcoranová se opírala o studený žulový náhrobek a vůbec netušila, že ji někdo pozoruje. Obličej měla mokrý od slz, které jí kanuly z očí. Slzy se řinuly jako slova, kterými promlouvala ke své mrtvé sestře.

„Neměla bych sem pořád chodit,“ řekla Corky skloněná hodně nízko, jednu ruku položenou na vrcholu náhrobku. „Vím, že bych neměla. Někdy se mi zdá, jako by mě sem něco táhlo. Skoro proti mé vůli.“

Pokroucenými stromy, které se choulily k mírnému svahu, se prohnal se skučením vítr. Corky chlad necítila.

„Kdybych aspoň mohla spát,“ řekla. „Kdybych tak mohla usnout a nic se mi nezdálo. Mám takové hrůzostrašné sny, Bobbi. Tak živé, strašidelné sny. Noční můry. O té příšerné noci tady na hřbitově. O

tom, jak jsem bojovala se zlým duchem.“

Povzdechla si a otevřenou dlaní si otřela slzy. „Mám pocit, jako bych s tím zlem zápasila pořád, Bobbi. I když jsem ho poslala do hrobu, boj s ním vedu dál.“

Corky přitiskla horkou tvář ke chladivé žule. „Bobbi, slyšíš mě?“

zeptala se náhle.

Místo odpovědi se zem začala otřásat.

„Bobbi?“ vykřikla Corky a s údivem se narovnala.

Otřásal se celý kopec, bílé náhrobní kameny se s chvěním kymácely.

„Bobbi?“

V půdě se vytvořila prasklina. Další puklina rozpoltila zemi jako 8

klikatící se blesk.

Corky zalapala po dechu v němém úžasu. Půda nad Bobbiiným hrobem pukla. Puklina se rozevřela. A ještě víc.

Nad zemí se objevila ruka s obnaženými kostmi.

Za ní následovala paže, na níž visely cáry masa. Na povrch se prodrala i druhá ruka. Vzduch se naplnil pronikavým zápachem a vnikl Corky do nosu.

Ruce se zachytily okrajů praskliny, napínaly se a vzpíraly se, dokud se neobjevila hlava a pak ramena.

„To jsi ty!“ vykřikla Corky s hrůzou, když se z hrobu vyškrábala její mrtvá sestra.

9

II.

„Bobbi?“ vyrazila Corky přidušeně. Zalapala po dechu.

Když se před ní mrtvá sestra vztyčila, Corky zavrávorala dozadu, narazila na náhrobní kámen a málem se skácela.

„Bobbi, jsi to ty!“ zaštkala a vrhla se na kolena na tvrdou promrzlou zem.

Sestra se zvedala výš a výš, dokud se nezačala nad Corky vznášet.

Shlížela dolů zapadlýma očima. Kůže na obličeji měla zelenou barvu a odchlipovala se jako slupka nebo již odpadávala. Rovné blond vlasy byly slepené vlhkou hlínou a propletené větvičkami.

„Och!“ vydala ze sebe Corky zděšený sten. Třásla se po celém těle zachvácena hrůzou.

Zatímco kolem kroužil větrný vír a země se chvěla, mrtvá sestra na ni upřeně hleděla.

„Co to má znamenat?“ podařilo se Corky vykřiknout.

Zírala na ohyzdné, rozkládající se tělo své sestry. Nechtěla se dívat, co se bude dít, ale nebyla schopna se odvrátit.

„Co to znamená, Bobbi? Proč jsi opustila svůj hrob? Chceš mi něco povědět?“

Corky přemohl děs a hrůza z toho, v jakém je sestra stavu, že ani nevěděla, zda své otázky říká nahlas, neboje má jen ve své mysli.

Zírala do zeleného obličeje a tu se Bobbiina ústa začala pomalu otevírat. Zčernalé, sloupané rty se od sebe oddělily, jako by chtěly promluvit. Žádný zvuk z nich však nevyšel.

„Bobbi, co to znamená?“ žadonila Corky. „Co mi chceš říct?“

Černé rty se otevřely ještě víc. Vpadlé oči se stočily dozadu. Vichr hlasitě zafičel.

10

Corky civěla v očekávání vzhůru, neschopná zvednout se z pokleku, ochromená hrůzou.

Rty se doširoka rozevřely a z Bobbiiných úst vylezl kroutící se, tlustý, hnědý červ.

„Nééééééé!“

Corky zaječela a její pronikavý výkřik se vmísil do běsnění větru.

Zakryla si oči, sklonila hlavu a bojovala se záchvatem nevolnosti, který zmítal jejím tělem.

Když za několik okamžiků s usilovným mrkáním a zápasem o dech, znovu vzhlédla, Bobbi byla ta tam.

Obloha černá jako uhel byla jasná. Bledý měsíc posílal dolů laskavou zář.

Vítr ustal.

Na hřbitově bylo pusto. Ticho. V zemi nad sestřiným hrobem nebyly žádné pukliny. Nestalo se to, uvědomila si. Byl to jen další sen. Další zlý sen o Bobbi. Spala jsem, řekla si Corky. Opřela jsem se o náhrobní kámen a usnula jsem. Jsem teď pořád tak unavená. V

noci nemůžu nikdy usnout. Kvůli nočním můrám nikdy nespím celou noc. Ano. Byl to sen.

Zahleděla se na tmavou zem, neporušenou, mlčící. Muselo se mi to zdát, pomyslela si. Země se chvěla, náhrobky se otřásaly a kymácely. Puklinou v zemi se protáhla ruka kostlivce. A za ní bizarní, zelené, hnijící tělo její sestry, pokryté hlínou a všelijakým hmyzem.

Všechno to byl jen ohavný sen.

„Co budu dělat?“ zeptala se sama sebe nahlas. „Co mám dělat, aby ty noční děsy přestaly?“

Otočila se zpět k nízkému náhrobku a sehnula hlavu, aby ještě jednou promluvila k Bobbi. „Nebudu sem nějaký čas chodit,“ řekla tiše. Její hlas byl tlumen mrazivým vzduchem. „Aspoň se o to pokusím.“

Zvedl se vítr a zakýval lehce větvemi stromů. Vypadalo to, jako by všechno kolem začalo šeptat.

„Není to proto, že na tebe chci zapomenout, Bobbi,“ pokračovala Corky s hlasitým vzlykáním. „Prostě proto – proto, že já jsem ještě naživu a musím –“

11

Náhle zmlkla. „Promiň. Mluvím nesmysly. Musím jít. Už je pozdě a je mi zima.“

Bobbi je ještě větší zima, pomyslela si. Ta děsivá myšlenka ji roztřásla.

„Bobbi, já vážně –“ Vtom se zarazila a vyjekla.

Za vysokým mramorovým pomníkem se cosi pohnulo. Veverka?

Ne. Na veverku to bylo příliš velké.

Corky zírala do tmy naplněné neustálým ševelením a za pomníkem zpozorovala temnou postavu v podřepu. Pohnula rukou, ale pak ji rychle stáhla zpátky. Vykoukla hlava se zastíněnou tváří a stejně rychle zase zmizela.

Někdo tu je, napadlo Corky.

Někdo mě sleduje.

Znovu se kolem ní zatočil vítr a šepot zesílil.

Než si to stačila uvědomit, odrazila se od Bobbiina náhrobku a rozběhla se dolů po svažujícím se kopci. Hlasitě oddechovala a razila si cestu klikatými řadami hrobů. Tenisky jí klouzaly po mokré trávě a opadaném, hnědém listí. Vysoké mokré býlí ji švihalo do nohou v džínách.

Aniž by zpomalila, se ohlédla.

A uviděla, že ji pronásleduje.

Byl to muž, možná chlapec. Na sobě měl mikinu s kapuci, kterou si stáhl do čela.

Utíkal rychle a prudce oddechoval. Dech se mu srážel nad tmavou kapuci.

Mohla spatřit jen trojúhelník jeho obličeje. Část nosu a oči. Tvrdé, odhodlané oči. Zlověstné. Sedavé oči tak světlé, že byly téměř bezbarvé.

Bledé jako oči ducha.

Pomoc – pomozte mi někdo! Corky chtěla zakřičet, ale dusila se hrůzou a prchala dál.

Země se otřásala duněním jeho bot. Těsně za ní.

Nebo to bylo jen bušení jejího srdce?

Kdo to je? Proč ji špehuje? Proč ji honí?

Až se jí z těch otázek zatočila hlava. Běžela a plnými doušky vdechovala těžký, mrazivý vzduch. Probíhala temnotou. Uháněla k 12

silnici. K Fear Street.

Jejich dům stál jen o blok dál.

Dokáže to?

Už byla kousek od silnice.

Utíkala ze všech sil. Píchalo ji v pravém boku.

Za ní dusaly čísi nohy.

„Au!“

Zasténala, když zakopla o nízký náhrobek.

Bolest jí vystřelila nohou vzhůru a ona upadla a zhroutila se na zem. S rukama i nohama roztaženýma se svalila obličejem dolů do haldy mokrého listí.

13

III.

„Corky!“

Zprvu ten hlas nepoznala.

„Corky!“

Zvedla hlavu, vyškrábala se na nohy a začala si horečnatě oklepávat mokré listy, které se jí zachytily zepředu na kabát.

„Hej, Corky!“

Hlas přicházel z ulice. Z malého modrého auta těsně u obrubníku.

„Kimmy!“ vykřikla. „Ach, Kimmy!“

Kimmy se k ní rozběhla s očima rozšířenýma napětím. Za ní Corky uviděla z auta vylézat Debru a Ronnii.

„On – on mě honil!“ vzlykla Corky udýchaně. Uklouzla.

Kimmy ji v ochranném gestu vzala kolem ramen. „Co se ti stalo, Corky?“

„Co je?“ volala Ronnie a pospíchala k nim.

„Honí mě!“ Corky se otočila a ukázala za sebe. Nikdo tam nebyl.

Žádný mladík v kapuci. Zádně bledé oči. Zmizel.

Nebo to byla další noční můra?

Corky se zachvěla. Píchalo ji v boku. Od nárazu do mramorového náhrobního kamene jí oteklo koleno.

Další noční můra? Prostě halucinace?

„Odvedeme tě domů,“ řekla Kimmy s rukou stále kolem jejích ramen. „Tak pojď, Corky. Pojď s námi,“ naléhala mírně.

„Teda, tady ale mrzne!“ zvolala Ronnie a zachumlala se do velkého zimníku.

Debra jen tiše zírala na pokřivené náhrobky ve staré části hřbitova. Tvář jí ztuhla napětím a soustředěním. Vzala do ruky 14

krystal, který nosila na krku, a s pohledem upřeným stále na starodávné pomníky začala pohybovat rty v jakési němé motlitbě.

„Debro, pojď už!“ Hlas Kimmy stojící u auta přerušil její soustředění. Rozrušená Debra se otočila’a šla za kamarádkami k autu.

O chvilku později dojela Kimmy po štěrkové cestě před rozlehlý starý dům Corcoranových a vypnula motor.

Čtyři dívky klusaly na přední verandu. Corky nejdřív zápolila s klíči, ale pak se jí podařilo dveře otevřít. Všechny vešly dovnitř.

„Brrrrrr!“ oklepala se Debra a zadupala.

„Debro, vždyť není taková zima,“ hubovala Kimmy.

„Baf!“

Z obývacího pokoje na ně vyskočila vřískající bytůstka.

„Seane, dej nám pokoj,“ řekla Corky svému malému bratrovi a zakoulela očima.

„Lekly jste se,“ křenil se Sean a modré oči mu jiskřily. Se svými rovnými, blond vlasy a vysoko posazenými lícními kostmi vypadal jako menší, andělsky nevinné vydání Corky.

„Zrovna teď nám nepřipadá, že bysme se lekly,“ ozvala se Kimmy a přehodila kabát přes zábradlí schodiště.

„Nezahrála by sis Nintendo?“ zeptal se Sean a zatahal ji za paži.

„Nintendo?“

„Jasně. Dostal jsem Mega Man II.“

„Teď ne,“ odmítla ho Kimmy.

„Jenom krátkou hru,“ žadonil Sean a táhl Kimmy ke schodům.

Kimmy se bezmocně otočila na Corky.

„Seane, dej si odchod,“ okřikla ho Corky ostře. „Teď si s tebou hrát nemůžem.“ Nakoukla do obýváku. „Kde je táta s mámou?“

Sean pustil neochotně Kimmy rukáv. „Vedle.“

„Tak pojďte dál,“ pokynula Corky dívkám. „Skočím do kuchyně dát vařit vodu. Udělám horkou čokoládu.“

„To zní báječně!“ zaradovala se Debra. Třela si ramena a ještě stále se klepala zimou.

„Já čokoládu nesnáším,“ ošklíbal se Sean nahlas.

„Seane, prosím tě!“ křikla Corky. Ukázala prstem. „Nahoru. A hned.“

15

„Jsi blbá,“ zněla jeho odpověď, kterou používal asi stokrát za den.

Vyplázl na ni jazyk a pak vycválal po schodech nahoru do svého pokoje.

Corky rozsvítila stojací lampu vedle kožené pohovky, která stála u zdi. Obývací pokoj s převážné zelenými a hnědými doplňky zaplavilo mdlé světlo.

„Budu hned zpátky,“ řekla. Ve dveřích se zarazila. „Co jste tam vlastně dělaly? Myslím na tom hřbitově?“

Debra vrhla na Kimmy váhavý pohled. „No…“

„Hledaly jsme tě,“ vysvětlovala Kimmy. „Byly jsme na cestě k vám. Ale pak jsme zastavily, když jsme tě uviděly… uh…“

Rozpakovala se dokončit větu.

Bledé tváře Corky zčervenaly. „Byla jsem u Bobbiina hrobu.

Občas tam zajdu.“

Nikoho nenapadlo, co by k tomu dodal. V pokoji se rozhostilo tíživé ticho.

„Dám vařit tu vodu,“ vyhrkla Corky a spěšně odešla.

Napouštěla vodu do konvice a hlavou se jí honily myšlenky.

Snažila se přijít na to, proč za ní ty tři fanynky přijely.

Nesešla se ani s jednou z nich od té doby, co opustila tým. Když se potkávaly na chodbách ve škole, chovaly se vždycky velmi přátelsky. Corky však s nimi nemluvila celé týdny.

Zvenčí zaslechla podivný hluk, a tak vykoukla kuchyňským oknem do tmy. Na zadním dvorku, pokrytém tlustým kobercem hnědého listí, se honily dvě kočky. Jejich honička jí připomněla, jak ji pronásledoval ten neznámý muž v kapuci se studenýma šedýma očima. Zachvěla se a pak pospíchala zpět za svou návštěvou.

Kimmy a Debru našla usazené na opačných koncích pohovky.

Kimmy ťukala nervózně prsty do opěradla. Debra měla ruce pevně sepjaté na klíně.

Ronnie stála u okna s rukama na hubených bocích a zírala ven na příjezdovou cestu. Když Corky vstoupila do pokoje, otočila se.

„Myslím, že už jsme se zahřály,“ řekla.

Corky přikročila ke křeslu stojícímu proti pohovce. Posadila se a vtom se zpod polštáře vydral nestydatý pazvuk.

„Seane!“ zaječela Corky naštvané a vyskočila na nohy. Sáhla pod 16

polštářek a vytáhla odtud bratrův růžový pískací balónek.

Všechny tři návštěvnice se rozesmály.

„Naše rodina zbožňuje kanadský žertíky,“ vysvětlovala Corky a zakroutila očima. Mrskla splasklým balónkem přes pokoj.

„Tvůj bráška je legrační,“ řekla Debra a složila nohy pod sebe.

„Nechceš ho?“ nabídla jí Corky. Usadila se znovu do křesla.

Ronnie se přemístila před pohovku, tam sebou plácla na koberec a překřížila nohy.

„Corky, jak se ti daří?“ zeptala se konečně Kimmy s neskrývaným zájmem.

„Celkem fajn,“ odvětila Corky rychle a vyhnula se jejímu pohledu.

„Byla jsi včera večer na zápase?“ ozvala se Ronnie.

„Ne. Ehm-eh.“ Corky zavrtěla hlavou.

Znovu nastalo nepříjemné ticho.

Corky si odkašlala. Shora se neslo nekonečné repete elektronické melodie Seanovy hry Nintendo.

„Proč jste se mnou vlastně chtěly mluvit?“ prolomila Corky mlčení.

„Chceme, aby ses vrátila do týmu,“ vyhrkla Ronnie.

„ Jo. Kvůli tomu jsme přijely,“ řekla Kimmy a zabodla se svýma modrýma očima do Corkyiných.

„Já nevím,“ odpověděla Corky a zavrtěla hlavou. Sčísla si pramen blonďatých vlasů, který jí padal přes oko.

„Tým tě vážně potřebuje,“ pokračovala Kimmy. „Bez tebe to není ono.“

„Fakt,“ dodala Ronnie upřímně.

„Je to od vás milý,“ řekla Corky a uhýbala očima. „Ale…“

Najednou se v mysli vrátila do doby, kdy členkou týmu byla Bobbi. Vzpomněla si, jak Kimmy rozzlobilo, když byla Bobbi jmenovaná kapitánkou fanynek. Vzpomněla si, jak se Kimmy snažila proti ní poštvat ostatní dívky.

Teď byla kapitánkou ona. Bobbi byla mrtvá a Kimmy dosáhla toho, po čem vždycky toužila. Tak proč tedy právě prosí Corky, aby vstoupila znovu do týmu?

„Proč to nezkusit?“ naléhala na ni Kimmy.

17

„Jasně. Přijď aspoň párkrát na trénink,“ navrhla Ronnie a přitom otáčela prstýnkem s opálem kolem ukazováčku.

„Ruku na srdce,“ vyhrkla Corky. „Vy všechny jste mě a Bobbi nesnášely.“

Její ostrá slova působila mrazivě. Kimmy a Ronnie chvilku vypadaly naprosto ohromeně. Debra těžce polkla.

„Spousta věcí se změnila, Corky,“ promluvila Kimmy konečně.

Pak dodala: „Po té noci.“

Debra si položila ruce do klína. Svýma ledově modrýma očima se zahleděla ven z okna, v ostrém světle lampy vypadala velmi bledá.

„Všechny jsme se změnily, myslím,“ pokračovala Kimmy tlumeným hlasem. „O sobě to vím určitě.“

Corky si povzdechla, ale neřekla nic.

„Byla jsem tam s tebou tu noc,“ rozhorlila se Kimmy. „Taky jsem viděla zlýho ducha. Viděla jsem, jak z toho starýho hrobu lítá hlína.

Já – nemůžu se toho zbavit.“

„Já taky ne,“ přidala se Ronnie. „Pořád o tom mám zlý sny.“

„Já je mám taky,“ špitla Debra.

„Změnilo mě to,“ řekla Kimmy s pohledem upřeným na Corky.

„Neztratila jsem sice sestru jako ty, ale změnilo mě to. Bývala jsem často naštvaná. Mělas pravdu, když jsi řekla, že jsem tebe a Bobbi nesnášela. Nejsem tak štíhlá, ani tak hezká a nadaná jako vy. Ale po tý hrozný noci na hřbitově se už o takový věci tolik nestarám. Zjistila jsem, jak prchávej je život. Poznala jsem –“

„Donutilo nás to zastavit se a zamyslet se nad tím, co je důležitý,“

přerušila ji Ronnie. „Já se taky změnila.“

„A tebe to poznamenalo zrovna tak,“ řekla Kimmy Corky.

„Všechny jsme si toho všimly. Chápem to.“

Debra mlčky přikyvovala.

„Proto si myslíme, že by pro tebe bylo dobrý vrátit se do týmu,“

řekla Ronnie. „Vážně ti chceme pomoct.“

„Měly bysme se skamarádit,“ nechala se slyšet Kimmy a růžová líčka jí potemněla. „Prodělaly jsme společně něco doopravdy příšernýho. Teď bysme měly bejt kamarádky.“

Corky přejížděla pohledem z jedné na druhou.

Myslí to upřímně, ujistila se. Je to tak. Daly mi najevo svůj zájem 18

a nabídly mi přátelství.

Skutečně se změnily.

Corky měla najednou nutkání nahnout se přes konferenční stolek a všechny tři obejmout. Místo toho vykoktala:

„Je – je to od vás fakt moc hezký. Teda, že jste přišly. Že chcete, abych se vrátila. Budu o tom přemýšlet. Vážně.“

„Přijď po škole na trénink,“ naléhala Kimmy. „Můžeš se jen koukat, jestli chceš.“

„Dobře…“ Corky se postavila, přitáhla si svetr k tělu a přešla k oknu.

„Bez tebe to prostě nemá jiskru,“ prohlásila Ronnie a očima sledovala Corky přes pokoj.

„Nikoho jsme místo tebe nevzaly,“ dodala Kimmy. „Tvoje místo v týmu na tebe čeká. Vážně.“

„Díky,“ ozvala se Corky s upřímným dojetím.

Vykoukla ven z okna – a vyjekla. „Och! To je on!“

Ten muž v kapuci s podivnýma očima ducha – musel ji sledovat k domovu.

Corky s hrůzou zírala, jak rychle rázuje přes zastíněný trávník směrem k domu.

19

IV.

„Corky, co je?“

Když Kimmy a Debra uviděly stát Corky jak přibitou u okna s vyděšeným výrazem ve tváři, vyskočily z pohovky a vrhly se přes pokoj. Ronnie, která se vyškrábala na nohy, byla hned za nimi.

„Je – je tam!“ podařilo se Corky vykřiknout. Ukázala doprostřed dvorku.

Kimmy jí položila protektorsky ruku kolem ramen a vzala ji stranou.

Ostatní dvě dívky namáčkly obličeje na sklo a vykukovaly ven.

„Eh?“

„Kde?“

„Je tam!“ trvala na svém třesoucím se hlasem Corky. „Určitě je tam. Civěl na mě těma prázdnýma očima. Má oči jako duch.“

„Nevidím ho,“ řekla Debra, která si rukama zaclonila oči před světlem z obývacího pokoje.

„Já nevidím nic,“ souhlasila s ní Ronnie. „Vítr rozfoukává listí. To je všechno.“

„Hele, dole na konci cesty jsou dvě kočky,“ hlásila Debra.

Odvrátila se od okna ke Corky. „Není to, cos viděla?“

„Ne!“ trvala na svém Corky a vrtěla hlavou. „Viděla jsem ho.

Viděla! Byl tam a šel po trávě směrem k domu.“

„No a teď je fuč,“ řekla Ronnie a rozpačitě pohlédla na Kimmy.

Corky si hlasitě oddechla ulehčením. „Musel vidět, jak na něj všechny zíráme, a utekl,“ řekla.

„ Jo. Asi jo,“ vypravila ze sebe Debra nejisté. „Asi,“ opakovala Ronnie.

20

Nevěří mi, pomyslela si Corky utrápeně. Nevěří, že jsem ho viděla.

Myslí si, že mám vidiny.

A pak v duchu dodala: Nejsem si jistá, jestli věřím sama sobě.

Zachvěla se a vykročila zpět k pohovce.

„Asi už radši půjdeme,“ ozvala se Kimmy a vyrazila do chodby.

„Měla jsem být zpátky před půl hodinou, slíbila jsem to rodičům.“

„ Já taky,“ nutila se do úsměvu Ronnie.

„Bylo to od vás fakt pěkný, že jste přišly,“ řekla Corky trochu v rozpacích nad škrobeností svých slov. „Víte, jsem moc ráda, že jste zaskočily. Kvůli tomu chlápkovi a vůbec –“

Ronnie zase mrkla na Kimmy.

Nikdo mi nevěří, pomyslela si Corky znovu, když zachytila její pohled. Myslí si, že cvokatím.

Vyhlédla oknem napůl v očekávání, že uvidí chlapíka v kapuci, jak nakukuje dovnitř.

Venku byla tma a nikdo tam nebyl.

Kimmy a Ronnie si nav lekaly kabáty.

„To je mývalí kožich? Je opravdu krásnej!“ Corky přejela rukou nahoru a dolů po rukávu Ronniina nového zimníku.

„Líbí se ti? Ještě by ses sem vešla,“ vtipkovala Ronnie.

„Hej, ty nejdeš?“ zavolala Kimmy na Debru, která stála opřená ve dveřích do obýváku.

„Ještě bych tu chvíli zůstala a promluvila si s Corky,“ řekla.

Otočila se na Corky. „Jestli to nevadí?“

„Ne. Jasně, že ne,“ odpověděla Corky rychle a usmála se na ni.

„Půjdu domů pěšky,“ řekla Debra.

„Můžu tě odvézt,“ ozvala se Corky.

„No, tak si promysli, co jsme ti říkaly,“ nabádala ji Kimmy a otevřela dveře. „Přijď na ten trénink, jo?“

„Budu o tom přemýšlet. Vážně,“ odpověděla Corky.

Popřály si dobrou noc a pak Kimmy a Ronnie zmizely za dveřmi.

Corky šla za Debrou zpátky do obýváku. Obě zamířily k pohovce.

Po zdi přejely kužely předních světel Kimmyina vozu, pak se ztratily.

Debra se usadila na polštář s nohama skrčenýma pod sebou. „Jak 21

se ti vede, Corky? Myslím, jaks to celou dobu zvládala?“

„Mám se celkem fajn,“ řekla Corky. Seděla na opěradle na opačném konci pohovky.

„Ne. Já to myslím doopravdy,“ naléhala Debra a její modré oči pojednou žhnuly napětím a vpalovaly se do Corkyiných. „Chci vědět, jak se máš doopravdy?“

„Nijak zvlášť,“ připustila. „Chci říct, je to prostě těžký. Opravdu těžký. Tys tam tu noc byla, Debro. Pro tebe to taky musí bejt těžký.“

Debra nevesele přitakala. „Kimmy a Ronnie si myslí, že jsem divná.“ Pozvedla ruku ke krystalu na svém krku. „Myslí si, že jsem divná, protože jsem se začala tolik zajímat o okultismus. Ale já nemůžu jen tak přejít to, co se stalo.“

Corky se suše zasmála. „Všechny jsme teď nejspíš trochu divný.“

Debra se nesmála. „Říkaly mi, že ti to nemám povídat, ale já musím. Přinutily mě přísahat, že ti to neřeknu, ale mně je to jedno.

Musíš to vědět, Corky.“

Corky přešla k oknu, otočila se a zůstala opřená zády o okenní parapet. „Co musím vědět? Proč jsi tak tajemná, Debro?“

„To zlo je pořád tady,“ svěřila jí otevřeně a pohled jí náhle otupěl, jako by někdo zhasl světlo v jejích očích.

Corky otevřela překvapeně ústa, ale nevydala ani hlásku.

Debra se nepohodlně zavrtěla na pohovce.

Zdálo se, že příšerná, nervy drásající melodie hry Nintendo nahoře ještě zesílila.

„Vždyť jsi tam byla, Debro,“ řekla Corky téměř šeptem. „Vidělas, jak jsem zápasila s ubohou Jennifer. Vidělas, jak z ní zlý duch ústy vystoupil. Jak se vrátil zpátky do rakve Sary Fearové, a tak byl znovu pohřben. Všechno jsi to viděla, Debro.“

Debra přikývla a své vyhaslé oči stále upírala na Corky. „Viděla.

Ale vím, že zlý duch nezemřel, Corky. Nezabilas ho. Věř mi. Je tu pořád.“

„Ale, Debro, třeba…“

Corky nevěděla, co má říci. Kimmy a Ronnie měly pravdu –

Debra se chová podivně. Byla vždycky trochu zamlklá i trochu lhostejná. Avšak jak tu tak seděla vzpřímeně na pohovce s nohama skrčenýma pod sebou, oblečená celá v černém, na bledé tváři strnulý 22

výraz, šel z ní vážně strach.

„Kimmy a Ronnie mi nevěří,“ řekla a sepjala ruce, skoro jako by se chystala k motlitbě. „Já se ale nemýlím, Corky. Zlý duch je pořád tady. Cítím to. Cítím ho tak silně – zrovna teď – přímo tady v domě!“

„Prosím tě, přestaň!“ vykřikla Corky. Odrazila se od okna a šla zpátky k pohovce. Zastavila se těsně před Debrou. „Ty knížky, co čteš, o magii a okultismu –“

„Já je studuju,“ řekla Debra na svou obranu. „Vím, o čem mluvím, Corky.“ Najednou se natáhla a chytila Corky za ruku. „Nikdy jsme nebyly kamarádky. Vím, že jsem na tebe nebo na tvou sestru nikdy nebyla hodná. Ale teď se musíme skamarádit. Musíme jedna druhé důvěřovat.“

Debřina ruka byla rozpálená. Corky se odtáhla.

Debra nechala spadnout ruku zpátky do klína.

Corky se posadila na pohovku vedle ní. „Musíme na to, co se stalo, zapomenout,“ slyšela se říkat.

Debra zamračeně zavrtěla hlavou. „Nemůžeme. Ne, dokud je zlo pořád tady.“

„Asi bys měla o těch věcech přestat číst,“ řekla Corky smířlivě.

„Všechny jsme prodělaly hroznou zkušenost. Teď se ale musíme starat o svůj život. Musíme se k tomu přinutit. Vím, že právě proto chce Kimmy a Ronnie, abych se vrátila do týmu.“

„Ty mě neposloucháš,“ naléhala Debra. „Zlý duch je naživu.

Nezabilas ho, Corky. Nemůžem se v žádném případě starat o svůj život – ne, pokud je tady. Měla bys mi věřit!“

„Máš tak horkou ruku, Debro. Nemáš teplotu?“ zeptala se Corky.

Hovor přerušilo pronikavé hvízdání.

„Ach, ne! Úplně jsem zapomněla na tu horkou čokoládu!“ Corky pospíchala do kuchyně.

„Nech to pískat. Četla jsem o duchách z dávných dob,“ řekla Debra. „ Já –“

„Zůstaň sedět. Potřebujeme se napít něčeho teplýho,“ přerušila ji Corky. „Jsem hned zpátky.“

Vyběhla z pokoje a hlavou se jí honily myšlenky. V uších jí zněla Debřina slova.

Chudák Debra, pomyslela si Corky. Zdá se, že se trápí stejně jako 23

já. Je taková bledá a vypadá tak nervózně a… křehce.

Co jí mám říct? ptala se sama sebe, když vypnula plyn pod čajovou konvicí. Co asi čeká, že řeknu?

Nevěřím, že zlý duch je pořád naživu. Viděla jsem, jak zmizel v zemi.

Viděla jsem to. Všechny jsme to viděly.

Ale co když je to pravda? Co když není pohřben?

Co potom?

Nesnaží se mě Debra jen děsit? napadlo náhle Corky. Neříká mi to všechno jenom proto, aby mě odradila od návratu do týmu?

Ne. Debra věří tomu, co říká. Bylo to zřejmé z výrazu její tváře, z beznadějné hrůzy v očích.

Corky vyndala ze zasklené skříňky dva hrnky a pohlédla ven kuchyňským oknem.

Byla to postava, co spatřila na zadním dvorku? Byl tam venku někdo?

Podívala se znovu a nic neviděla. Musela to být jen má představa, dospěla k závěru. Do každého hrnku nasypala čokoládový prášek a celou dobu přitom nervózně vykukovala oknem ven na tmavý dvorek.

„Hej, Corky?“ volala Debra z obýváku.

„Zůstaň tam!“ křikla na ni Corky. „Už to zrovna zalívám horkou vodou.“

Zvedla konvici ze sporáku a přenášela ji k hrnkům na pultě.

Když ji donesla nad pult, ruka jí náhle vylétla přímo vzhůru.

Aniž chtěla, zdvihla konvici s vařící vodou nad svou levou ruku.

„Jej!“ vyjekla.

Snažila se dát pravou paži dolů. Vší silou tlačila na konvici.

Chtěla ji postavit.

Chtěla ji oddálit od levé ruky.

Paže ji však neposlouchala.

Nedokázala ji ovládat.

Levou rukou přitom nemohla hnout z pultu.

„Co se to děje? Co se mi to stalo?“ Pravá ruka, která držela konvici ve výšce, ji začala naklánět. Níž. Níž.

Z hubice stoupala pára. Pak jí na levou ruku začala stékat vařící 24

voda. „Pomoc! Au!“

Nemohla dát paži dolů, nemohla uhnout rukou před vřelým vodopádem.

„Pomozte mi – prosím!“ křičela.

Vroucí voda se jí Hnula na hřbet ruky tak prudce, že jí postříkala i celou paži.

„Nemůžu přestat! Nemůžu to zastavit!“

Vařící voda jí dál vytékala na kůži.

Pálilo to.

Hrozně to pálilo.

Byla to nesnesitelná bolest.

Nic jiného nevnímala.

25

V.

„Je nahoře u sebe v pokoji,“ řekl Sean Chipovi.

Chip přehodil přes zábradlí svou bundu s iniciálami Shadysideské střední školy a stáhl si dolů rukávy tlustého svetru. „Nevadí, že půjdu nahoru?“ optal se.

Než Sean odpověděl, udělal obrovskou růžovou bublinu. „Ne.

Kimmy je tam taky.“

Chip se zamračil. Pohlédl nad schody. Nechtěl se s Kimmy setkat.

Bylo to dva měsíce, co se s ní rozešel a začal chodit s Bobbi Corcoranovou. Kimmy se však k němu chovala stále odměřeně a pokaždé, když na sebe narazili, měl z toho špatný pocit. Když se míjeli na chodbách ve škole, vždycky se odvrátila a ignorovala ho.

„Už je Corky dobře?“ zeptal se Chip Seana. S nepříjemným střetnutím otálel.

Sean přikývl a přitom si odlepoval z tváří žvýkačku. „Jo, je v pořádku. Akorát se nemůže prát.“

„To je moc špatný,“ usmál se Chip. Rozhodoval se, jestli má jít nahoru nebo ne. „Možná, že přijdu později,“ řekl Seanovi.

„Chipe, to jsi ty?“ zavolal shora hlas Corky.

A jsem v pasti, pomyslel si.

„Ahoj!“ ozval se a prošel kolem Seana na schodiště.

Zastavil se ve dveřích Corkyina pokoje. Seděla na kraji postele se zavázanou rukou na klíně. Kimmy stála u prádelníku se zrcadlem a zapínala si zip u své péřové bundy.

„Jak se vede?“ zeptal se Chip Corky a vyslal k ní široký úsměv.

„O moc líp,“ opětovala Corky úsměv.

Chip přešel pokoj a sehnul se, aby ji letmo políbil na tvář. Po 26

Bobbiině smrti se ti dva spřátelili. Corky zjistila, že je tu konečně někdo, s kým může hovořit o své sestře, o svém zármutku a strachu.

Zanedlouho se stali více než přáteli.

Chip byl vysoký chlapec atletického vzezření s upřímným, sympatickým obličejem. Měl na sobě tlustý vlněný zeleno modře kostkovaný svetr, ve kterém vypadal mohutný a ramenatý. Husté hnědé vlasy měl jako obvykle neučesané.

„Takže ta ruka je už lepší?“ ptal se Corky.

„Mě si nevšímejte. Už odcházím,“ přerušila je Kimmy, hlas jí překypoval hořkostí.

„Ach, nazdar, Kimmy,“ snažil se Chip, aby to znělo přirozeně. K

ní se však neotočil. Nechtěl vidět nelibost na její tváři.

„Díky, žes přišla,“ řekla Corky Kimmy a vstala. „A dík za úkoly.“

„Tak ahoj v pondělí,“ rozloučila se Kimmy. Pohodila svou černou kudrnatou hřívou a vypochodovala z pokoje.

Jakmile byla pryč, Chip udělal krok dopředu, vzal Corky kolem ramen a přitáhl si ji do náručí.

„Au. Dávej pozor. Moje ruka!“ vyjekla.

„Hej, copak to vy dva provádíte?“ ozval se ode dveří čísi hlásek.

Oba se ohlédli a uviděli, jak na ně s rukama v bok podezíravě civí Sean.

„Nic jsme nedělali,“ řekla Corky na obranu.

Sean do ní zabodával zrak. „ Měl jsem pocit, žes říkala, že se nemůžeš prát. S ním ses ale prala.“ Ukázal vyčítavě na Chipa.

„My jsme se neprali,“ smála se Corky. „A teď vystřel.“

„Trhni si nohou,“ zněla Seanova obvyklá odpověď.

„No tak. Vypadni,“ trvala na svém Corky.

Sean stiskl jazyk mezi rty a vydal nechutný zvuk. Další z jeho obvyklých odpovědí. Chip se rozesmál.

Corky ho dloubla loktem do žeber. „Neprovokuj ho,“ vynadala mu. Pohlédla zlobně na bratra. „Tak dělej. Zmiz.“

„No jo,“ našpulil Sean pusu. „Už jdu.“ Vyrazil ven z pokoje, ale ve dveřích se otočil. „Žádný rvačky, jasný?“

Pak se ztratil a Corky slyšela, jak dupe po schodech.

„Je s ním sranda,“ pochechtával se Chip.

„Kdo stojí o srandu?“ řekla Corky odměřeně. Klesla zpátky na 27

okraj postele.

Chip se posadil vedle ní. „Takže ta ruka – je to vážně lepší?“

„Jo. Jenom je ještě pořád pěkně citlivá. Neumíš si představit, jak je těžký se oblíknout jednou rukou!“ nutila se do smíchu. „V pondělí už půjdu do školy,“ řekla mu. „Ten tejden se ale vleče. Je to hrůza.“

Chystal se něco říct, ale na nočním stolku začal vyzvánět telefon.

Corky vyskočila, aby ho zvedla.

„Jé, ahoj. Jo. Můžu ti brnknout pozdějc?“ řekla do sluchátka v pravé ruce. „Zrovna přišel Chip. Tak fajn. Čau.“

Položila sluchátko, mrkla na sebe do zrcadla a zdravou rukou si uhladila blonďaté vlasy.

„Kdo to byl?“ optal se Chip. Ležel na zádech s rukama pod hlavou na prošívané dece.

„Debra,“ odpověděla. „Volá mi teď každý odpoledne. Od tý doby, co jsem si spálila ruku a ona běžela vedle pro naše, se za mě cítí tak nějak odpovědná.“

„Ještě pořád trvá na tom, že ti tu popáleninu způsobil zlej duch?“

ušklíbl se Chip.

Corky přešla k oknu a vyhlédla dolů na zadní dvorek. Podvečerní slunko už zapadlo za stromy a stíny, které se tak vytvořily, se natahovaly přes trávník pokrytý spadlým listím.

„Neposmívej se Debře,“ řekla potichu.

„Tak pardon,“ omluvil se Chip bleskově. „Já jen, že je nějaká divná, ne? Lidi se věčně polejvaj horkou vodou nešťastnou náhodou, Corky. Pravá ruka ti uklouzla. Na levou ruku ti vytekla voda. A –“

„Žádná ruka mi neuklouzla,“ řekla Corky rázně. „To nebyla nehoda, Chipe.“ Rozhodla se, že mu musí povědět, co se doopravdy stalo.

Chip se posadil. Na tváři se mu zračilo překvapení.

„Tím chceš říct, že jí věříš?“ hlas mu přeskočil o několik oktáv.

„Nemusím věřit jí,“ odvětila ostře a upřeně ho pozorovala. „Byla jsem přece při tom. Vím, co se přihodilo. Cítila jsem to zlo, Chipe, cítila jsem, jak mě ochromuje. Zlý duch tam byl. Přinutil mě, abych se opařila. Držel mi ruku a přinutil mě k tomu!“

„Dobře, dobře. Promiň,“ drmolil Chip. Nerad se s ní hádal. Téměř vždycky se stáhl nebo změnil téma. „Ten chlapík, co ti naháněl 28

hrůzu, se už neukázal?“ zeptal se. „Ten s těma šedejma očima?“

„Není po něm ani památky,“ odpověděla. Zavrtěla rozhořčeně hlavou. „Kimmy a Ronnie si myslí, že jsem si ho vymyslela.

Pokaždý, když jsem jim ho chtěla ukázat, zmizel. Pffff.“ Luskla prsty.

„Divná věc,“ ozval se Chip. Nevěděl, co říct. „Takže ty –“

„Nikdy jsem ti to neřekla. Mluvila jsem s psychiatrem,“ přerušila ho Corky. Šla zpátky k posteli a posadila se vedle něj.

„Co?“

„V nemocnici,“ pokračovala, „když jsem vyprávěla doktorům na pohotovosti, jak jsem si spálila ruku, zavolali psychiatra. Nejspíš si mysleli, že jsem si to udělala schválně.“ Zakoulela očima.

Pak se zatvářila zamyšleně. Začala mluvit a přitom neobvázanou rukou uhlazovala deku.

„Byl to mladej chlápek. Fakt hodnej. Jmenoval se doktor Sterne.

Krátce k němu chodila taky Mayra Barnesová.“

Chipa to překvapilo. „Mayra Barnesová? Na co by ho ona potřebovala? Vždyť je to nejnormálnější člověk na Shadysidu!“

„Vykládala mi, že před pár lety začala bejt zničehonic náměsíčná,“ svěřila mu Corky. „Tenhle doktor Sterne jí moc pomohl.“

„Tak co ti teda řekl?“ vyptával se Chip. „Řeklas mu o zlým duchovi?“

Corky uhnula očima před Chipovým pohledem. „No, vlastně…

ne.“

„Proč?“

„Prostě jsem to s ním nechtěla rozebírat,“ přiznala se. „Chci říct, že jsem na to nebyla připravená. Nechtěla jsem, aby si myslel, že jsem se úplně zbláznila. Vyprávěla jsem mu o Bobbiině smrti a vůbec –“

„A co na to říkal?“ dožadoval se Chip.

„Že bych se měla pokusit vrátit se k normálnímu režimu. Povídal, že jsem toho hodně prodělala, ale že se musím přestat zabývat minulostí. Že se musím snažit, aby se můj život vrátil do normálních kolejí.“ Vzala Chipa za ruku a stiskla ji. „Měl opravdu pochopení.“

„Co je to normální režim?“ chtěl vědět Chip. „Myslíš jako chodit 29

brzo spát, brzo vstávat a tak?“

„Nedělej ze sebe hlupáka. Myslel tím, že bych se měla snažit dělat věci tak jako předtím – předtím, než Bobbi umřela a ten zlej duch…“

Hlas se jí vytratil. „Chci říct, že uvažuj u o tom vrátit se zpátky do týmu fanynek.“

„No, výborně!“ zvolal Chip s nefalšovaným nadšením.

„Víš, myslela jsem si, že bych to zkusila,“ řekla Corky a její ruka stále spočívala na jeho. „Kimmy a Ronnie na mě tak naléhaly, takže…“

„To je skvělý,“ tiskl jí Chip ruku. „Skvělý.“

„Chystám se tam vrátit ze dvou důvodů,“ Corkyin hlas se změnil v šepot, tvář měla zamyšlenou. „Budu se muset vyrovnat s tím, že už se mnou není Bobbi. Tím, že se vrátím do týmu, budu mít co dělat a o čem přemýšlet.“

„A co ten druhý důvod?“ zeptal se Chip.

„Musím najít zlého ducha,“ zadívala se mu pevně do očí. „To zlo je zpátky. Muselo se vtělit do někoho dalšího. Možná do někoho, koho znám.“

„Co? Jak to, že jsi si tak jistá?“ divil se Chip.

„Protože byl tuhle v noci přímo u nás v domě,“ špitla Corky s pohledem upřeným do země. „Najdu ho dřív, než znovu zabije.“

Chip ji zamyšleně pozoroval, ale neřekl nic.

Zvedla k němu oči. „Mám k tobě jednu prosbu. Velkou prosbu,“

řekla váhavě.

„Ano?“ podíval se na ni obezřele Chip. „Jakou?“

„Půjdeš se mnou dneska po večeři na hřbitov?“ poprosila ho tiše.

„Huh?“ Projel si rukou hustými, neučesanými vlasy.

„Pojď se mnou. Chci jít k Bobbiinu hrobu. Ještě jednou. Slíbila jsem si, že už tam nebudu chodit tak často. Chci jen Bobbi povědět o svém rozhodnutí. O tom, že se vrátím do týmu fanynek.“

Chip si povzdechl. „To není dobrej nápad,“ řekl mírně.

Corky mu stiskla ruku. „No tak, Chipe.“

„To vážně není dobrej nápad, Corky,“ rozhorlil se. „Říkalas, že ten cvokař chce, aby ses vrátila k normálnímu režimu. To tvoje věčný chození na hřbitov rozhodně normální není. Myslím, že bys tam jít neměla.“

30

Nahnula se a přitiskla svoji tvář k jeho. „No tak,“ žadonila tiše.

„Naposledy. Slibuju.“

Dál se k němu tiskla. Otočil se k ní. Něžně ho políbila. Dlouze.

Prosebně.

Když se nakonec od něj odpoutala, uviděla, že mu tvář roztála.

„Dobře, dobře. Půjdu tam večer s tebou.“ A pak dodal. „Podle mě tam žádný zlo není. Tak co by se mohlo stát?“

Na to, že byl začátek prosince, byla teplá noc. Obloha, černá jako uhel, byla poseta tisíci drobných hvězd. Velikánský měsíc v úplňku zaléval fearstreetský hřbitov jasným světlem.

Vzhledem k tomu, že hřbitov byl jen kousek za vedlejším blokem, šli Corky s Chipem pěšky. Chip nesl baterku pro případ, že by nestačil svit měsíce. Při chůzi s ní pohupoval.

Corky se ho vyptávala na první přípravný basketbalový zápas o minulé sobotě. Vyprávěl jí, jak několikrát za sebou odrovnal středního útočníka protihráčů, ačkoliv byl na hřišti nejmenší! Ona vykládala jemu, jak Sean těsně před večeří hodil do bramborové kaše zelené potravinářské barvivo.

Ani jeden z nich nemluvil o tom, co se chystají dělat a kam mají namířeno. Bylo to, jako by předstírali, že jsou na příjemné procházce a ne, Zejdou na hřbitov, aby Corky mohla hovořit ke své mrtvé sestře, na kterou nemůže přestat myslet.

Opustili chodník a procházeli starou částí hřbitova. Míjeli řady nízkých, pokřivených náhrobků, které v sedavé měsíční záři vrhaly zubaté stíny. Chipova baterka vysílala kužel světla do vysoké trávy, kterou měli před sebou.

Ve světle se náhle objevily čísi oči. Corky se zastavila a popadla Chipa za ruku. Zpoza mramorového náhrobního kamene plaše vyklouzla vychrtlá bílá kočka. Varovně zamňoukala a pak pelášila pryč, až zmizela ve tmě.

Corky se tiskla k Chipově paži a vedla ho vzhůru do svahu směrem k novějším hrobům na rozlehlé travnaté ploše ohraničené nízkými stromky. „Tudy. Už tam skoro jsme,“ zašeptala.

Chip se náhle zarazil.

Zastavila se a sledovala směr jeho pohledu. Svítil baterkou na 31

nápis na náhrobku. Jeho zářivá bělost prozrazovala, že je nový.

Byl to hrob Jennifer Dalyové.

Corky vzdychla a zatahala Chipa za rukáv svetru. Pokaždé, když míjela tenhle hrob, mysl jí zaplavily hrůzostrašné vzpomínky.

Nechtěla, aby se to stalo i teď. Nechtěla myslet na ubohou Jennifer nebo na zlého ducha, který do ní vstoupil.

Chtěla povědět Bobbi o svém rozhodnutí a pak hřbitov opustit.

Nechat tu všechnu prožitou hrůzu i vzpomínky.

Nebo se o to alespoň pokusit.

Z ulice zaslechla nějaký zvuk a otočila se. Byl to jen projíždějící vůz.

Když se ohlédla dolů směrem ke staré části hřbitova, její oči zachytily nakloněný, sto let starý náhrobek, osvícený měsíční září.

Corky ho znala velmi dobře. Obklopen čtyřmi dalšími hroby, poničený dlouhým časem a povětrnostními vlivy, tu tiše stál náhrobní kámen Sary Fearové.

Právě nad jejím hrobem Corky oné strašlivé noci bojovala se zlým duchem. Zápasila s ním nad otevřeným hrobem a zvítězila – a když vyšel z těla Jennifer Dalyové, poslala ho navždy zpět do hrobu.

Nebo si to aspoň myslela.

Zlo však v hrobě nezůstalo.

Bylo tu zpátky.

Kdesi.

Corky se roztřásla. Nechci o tom teď přemýšlet. Nechci. Nechci.

Nechci.

„Tudy,“ řekla, otočila se a rázovala za svým původním cílem vzhůru k sestřině obdélníkovému náhrobku. Zbytky květin, které sem Corky přinesla před týdnem, ležely seschlé u

paty náhrobního

kamene.

Najednou jí bylo chladno, strčila si ruce hluboko do kapes větrovky a obrátila se na Chipa. Pár metrů od ní se s rukama zkříženýma na prsou opíral o strom a díval se do nebe.

Asi mi dává trochu času, pomyslela si Corky.

Otočila se tváří k sestřině náhrobku. „To jsem já, Bobbi,“ řekla tiše. „Nějakou dobu sem nebudu chodit. Přinejmenším se budu snažit sem nechodit. Potřebuju zase začít normálně žít. Vím, že bys to tak 32

chtěla.“

Odmlčela se, pohlédla na Chipa, který pořád zíral na oblohu, zhluboka se nadechla a pokračovala. „Chci ti jen říct své rozhodnutí.

Doufám, že je správné. Rozhodla jsem se, že se vrátím zpátky do týmu fanynek. Víš, Bobbi –“

Corky se zarazila. Zaslechla nějaký zvuk. Otočila se a podívala se dolů po svahu.

Zalapala po dechu. Ztuhla.

Třeštila oči hrůzou na to, jak z hrobu Sary Fearové vylézá ženská postava a vznáší se nad zem.

33

VI.

V mlžném oparu se žena zhmotňovala. Corky přitom zápasila s hlasivkami. Konečně se jí podařilo zavolat na Chipa.

Spustil ruce a vyděšeně se na ni otočil. Corky ukázala prstem.

Vidí Chip tu ženu také? Nebo má zase vidiny?

Corky náhle zaplavil strach. Copak ztrácí rozum dočista?

Skutečně viděla tu ženu vylézat z hrobu Sary Fearové?

„Hej!“ vykřikl Chip. Viděl tu ženu také.

Corky si uvědomila, že tají dech. Hlasitě vydechla.

„Nazdar!“ zavolala na ně žena.

Chip k ní scházel dolů a kužel světla z jeho baterky jí přelétl přes tvář. Corky viděla, že je mladá a celkem nenápadná. Měla rovné černé vlasy, které jí spadaly přes zvednutý límec nepromokavého kabátu.

Zvedla ruce a zaclonila si oči proti světlu. „Vy jste mě ale vystrašili,“ zvolala. „Nevěděla jsem, že je tu ještě někdo jiný.“

Chip sklonil světlo k zemi a zastavil se, aby ho Corky mohla dohonit. Váhavě ho následovala.

„Vy jste nás taky vyděsila,“ řekl, když s Corky došli k mladé ženě.

„Myslela jsem si, že jste snad duch,“ snažila se to Corky zlehčit.

Mladá žena se nezasmála. „Dělám kopii náhrobního kamene,“

řekla. Měla chraplavý hlas, který na to, jak vypadala, zněl staře. „Vy dva jste sem přišli, abyste byli sami?“

Nečekala na odpověď, klekla si před náhrobkem Sary Fearové a pak se položila na břicho, aby mohla pracovat.

„Och!“ neudržela se Corky a vyjekla. Ta mladá žena ležela na 34

přesně stejném místě hrobu, kde zemřela Jennifer Dalyová.

Přestaň! Přestaň! Přestaň! okřikla se v duchu Corky. Přestaň na to myslet!

Ale jak by se jí to mohlo nepřipomenout, když ta mladá žena ležela přesně na tom místě?

„Co to děláte?“ zeptala se nahlas ve snaze zahnat hrůzné vzpomínky.

„Už jsem vám to řekla

– dělám kopie některých náhrobků,“

odpověděla žena a přitom přejížděla rychle černou křídou po tenkém archu papíru, který přiložila na náhrobní kámen. „Na tomhle hřbitově je jich pár úplně nádherných. A některé jsou skutečně unikátní.

Myslím, že mnohé toho hodně vypovídají o své době.“

Rychle práci dokončila, pak se postavila a prohlížela si výsledek.

Zjevně spokojená srolovala papír a usmála se na Corky. „Jsem docela ráda, že tu nejsem sama,“ řekla vesele. „Tenhle hřbitov má úžasnou pověst.“

„Já vím,“ řekla Corky hořce.

„Jak můžete pracovat po tmě?“ ptal se Chip a ukázal na srolovaný papír, který držela v ruce.

„Většinu toho dělám podle hmatu a mám taky baterku a samozřejmě měsíc.“

Chip se chtěl ptát dál, ale neudělal to.

„V rámci postgraduálu zkoumám historii Shadysidu.“ Napřáhla ruku k Chipovi. „Jsem Sarah Beth Plummerová.“

Chip a Corky si s ní potřásli rukou a představili se.

Vypadá docela sympaticky, pomyslela si Corky. Na ten její stařenkovský hlas s mladým obličejem se dá zvyknout. Hádala, že Saře Beth bude něco přes dvacet.

„Víte něco o

Saře Fearové?“ zeptala se Corky s pohledem

upřeným na náhrobní kámen před sebou.

Zdálo se, že ji ta otázka překvapila. Přimhouřila oči a zakroutila hlavou. „Moc ne. Něco jsem si o ní přečetla. Většinou ve starých novinách. Vím, že ji stihl prazvláštní, tajemný osud.“

„Vážně?“ zeptala se Corky s nefalšovaným zájmem. Hlas jí poskočil o několik oktáv. „Co se jí stalo?“

Sarah Beth si přitáhla límec pláště těsněji. Otřásla se. „Pořádně se 35

ochladilo, nemyslíte?“ řekla a pohlédla k silnici. Pak dodala:

„Opravdu se zajímáte o Saru Fearovou?“

„Ano,“ vyhrkla Corky. „Je to… je to dlouhá historie, ale moc mě to zajímá.“ Vyslala na Chipa naléhavý pohled prosící o podporu.

„No… mě taky,“ řekl poslušně Chip a položil Corky ruku na rameno.

„Dobrá, na Hawthorne je malá restaurace,“ řekla Sarah Beth a zapnula si kabát až ke krku. „J3á se tam dojít pěšky. Jmenuje se to U

Almy. Je to taková studentská hospůdka.“

„Vím, kde to je,“ ozval se Chip. „Je to kousek odsud.“

„Jestli chcete,“ pokračovala Sarah Beth, „můžeme tam zajít a dát si něco teplýho k pití. A já vám povím všechno, co vím o Saře Fearové.“

„Výborně,“ řekl Chip a mrkl na Corky.

„Prima,“ souhlasila.

Corky bleskla hlavou představa Sary Beth, jak vylézá z hrobu Sary Fearové. Zarazila se.

Byla to jen vidina, řekla si v duchu. Zrovna tak, jako se mi zdálo, že ze země vylézá Bobbi.

Sarah Beth vypadala přátelsky a zajímavě.

Corky se naposledy podívala nahoru k Bobbiinu náhrobku, pak se otočila a šla za Chipem a Sarah Beth k silnici.

K restauraci na rohu Hawthorne a Old Mill Road to pěšky trvalo jen pár minut. „Vidíte támhleten dům?“ ukázala Sarah Beth na malý domek z červených cihel přes ulici. „Tak tam bydlím. Není to sice zámek, ale je útulný.“

Hospůdka U Almy byla také malá a útulná. Podél pravé zdi byl dlouhý pult. Protější zeď lemovala řada boxů obložených červenými vinylovými deskami. Bylo to tu cítit silnou kávou a smaženou cibulkou.

V boxu blízko vchodu se hlasitě smáli čtyři mladíci, bouchali do stolu a chřestili příbory. Jedinými dalšími zákazníky byli dva bělovlasí muži, kteří u pultu popíjeli černou kávu.

Sarah Beth vklouzla až do posledního boxu vzadu. Corky s Chipem se usadili naproti ní. Sarah Beth si objednala čaj a Corky 36

požádala o horkou čokoládu. Chip si poručil colu s ledem a čokoládovou zmrzlinu. „Mám na to děsnou chuť,“ krčil širokými rameny, když na něj obě vytřeštily oči.

Konverzace zprvu vázla. Corky se začala divit, proč souhlasila jít někam s úplně cizím člověkem. Sarah Beth se zdála sympatická, ale Corky měla přece jen nepříjemný pocit, podezření, které se nedalo vyslovit.

„Proč musíte dělat kopie těch náhrobků v noci?“ zeptala se Sarah Beth.

Znovu přimhouřila oči, jako by ji ta otázka rozladila. „No, dělám to prostě na poslední chvíli, jako obvykle,“ řekla a zamíchala si čaj.

„Úkol má být hotový zítra ráno, takže jsem to samozřejmě nechala až na nejzazší možnou dobu.“

Zdálo se to jako naprosto rozumné vysvětlení. Avšak Corky to neznělo moc přesvědčivě.

„Jé! Promiň.“ Chip upustil lžičku od zmrzliny na židli. Sehnul se, že ji sebere, a nerad vrazil Corky do ruky.

Vykřikla bolestí, Sarah Beth se lekla.

„Moje ruka. Já… hm… opařila jsem si ji,“ vysvětlovala a zvedla zavázanou ruku nahoru.

Sarah Beth na ni nepřestávala zírat. Na děsivý okamžik měla Corky dojem, že ona ví, jak se spálila.

To však bylo pochopitelně nemožné.

Přestaň být tak podezíravá, hubovala sama sebe.

„Povídejte nám, prosím, o Saře Fearové,“ připomněla Saře Beth.

„Vážně mě to zajímá.“

Sarah Beth si pořádně lokla čaje, pak hrnek postavila na stůl.

Sáhla pro hliníkový dávkovač cukru. „Dobře, řeknu vám tedy pár věcí, které se mi podařilo zjistit,“ souhlasila a nasypala si do čaje odměřenou dávku cukru.

„Moc dostupných informací o ní není. Je dost zvláštní, že se mi podařilo dozvědět se toho mnohem víc o její smrti než o jejím životě.

Provdala se za vnuka Simona Feara, záhadného muže, který se přistěhoval do Shadysidu a vystavěl hluboko v lesích obrovské sídlo, daleko od ostatních, v –“

„To je ta stará vyhořelá troska domu naproti hřbitovu,“ přerušil ji 37

Chip, který horlivě nabíral z vysoké sklenice zmrzlinu.

„Když Simon budoval svoje sídlo, hřbitov tu nebyl,“ řekla na to Sarah Beth. „Nějakou dobu tady bydlel úplně sám. Pak v tom místě postavili mlýn. Brzy poté město vystavělo skrz lesy silnici, přímo kolem Fearova sídla. A dali jí jméno Fear Street.“

„Jů, to jsem nikdy nevěděla,“ zvolala Corky fascinovaně. „Naše rodina je tu nová. Přestěhovali jsme se sem letos na podzim z Missouri. Vy bydlíte v Shadysidu už dlouho? Proto se tolik o to město zajímáte?“

Sarah Beth si lokla čaje a přitom se zadívala přes boxy do okna v průčelí restaurace. „Bydlím tu pořád,“ odpověděla stroze.

Copak jsem moc dotěrná? dumala Corky. Proto je najednou tak odměřená?

„Jak jsem řekla Sarah Fearová si vzala za muže Simonova vnuka.

Žila se svým manželem ve velkém domě blízko Simonová zámku, u Fearova jezera.“

„To je to malé jezero s ostrůvkem uprostřed,“ vysvětloval Chip Corky. „Je vzadu v lese, nedaleko od vašeho domu.“

„Už jsem se o tom zmínila, o životě Sary Fearové se toho moc neví,“ pokračovala Sarah Beth a přitom v dlouhých štíhlých prstech převalovala cukřenku. „Manžel jí zemřel na zápal plic už dva roky po svatbě. Podle zpráv z tehdejších novin jí zanechal slušné bohatství. Měla i služebnictvo. Její dům byl pořád plný lidí. Po smrti manžela se k ní nastěhovali její dva bratři a totéž udělalo i několik bratranců a sestřenic.

Přestože byla bohatá, ve společenských rubrikách novin o ní nebyla ani zmínka. Nejsou ani žádné zprávy o tom, že by vykonávala nějakou dobročinnou práci, tak jak to boháči často dělají.“

„Víc osobních údajů jsem o ní nezjistila,“ mluvila dál Sarah Beth.

„Ani nevím, jestli se znovu provdala. V zápisech Fearovy rodiny se o tom nic nepíše, jak jsem se dívala. Ze svého života samozřejmě moc neměla, protože nežila dlouho.“

„Taky umřela mladá?“ udiveně se ptala Corky.

„Hodně mladá,“ odvětila Sarah Beth zachmuřeně. „Ještě jí nebylo třicet. Sarah zemřela v roce 1899. Celé to bylo velmi tajemné. Jachta Fearových ztroskotala na Fearové jezeře – bez jediného zřejmého 38

důvodu. Byl klidný, slunečný, letní den. Jezero bylo hladké jako zrcadlo. Na vodě nebyly žádné jiné lodě.

Nicméně se loď převrhla. Všichni, kdo byli na palubě, se utopili.

Sarah Fearová, její bratr, její neteř a synovec a sluha.“

„No nazdar!“ vydechl Chip a kroutil hlavou.

Corky upřeně hleděla na Saru Beth a soustředěně naslouchala jejímu vyprávění. Tak to tedy vysvětluje ty čtyři hroby kolem hrobu Sary Fearové, pomyslela si. Bratrův, neteřin, synovcův a sluhův.

„Všichni se utopili,“ řekla znovu Sarah Beth. Mluvila tiše nakloněná přes stůl. „Na dohled od pobřeží. Nanejvýš tak pět, deset minut plavání.“

Sarah Beth si lokla čaje, pak si olízla bledé rty. „Nikdo neví, proč se loď převrhla, nikdo neví, proč se všichni utopili. Je to všechno záhada.“

Corky zírala do svého hrnku horké čokolády a usilovně přemýšlela, chraplavý hlas Sarah Beth jí stále zněl v uších.

Byl to zlý duch, pomyslela si Corky. Za to neštěstí musel být zodpovědný zlý duch.

Měla chuť povědět Saře Beth o té zlé síle, ale bylo už pozdě.

Bolela ji ruka a najednou se cítila unavená. Kromě toho si uvědomila, že té mladé ženě doopravdy plně nedůvěřuje. Neznala ji natolik, aby se jí mohla svěřit.

„Je toho víc,“ ozvala se náhle Sarah Beth. Corky spatřila, jak se na ni upřeně dívá, jako by se snažila číst jí myšlenky. „Po smrti Sary Fearové se objevily různé historky – o tom, že ona a sluha, který se utopil, byli milenci. Historky o tom, že Sarah a ten sluha byli viděni, jak se procházejí po Shadysidu, v lesích za jejím domem a dokonce i po městě – dlouho po své smrti.

To víte,“ ušklíbla se Sarah Beth, „obyčejná duchařina, kvůli které je Fearova rodina tak proslulá.“

Její názor Corky překvapil. „Vy tomu nevěříte?“ divila se Corky.

Sarah Beth se zasmála. Úsměv se jí na rtech formoval pomalu.

„Mně to všechno připadá trochu legrační,“ odpověděla a upřela své tmavé oči na Corky, jako by se pokoušela odhadnout její reakci.

Legrační? pomyslela si Corky. Pět lidí se utopilo. Jejich loď bezdůvodně ztroskotala na klidném jezeře. Taková hrozná tragedie.

39

A Sarah Beth si myslí, že to je trochu legrační!

Corky si naposledy lokla horké čokolády. „Už je strašně pozdě.

Máma už má asi strach. Neřekla jsem jí, že budu pryč takhle dlouho.“ Dloubla do Chipa, aby se hnul.

„Bylo fajn, že jsme se setkali,“ řekl Chip Saře Beth. Vyklouzl z boxu a natáhl se pro Corkyinu bundu, která visela na háčku na zdi.

„Ráda jsem si s vámi popovídala,“ řekla Sarah Beth a dívala se Corky do očí. „Na hřbitově se normálně nepotkávám s takovými příjemnými lidmi.“

„Už taky půjdete?“ zeptala se Corky. Vstala a dovolila Chipovi, aby jí pomohl obléknout bundu.

„Asi zůstanu a dám si ještě jeden čaj,“ odpověděla. „Bydlím blízko. Mám to pěšky jenom kousek.“

Popřáli si dobrou noc a Chip a Corky odcházeli úzkou uličkou kolem pultu, kde stále seděli dva bělovlasí muži a hrbili se nad šálky s kávou. Pak vyšli ven ze dveří.

„Je prima,“ ozval se Chip a pohlédl na měsíc, který teď bledě zářil vysoko na černé obloze.

„Celkem jo,“ neprojevila nadšení Corky. „Ale je na ní něco divnýho, nezdá se ti?“

„Divnýho?“ vrtěl hlavou Chip. „Jenom ten hlas.“

Corky se zadívala oknem restaurace dovnitř k zadnímu boxu.

Spatřila Saru Beth, jak sedí sama proti zdi, štíhlé ruce sevřené kolem bílého hrnku s čajem.

K jejímu údivu měla na tváři ten nejpodivnější úsměv.

To není přívětivý úsměv, uvědomila si Corky.

Je krutý.

I na tu dálku přes zamlžené sklo Corky mohla spatřit v jejích tmavých očích záblesk, neklamný záblesk zla.

40

VII.

V pondělí po vyučování Corky váhavě postávala za dveřmi do tělocvičny. Za nimi se ozývaly výkřiky a hromobití tenisek dunících do dřevěných podlahových prken. Musí tam mít trénink basketbalové družstvo, říkala si.

Zhluboka se nadechla, zavřela oči, v duchu se pomodlila a otevřela lítací dveře. Jako na povel se rozezněly hlasy fanynek:

„Hej, ty!

Ano, ty!

Měl by ses rychle připravit!

My nedáme se porazit!

Náš tým je silný, my vytrváme,

už teď na vrchol dosáhneme!

Tygři se na lov chystají.

Poslyš, jak řvou, až dech se tají!

Uši si zacpi raději,

vždyť stejně nemáš naději!“

Pokřik zakončily nadšeným skandováním a každá z pěti děvčat předvedla roznožku s výskokem. Jakmile se všechny naráz odrazily, nohy jim vystřelily vzhůru.

„Dobře. Dobře,“ zavolala na ně trenérka slečna Greenová s obvyklou zdrženlivostí. Stála s rukama v bok a tvářila se zamyšleně.

Slečna Greenová byla podsaditá žena s kudrnatými, hnědými vlasy a celkem nenápadným obličejem. Měla chraptivý hlas, jako by 41

neustále trpěla zánětem hrtanu.

„Zkuste to znovu,“ vyzvala je, „a tentokrát vyskočte výš. A pořádně artikulujte. Chci slyšet souhlásky, holky! Nechystáme se na olympiádu v mumlání.“

Na druhé straně tělocvičny zapískal trenér Swenson. Pronikavý zvuk píšťalky se odrazil od kachlíčkových zdí. Corky se dívala, jak se basketbalisté staví do zóny k nácviku obrany.

Obrátila pozornost zpět k fanynkám, které se chystaly začít znovu s pokřikem. Jak si Corky jednu po druhé prohlížela, zaplavil ji proud vzpomínek a ona zůstala stát u dveří jako přimražená.

Byla tu Kimmy, kapitánka, kulatý obličej měla jako obvykle celý růžový, černé zkadeřené vlasy jí na hlavě poskakovaly, jak dychtivě klusala na místo a kontrolovala, jestli se ostatní dívky postavily správně do řady.

Vedle ní stála pihovatá rusovlasá Ronnie, která v šedých teplákových šortkách a bílém tričku bez rukávů vypadala jako děcko.

Zrovna něco šeptala Debře.

Debra se pomalu rozesmála, chladné modré oči se jí rozzářily.

Vedle ní se živě bavily dvě nejlepší kamarádky Megan Carmanová a Heather Diehlová, které byly spolu snad pořád.

Kimmy pískla a nacvičený pokřik začal.

Corky je pozorovala, jak provádějí znovu celé číslo. Tentokrát byl pokřik srozumitelný a roznožky vyšší. Ronnie vyskočila příliš brzo a dopadla neobratně, ale všechny ostatní zacvičily přesně.

Když skončily, Kimmy si všimla Corky. Přiklusala k ní. „Ahoj!

Tak jsi přišla!“

„Jo. Jsem tady,“ usmála se Corky. „Ta sestava vypadá báječně!“

Udělala pár kroků ode dveří.

Doskákal k nim basketbalový míč. Kimmy ho zachytila a hodila zpátky Garymu Brandtovi, který na ni mával na druhé straně tělocvičny.

„Ráda tě vidím, Corky. Scházelas nám,“ přidala se ke Kimmy slečna Greenová. Otočila se k ostatním. „Hele, podívejte, kdo je tu!“

„Vrátíš se zpátky?“ ptala se Heather, když se děvčata seběhla kolem Corky. Všechny najednou se jí začaly vyptávat.

„Dejte jí pokoj!“ vykřikla se smíchem Kimmy. Corky pošeptala: 42

„Hele, jsi snad nějaká hvězda nebo co?“

„Když se Corky vrátila, můžeme dělat diamantovou pyramidu,“

řekla nadšeně Megan. „Víš tu, co jste nám s Bobbi ukazovaly.“

Začervenala se a okamžitě litovala toho, že se o Bobbi zmiňovala.

„Můžeme to zkusit,“ řekla honem Corky, když viděla, jak se Megan cítí nepříjemně. Usmála se na ni. „Ale bude mi chvíli trvat, než se dostanu do formy.“ Poplácala se po břiše. „Hotový blátíčko.

Navíc mám pocit, že jsem těžkopádná jako pytel brambor.“

„Vypadáš skvěle!“ rozplývala se Kimmy. Ostatní hned souhlasily.

To je slečna Greenová navedla, aby mi dodaly odvahu?

podivovala se najednou Corky. Nebo jsou opravdu rády, že jsem se k nim vrátila?

Jen Debra nevypadala nadšeně. Když si šla Corky odložit ke zdi svůj batůžek, uviděla, že jde za ní.

„Už to zase cítím,“ pošeptala jí.

„Co?“ Corky opřela batůžek o zeď do řady vedle ostatních a otočila se na Debru.

„Zrovna teď to cítím,“ šeptala Debra a upírala své pronikavě modré oči na Corky. Nervózně si pohrávala s krystalem, který nosila na krku.

„Co cítíš?“ optala se Corky podrážděně. Byla dost nesvá kvůli návratu do týmu. Neměla zapotřebí, aby se ještě k tomu Debra chovala tak tajemně.

„Zlýho ducha,“ zašeptala Debra a pokukovala po ostatních fanynkách, které začaly s nácvikem přemetů.

„Debro –“ spustila Corky.

„Nechci tě strašit,“ přerušila ji ostře Debra. „Ale já těmhle věcem rozumím. Vím, že to zlo je tady. V tělocvičně. Cítím to.“ Sevřela krystal v dlani takovou silou, až jí zbělela ruka.

Corky se obrátila k ostatním dívkám. „Promluvíme si o tom později,“ řekla.

„No dobře.“ Debra vypadala dotčeně. „Jen jsem si myslela, že bys to měla vědět.“

Kimmy zapískala. Corky uviděla slečnu Greenovou stát před prosklenou kanceláří v rohu tělocvičny. Pozorovala je s prapodivným výrazem na tváři.

43

„Corky, tak pojď!“ zavolala Kimmy. Otočila se k ostatním a odhodila si vlasy z očí. „Budeme ještě trochu trénovat přemety. A taky zkusíme ten pokřik, takže se Corky k nám může přidat. Umíš to, viď Corky?“

Zavrtěla hlavou. „Moc ne. Jen jsem vás to viděla dvakrát předvádět. Zkusím se k vám připojit.“

„Fajn,“ usmála se na ni Kimmy vřele. „Je to úplně jednoduchý, opravdu. Zkus to.“ Pokynula jí, aby se zařadila.

Corky se postavila na konec řady vedle Heather a přitom cítila, jak jí bije srdce. „Vždyť o nic nejde,“ řekla si nahlas.

Heather ji povzbudivě plácla po rameni. „Stačí, když se budeš dívat na mě,“ vybídla ji se smíchem. „A můžeš si bejt jistá, že to zkazíš!“

Obě vybuchly smíchy.

Všechny jsou na mě tak hodné, pomyslela si s radostí. Pak se jí však úsměv rychle vytratil.

Všechny jsou tak hodné. Je těžké uvěřit, že v jedné z těch holek se možná skrývá zlý duch.

„Takže připraveny?“ Kimmy vykročila dopředu, aby přehlédla řadu, pak se zařadila zpátky na místo. „Na tři. Jedna. Dva. Tři.“

„Hej, ty!“ začal pokřik provázený dvěma, ostrými tlesknutími.

„Ano, ty!“ Dup, dup.

Corky vyrážela hlasité slova a sledovala Heather, aby se dostala do rytmu.

Myslím, že to půjde, pomyslela si. A pak se ozval jekot.

Nějaké děvče ječelo hrůzou, Masitě a děsivě. Bylo to tak blízko, jako by to Corky vycházelo přímo z hlavy.

Hlasy fanynek pomalu umlkaly, protože ten příšerný zvuk všechno přehlušil.

Corky si zakryla uši rukama, ale vřískot pokračoval.

„Pomozte jí! Pomozte tý holce někdo!“ vykřikla a zavřela oči, aby už nemusela poslouchat ty hrůzostrašné skřeky.

Když otevřela oči, uviděla, že dívky zmlkly a naprosto zmateně na ni zírají.

44

VIII.

„Corky, je ti něco?“ přiběhla k ní Kimmy.

Jakmile pokřik skončil, přestalo i ječení. Corky usilovně zamžikala očima, srdce jí prudce bušilo. Zatočila se jí hlava. Přestože vřískání utichlo, v mysli jí stále zněla jeho ozvěna a odmítala zmlknout.

Kimmy j i jemně vzala za ramena. „Co se stalo? Jsi v pořádku?“

Corky očima přejížděla z jednoho zděšeného obličeje na druhý.

„Vy jste neslyšely to ječení?“ ptala se Corky.

Heather s Megan zavrtěly hlavami a podívaly se jedna na druhou.

Debra na Corky upřeně hleděla. Ronnie klopila oči. Než začaly s pokřikem, zmizela slečna Greenová ve své kanceláři.

„Nic jsme neslyšely,“ řekla Kimmy mírně. „Chceš sejít posadit?“

„Ne,“ zavrtěla Corky hlavou a nutila se do úsměvu.

„Asi se mi to jen zdálo.“

„Vážně. Sedni si a seber se,“ naléhala Kimmy a pokynula k lavičkám u zdi tělocvičny.

„Ne. Začnem znovu,“ trvala na svém Corky.

Debra si nahmatala svůj krystal a sevřela ho v dlani. Když si všimla, že se na ni Corky dívá, zastrčila ho zpátky pod tričko.

„No fakt,“ tvrdila si Corky a stoupla si do řady. „Chci to zkusit znovu.“

Kimmy šla váhavě na druhý konec řady. Ronnie se jí na něco zeptala. Pokrčila jen rameny. Ostatní dívky se vrátily na svá místa.

Udělám to, povzbudila se v duchu Corky. Určitě se mi to povede.

Ohnula se, protáhla si nohy a čekala na odpočítávání. Tentokrát to zvládnu.

45

Avšak jakmile se ozval pokřik, vrátil se i děsivý jekot.

Znovu. A znovu. Hlas vystrašené, hrozně trýzněné dívky.

Pronikavé kvílení – jako by šlo o život. Corky uvnitř v hlavě.

„Ne! Prosím, prosím!“ zasténala Corky, zacpala si uši a klesla na kolena.

Pokřik ustal. Ječení rovněž.

Kimmy se sehnula, vzala Corky za ruku a jemně jí pomohla vstát.

„Co se děje, Corky?“

„To ječení. Slyšela jsem ho zase,“ podařilo se jí vyrazit. Hlas se jí lámal.

Tělocvična se před ní zatočila. Na druhém konci hrací plochy někteří basketbalisté přestali trénovat a ptali se, co se stalo.

Corky všechno splývalo. Vnímala jen změť hlasů a barev.

Kimmy ji opatrně odváděla ke zdi. „Bolí tě hlava?“ ptala se jí.

„Ne,“ řekla Corky nejisté. „Ani ne. Chci říct – prostě jsem slyšela, jak někdo ječí.“ Zadívala se na Kimmy. „Tys to vážně neslyšela?“

Kimmy zavrtěla hlavou. „Dojdu pro slečnu Greenovou. Asi bychom měly zavolat doktora nebo tak něco.“

„Ne!“ odmítla to ostře Corky. „Myslím – žádnýho doktora. Budu v pořádku. Jen si na chvíli sednu a budu se dívat. Pak si třeba s vámi udělám pár přemetů. Víš – na rozcvičení.“

Co to plácám? ptala se sama sebe. Jasně osvícená tělocvična před ní stále ještě vířila. Blábolím jako nějaký idiot.

Co se to se mnou děje?

Kimmy s ustaraným výrazem na tváři roztáhla svůj kabát, aby si na něj Corky mohla sednout. „Chceš se napít vody?“ zeptala se jí.

Corky uviděla, jak se ostatní dívky v hloučku spolu vzrušeně dohadují. Pokradmu na ni pokukují, uhýbají očima a potřásají hlavami.

Všechny si myslí, že jsem blázen, pomyslela si mrzutě.

„Slyšíš mě, Corky?“ ozvala se Kimmy, stojící nad ní.

„Ach… promiň. Ne, díky. Nepotřebuju se napít.“ Pohlédla na K i m m y s nuceným úsměvem. „Bude to dobrý. Jen do toho –

předveďte ten pokřik. Budu se dívat.“

Kimmy se otočila a rozběhla se k ostatním.

Co má znamenat ten Debřin podivný úsměv? užasla Corky. Debra 46

si už zase pohrávala s krystalem na krku. Její úsměv byl samolibý.

Proč se tváří tak spokojeně? ptala se Corky sama sebe.

Debra zachytila její upřený pohled a odvrátila se.

Kimmy křikla na děvčata, aby se postavila do řady. „Připraveny?“

Corky usazená na Kimmyině bundě se zády opírala o kachlíčky na zdi tělocvičny. Zavřela oči a zhluboka se nadechla.

„Hej, ty!“ spustily dívky.

Příšerný jekot tu byl zase zpátky.

Tak hlasitý. Úplně blízko.

Corky vyskočila na nohy a snažila se objevit kvílící děvče.

Nikdo takový tam nebyl.

Fanynky pokračovaly v pokřiku. Hrůzné skřeky však přehlušovaly jejich hlasy.

„Ne!“ zasténala Corky. „Ne!“ Zacpala si uši a rozběhla se ke dveřím.

Ječení ji pronásledovalo, i když otevřela oboje dveře a vyrazila ven z tělocvičny – přímo do náruče mladíkovi s divnýma šedýma očima, který ji honil na fearstreetském hřbitově.

47

IX.

Hlasitě vyjekla a pohlédla mu do vylekaného obličeje.

Měl opravdu šedé oči. Jako duch. Jako nějaký netvor.

Pevně jí svíral paže nad lokty.

Měl na sobě hnědou koženou leteckou bundu. Kůže jí chladila na pažích. Jeho dech byl cítit mentolem.

„Pusť mě!“ vykřikla Corky, které se vrátil hlas.

Jeho podivné oči se přimhouřily. Překvapený výraz se změnil ve zlost.

„Pusť mě!“ Vyklouzla z jeho sevření.

„Hej!“ zařval rozzlobeně.

Bleskurychle se otočila a rozběhla se, tenisky duněly po betonové podlaze.

„Zastav se!“ křikl pronikavým vysokým hlasem.

Kdo to je? divila se Corky. Proč mě pronásleduje? Jak mě našel?

Ohlédla se a spatřila, že za ní se zlobným výrazem na tváři běží a ruce má napřažené přímo k ní, aby ji mohl chytit.

Uháněla nazdařbůh kolem řady skříněk, které jí splynuly v jedinou šmouhu, a pak na konci chodby po schodech nahoru.

„Stůj!“ zavolal blízko za ní. Jeho vysoké boty zlověstně dupaly po podlaze.

Na konci schodiště se Corky zastavila, nadechla se otevřenými ústy, otočila se vpravo, pak si to rozmyslela a rozběhla se chodbou vlevo, jak nejrychleji uměla.

„Pomozte mi někdo!“ vykřikla bez dechu.

Chodba však byla prázdná. Jen nástěnné hodiny prozrazovaly, že jsou čtyři hodiny a dvacet pět minut.

48

„Prosím!“

Ohlédla se a uviděla, jak se objevil nahoře na schodech. Podíval se vpravo, pak ji zahlédl na chodbě vlevo.

„Počkej!“ zavolal a rozběhl se k ní. Tvářil se zle.

Slabě vykřikla a zahnula za roh. Zoufale hledala, kam by se schovala.

Hlavou jí bleskl nápad – mohla by se skrčit do otevřené skříňky a podržet dveře. Všechny skříňky po obou stranách chodby však byly zamčené.

„Hej!“ Slyšela, jak na ni volá. Už byl téměř na rohu.

Bokem jí projela ostrá bolest. Vyprahlými ústy vdechla doušek vzduchu, ve spáncích jí bušila krev.

Už nemohu běžet dál, pomyslela si, když za rohem zaslechla jeho kroky. Vpadla otevřenými dveřmi do třídy vpravo a přitiskla se zády ke zdi.

Viděl ji? Vtrhne sem za ní?

Při pohledu na dlouhé stoly, vysoké stoličky, Bunsenovy kahany a ostatní zařízení si Corky uvědomila, že vběhla do chemické laboratoře. Chtěla zavolat na pana Adamse – někdy tu zůstával déle a v malé kanceláři vzadu opravoval písemky.

Avšak těsně za dveřmi laboratoře uslyšela kroky. Nemohla křičet.

S pícháním v boku a bušením ve spáncích mohla jen tajit dech a modlit se přitisknutá zády ke zdi.

Mine dveře – a poběží dál?

Vzdá to a odejde?

Usilovně naslouchala.

Kroky se zastavily. „Hej!“ zavolal.

Byl přímo za dveřmi laboratoře.

Corky zavřela oči a potichu si opakovala: „Nechoď dovnitř, nechoď dovnitř, nechoď dovnitř…“

Slyšela, že vyčkává.

Pak kopl do dveří skříňky.

Všimne si otevřených dveří do laboratoře? Podívá se dovnitř?

Uvidí ji, jak tam stojí a schovává se před ním?

Corky si uvědomila, že kdyby vešel dovnitř, neměla by kudy utéct.

49

Byla by v pasti. Polapená jako jedna z myšek, které pan Adams choval v klíckách na okenním parapetu.

„Nechoď dovnitř, nechoď dovnitř, nechoď dovnitř…“

A pak ho zaslechla, jak se znova rozběhl. Slyšela, jak dusot jeho těžkých bot směřuje chodbou dolů.

Corky se odpoutala od zdi a konečně hlasitě vydechla dlouho zadržovaný vzduch.

Je pryč.

Míří dolů do haly. Oklamala jsem ho.

Opřela se o laboratorní stůl, sklonila hlavu a pomalu, zhluboka se nadechla. Pak znovu. Zvedla hlavu a poslouchala. Ticho. Vyčkávala.

Ticho.

Čekala, jestli ho neuslyší se vracet. Z chodby se však neozval žádný zvuk. „Je mi fajn,“ řekla nahlas. „Je mi fajn.“ Až na to, že se jí třásla kolena a hlava pořád třeštila.

Udělala váhavý krok ke dveřím – a vtom se na chodbě hned za nimi rozezněl zvonek. Řinčel jako kovová siréna a ohlašoval, že je právě čtyři třicet.

Corky nadskočila leknutím. Ucouvla a prudce narazila do stolu.

„Au!“

Když zvonění konečně ustalo, ticho se zdálo tíživé a záludné.

„To jsem zrovna potřebovala,“ zlobila se. „Hloupej zvonek.“

S bušícím srdcem došla ke

dveřím laboratoře, pak opatrně

vykročila do tiché chodby.

Čísi ruka ji zezadu hrubě popadla za rameno.

Mladík ji otočil k sobě. Svýma téměř bezbarvýma očima se vpaloval do jejích.

„Pusť mé!“ vyjekla Corky staženým vysokým hlasem, který nepoznávala.

„Musíme si promluvit,“ řekl. „Ty nevíš, kdo jsem?“

Corky zavrtěla hlavou. „Ne. Kdo jsi?“

Přimhouřil oči. Stiskl jí rameno ještě víc.

„Jsem zlej duch,“ vybafl na ni.

50

X.

„Cože?“ Corky zůstala s otevřenou pusou. Cítila, jak se jí rozklepala kolena.

Držel ji teď oběma rukama, zíral jí do očí a zkoumal její obličej –

zkoumal její strach.

„Jsem zlej duch,“ zopakoval a poprvé se usmál.

„Ne,“ špitla Corky. „Nech mě. Prosím.“

K jejímu údivu ji opravdu pustil. Zapotácela se a opřela se o zeď.

Se slabým zasténáním si třela paže.

„Vypadáš vážně vyděšeně,“ řekl. Spodní část obličeje měl zastíněnou. Dál na ni upíral svoje oči, jako by to byla přední světla auta přijíždějícího ze tmy. „Tak se mi zdá, žes mi chvilku věřila.“

„Proč –“ Corky počkala, až jí přestane bušit srdce. „Proč jsi to říkal? Kdo vlastně jsi?“ Přitisknutá zády ke dveřím vrhla pohled chodbou dolů a přemýšlela, kudy unikne.

„Utíkalas přede mnou, jako bych byl zlej duch,“ řekl. „Bála ses mě. Bylas vystrašená, že jo? A máš k tomu dobrej důvod!“

„Kdo jsi?“ opakovala Corky nedočkavě.

„Jsem Jon Daly,“ prozradil konečně. „Bratr Jennifer.“

Corky vykřikla překvapením. „Její bratr? Já nevěděla, že má bratra.“

„Teď to víš a taky už víš, proč jsem tě sledoval,“ vychutnával Jon její údiv.

„Ne,“ vypravila ze sebe Corky třesoucím se hlasem. „Ne, to nevím. Proč jsi mě sledoval? Proč jsi mě honil?“

„Protože nevěřím všem těm nesmyslům, který jsem slyšel,“

prohlásil s trpkostí Jon.

51

„Nesmyslům? Jakým nesmyslům?“ vykřikla Corky dokonale popletená.

„Těm hloupejm řečičkám o tom, že do mý sestry vstoupil zlej duch. Na zlý duchy nevěřím.“

„Já ano,“ řekla Corky mírně. „Tenkrát v noci jsem na tom hřbitově byla. Musela jsem s Jennifer bojovat, bojovat se zlem, který měla v sobě.“

„Jasně, ty tomu věřit chceš,“ rozčiloval se Jon. Zatínal ruce v pěst, jako by se připravoval na ni zaútočit. „Chceš věřit, žes zabila zlýho ducha, protože nechceš přiznat, žes zabila Jennifer!“

„Počkej –“ vyhrkla Corky. Ucítila, že se znovu začíná bát, podlamovala se jí kolena a krev jí v žilách divoce pulzovala. „Počkej chvíli, Jone. Já nejsem vrah. Tvoje sestra –“

„Tys ji zabila,“ sykl Jon a naklonil se k ní velice blízko. „Zabilas mou sestru. A pak sis vymyslela tu absurdní historku. Má sestra nebyla zlá a nezasloužila si umřít. Zlá jsi ty – a já to dokážu.“

„Ne. Tvá s -sestra –“ zakoktala se při protestu Corky. „Ten duch –

“

Sevřel jí obé ramena. „Už jsem řek,“ zlobil se. „Na duchy nevěřím. Ale víš co, Corky? Budu tvůj zlej duch.“

„Co? Jak to myslíš?“

„Budu tě pozorovat. Budu tebe – a tvý kamarády – sledovat, dokud nezjistím pravdu. Dokud nebudu moct dokázat, žes zabila mou sestru!“

„Co se děje?“ ozval se důrazně čísi hlas na konci chodby. Corky se otočila a spatřila, jak k nim běží nějaká vysoká postava.

Jon ji pustil a obrátil se čelem k vetřelci.

„Corky, jsi v pořádku?“ Byl to Chip.

„Chipe!“ zvolala radostně Corky.

Jak se Chip blížil, Jon se odvrátil od Corky a vyrazil pryč opačným směrem. Když k ní Chip doběhl, zmizel za rohem.

Corky se opřela o skříňku a snažila se popadnout dech.

„Kdo to byl? Je ti dobře?“ ptal se Chip a upřel oči na konec chodby, jestli se Jon nevrací.

Corky přikývla. „Jo. Myslím, že jsem v pořádku.“

„Ale kdo to byl?“ naléhal Chip. „Co chtěl?“

52

Corky se zhluboka nadechla. Přidržovala se Chipova širokého ramene. Byla v něm pevnost a jistota. „J e t o bratr Jennifer,“ řekla mu. „Jon Daly. Je to ten, co mě pronásledoval.“

Chip se plácl dlaní do čela. „Jon Daly. No jasně. Jak jsem na něj moh zapomenout?“

Naklonila se k Chipovi a poprosila ho, aby s ní došel k její skřínce. Zapomněla si předtím vzít bundu do tělocvičny. „Jak to?“

divila se. „Ty ho znáš?“

Chip zavrtěl hlavou. „Ne. Ale pamatuju si na něj. Je to ten, co na pohřbu Jennifer tak vyváděl. Vzpomeň si – museli ho v podstatě držet.“

„Všechno mi to splývá,“ přiznala Corky. Škubla dvířky u své skříňky.

„Je to divnej kluk,“ potřásl hlavou Chip a ohlédl se. „Myslím, že je cvok. Měl vždycky problémy. Dokonce ho vyhodili ze školy.“

„Vážně?“ podivila se Corky. Držela Chipa pevně za ruku.

„Jo. Před čtyřmi nebo pěti lety, když byl v posledním ročníku.

Nepamatuju si ten případ celej. Dostal se do nějakejch potíží – kvůli přepadení učitele, mám dojem. Ze Shadysidu ho vyloučili. Pak ho rodiče poslali pryč, na vojenskou školu.“

„No ne,“ vydechla Corky. Třesoucí se jukou nastavovala kombinaci k otevření skříňky. „Myslí si, že jsem zabila Jennifer.“

„Vyhrožoval ti?“ zeptal se Chip. Postával nad ní, zatímco ona zvedala bundu, která spadla ve skříňce na zem.

„Trochu. Říkal, že mě bude pozorovat,“ odpověděla. „Říkal, že bude sledovat nás všechny – dokud nevypátrá pravdu.“

„No, potěš pámbu,“ zahořekoval Chip.

„Je kvůli sestře vážně vedle. Nevěří tomu, co se stalo. Ale – ale –

já jsem taky ztratila sestru,“ řekla Corky trpce a zabouchla dvířka skříňky. „Tohle jsem mu měla říct.“

Chip jí položil utěšitelsky ruku na rameno. „Budeme se muset mít před ním na pozoru,“ řekl tiše. „Je to nejspíš pěknej darebák.“

Sešli po schodech dolů, kde Chip vyzvedl Corky batůžek. Pak vyšli ven z budovy do větrného, sedavého odpoledne. „Je to pěknej darebák,“ opakoval Chip.

Jak velký darebák? hádala Corky. Dost velký na to, aby jí ublížil?

53

XI.

Ten večer šla Corky po večeři nahoru do Seanova pokoje zahrát si s ním basketbalovou hru Nintendo. Vyrušil je zvonící telefon.

„Nezvedej to,“ poručil jí Sean a s očima na obrazovce zuřivé mačkal ovládací tlačítko.

„Musím to zvednout,“ řekla Corky, položila ovladač na stůl a rozběhla se přes pokoj. „Jsme doma sami, uvědom si to.“

„Dobře, já to přerušovat nebudu. Hraju dál,“ vyhrožoval.

„Prohraješ.“

Corky pospíchala chodbou do svého pokoje a zvedla telefon, který ležel na nočním stolku. Byla to Kimmy.

„Ach, ahoj,“ řekla Corky bez nadšení. Hra se Seanem dokázala zaplašit děsivé odpolední události. Když uslyšela Kimmyin hlas, znovu ji zaplavily.

„Zrovna jsem přemýšlela, jak ti asi je,“ ozvala se Kimmy.

„Celkem fajn,“ odpověděla Corky. „Víš, neumím si to vážně vysvětlit –“

„Není třeba,“ vyhrkla Kimmy.

„Do týmu jsem se chtěla opravdu vrátit,“ pokračovala Corky a omotávala si nervózně telefonní šňůru kolem zápěstí. „Ale to ječení –

“

„Nevzdávej to,“ povzbudila ji Kimmy.

„ Já nevím. Já –“

„Nevzdávej to,“ opakovala Kimmy. „Dokážeš to, Corky – já vím, že ty to zvládneš. Přijď na trénink zase zítra.“

Corky si uvolnila šňůru ze zápěstí, pak ji opět obtočila kolem ruky. „Nevím. Myslím, že ne.“

54

„Zkus to znova,“ naléhala Kimmy. „Přijď zítra po vyučování.“

„ Já – já nemůžu,“ řekla Corky, pustila šňůru a opřela se rukou o zelenožlutou vzorovanou tapetu. „Teď jsem si vzpomněla. Zítra musím dělat v náhradním termínu zkoušku. V laboratoři.“

„Tak přijď v pátek. To budeme mít další trénink,“ nutila ji dál Kimmy. „Nevzdávej to, Corky. Zkus to ještě jednou. My opravdu chceme, aby ses vrátila.“

Corky cítila, jak se jí hrdlo stahuje dojetím. Kimmy se tolik snažila být na ni hodná. „Díky, Kimmy,“ podařilo se jí špitnout.

„Možná, že přijdu. Já vážně nevím, co mám dělat. Chci jen, aby všechno zas bylo normální. Ale pokaždý, když se o to snažím, něco se stane a –“ Musela jí to prostě vypovědět. „Je to ten zlej duch, Kimmy. Je zpátky. Tenkrát v noci nezmizel.“

„Co? Corky, poslouchej –“ znělo to velmi znepokojeně.

„Ne. Ty poslouchej mě,“ naléhala Corky hlasitěji, než měla v úmyslu. „Kdo si myslíš, že způsobil to odporný, hrůzostrašný ječení v mý hlavě? To udělal zlej duch. Byl tam, Kimmy. Byl přímo tam, s námi v tělocvičně!“

„Corky, co teď děláš?“

zeptala se Kimmy tichým měkkým

hlasem.

„Nic. Jen si hraju se Seanem… odkládám úkoly. Snažím se na nic nemyslet,“ pověděla jí Corky.

„Nechceš přijít ke mně? Mohly bychom si popovídat. Mohla bys mi říct, cos zjistila o tom zlu. Mužem se pokusit udělat nějakej plán,“

navrhla Kimmy.

„No…“ nemohla se Corky rozhodnout.

„Nechceš v tom být přece sama,“ řekla Kimmy. „Jestli je to zlo zpátky, jsme v nebezpečí všichni, Corky. Jsme v tom všichni. Týká se to nás všech. Musíme do toho jít všichni a najít ho dřív, než se někomu něco stane.“

„Víš, musím tu zůstat se Seanem, než se vrátí rodiče,“ rozmyslela si to Corky. „Ale, tak dobře. Budu tam asi tak za půl hodiny.“

„Fajn,“ zaradovala se Kimmy. „Pak si o tom promluvíme. Mužem si povídat celou noc, jestli chceš. Pomůžu ti i s učením na tu písemku, co musíš psát.“

„Díky, Kimmy,“ řekla Corky s upřímnou vděčností. Zavěsila a 55

bylo jí trochu veseleji.

„Hra skončila. Prohrála jsi,“ oznámil jí Sean, když se vrátila do jeho pokoje.

„To je jedno. Prohrála bych tak jako tak,“ odpověděla mu a přemýšlela o Kimmy. „Chceš si ještě něco zahrát, než táta s mámou přijdou?“

„Ne, zahraju si s počítačem. To mě baví víc.“

„O, díky, brácho!“ vykřikla Corky ironicky. Pak uslyšela, jak dole bouchly dveře. Rodiče se vrátili.

Za pár minut už byla v autě, na vedlejším sedadle ležely učebnice.

Vycouvala po příjezdové cestě a zamířila ke Kimmy.

Byla chladná, jasná noc. Obrovský oranžový měsíc stál nízko na uhlově černé obloze.

To vypadá úplně neskutečně, pomyslela si Corky. Takový je měsíc ve sci-fi filmech. Všechno se zdá ostřejší a jasnější, než by mělo být. Když jela po Fear Street, měla pocit, že každé stéblo trávy, každý lísteček vidí s nadpřirozenou ostrostí.

Vyjela ze zatáčky a po levé straně se vynořil fearstreetský hřbitov.

Celní světla jejího vozu po něm přejela a odhalila řady pokřivených náhrobků.

„Ach!“ vykřikla Corky, když zahlédla, jak se mezi hroby někdo pohybuje.

Zpomalila a sledovala pohybující se postavu. Nad touto scenérií se nízko nad zemí vznášel měsíc jako oranžový balón. Corky usilovně napínala zrak. Děsilo ji to naprosté jasno bez jediného stínu.

Kdo to je? divila se. Kdo to tam je?

A pak ji poznala.

Sarah Beth Plummerová.

Aniž si to uvědomila, zastavila auto uprostřed silnice. Zmatená stočila okénko, aby viděla ještě ostřeji.

Sarah Beth byla zahloubaná a pomalu se pohybovala mezi marnými náhrobními kameny. Měla na sobě dlouhou černou pelerínu, která za ní vlála, i když nebyl žádný vítr.

Co tu dělá? ptala se Corky sama sebe. Sarah Beth jí a Chipovi přece řekla, že práci na hřbitově již dokončila.

Tak proč tu dneska v noci mezi těmi starými hroby je?

56

S očima na tmavé postavě v peleríně zvedla nohu z brzdového pedálu a auto se začalo pozvolna rozjíždět. Vtom Corky zjistila, že Sarah Beth není sama.

Těsně vedle ní, s rukou položenou na vysokém náhrobku, stála další temná postava.

Zajíkla se překvapením a znovu auto zastavila. V podivuhodně jasném svitu nízko stojícího měsíce bylo snadné poznat i druhou osobu.

Jon Daly.

Jon Daly a Sarah Beth Plummerová. Spolu. Na fearstreetském hřbitově.

„O co tu jde?“ zeptala se šeptem Corky s očima přikovanýma na dvě postavy tak jasně a ostře viditelné na pozadí noční temnoty.

Sarah Beth gestikulovala rukama. Jon stál nehybně jako náhrobek, o který se opíral. Pak Sarah Beth ukázala na zem.

Co si to povídají? Co to dělají?

Corky se usilovně zadívala na náhrobek, u něhož stál Jon, a poznala ho. Byl to hrob Sary Fearové.

Zatímco je Corky dál pozorovala, Sarah Beth si najednou sundala plášť a přehodila ho přes mramorový památník. Pak se začala točit s rukama nad hlavou v jakémsi pomalém, ladném tanci.

Sarah Beth tančila a Jon se dál opíral o náhrobní kámen. Nemluvil a upíral na ni svoje zvláštní, téměř bezbarvé oči.

Se záchvěvem strachu sundala nohu z brzdy, šlápla na pedál plynu a vyrazila pryč.

57

XII.

„Budeme to muset udělat na čestné slovo,“ zamrkal na Corky pan Adams, když jí podával zadání písemné práce.

Corky posazená na vysoké, kovové stoličce se nahnula přes laboratorní stůl a vzala si od učitele test.

„Jak to myslíte?“ zeptala se a zkoumala jeho obličej.

Pan Adams byl mladý, bylo mu asi pětadvacet, ale tmavohnědé vlasy už měl na skráních prošedivělé a knír, který mu trčel nad horním rtem jako chlupatá housenka, o jakých se učili v biologii, měl rovněž prokvetlý šedí. Měl přátelské hnědé oči, milý úsměv a obvykle se oblékal do džínů a volných svetrů. Byl to přísný, ale oblíbený učitel.

„Musím si vyzvednout auto ze servisu,“ vysvětlil jí. „Měl bych být zpátky tak za dvacet minut, nejvýš za půl hodiny.“ Sebral ze židle svou bundu.

Corky si letmo prohlédla test. Šest otázek. Nic zvláštního. „Budu se snažit moc neopisovat, až budete pryč.“

Pan Adams se zasmál. Oblékl si na svetr péřovou bundu. „Ty žáby ale nadělají kravál, že jo?“ poznamenal a ukázal na velké terárium na polici u zdi, kde chraplavě kuňkalo šest nebo osm žab. „Kdo jim proboha nakukal, že umějí zpívat?“

„Budou mi dělat společnost,“ řekla na to Corky a prohlížela si za sklem poskakující tvorečky. „Kolik času mám na tu písemku?“

„Nemělo by to zabrat víc než hodinu,“ řekl. „Je to hrozně jednoduché.“

„To určitě,“ řekla se smíchem.

Rychle se s ní rozloučil, ukázal na papír s testem, jako by říkal: 58

„Pusť se do toho,“ a vyhrnul se z laboratoře.

V místnosti bylo až na rytmické kuňkání žab náhle ticho. Corky stočila pohled k oknům po své pravici. Zlomky paprsků prosincového slunce procházely žaluziemi do místnosti a dopadaly na obrovité akvárium s tropickými rybkami v rohu. Vedle něj, zavěšená na stojanu, stála lidská kostra. S pokleslými rameny a pokrčenými koleny vypadala, jako by byla naprosto vyčerpaná.

Police vedle kostry byly plné velkých nádob, v nichž byl hmyz, rostlinné preparáty a všechny možné části zvířecích těl. Corky se zašklebila, když si vzpomněla, jak jim pan Adams to odpoledne ukazoval kravskou oční bulvu. Byla tak obrovská a kulatá.

Vzhlédla k hodinám. Něco málo po půl čtvrté. V tělocvičně by měl začínat trénink fanynek. Zamyslela se nad dlouhou rozmluvou s Kimmy včerejší večer a přitom ťukala tužkou do stolu.

Pak, když si v duchu vynadala, že zbytečně ztrácí čas, pohlédla na test a přečetla si první otázku. „Fajn,“ řekla hlasitě. Otázka se totiž týkala osmózy. Tu se naučila dobře. Věděla o ní všechno, co bylo třeba.

Přistrčila si stoličku blíž ke stolku. Pak nahoru na čistou stránku papíru napsala číslo 1.

„Jé!“ vyděšeně vyjekla, když se přibouchly dveře do místnosti.

To už se vrátil pan Adams? Otočila se, aby se podívala.

Nikdo tam nebyl.

Musel je zavřít někdo z chodby.

Podívala se na hodiny. Tři třicet pět.

Ztrácím čas, řekla si a dala se do psaní.

Zdálo se, že žáby začaly kvákat hlasitěji. Corky s povzdechem vzhlédla a uviděla, že všechny žáby v teráriu divoce poskakují, cákají po sobě a drápou se jedna druhé na záda.

„Dík za pomoc, holky,“ řekla jízlivě a zakoulela očima. „A co vám vlastně je?“

Obrátila pozornost znovu k písemné práci.

Pak se naráz zavřely všechny žaluzie. Rachot způsobil, že Corky upustila tužku. Ta spadla na zem a zakutálela se pod stůl.

„Jejda!“

Bez slunečního svitu byla místnost mnohem temnější. Corky 59

sklouzla ze stoličky a klekla si na kolena, aby nalezla tužku.

Když se postavila, stropní světla zablikala a zhasla. „Co je?“

Corky zamrkala. Teď byla úplná tma.

Žáby kvákaly čím dál hlasitěji. Zacpala si uši. „Co se děje? Je tu někdo?“

Stála nejisté a opírala se o vysoký laboratorní stolek. Její oči si pomalu přivykaly šeru. „Je tu zatemněno,“ divila se nahlas.

Pak uslyšela neznámé pop-pop-pop. Chvíli jí trvalo, než rozeznala, že je to zvuk vyskakujících skleněných víček z nádob na preparáty.

Dívala se, jak víčka vylétávají ke stropu a pak se s řinkotem rozbíjejí o podlahu.

Obsah nádob se vznesl do vzduchu. Z jedné nádoby vzlétly stovky mrtvých much, až bylo náhle temno. Následovaly je tucty housenek, které tiše pluly vzduchem v útvaru podobném ptačímu hejnu.

Skřehotání už bylo ohlušující.

Jak tomu Corky nevěřícně přihlížela, zjistila, že i žáby jsou venku.

Terárium se také rozbilo. Asi dva tucty jich přeskakovaly stolky a draly se směrem k ní.

„Pomoc!“ podařilo se Corky zaječet.

Zajíkla se, když něco velkého a měkkého sebou plesklo na stolek přímo před ní, pocákalo ji a rozpláclo se lepkavě na její papír s testem.

Kravská oční bulva.

Civěla na Corky, jako by ji upřeně pozorovala!

Na stole se objevily i žáby, lezly jedna přes druhou, šplhaly na odpornou oční bulvu a vzrušeně skřehotaly.

Žaluzie začaly chřestit, otvíraly se a zavíraly a vlály místností, jako by do nich foukal vítr, i když všechna okna byla zavřená.

Sluneční světlo blikalo žaluziemi tak rychle, že Corky sotva stačila mrkat.

Musím se odsud dostat, řekla si.

Z ramene si smetla kuňkající žábu. Další jí vyskočila do obličeje.

Kravská bulva vzlétla, spadla s plesknutím dolů a pak se vznesla znovu, jako by se snažila létat.

Corky zhnusené vykřikla a uhnula hlavou, když jí vlhká bulva 60

letěla do obličeje. Vznesla se jí nad hlavu. Corky ucítila, jak jí postříkala vlasy. Pak uslyšela odporné plesknutí, s jakým přistála na zemi.

Rozběhla se ke dveřím, když vtom koutkem oka cosi zachytila.

Kostra. Už nevisela zplihle. Stála zpříma a urputně se snažila osvobodit se ze stojanu.

Corky popadla kliku u dveří a zmáčkla ji. Dveře se ani nepohnuly.

„Pomoc!“

Místnost se naplnila odporným zápachem, který jí vnikl do nosu.

Zalapala po dechu. Byl to pach hniloby. Zápach smrti.

Vzala znovu za kliku. „Pomozte mi! Je tam někdo?“ Ticho.

„Prosím! Pomozte mi!“

A pak přes chřestění poletujících žaluzií a nechutné skřehotání žab zaslechla ohavné křupnutí. Pronikavý zvuk. Zvuk lámajících se kostí.

Podívala se do přední části laboratoře a uviděla, že z kostlivce se ulomila jedna ruka.

Ztuhlá hrůzou zírala, jak ruka, jejíž prsty se svíraly a rozvíraly jako při rozcvičce, vzlétá nad stolky.

Bezruký kostlivec dál cloumal podstavcem ve snaze osvobodit se.

Jeho ruka letěla směrem ke Corky, jako by ji vystřelil. Corky se snažila vykřiknout, snažila se uhnout. Avšak ruka svištěla vzduchem přímo na ni. Přeletěla nad divoce skákajícími žábami, nad chvějící se oční bulvou a proletěla závojem mrtvého hmyzu, který zaplavil celou místnost.

Ruka do ní vrazila a popadla ji za krk. Síla nárazu mrštila Corky proti dveřím.

„Pomozte mi někdo!“ vykřikla chraptivě hlasem, který nepoznávala.

A pak se prsty začaly stahovat kolem jejího krku. Studená ruka kostlivce ji svírala pevněji a pevněji. A ještě pevněji. To už téměř nedýchala.

61

XIII.

Corky se snažila sípavě nadechnout.

Kostnaté prsty se jí však zarývaly hlouběji do hrdla a zvětšovaly svůj téměř ocelový stisk. Místnost pulzovala rámusem. Řinčení třepetajících se žaluzií doplňovalo usilovné kvákání žab. Světlo se znovu rozsvítilo, pak zhaslo. Zůstalo zhasnuté, zatímco ruka vymačkávala z Corky poslední zbytek vzduchu.

Otočila se a pokusila se přirazit ruku na zeď. Pak zvedla obě ruce a chytila ji za zápěstí. Byla studená. Studená a vlhká, jako by právě vylezla z mokrého hrobu.

Místnost se s ní zatočila. Zdálo se jí, že na ni padá tmavý strop.

Corky držela oběma rukama zápěstí a tahala. Prsty se jí zarývaly do krku hlouběji a jejich stisk sílil. Nahmátla prsty. V každé ruce sevřela dva. A zabrala vší silou.

Nechutný zvuk lámajících se kostí dal Corky trochu naděje.

Najednou mohla dýchat. Hlasitě nasála vzduch, vydechla a znovu se nadechla.

Zlomené prsty se po ní horečnatě sápaly, ale jejich sevření bylo slabé. Popadla studené zápěstí, odtrhla zlomenou ruku a mrštila s ní přes místnost.

Pak s výkřikem, ve kterém se mísila hrůza, úžas i úleva, se znovu vrhla na kliku u dveří a zoufale s ní zacloumala. Tentokrát se dveře otevřely.

Ocitla se ve tmě a tichu na chodbě.

Zabouchla za sebou dveře do laboratoře.

Bušilo jí srdce. To jediné teď slyšela.

Oči jí zaclonil příval slz.

62

Odhodila si vlasy z obličeje a rozběhla se.

„Chipe,“ zvolala. „Chipe!“

Řekl jí, že zůstane pracovat v truhlářské dílně. Naplánovali si, že se tam po zkoušce sejdou. „Chipe!“

V běhu si třela naběhlý krk. Kostnaté prsty byly ty tam, ale ona stále cítila, jak ji tisknou, studené a mokré, až už nemůže dýchat.

„Chipe!“

Dílna byla v přízemí v zadní části budovy. Doklopýtala k prvnímu schodu, ale tam se zachytila oběma rukama zábradlí.

Copak tu nikdo není? divila se. Prázdná školní budova byla tak tichá, až se jí zdálo, že slyší v chodbě ozvěnu vlastních myšlenek.

Seběhla po schodech a prošla krátkou chodbou. Pak už zahlédla dvojité dveře do dílny. Ticho ustoupilo kvílivému hučení.

Monotónnímu jekotu.

Co to je za rámus? hádala Corky. Otevřela dvojité dveře, rozrazila je tělem a vtrhla do dílny.

„Chipe! Kde jsi?“ vykřikla a v jejím hlase zazněl strach. „Chipe?“

Neustávající rachot zesílil a přiblížil se.

Těkala očima po pracovních stolech, haldě harampádí u zdi, různých vrtačkách a ochranných brýlích, visících na hřebících.

„Chipe, kde jsi? Jsi tady?“

Přešla doprostřed velké místnosti, tenisky jí klouzaly po voňavých pilinách. Zarazila se u tmavé kaluže. Co to je?

Zůstala na to zírat. Trvalo jí dlouho, než pochopila, že se dívá na kaluž krve.

Pak na zemi zahlédla dvě boty. A nohy. Téměř schované za pracovním stolem.

Zhluboka se nadechla a obešla louži, aby lépe viděla. Vykřikla, když uviděla, že v obrovské kaluži krve leží obličejem dolů Chip.

Ležel v moři temné krve.

„Ach.“

Zachytila se desky stolu a opřela se, aby neklesla na zem vedle něj. „Chipe?“

Věděla, že je mrtvý.

Chip byl mrtvý. Ležel tu s roztaženýma rukama i nohama ve vlastní krvi. Musela odvrátit pohled. Nevydržela se na něj dívat.

63

Vzhlédla – a uviděla motorovou pilu. Uvědomila si, že ten monotónní bzučivý zvuk vycházel z ní. Pila se hlasitě otáčela.

Hluk sílil víc a víc.

A pak rachot točící se pily přehlušilo pronikavé ječení Corky. Její pohled totiž padl na Chipovu zohavenou ruku. Ruka, uříznutá v zápěstí, ležela vedle pily jako rukavice.

64

XIV.

Na Chipově pohřbu Corky neplakala.

Všechny slzy jí už vytekly. Plakala, až ji pálily oči a tváře měla zarudlé a naběhlé. Pak náhle slzy zmizely, jako by vyčerpala celoživotní zásoby. Teď byla prázdná, zbavená všech emocí.

Kromě smutku.

Smutek zůstal. A za ním číhal strach. Děsivé vzpomínky.

Hrůzostrašné scény. Věděla, že tohle bude mít pořád před očima.

Neodbytné myšlenky ji pronásledovaly všude, kam se hnula, v noci ji nenechaly spát. V její blízkosti existovalo něco špatného.

Něco tu bylo. V jejím životě. Něco zlého, nelidského. Něco neovladatelného.

Po pohřbu vyšla z malé kaple sama ven do šedého, větrného dne.

Když vstoupila na cestu, kolem bot se jí roztančil prstenec vířících hnědých listů.

Mrtvých listů.

Smrt. Všudypřítomná.

Corky si zvedla límec kabátu spíš proto, aby skryla tvář, než aby se chránila před poryvy větru. Zabořila promrzlé ruce hluboko do kapes a vykročila.

„Hej, Corky!“ Přibíhala k ní Kimmy, černé vlnité vlasy se jí natřásaly, tváře měla jasně červené, tmavé oči uslzené a zarudlé. Bez jediného slova natáhla ruce, objala Corky a přitiskla svou horkou tvář k jejímu studenému obličeji.

Za pár okamžiků Kimmy nemotorně ucouvla a potřásla hlavou.

„Je to tak hrozný,“ zašeptala. Stiskla rukáv Corkyina kabátu. „A tys ho našla. By las to zrovna ty, kdo –“ Hlas se jí zadrhl v hrdle. „Je mi 65

to opravdu líto, Corky.“

Corky sklopila oči k dláždění. Na boty jí vítr navál další listí.

Objevily se Ronnie a Heather. Byly bledé a tvářily se pochmurně.

Kimmy se s oběma přivítala. Sklesle Corky pozdravily. Pak všechny tři dívky zamířily ke Kimmyině modré camry, zaparkované přes ulici.

„Zavolej mi,“ křikla Kimmy na Corky. „Ano?“ Na odpověď nečekala.

Corky se dívala, jak nastupují do auta. Viděla, že uvnitř se všechny tři naráz daly do řeči a přitom po ní kradmo pokukovaly.

Corky se otočila a vykročila. Ušla pár metrů, než si uvědomila, že není sama.

„Ahoj, Corky,“ řekla Debra.

Její chladné modré oči na ni pohlížely zpod kapuce černé peleríny, kterou měla na sobě. Debra byla vždycky bledá a křehká, ale dnes vypadala skoro jako nějaké zjevení.

„Pojď si popovídat.“ Ve větru ji bylo sotva slyšet.

Corky zavrtěla hlavou. „Na povídání se opravdu necítím.“

Pokračovala v chůzi.

Debra si pospíšila za ní. Vítr jí odfoukl kapuci a odhalil její krátké, blonďaté vlasy. „Musíme si promluvit, Corky. Musíme,“

naléhala.

„Ale, Debro –“

„Třeba támhle.“ Chytila Corky za paži a ukázala na malou restauraci naproti přes ulici. „Jen na pár minut. Dáme si hamburger nebo se něčeho napijem. Zvu tě. Ano?“

Debra žadonila tak usilovně, až měla Corky pocit, že nemá na vybranou. „Tak dobře,“ řekla s povzdechem. „Vlastně jsem dneska ještě nejedla.“

Debřinou tváří přelétl potěšený úsměv. Vzala Corky za ruku a táhla ji přes ulici.

Za pár minut už byly usazené v malém boxu s kabáty složenými vedle sebe. Debra jedla sýrový hamburger a bramborové hranolky.

Corky zjistila, že nemá tak velký hlad, jak si myslela, a tak si vzala jen pár lžic zeleninové polévky.

„Na pohřbech lidi napovídají spoustu hloupostí,“ řekla Debra, 66

když si utřela ubrouskem z brady kečup. „Slyšela jsem, jak někdo říká Chipově mamince, že to byl skutečně pěknej pohřeb.“ Zavrtěla hlavou. „Jak to proboha vlastně myslel?“

Corky civěla do polévky. „Nevím. Myslím, že lidi jsou na pohřbech nesví, ani nevědí, co říkají,“ pověděla Debře. „Na pohřbu Bobbi mi taky řekli pár divnejch věcí.“

Pohřeb Bobbi. Pohřeb Chipa.

V jejím životě už bylo příliš pohřbů.

Přinutila se k několika dalším lžícím polévky. Nechutnala jí, ale horká tekutina ji v krku příjemně hladila.

„Musíme si promluvit o zlém duchovi,“ řekla náhle Debra. Ztišila hlas, i když byly v restauraci jedinými hosty.

Corky si povzdechla. „Ano. Já vím.“ Míchala polévku, ale věděla, že už víc nesní.

„Ty i já obě víme, že Chipa zabil zlý duch,“ spustila Debra.

„Přece by si neuříznul nešťastnou náhodou ruku a pak tam nezůstal, dokud nevykrvácí, a nezavolal přitom ani o pomoc nebo tak něco.“

„Doktoři povídali, že si asi uřízl ruku a dostal šok,“ řekla Corky.

„A ty tomu věříš?“ optala se Debra.

Corky zaváhala a pak zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Tak za prvé, Chip byl opatrnej. Přece by tam jen tak nestál a neufiknul si celou ruku.“

„Já vím,“ špitla Corky, hlas se jí zadrhával.

„A pak, víš, jak musí být těžký odříznout si celou ruku? Kdyby ses řízla do zápěstí, okamžitě ucukneš. Přece se nebudeš řezat dál!“

vykřikla.

„Debro, prosím tě.“ Corky se rozhlédla po restauraci. Skrz okno uviděla, že venku začaly padat mokré sněhové vločky.

„To zlo je pořád naživu, Corky,“ pokračovala Debra. „Já to vím, ví to Kimmy a ty taky. Nemůžem se na to jen tak vykašlat. Nemůžem předstírat, že to tu není a doufat, že to zmizí a všechno zas bude fajn.“

„Já vím, já vím,“ zahořekovala Corky. „Vím to líp než kdokoli jinej, Debro.“

Debra se natáhla přes stůl a stiskla Corky ruku. „Promiň. Já jen –“

„To zlo se mi totiž předvedlo,“ řekla jí Corky. „Ještě dřív, než 67

Chip – než jsem našla Chipa.“

Debra odložila hamburger do talíře. Zírala na Corky, jako by jí chtěla číst myšlenky. „Jak to myslíš?“

Corky se zhluboka nadechla a pověděla jí všechno, co se stalo v laboratoři. Začala tím, jak se zabouchly dveře, a zhasla světla, a skončila svým zoufalým zápasem s rukou kostlivce.

Debra si podpírala rukama bradu a v tichosti poslouchala. Zatímco Corky vyprávěla svůj hrůzostrašný příběh, jídla si ani jedna z nich nevšímala.

„To je neuvěřitelný,“ žasla Debra. „To je neuvěřitelný.“

„To není všechno,“ řekla Corky tiše a pohlédla oknem ven. Sníh se změnil v mrznoucí mrholení.

„Pokračuj,“ vyzvala ji Debra. „Prosím tě.“

Corky jí vyprávěla o svých střetnutích s Jonem Dalym a Sarou Beth Plummerovou. Pak jí pověděla o tom, jak jela kolem fearstreetského hřbitova a jak tam viděla Saru Beth a Jona spolu.

„Co tam dělali?“ zeptala se Debra. Přestala si opírat bradu a posadila se rovně.

„To nevím,“ odpověděla Corky. „Bylo to hrozně divný. Viděla jsem, jak Sarah Beth předvádí nějakej tanec na hrobě Sary Fearový.“

„A to se na to Jon jako díval?“ divila se Debra.

„Jon byl opřenej o náhrobek a díval se,“ řekla Corky. „Bylo to tak zvláštní.“

„Zlej duch je určité naživu,“ řekla Debra šeptem.

„Ale kde je?“ vyslovila Corky otázku. „Proč nezůstal v tom hrobě? Kde je?“

„Myslím, že vím, jak to zjistit,“ řekla Debra tajemně.

68

XV.

„My dneska máme pré!

Náš elán a šmrnc udělá své!

Hej, ty tam, bacha si dej,

teď nebude ti hej,

když Tygři ze Shadysidu mají pré!

MAJÍ PRÉ!“

Při slovech mají pré pět fanynek udělalo ve vzduchu roznožku.

Potom dopadly na nohy a s výskotem a tleskáním se rozběhly k postranním čárám.

„Jé! To bylo bezva!“ vykřikla Corky. Vykročila k nim a vyhrnovala si přitom rukávy mikiny s emblémem Tygrů.

„A co ty roznožky?“ ptala se Kimmy. „Byly dost vysoký? Měla jsem pocit, že jsme se s Megan opozdily.“

„Mně to připadalo vynikající,“ řekla Corky a zakřenila se.

„Nebuďte na sebe tak přísný.“

„Jasně!“ spustila Ronnie. „Když Corky říká, že to bylo bezva, tak to bylo bezva!“

Kimmy se opravdu zlepšila, pomyslela si Corky š radostí. Je mnohem ladnější. Dokonce trochu zhubla.

Od pohřbu uběhly už téměř čtyři týdny a Kimmy přemluvila Corky, aby ještě jednou přišla na trénink fanynek. „Musíme držet všechny pohromadě,“ naléhala. „Jestli budeme hledat zlého ducha a jestli s ním budeme bojovat, musíme to dělat společně. Když nejsi v týmu, nejsi doopravdy s námi. Jsi sama.“

Kimmyina slova ťala Corky do živého a přesvědčila ji. Tak tu teď 69

byla, připravená zkusit to znovu.

Děvčata, oblečená do trikotů, denimových kraťasů a volných triček, vypadala svěže a plná elánu. Měla radost, že Corky zase vidí.

„Jsi připravená zkusit to teď s námi?“ zeptala se Kimmy Corky.

Corky nezaváhala. „Jasně. Jdu na to.“ Tentokrát ji nic nezastaví.

Věděla, že příští sobotu večer bude jeden z posledních basketbalových zápasů téhle sezóny. Jestli se má vrátit do týmu, tak tedy teď, nebo nikdy.

Corky se rozhlédla po světlem zalité tělocvičně. U zdi před svou kanceláří stála slečna Greenová. Udělala na Corky povzbudivé gesto se vztyčenými palci.

Corky jí znamení vrátila a postavila se do řady vedle Kimmy.

„Musíš mi pomoct s tím tleskáním,“ řekla. „To ostatní snad zvládnu.“

„Já to taky nikdy neudělám dobře,“ zažertovala Kimmy a povzbudivě se na Corky usmála.

Při čekání, až Kimmy začne nacvičený pokřik, Corky na okamžik ucítila, jak se jí zmocňuje panika. Osvětlená tělocvična jako by se ztrácela za závojem bílé záře. Zdálo se jí, že ji obklopilo ticho.

Jsem úplně sama, pomyslela si. Jsem tady jen já.

Pak se však ozval pokřik, bílá záře pobledla a ostatní svět se vrátil.

„My dneska máme pré!

náš elán a šmrnc udělá své!

Hej, ty tam, bacha si dej,

teď nebude ti hej,

když Tygři ze Shadysidu MAJÍ. PRÉ!“

Corky vykřikovala z plných plic a zvládla přitom snadno celou sestavu. A když přišel závěr s roznožkami, perfektně skok načasovala, vyskočila výš a provedla ho čistěji než kterákoli z dívek.

Sestava skončila výskotem a dívky se s tleskáním rozběhly k postranním čarám. Corky se zhluboka nadechla a uvědomila si, že se směje, směje z čiré radosti, z blaženého pocitu, že dokázala zacvičit celou sestavu.

70

Než stačila pochopit, co se děje, obklopily ji ostatní. Smály se také a hořely nedočkavostí, aby jí mohly poblahopřát, pochválit za její cvičení a přivítat ji zpátky.

„Když ses vrátila, můžeme zase dělat diamantovou pyramidu,“

vykřikla Kimmy. „Víš tu, co jsi vymyslela ty a tvá sestra.“

„Jasně, zkusíme to,“ řekla Corky nadšeně.

„Teď?“ zeptala se Kimmy udiveně.

„Jo, hned teď,“ trvala na svém Corky s úsměvem. „Jestli chceme pyramidu předvést na zápase v sobotu večer, měly bychom raději začít hned.“

„Budeš nás to muset naučit,“ řekla Kimmy nejistě.

Corky uviděla, jak si Debra s Ronnií u zdi o něčem usilovně šeptají. „Nic to není,“ řekla Corky a zamávala, aby ji všechny následovaly do středu cvičební plochy. „Strávila jsem s Bobbi nacvičováním tohohle čísla tolik času, že bych to snad mohla dělat i ze spaní.“

„Kdo bude na vrcholu?“ zeptala se Ronnie a protáhla si nohy.

„Já,“ ozvala se Corky.

Na Kimmyině obličeji zahlédla stín pochybností. „Corky,“ špitla důvěrně nakloněná až k ní. „Jseš si tak jistá? Nechceš to nechat plavat?“

„Ne.“ Corky energicky zavrtěla hlavou a odstoupila od Kimmy.

„Bud se vrátím do týmu se vším všudy, nebo vůbec,“ trvala na svém.

Kimmy rychle ustoupila.

„Asi bychom se měly napřed trochu rozcvičit,“ navrhla Debra.

„Třeba si párkrát vyzkoušet pyramidu ve dvojicích, než budeme dělat tu velkou.“ Vrhla na Corky prosebný pohled.

„Už jsme rozcvičený,“ řekla na to Corky. „Corky má pravdu,“

ozvala se Kimmy. „Tak jdeme na to, holky.“

Corky rychle určila postavení v pyramidě. Tři dívky – Kimmy, Debra a Heather – budou tvořit spodní linii. Dvě další – Megan a Ronnie – jim budou stát na ramenou, pak zvednou vnější nohu a zůstanou tak, dokud Corky nevystoupí na vrchol a nepostaví se jim na ramena.

Pár minut všechny nacvičovaly vylézání na ramena a seskoky.

Pak je Corky navedla do základní pozice pro pyramidu.

71

Kdyby tu tak byla Bobbi, přistihla se, jak uvažuje. Ta byla na tohle přímo expert.

Pak ale zahnala myšlenky na Bobbi. Prudce potřásla hlavou, jako by je chtěla vyklepat ven. „Připravené?“ zvolala. „Tak to zkusíme.

Dělejte to pomalu. O čas se nestarejte.“

„Heather, pokrč kolena,“ dávala Kimmy instrukce, když jim Megan a Ronnie vylézaly na ramena, aby utvořily střední linii.

Než si to Corky stačila uvědomit, byla řada na ní. Aniž o tom přemýšlela, začala šplhat vzhůru do své pozice. Tak vysoko nad zemí.

Vrátila se jí soustředěnost, ale spolu s ní ji přepadly i nepříjemné myšlenky. Strach. Vzpomínky.

Otázky.

Ozve se zase to holčičí ječení?

Neztuhnu nahoře tak, že se nebudu moct hýbat?

Nezačne se to tu točit nebo jinak třeštit?

Megan a Ronnie chytily Corky každá za jednu ruku a zatáhly.

Corky se odrazila od Kimmyiných ramen a začala šplhat.

Výš.

A jé, pomyslela si. Teď nastanou potíže. Jejda, jejda. Zadržela dech. V tepnách jí bušila krev. Cítila, jak v ní narůstá panika. Cítila, jak se jí podlamují nohy – jak se jí z oblasti žaludku zvedá vlna strachu a svírá jí hrdlo. Cítila, jak jí pulzuje cévami, jak jí z toho zvoní v uších.

A jéje. Teď to přijde. Teď. Teď. Teď. Napnula kolena a vzpažila ruce nad hlavu. Udržet rovnováhu. Udržet rovnováhu. Veškerou silou své vůle se soustředila. Teď. Teď!

A bylo to – stála na vrcholku pyramidy! Roztřesená. Ale byla tam.

Žádné hlasy. Žádné vibrující zdi. Žádné hrůzostrašné vřískání.

Žádné zlo.

„Gratuluju!“ uslyšela Corky zespoda volání. „Výborné!“

Pohlédla dolů a uviděla slečnu Greenovou, jak se širokým úsměvem na jinak zarputilé tváři zuřivě tleská. „A teď pozor na sestup. Nepospíchejte, ano?“

Za chvíli už by la děvčata na zemi a navzájem si nadšeně gratulovala. Dokonce i slečna Greenová se k nim připojila.

72

„Dokázaly jsme to – a bez zlomenejch kostí!“ vykřikovala Corky.

Překvapilo ji, když se k ní vrhla Kimmy a málem ji udusila ve svém objetí. „Věděla jsem, že ty to zvládneš!“ překypovala city. Pak jí zašeptala do ucha: „Možná, že nás to zlo opustilo – třeba už konečně ty noční můry skončí.“

„Vem mi to,“ řekla Debra a podala Kimmy svazek tenkých červených svíček. Přitáhla si černý plášť víc ke krku.

Nad stromy vyšel měsíc v úplňku. Ve vysoké trávě a býlí poskakovaly suché listy nesené větrem. Ulicí za nimi projelo neslyšně auto jen s jedním svítícím předním světlem.

„To snad není pravda, že jsem se od vás k tomu nechala přemluvit,“ zabručela Kimmy. „Je to pěkná pitomost.“

„Pak se mužem vrátit k nám,“ nabídla Corky. „Mužem si objednat pizzu.“

„Přestaň si stěžovat. Počasí není tak špatný,“ pokárala Kimmy Debra a vedla je nahoru do kopce.

Suchá tráva jim ulpívala na kozačkách. Někde v dálce vítr kymácel popelnicí. Víko s rámusem klapalo. Nějaká kočka naříkavě mňoukala, znělo to jako dětský pláč.

Na přístupové cestě z popraskaného a drolícího se betonu se tři dívky zastavily. Prohlížely si rozvaliny starého panského sídla.

„Jů,“ špitla Corky. „Nikdy jsem u toho nebyla tak blízko.“

Kamenné zdi starého sídla byly dočerna spálené jako očividný důkaz toho, že bylo desítky let předtím zničeno ohněm. Všechna okna byla rozbitá. Jen jedno čelní bylo zatlučeno velkou deskou z překližky. V ostatních zely díry a odhalovaly tak temnotu za oprýskanými zdmi.

„Hele, podívejte!“ Kimmy se sehnula a zvedla cosi z trávy vedle rozbité cesty.

Corky na to posvítila baterkou. Byla to panenka s velkýma očima, bez vlasů a jedné ruky.

„Vypadá to, že je hodně stará,“ řekla Debra a zblízka ji prozkoumala.

Kimmy ji odhodila na zem. „Co tu vlastně děláme?“ dala znovu najevo svou nevoli. „Prohlížíme si odpadky.“

73

„Já vím, co dělám,“ řekla na to Debra záhadně. V ruce držela objemnou knihu v černých deskách. Pokynula s ní ke dveřím.

„Pojďte dovnitř.“

„To snad ne,“ ozvala se nešťastně Kimmy. Očima těkala po spálených zdech.

„Tak pojď,“ pobídla ji Corky a zatahala ji za paži. „Za pokus to stojí.“

„Vím, co dělám,“ opakovala Debra vážně. „Návštěva sídla Simona Feara má pro mě velkej smysl.“

„Nic z toho nedává velkej smysl,“ durdila se Kimmy a přehodila si svíčky do druhé ruky. „Jak může to, že jdeme do týhle vyhořelý, starý barabizny v nejstudenější noci v roce, mít nějakej smysl?“

„Tak chcete najít zlýho ducha nebo ne?“ vyštěkla Debra, která poprvé ztratila trpělivost.

„Chceme,“ odpověděla rychle Corky.

„Proč si myslíš, že ho najdeme tady?“ pochybovala dál Kimmy.

Odkopla starou panenku pryč. Ta odskočila přes cestu a roztažená dopadla obličejem dolů do trávy.

„Sarah Fearová strávila v tomhle domě hodně času,“ vysvětlovala Debra. „Jestli je ten zlej duch její, tak tohle je logicky nejpravděpodobnější místo, kde se potuluje.“

„Logicky,“ mumlala Kimmy ironicky.

„S tebou není žádná zábava,“ plísnila ji Corky. „Je to snad přece jen lepší, než se učit na zkoušení z dějepisu, ne?“

Debra se na Corky zahleděla s ukřivděným výrazem na tváři, kterou halila černá kapuce její pláštěnky. „Ty mi taky nevěříš?

Nebereš to vážně, vid?“

„Já beru zlýho ducha smrtelně vážně,“ řekla Corky sklesle. „Chci se dozvědět, kde je. Proto jsem souhlasila, že sem s tebou půjdu.“

„Já to taky beru vážně,“ tvrdila Kimmy. „Ale nemyslím si, že se někam dostaneme, když v tomhle vypáleným, starým sídle budeme trčet s hromadou zapálenejch svíček.“

„No, ale musíme přece něco dělat!“ vykřikla Corky rozhorleně.

„Možná, že je Debřin nápad hloupej – a možná, že není. Smiřme se s tím, jsme v zoufalý situaci. Měly bysme jednat. Nemůžem jen tak dřepět a čekat, koho z nás zabije příště!“

74

Ukázalo se, že Corkyina řeč na Kimmy zapůsobila. „Máš pravdu,“

řekla mírně, a když šla za nimi k domu, tvářila se zamyšlené.

„Hodně jsem toho přečetla,“ řekla Debra. Razila si cestu vysokým plevelem ke vchodu, knihu držela před sebou a tiskla si ji k hrudi, jako by ji mohla ochránit. „V tý starý knížce se říká, jak se vyvolávají duchové. A tenhle dům je to pravý místo na vyvolání ducha Sary Fearový.“

Strčila do starých dřevěných dveří a ty se snadno otevřely. Do nosu jim vnikl vlhký zápach zatuchliny.

„Nemůžu jít dovnitř. Vážně,“ trvala na svém Kimmy, udělala pár kroků zpátky a otřásla se odporem.

„Tady máš baterku,“ nabízela jí Corky. „Ty mi dej ty svíčky.“

„Baterka mi nepomůže,“ ohradila se Kimmy a zírala do tmy za otevřenými dveřmi. „Copak neznáte historky o tomhle místě? Ten dům je celej strašidelnej!“

„Tady pořád žijí duchové,“ řekla Debra. Ve světle baterky bylo vidět, jak jí planou oči. „Cítím to. Určitě se nám to podaří.“

Corky ji následovala do domu. Kimmy, s rukou na jejím rameni, vešla váhavě za nimi. „Fuj! Tady to smrdí,“ postěžovala si.

„Na to si zvykneš,“ řekla tiše Debra. Vedla je širokou vstupní halou, která ústila do rozlehlého obývacího pokoje.

Corky si baterkou posvítila po místnosti. Zkroucené, zčernalé tapety se odchlipovaly od zdí. Vypouklý, křivý strop pokrývaly tmavé skvrny. Prkna na podlaze byla

popraskaná a polámaná.

„Dávejte pozor, kam šlapete,“ varovala je Corky. „Koukněte – v podlaze jsou díry.“

Vzduch byl vlhký a těžký. Obklopil je zápach plísně a hniloby.

Dívky přešly doprostřed místnosti a pod nohama jim přitom vrzala prohnilá prkna podlahy.

„To je skvělý!“ vykřikla Debra a nasála nakysle páchnoucí vzduch. V očích se jí vzrušením jen blýskalo. „Mám pocit, že tu skutečně zlej duch je. Vážně.“

„Já ho přímo cejtim,“ řekla Kimmy ironicky.

„Podej mi ty svíčky,“ vybídla ji Debra. Položila knihu na zem a vzala si od Kimmy svíčky.

„Posviť mi na tu knihu, ano? Musím najít tu správnou stránku,“

75

přikázala, zatímco v ní listovala.

Corky ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. „Je – je to tu vevnitř takový zlověstný,“ zašeptala a zkoumavě si prohlížela ohněm očouzené zdi a polámaná podlahová prkna.

„Každá si vezmeme jednu svíčku,“ nařizovala Debra. Podala je Corky i Kimmy a pak všechny tři zapálila.

„Ve středu místnosti si klekneme,“ pokračovala dál tiše.

Corky a Kimmy si poslušně klekly vedle Debry. „Držte svíčku v levý ruce,“ zněl další pokyn. „Pak natáhneme pravou ruku a uprostřed je sepneme.“ Dívky pokyny splnily.

Znenadání se plamínky zmenšily, až málem zhasly docela. Corky se zajíkla a ucukla rukou.

„Taky jste to cítily?“ zeptala se vzrušeně Debra. „Cítily jste toho ducha?“

„To byl jen vítr,“ řekla Kimmy a zakoulela očima. „Dej pokoj.“

„Zkus se soustředit, Kimmy,“ nabádala ji Debra. „Potřebujeme stoprocentní soustředění. Dokážu určit, kde ten duch je. Vím to. Ale musíme se soustředit.“

„Já se soustředím,“ zamumlala Kimmy.

Vzaly se opět za ruce. Plamínky svíček znovu pohasly. Tentokrát na to žádná z dívek nereagovala.

„Teď budu předříkávat,“ oznámila jim Debra. „V knize stojí, že až skončím, měly bychom zjistit, kde zlej duch je.“

Corky těžce polkla. Shnilá prkna na podlaze zavrzala. Plamínky svíček pohasly, pak se zase rozhořely.

Už to působí, pomyslela si Corky. Duch Sary Fearové v tomhle strašidelném místě musí někde být.

„Dej tomu starýmu netvorovi co proto,“ nabádala Kimmy Debru.

Debra se na ni zamračila. „Pssst.“ Zvedla prst ke rtům a podržela ho tam. Pak zavřela oči, sevřela oběma rukama svíčku a začala monotónně recitovat.

Třepotavá záře plamínku jí poskakovala po hezké, bledé tváři pod černou kapuci. Hovořila jazykem, který Corky nemohla rozpoznat.

Zpočátku mluvila tichým hlasem, ten však, jak pokračovala, sílil a byl stále silnější a hlasitější.

Debra, s očima stále zavřenýma, začala před sebou kroužit 76

svíčkou. Pohybovala s ní pomaloučku dokola, zatímco recitovala stále hlasitěji.

Corky držela svíčku pevně v levé ruce, pravou tiskla Kimmy ruku, zírala přímo před sebe a soustředěně naslouchala Debřiným podivným, melodickým slovům.

Za pár minut Debra skončila.

Otevřela oči.

A všechny tři dívky vykřikly, když z díry v prohnilé podlaze vyrazil zlý duch.

77

XVI.

Corky vyskočila na nohy a upřeně hleděla do tmy před sebou na stvoření, které se zuby nehty snažilo vydrápat na podlahu.

Kimmy měla pusu hrůzou dokořán. Popadla baterku a posvítila s ní do díry v podlaze. Tvor zakňučel a Škrábal se ven. „Je to pes!“

vykřikla Corky. Debře se protáhl obličej.

Corky a Kimmy se vrhly k zemi a s námahou vytahovaly psa z díry. „Ty ale smrdíš,“ řekla Kimmy, pohladila ho po hlavě a poškrábala za ušima. „Jak to, žes tu takhle uváznul?“

Zanedbaně vypadající voříšek s provlhlou, zcuchanou dlouhou hnědou srstí olízl vděčně Kimmy nos.

„Nenech se od něj olizovat, Kimmy,“ napomínala ji žertem Corky. „Nevíš, co je to zač.“

„Obyčejnej pes. To je k nevíře,“ vzdychla si Debra.

Pes vrtěl chundelatým ocasem, vzrušeně pobíhal po místnosti a všechno zvědavě očichával.

„Možná, že cítí zlýho ducha,“ řekla Kimmy ironicky.

„Nedělej si srandu,“ brblala Debra a posbírala svíčky. „Myslela jsem, že tu vážně blízko nás něco bylo.“

„Já taky,“ ozvala se Corky, která pozorovala psa vybíhajícího ven z m ístnosti. „Hrozně jsem se vyděsila, když jsme zaslechly, jak se něco dere z podlahy.“

„Haf – haf,“ zaštěkala Kimmy a zakoulela očima.

„Já to nevzdám,“ prohlásila Debra.

„Já jo,“ řekla důrazně Kimmy. „Jsem zmrzlá.“ Podala baterku zpátky Corky a vyrazila ke dveřím.

„Kimmy, počkej,“ zavolala Corky. „Nechceš jít k nám?“

78

Kimmy se otočila a zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Jdu domů a dám si horkou koupel.“

„Ale –“

„Nech ji jít,“ řekla Debra nevrle.

„Ahoj zítra ve škole,“ křikla na ně Kimmy z chodby, pak zmizela z dohledu.

Corky se obrátila na Debru, která zabouchla knihu a zasunula si ji pod paži. „Pěkně mi to našponovalo nervy,“ řekla.

„Mně taky,“ souhlasila s ní Corky.

„Jsme jediný, kdo vědí, že zlej duch je na svobodě,“ řekla Debra a zamířila k východu. „Jediný.“

„Jo, je to tak,“ potvrdila Corky sklíčeně. „I mí vlastní rodiče vždycky změněj téma, když jim chci říct pravdu.“

„Proto musíme něco podniknout,“ řekla na to Debra.

„Pořád přemýšlím o Saře Beth Plummerový a Jonu Dalym,“ špitla rozechvěle Corky. Zvedla si límec péřové bundy, zavrtala do něj obličej jako želva a šla za Debrou ke dveřím.

Vyšly ven. Překvapilo je zjištění, že venku je tepleji než v domě.

„Hmm, to byla asi skutečně prapodivná podívaná na ty dva na hřbitově,“ řekla zamyšleně Debra. Pak se jí tvář vyjasnila. „Víš, co?

Měly bychom si je oťuknout.“

„Máš na mysli si s nima popovídat?“ zeptala se Corky, která ji následovala k silnici.

Debra přikývla. „Jo.“

„Hned teď?“ chtěla vědět Corky a mrkla na hodinky. Bylo skoro deset.

„Proč ne?“ řekla na to Debra.

„No…“ zaváhala Corky. Pořádná horká koupel, o jaké se zmínila Kimmy, by se jí taky velice zamlouvala.

„Tak pojď. Pojedem mým autem,“ nutila ji Debra a zatahala ji za ruku. „K domu Dalyho to trvá jen pár minut.“

„No, ale co řeknem, až tam budem?“ zdráhala se Corky.

„Nemůžem tam jen tak vpadnout a říct: Jone, co jste dělali ty a Sarah Beth Plummerová onehdy v noci na hřbitově?“

„A proč ne?“ opakovala Debra. Otevřela zadní dveře a pohodila svíčky a knihu na sedadlo. „Přesně na to se zeptáme.“ Sundala si z 79

hlavy kapuci a prohrábla si jednou rukou krátké hladké vlasy. „No tak, Corky. Nastup.“

Corky dlouhý okamžik váhavě vyčkávala, pak otevřela dveře a nasedla. Debra vklouzla na místo řidiče a položila ruce na volant.

Záře pouliční svítilny dopadla na Debřinu bledou štíhlou ruku.

A Corky pomyslela na Chipa.

Na Chipovu ruku. Jak leží bezvládně vedle pily.

Měla před očima jeho ruku dokonale odříznutou přímo v zápěstí.

A potom kaluže temné krve.

A Chipa ležícího obličejem dolů ve své vlastní krvi.

„Corky, co ti je?“ vykřikla Debra, když si všimla jejího výrazu naplněného hrůzou.

Corky zavřela pevně oči a tím vymazala obraz z mysli. „Jedem za Jonem Dalym,“ zašeptala chraplavě.

Dalyovi bydleli v bohaté části Shadysidu známé jako North Hills, pár bloků od střední školy. Debra vyjela po příjezdové cestě k rozlehlému domu ze sekvojového dřeva ve farmářském stylu, vpředu s pečlivě udržovaným trávníkem.

Cesta ústila do otevřených dveří od garáže. Uvnitř bylo zaparkované volvo kombi. Na zdi byla zavěšena dvě kola. Corky se dohadovala, zda jedno patřilo Jennifer.

Příliš mnoho mrtvých, pomyslela si, když vystupovala z auta. Zlo si vyžádalo už mnoho obětí.

Kráčela vedle Debry po cestě vydlážděné plochými kameny ke vstupním dveřím. Debra natáhla prst ke zvonku, pak se zarazila.

„Do toho,“ pobídla ji Corky. „Jsme tu. Tak abychom si s Jonem taky promluvily.“

Debra zazvonila. Uslyšely uvnitř hlasy, pak blížící se kroky.

Na verandě se rozsvítilo světlo. V obdélníku žlutého světla se objevila paní Dalyová s udiveným výrazem na tváři. „No ne, nazdar, děvčata.“

Světlé vlasy měla omotané velkým červeným šátkem. V ostrém světle její rysy jakoby splývaly.

„Dobrý večer, paní Dalyová,“ pozdravila Corky, když si odkašlala. „Pamatujete si na mě? Jsem Bobbiina sestra.“

80

„Jistě,“ odpověděla paní Dalyová a prohlížela si Debru.

„Přišly jsme za Jonem,“ řekla Corky.

Paní Dalyová překvapením otevřela ústa.

„Kdo je to?“ ozval se z obývacího pokoje hlas pana Dalyho.

„Víte něco nového o Jonovi?“ zeptala se paní Dalyová Corky a otázky svého manžela si nevšímala.

„Co?“ Corky nemohla zakrýt své rozpaky. „Něco nového?“

„Kdo je to?“ opakoval pan Daly, když se vynořil za svou ženou.

Byl vysoký a plešatý. Na sobě měl triko a úzké manšestráky. Vraštil čelo.

Z domu bylo cítit zvětralý cigaretový kouř.

„Vědí něco nového

o Jonovi,“ řekla paní Dalyová svému

manželovi. Chytila se ho za ruku.

„Ne,“ opravila ji Corky. „Přišly jsme Jona navštívit.“

„Potřebujeme s ním mluvit,“ přidala se Debra a rozpačitě si upravila kapuci.

„Aha.“ Paní Dalyové se protáhl obličej. Světlo v jejích očích pohaslo.

„Jon tu není,“ řekl pan Daly stroze.

„Máme o něj hrozný strach,“ dodala paní Dalyová a svírala manželovu ruku. „Jsou to už dva dny. Dva dny. Volali jsme na policii.“

„Na policii?“ Corky se podívala na Debru, která vypadala stejně vyděšeně jako ona.

Pan Daly smutně přikývl. „Ano. Jon před dvěma dny zmizel.

Nevíme, co se mu stalo.“

81

XVII.

Nazítří po večeři čekala Corky na Debru U Almy, v malé restauraci, kde s Chipem hovořili se Sarou Beth Plummerovou. Bylo tu teď velmi živo, boxy i dlouhý pult byly plně obsazeny halasícími studenty, jejichž hlasy soupeřily s rachocením příborů a porcelánového nádobí a s kvílením saxofonů řinoucím se z hracího automatu.

Debra dorazila o deset minut později s tvářemi zarudlými od mrazu. Měla na sobě několik svetrů a modré manšestrové kalhoty.

Bloudila očima po nacpané restauraci, než zahlédla v předposledním boxu Corky.

Když se protlačila kolem servírky v bílé uniformě, která nesla nad hlavou tác se sklenicemi, vklouzla do boxu naproti Corky a vydechla: „Promiň, že jdu pozdě.“

„To nic,“ řekla na to Corky, která rukama obepínala šálek horké čokolády. „Kde je Kimmy?“

„Je nemocná,“ oznámila jí Debra. „Její máma říkala, že má teplotu a všechno možný k tomu. Proto dneska nebyla ani ve škole.“

Corky překvapeně otevřela ústa. „Nemocná? Bude na ten zápas zítra večer v pořádku?“

Debra pokrčila rameny. „Doufám, že ano.“

Objevila se servírka s blokem v ruce a netrpělivě shlížela na Debru. „Chcete jídelní lístek?“

Debra zavrtěla hlavou. „Jenom colu, prosím.“

„Sarah Beth Plummerová bydlí přímo naproti,“ řekla Corky, když servírka odešla. „Ukázala ten dům mně a Chipovi tehdy v noci – to jsme seděli támhle.“ Napřáhla ruku k zadnímu boxu. „A vyprávěla 82

nám o Saře Fearový.“

Debra se podívala na dotyčný box. Teď v něm seděly čtyři dívky a jedly hamburgery s bramborovými hranolky. „Ty si myslíš, že nám Sarah Beth pomůže?“

Corky usrkla horkou čokoládu a zašklebila se. Měla nedobrou, práškovitou chuť. Nebyla dostatečně zamíchaná. „Tenkrát v noci jsem měla dojem, že Sarah Beth toho ví mnohem víc, než nám řekla.

Víš, bylo na ní něco podezřelýho. Něco nevyzpytatelnýho.“

Debře přinesli colu. Vzala si slámku a papírový obal odfoukla ke Corky. „A ta Sarah Beth Plummerová, je stará?“

Corky zavrtěla hlavou. Odhodila si z očí pramen světlých vlasů.

„Ne. Je mladá – asi tak něco přes dvacet.“

„A proč si myslíš, že se s námi bude bavit?“ zeptala se Debra.

„Nevím,“ odpověděla Corky. „Ale mám za to, že se musíme pokusit si s ní promluvit. Chci tím říct, že jsem ji viděla tančit na hrobě Sary Fearový s Jonem Dalym. A Jon teď zmizel.“

„Myslíš si, že Sarah Beth ví, kde je zlej duch?“ zeptala se Debra a přitom popíjela colu.

„Mám v úmyslu se jí zeptat,“ odpověděla Corky a povzdechla si.

„To je ale praštěnej rozhovor, viď? Kdyby nás někdo poslouchal, myslel by si, že jsme cvoci.“

„Ale my cvoci nejsme,“ vyhrkla Debra, rozhodila rukama a nechtěně vrazila do své sklenice, ze které se vylilo na stůl trochu coly. „To zlo je skutečný. Víme to.“

„Jasně,“ souhlasila tiše Corky.

„Tak se půjdem podívat, co Sarah Beth Plummerová ví,“ řekla Debra rázně.

Obě dívky vstaly z boxu, zaplatily a pospíchaly z restaurace ven.

Na zvonku u dveří nebylo žádné jméno, ale Corky si ten dům pamatovala. Byl to úzký, dvoupatrový dvojdomek z červených cihel, stál v řadě malých domků, které většinou obývali studenti z blízké univerzity.

Dívky přešlapovaly na malé betonové verandě a zíraly do okna se zataženým závěsem vedle dveří. Corky zvedla prst ke zvonku, pak ho dala dolů.

„Co je?“ zeptala se Debra šeptem.

83

Kolem rychle projelo auto, jehož

světlomety na ně vyslaly

záplavu bílého světla, které je uzavřelo do ozářeného kruhu.

„Jen mám pořád před očima Sani Beth tančící na hřbitově,“

odpověděla Corky. „A Jona opřeného o náhrobek Sary Fearový.“

Chytila Debru za rukáv svetru. „Mohla by bejt nebezpečná, Debro.

Chci tím říct – že by to zlo mohlo mít v moci ji.“ Corky se otřásla.

„Takhle bychom si taky mohly zahrávat se životem.“

„Musíme tomu přijít na kloub,“ zašeptala napjatě Debra. „Musíme se dozvědět pravdu.“ Zhluboka se nadechla, natáhla prst, zmáčkla zvonek a dlouho ho tiskla.

Uvnitř domu slyšely zvonění. Rozsvítilo se. Zaslechly tlumené kroky, pak se otevřely dveře.

Ven vykoukla hlava Sary Beth Plummerové. Okolo hlavy měla omotanou osušku. Právě si musela mýt vlasy, napadlo Corky.

Pohled Sary Beth padl nejdříve na Debru. Pak poznala Corky.

„Ach, nazdar.“ Na tváři se jí zračilo překvapení a zmatek zároveň.

„Ahoj. Pamatujete se na mě?“ zeptala se Corky plaše.

„Ano. Ty jsi… Corky,“ řekla Sarah Beth po krátkém zaváhání.

„Tohle je moje kamarádka Debra,“ představila ji Corky.

„Pojďte dál,“ pobídla je Sarah Beth a roztřásla se. „Venku mrzne a já si zrovna umyla vlasy.“

Obě dívky ji následovaly do malého obývacího pokoje přeplněného starožitným nábytkem. Corky za sebou opatrně zavřela dveře. V pokoji bylo velmi teplo a vonělo to tu po pomerančích.

Téměř celý prostor zabírala dvě obrovská stará křesla a velká švestkově modrá pohovka. Na nízkém konferenčním stolku před pohovkou ležel vysoký stoh knih, papírů a různých desek. Zdi přetínaly police přecpané knihami, které dosahovaly skoro až ke stropu.

Sarah Beth si upravila osušku na hlavě a přitom upřeně hleděla na obě dívky. Na sobě měla volnou bílou pánskou košili a pod ní černé legginy s bílými vlněnými ponožkami.

„Můžeme si s vámi popovídat?“ zeptala se Corky neobratně.

„Teda, jestli to není nevhodná chvíle nebo tak?“

„Ne. Ani ne,“ odpověděla Sarah Beth, stále se zmateným výrazem na tváři. „Zrovna jsem vařila kafe. Dáte si?“

84

„Ne, díky,“ vyhrkla Debra.

„Sundej si kabát,“ vybídla Sarah Beth Corky. „Můžeš si ho položit třeba sem.“ Ukázala najedno z křesel.

„Myslela jsem… no… snad byste nám mohla říct ještě něco o Saře Fearový,“ mumlala Corky a poslušně si přehodila kabát přes opěradlo křesla.

Ústa Sary Beth se otevřela do překvapeného O.

„Jestli vám to nebude moc vadit,“ dodala Debra.

„O Saře Fearový?“ vydechla Sarah Beth a zamyšleně si dívky prohlížela. „No…“

„Bylo by to pro nás moc důležitý,“ ozvala se Debra. „Všechno, co o ní víte.“

„Dobře,“ souhlasila Sarah Beth váhavě. „Tedy, moc toho nevím.

Ale posaďte se.“ Pokynula směrem k pohovce. „Jenom zhasnu plyn.

Pak si mužem povídat. Řeknu vám to málo, co vím.“

„Mockrát děkujem,“ uvítala to Corky vděčně. „Vím, že jsme sem vpadly –“

„To nevadí,“ prohlásila Sarah Beth a naznačila jim, aby si sedly.

Pak odběhla do kuchyně.

„Má hlas jako stará paní,“ zašeptala Debra.

„Ano. Já vím,“ řekla Corky potichu. „Vypadala překvapeně, že nás vidí – ale ne zas tolik,“ dodala s očima upřenýma na dveře do kuchyně.

„Ani se nás nezeptala, proč se zajímáme o Saru Fearovou,“

šeptala Debra.

Protáhla se kolem křesla a posadila se na kraj pohovky, kde se zabořila do plyšového polštáře.

Corky se pokusila projít ke druhému konci pohovky. Nešťastnou náhodou však zavadila nohou o konferenční stolek a celý stoh desek se sesypal na koberec.

„To se ti povedlo,“ dobírala si ji Debra. Snažila se vstát, aby pomohla Corky posbírat desky, ale z nízkého měkkého polštáře to nebylo snadné.

Corky si klekla a začala je spěšně skládat zpátky na stolek. Z

jedněch desek se vysypala hromada obálek.

Sebrala je a chtěla je uložit – pak se zarazila. Překvapeně vykulila 85

oči.

„Debro, koukni!“ vydechla.

„Co to je?“ zeptala se Debra.

„Tyhle obálky…“ vyhrkla Corky třesoucím se hlasem. „Všechny jsou adresovaný Saře Fearový!“

86

XVIII.

„Saře Fearový?“ Debra vytrhla obálku Corky z ruky a pečlivě ji prohlížela. „Ale tenhle dopis byl orazítkován na poště teprve před pár týdny!“ vykřikla.

Corky mrkla nervózně ke dveřím. „Myslíš si, že Sarah Beth Plummerová je ve skutečnosti Sarah Fearová?“ šeptala a horečnatě zastrkovala obálky zpátky do desek.

„Chceš říct – jestli je jí víc než sto?“ zeptala se Debra.

„Všechen nábytek je tak starej,“ poznamenala Corky. „Sarah Fearová by se v tomhle pokoji určitě cítila dobře.“

„Už jsem tu.“ Objevila se Sarah Beth a nesla si šálek kouřící kávy.

Zastavila se hned za dveřmi. „Corky, co to tam dole děláš?“

„Ale… shodila jsem nerada nějaký věci,“ přiznala se Corky a upřeně hleděla na Saru Beth.

„Á, s tím si nedělej starosti,“ mávla rukou Sarah Beth a pohnula se směrem ke křeslu. „Je tu hroznej nepořádek.“

„Saro Beth?“ začala Corky. Zdvihla jednu z obálek. „Nemůžu si pomoct, ale podívejte. Tyhle dopisy – všechny jsou adresovaný Saře Fearový.“

Na kratičký okamžik Sarah Beth zlověstně přimhouřila oči. „Já vím,“ řekla.

„Ale –“

Sarah Beth se posadila do velkého křesla a zabořila se hluboko do polštáře. Šálek s kávou nechala ležet na čalouněné opěrce.

Povzdechla si. „No dobrá, moje tajemství už nejspíš znáte. Jsem jedna z Fearů.“

Corky zalapala po dechu.

87

Sarah Beth se rozesmála. „Není to tak hrozné! Neznamená to, že jsem nějakej démon, víš!“ Zdálo se, že ji Corkyina reakce velmi pobavila.

Corky se vyškrábala na nohy a sedla si k Debře na pohovku.

„Takže vaše pravé jméno je Sarah Fearová?“ zeptala se a zahleděla se jí do očí, jako by jí chtěla číst myšlenky.

Sarah Beth přikývla. „Nepoužívám ho. Většinou užívám dívčí jméno své matky – Plummerová.“ Lokla si kávy. „Jméno Fear je jako prokletí.“

„Jak to myslíte?“ divila se Corky a sepnula pevně ruce v klíně.

„Tvoje reakce to ukázala nejlíp,“ odpověděla Sarah Beth s úsměvem. „Když jsem řekla, že jsem jedna z Fearů, málem jsi padla do mdlob!“

Všechny tři se rozesmály.

„Jen mě to… překvapilo,“ vysvětlovala Corky.

„Překvapilo a vyděsilo,“ doplnila ji Sarah Beth. „Každý ze Shadysidu ví, že v rodině Fearů je spousta divnejch patronů a stvůr.

To jméno je prokletí.“ Pobavený výraz jí zcela zmizel z tváře. Lokla si kávy. „Prokletí.“

„Jste příbuzná s tou první Sarou Fearpvou?“ zeptala se Debra.

„Jste po ní pojmenovaná?“

„Nějak s ní příbuzná jsem,“ odpověděla Sarah Beth. „Nevím, jestli mi rodiče dali jméno po ní nebo ne – myslím, že spíš ne.“

Zvedla volnou ruku a sundala si osušku z hlavy. Černé, ještě stále mokré vlasy spadly dolů a orámovaly jí obličej. Osušku přehodila přes křeslo.

„Celý svůj život se snažím toho strašlivého jména zbavit,“ řekla pohnutě. „Fear.“ Zašklebila se. „Ale je to legrační – zjistila jsem, že mě historie Fearů přitahuje. Mí předkové mě fascinují, táhne mě to k nim jakoby neviditelnou silou.“

„Když jsme spolu mluvily naposledy,“ ozvala se Corky, „naproti v té restauraci –“

„Neřekla jsem vám všechno,“ přerušila ji Sarah Beth.

„Přiznávám.“ Její tmavé oči se vpalovaly do Corkyiných.

„Neprozradila jsem všechno, co o Saře Fearové vím. Nechtěla jsem.“

Odmlčela se a pak se zarputilým výrazem ve tváři dodala: „A nechci 88

ani teď.“

Corky uhnula očima před náhlým chladem, který mladé ženě čišel z tváře. Pohlédla na Debru napjatě pozorující Saru Beth.

„My vážně potřebujeme vaši pomoc,“ řekla Corky a hlas se jí lámal pohnutím. „Má sestra a mí kamarádi – Bobbi a Chip s Jennifer

– přišli o život. A sama nevím, možná, že jsem teď na řadě já.“

Na tváři Sary Beth byl patrný údiv. Postavila šálek na koberec u svých nohou.

„Bobbi a Chipa zabila nějaká zlá síla,“ pokračovala Corky. „Něco zlého, co není z tohoto světa. A my si myslíme, že to má co dělat se Sarou Fearovou.“

„A proto o ní musíme vypátrat všechno, co se dá,“ řekla Debra a přesedla si na pohovce. „Potřebujeme se dozvědět všechno, co víte, a tak snad budeme moci to zlo zastavit.“

Sarah Beth zírala na Debru, jako by ji viděla poprvé v životě.

„Nerozumím tomu,“ řekla nakonec. „Já si vážně nemyslím, že moje vyhrabávání dávno minulých událostí vám k něčemu poslouží.“

„Prosím!“ vykřikla Corky a vůbec neměla v úmyslu, aby to znělo tak neodbytně a zoufale. „Prosím vás, Saro Beth, pomozte nám.

Prosím vás, řekněte nám, co víte.“

Sarah Beth zvedla ruce nad hlavu, jako by se vzdávala. „Dobře.

Budu mluvit, budu mluvit!“ vykřikla. „Nestřílejte!“

„Nejdřív nám řekněte, co jste tuhle v noci vy a Jon Daly dělali na hřbitově,“ vyhrkla Corky. Slova jí prostě naráz vypadla z úst. Už se skutečně nemohla dočkat, až se na to zeptá.

Saru Beth to překvapilo. „Tys tam byla?“ zeptala se.

„ Na

hřbitově?“

„Ne. Jen jsem projížděla kolem,“ vysvětlila Corky.

Sarah Beth se začervenala. Zhluboka se nadechla. „Myslela jsem si, že nás nikdo nevidí.“ Pohlédla na Corky.

Vymlouvá se, napadlo Corky. Honem přemýšlí, aby si vymyslela nějakou dobrou lež. „Viděla jsem vás tančit,“ ozvala se znovu Corky a upřela na ni vyzývavý pohled.

Sarah Beth se pro sebe usmála a potřásla hlavou. „Bylo to celé hrozně hloupé.“

„Hloupé?“ zeptala se nechápavě Corky. Rozhodla se, že Saru Beth 89

nenechá na pokoji.

„Znám se s Jonem už léta,“ spustila Sarah Beth a tváře měla stále zarůžovělé. „Chodili jsme spolu do školy. Dokonce jsme měli párkrát rande, ale pak jsem se s ním přestala stýkat. Hrozně mě proto překvapilo, když mi před několika týdny zavolal.“

„On vám volal?“ podivila se Corky.

Sarah Beth zvedla šálek s kávou a dlouze se napila. „Jo.

Zničehonic. Byl strašně rozrušený a mluvil trochu z cesty. Ale o Jonovi se nikdy nedalo říct, že by byl kliďas.“

„Co chtěl?“ zeptala se Debra a skrčila nohy pod sebe.

„Chtěl, abych se s ním sešla. Na fearstreetském hřbitově,“

odpověděla Sarah Beth a přitom si načechrávala ještě stále vlhké vlasy. „Jon věděl, že jsem Fearová. A věděl také, že se zajímám o své předky – a o spiritismus a okultismus.“

Dopila kávu a šálek postavila znovu na koberec. „Tak jsem se tam s ním sešla,“ pokračovala. „Choval se divně. Teda, fakt úplně prapodivně. I na něj to bylo moc. Ihned, jak jsem dorazila, se mě začal vyptávat, jestli znám pravdu: pravdu o jeho sestře Jennifer.

Vážně jsem nevěděla, o čem to mluví.“

Corky Saru Beth napjatě pozorovala a poslouchala. Mám dojem, že nám neříká pravdu, pomyslela si. Na tom příběhu něco nehraje.

„Pak se mě Jon zeptal, jestli věřím na zlé duchy. Řekla jsem mu, že věřím na všelicos – ale zdálo se, že mu má odpověď nestačí.

Věděl, že jsem studovala okultismus a duchovní vědy. Ptal se, jestli vím, jak se vyvolávají duchové z hrobu. Nejdřív jsem se mu smála.

Myslela jsem si, že si ze mě utahuje.“

Protřepávala si vlhké vlasy. „Je vám dobře? Není vám moc horko?

Můžu zmírnit topení.“

„Ne, je nám fajn,“ řekla rychle Debra. „Pokračujte – prosím.“

„Dobře, už se mi nechtělo o tom dál mluvit, ale Jon byl neodbytný. Byl jak posedlý. Pověděla jsem mu, že jsem četla o tanci, který se provádí na hrobě, aby se vyvolal duch mrtvé osoby. Žádal mě, abych mu to předvedla. Připadalo mi to absurdní, ale on si nedal říct. Tak jsem mu kousek toho tance ukázala. Tedy, vlastně jsem ho asi zatančila skoro celý – to už skutečně nevím.“ Otočila se na Corky. „To jsi nejspíš jela právě kolem.“

90

Ale tys vypadala hrozně zaujatě, pomyslela si Corky pochybovačně. Nechovala ses, jako by šlo o nějakou šaškárnu, Saro Beth. Zdála ses mi úplně vážná.

„Co se stalo pak?“ zeptala se.

„Nic,“ pokrčila Sarah Beth rameny. „Nestalo se nic. Žádný duch se neobjevil – to je překvápko, co? Myslela jsem, že Jon bude zklamaný, ale vypadal hrozně potěšené. Z nějakého důvodu měl doopravdy radost. Potom jsme si řekli dobrou noc a šli každý svou cestou. Od té doby jsem ho neviděla, ani jsem o něm neslyšela.“

Něco tu nehraje, říkala si Corky. Na tom vyprávění něco nesedí.

„Je to ale divný kluk,“ řekla Sarah Beth zamyšleně. „Nahání mi hrůzu. To myslím vážně.“

V pokoji zavládlo ticho. Kdesi vzadu začaly odbíjet hodiny.

Corky mrkla na hodinky. Bylo devět.

„Určitě si nedáte kávu?“ nabízela se znovu Sarah Beth.

„Ne, díky,“ ozvaly se opět dívky jednohlasně.

„Tak vám teď budu vyprávět o Saře Fearové,“ řekla Sarah Beth a potlačila zívnutí. „Kvůli tomu jste přišly, že?“

„Ano. Opravdu to potřebujeme vědět,“ souhlasila Corky a zkoumavě si prohlížela její obličej.

„Mám obavy, že vás to zklame,“ varovala je Sarah Beth. „ Moc toho nevím. Většinu jsem se dozvěděla ze starých novin a něco málo jsem našla v rodinných zápiscích. Jeden ze Sařiných bratranců, Ben Fear, vedl deník. Ten mi do určité míry pomohl. Ale věřte mi, ten příběh má hodně mezer. Celou spoustu.“

Ve velkém křesle skrčila nohy pod sebe, opřela se o jednu z mohutných čalouněných postranních opěrek a začala vyprávět. Při řeči přeskakovala očima z Corky na Debru a pak se zadívala dolů na tmavý koberec.

„Začnu asi tím, jak Sarah zemřela. Nebo spíš bych měla říct tím, co předcházelo. To bylo v roce… ehm… 1899, myslím. Do jisté míry se podle mého dá říci, že se jí podařilo uniknout prokletí rodu Fearů. V tom smyslu, že žila dost šťastně.

Ben Fear ji ve svém deníku popisuje jako mladou ženu v plném rozkvětu. Přesně tak to o ní napsal. Vyjadřoval se pěkně květnatě.

Ale myslím si, že Sarah byla skutečně krásná po všech stránkách.

91

Byla to hezká, laskavá, šlechetná mladá žena s něžným srdcem.

Začínám se vyjadřovat jako Ben Fear,“ zamudrovala Sarah Beth a zakoulela očima.

„Mějte se mnou trpělivost. Podle rodinných zápisků byla Sarah Beth šťastně vdaná. Ovšem jen krátce. Nikdy neměla žádné děti.

Bydlela se svým manželem blízko sídla Simona Feara. V jejich domě byla vždycky spousta lidí. Bratranci a sestřenice, přátelé, služebnictvo. Bylo tam zkrátka živo.

A to se příliš nezměnilo, ani když Sarahin manžel zemřel na zápal plic. Celý rok ho oplakávala. Pak se vrátila k rušnému společenskému životu.

Pak začátkem roku 1899 její spokojený život neočekávaně skončil. Ubohá Sarah onemocněla – smrtelně onemocněla. Nevím, co to bylo doopravdy za nemoc. Tenkrát to taky asi nikdo nevěděl. Ben Fear to popisuje jako zhoubnou nemoc. Starý Ben si ale uměl najít slovíčka, že jo?

Zkrátka v případě Sary se doktoři vzdali. Byla vydána smrti na pospas. Na fearstreetském hřbitově už kopali hrob. Povolali dokonce pastora, aby připravil pohřební obřad.

Ale pak se stal zázrak. Ke všeobecnému údivu Sarah Fearová nezemřela. Pozoruhodně rychle se uzdravila. Zdálo se, že se jí síly vrátily doslova přes noc. A navzdory prosbám členů rodiny, aby odpočívala a načerpávala ztracenou energii, vstala hned druhý den z postele a dala se do obvyklých povinností, které zajišťovaly pravidelný chod domácnosti.

A tady její příběh začíná být podivný. Po svém vyléčení se Sarah změnila. Už nebyla tou sladkou květinkou. Podle deníku Bena Feara začala být uzavřená, samotářská. Projevovala se u ní strašlivá podrážděnost a byla známá svými bezdůvodnými záchvaty vzteku.

Zapudila všechny své přátele.

Podrobnosti v zápisníku jsou ke konci jejího života čím dál útržkovitější. Můj názor je, že Ben Fear přestal být zván k Saře do domu, a tak o ní měl málo informací z první ruky, které by zapsal do svého deníku.

Přesto vypovídá o zvěstech, že Sarah a její sluha se stali milenci.

Jsou tu zprávy o podivných shromážděních v jejím domě. Pozdních 92

nočních schůzkách. Divokých večírcích. Policejní hlášení jsou velmi zdrženlivá. Nezapomínejte, že tu je pořád Simon Fear, ve městě stále vlivná osoba. Nicméně, se o Saře začaly šířit skandální historky.

Noviny se zaplnily hrůzostrašnými příběhy, které se udály v Sařině domě. Jednoho jarního dne byla v zahradě nalezena zavražděná služka z kuchyně se srdcem probodnutým obrovskými zahradnickými nůžkami. Zavražděn byl i domácí host, kterému byla uříznuta noha. Nalezli ji čistým řezem oddělenou od těla ležet ve stáji na zemi.

Sarah Fearová z těchto vražd obviněna nikdy nebyla. A tyto tajemné události nebyly nikdy rozluštěny.

Pak přišla největší a nejtragičtější záhada ze všech. Projížďka na jachtě. Poslední výlet Sary Fearové. Konal se na jezeře Fear. Jistě ho znáte. Je to klidné, otevřené jezero. Nevelké, kulaté jezero za fearstreetským lesem.

Na lodi bylo pět lidí. Sarah Fearová, tři její příbuzní a jeden sluha.

Podle zprávy z novin byl nádherný letní den, bylo skvělé počasí, žádné mraky, žádný vítr.

Sařina velká loď vyplula z přístaviště. A za chvíli se to stalo –

zčistajasna. Záhadná vichřice o síle hurikánu. Naprosto nečekaně – v nejklidnější, nejkrásnější letní den. Vítr byl tak mocný, že způsobil ztroskotání velké lodi. V okamžení ji převrátil.

A všichni se utopili. Všichni, včetně Sary Fearové. Na dohled od břehu – nanejvýš pět nebo deset minut plavby. A přesto se všichni na palubě utopili. Nikdo nepřežil.

To nás přivádí ke skutečnosti, která je nejpodivnější ze všech.“

Sarah Beth nakloněná ve svém mohutném křesle dopředu, zahleděná na obě dívky naproti na pohovce, ztišila hlas, až téměř šeptala.

„Nejpodivnější skutečnost ze všech. Když vytáhli na břeh těla, jejich kůže byla rudá, samý puchýř a hrozně horká – jako by se Sarah se svými společníky utopila ve vroucí vodě!“

93

XIX.

„Otoč to,“ řekla Corky. „Nějak se mi ještě nechce domů.“

„Tak zaparkujem a popovídáme si,“ ozvala se Debra. Zastavila auto v půli příjezdové cesty a vypnula světla i motor.

Corky pohlédla k domu. Lampa nade dveřmi vysílala trojúhelník žlutavé záře na přední verandu. Všechna ostatní světla byla zhasnuta.

Rodiče byli bud vzadu, nebo si šli brzy lehnout.

„Nemáš pocit, že před námi Sarah Beth něco tají?“ zeptala se Debra a poklepávala rukou v rukavici na volant.

Corky se na vedlejším sedadle svezla níž a zvedla kolena k palubní desce. „Jo. Myslím si, že ví víc, než nám prozradila,“

souhlasila. „Ale nemám tušení, co to je.“

„Ptala jsem se jí, jestli si myslí, že Sarah Fearová byla posedlá zlým duchem,“ pokračovala Debra. „A ona se na mě jen podívala, jako kdybych spadla z Marsu, nebo co.“

„Na některý mý otázky taky neodpověděla,“ postěžovala si Corky.

„Slyšelas, jak jsem se ptala, co se stalo s tím sluhou, o kterým se říkalo, že je její milenec? A všechno, co mi na to řekla, bylo, že si Sarah Fearová vzala svoje tajemství do hrobu.“

Debra vzdychla a otřela rukavicí postranní okénko, které se začalo zamlžovat. „Divná dáma,“ řekla tiše.

Z domu Sary Beth odešly krátce po desáté. Hlavy se jim točily z toho množství prazvláštních podrobností příběhu, který jim vylíčila.

„Doufám, že jsem vám pomohla,“ řekla Sarah Beth, když je vyprovázela ke dveřím. „Kdybych ještě na něco přišla, dám vám vědět.“

Avšak Corky a Debra odcházely s ještě většími pochybnostmi a 94

podezřením, než když sem přicházely. Ten kousek cesty k domu Corky jely mlčky, každá si v hlavě probírala, co všechno slyšely. A teď seděly v autě se zamlženými skly na příjezdové cestě a nedočkavě si sdělovaly své myšlenky.

„Je to prostě až moc dokonalý,“ ozvala se Debra svírající oběma rukama volant. „Vykládala nám o Saře Fearový – a sama se jmenuje Sarah Fearová. Je to příliš dokonalý a příliš zvláštní.“

„Umřeli ve vařící vodě,“ řekla zamyšleně Corky se zavřenýma očima. „Tak zemřela i má sestra. Ve sprše. Ve vroucí vodě.“

„Já vím,“ špitla Debra s pohledem upřeným přímo před sebe.

„A vzpomínáš na tu konvici? To odpoledne, když jsem si opařila ruku?“ vzlykla Corky a zůstala ohromeně sedět s otevřenou pusou, zavalená hrůznými vzpomínkami.

„Zase – vařící voda.“

„Pamatuju si to,“ kývla Debra a položila ruku na třesoucí se Corkyino rameno. „Máš pravdu. Horká voda je klíč. Je to skuteční klíč.“

„Ale klíč k čemu?“ vyjekla Corky a cítila, že ji naplňuje pocit marnosti. „Klíč k čemu?“

„A co ty surový vraždy v domě Sary Fearový?“ otočila se na Corky Debra s otázkou. „Ten host s useknutou nohou. Zrovna jako Chip. Jako jeho ruka.“

Corky těžce polkla. „Já – o tom jsem nepřemýšlela, Deb. Ale máš pravdu.“

Dlouhou chvíli obě dívky seděly mlčky a zíraly na zamlžené přední sklo.

„Tak co provedeme?“ zeptala se nakonec Debra.

„No…“ přemýšlela usilovně Corky. „Nejspíš jsme dokázaly, že jé to tentýž zlej duch, kterej dělá tytéž příšerný věci – teda, předtím i teď.“

„A jak nám to pomůže?“ chtěla vědět Debra a s napětím se dívala na Corky.

Ta pokrčila rameny. „To nevím.“ Nešťastně zavrtěla hlavou. „To tedy nevím.“

„V příběhu Sary Fearový musí bejt další klíč,“ tvrdila Debra s tváří staženou soustředěním. „Musí tam bejt klíč k tomu, jak zvítězit 95

nad zlým duchem. Nějakým způsobem ten duch skončil v hrobě Sary Fearový, to víme. A nějak byl přinucen tam na sto let zůstat Ale jak?

Jak ho Sarah Fearová zneškodnila?“

„Ona to neudělala,“ řekla s hořkostí Corky. „Nezvítězila nad ním.

On zabil j i – vzpomeň si!“

„Ach, ano,“ zašeptala Debra.

Znovu se rozhostilo ticho.

„Teď, po sto letech, jsou další mrtví,“ promluvila Corky a zírala na neprůhledné čelní sklo. „Jennifer, Bobbi, Chip…“ Z hrdla se jí vydral hlasitý sten.

„Jsem zvědavá, kdo bude další,“ zamumlala Debra a oči jí potemněly strachem.

Rodiče Corky se dívali vzadu v pracovně na televizi. Sundala si kabát a šla jim říct ahoj. Byli zcela pohrouženi do nějaké detektivky, takže jí bylo jasné, že s nimi není žádná řeč. Popřála jim tedy dobrou noc a zamířila nahoru do svého pokoje.

Neměla chuť s kýmkoli mluvit. Měla pocit, jako by její hlava vážila tisíc liber, obtěžkána vším, co slyšela, i vlastními zmatenými myšlenkami a dohady.

Kdybychom tak mohly

Saře Beth Plummerové důvěřovat,

přemýšlela, zatímco se začala svlékat a chystat se do postele. Podle všeho, co jsme se dozvěděly, by mohla být sama Sarah Beth zlým duchem!

Kdybychom tak vůbec někomu mohly důvěřovat.

Oblékla si dlouhou noční košili a šaty složila do úhledné hromádky na židli naproti posteli.

Debra, Kimmy a já – jsme samy, říkala si v duchu Corky. Jsme úplně samy proti téhle pradávné zlé síle. Jsme jediné, kdo o ní ví.

Jediné, kdo na ni věří. A co my tři můžeme dělat? Co?

Nevím, co si mám myslet, napadlo ji, když zamířila chodbou do koupelny, aby si vyčistila zuby. Neměly jsme k Saře Beth chodit.

Mám v tom teď ještě větší zmatek než předtím.

A taky se víc bojím.

Právě si začala vymačkávat zubní pastu na kartáček, když uslyšela zvonění telefonu. Upustila kartáček do umyvadla a uháněla zpátky 96

do pokoje zvednout sluchátko. „Haló?“

„Ahoj, Corky. To jsem já, Kimmy.“

„Kimmy!“ vykřikla Corky překvapeně. „Tak co, jak se ti vede?“

„Myslím, že je to lepší,“ odpověděla neurčitě Kimmy. „Teplota už klesla. Ale kvůli tomu ti nevolám.“ Mluvila udýchaně a byla velmi rozrušená.

„Co se děje?“ vyhrkla Corky.

„Slyšelas o Jonu Dalym?“ zeptala se Kimmy a hlas jí vzrušením přeskakoval.

„Co je s Jonem?“ chtěla vědět Corky. „Našli ho?“

„Jo, právě že už ho našli,“ zněla Kimmyina odpověď. „Našli ho v jezeře Fear. Utopenýho.“

97

XX.

„Jak se cítíš?“ optala se Kimmy.

„Jsem tak trochu rozklepaná,“ pověděla jí Corky a těžce polkla.

Kimmy vzala Corky z rukou hnědou a bílou bambulku a pomohla jí je rozvázat. „To bude dobrý,“ řekla, povzbudivě se na ni usmála a podala jí je zpátky. „Až ten zápas začne, už ani nepomyslíš na to, jak jsi nervózní.“

Doufám, že má pravdu, řekla si Corky a pohlédla na tabuli ukazující skóre, kterou právě nastavovali pro nadcházející zápas.

Všechna světýlka na tabuli už blikala. Hodiny jako by se pomátly, čísla na nich pozpátku přeskakovala tak rychle, že je Corky ani nestačila číst.

Doufejme, že ten zápas proběhne stejně rychle, pomyslela si Corky a pohrávala si s manžetou bílého svetru. Cítila, že jí srdce bije jako o závod. Zhluboka se nadechla a snažila se sama sebe uklidnit.

Do tělocvičny vešlo několik časně příchozích a zamířilo k místům k sezení za bariéry. Corky je sledovala pohledem a pak stočila oči zpátky k hodinám na tabuli. Asi za půl hodiny začne zápas.

Čísi ruka se dotkla jejího ramene. Vyděšeně sebou cukla.

„Promiň,“ řekla slečna Greenová.

„Jen jsem myslela, jestli

nepotřebuješ trochu povzbudit.“

Corky se zakřenila. „Díky. Snad to bude v pořádku.“

„Nervózní?“ zeptala se trenérka a prohlížela si ji.

Corky přikývla. „Ano, ale já to zvládnu.“

„Budeš určitě skvělá,“ tvrdila s jistotou slečna Greenová. Podívala se ke dveřím do tělocvičny, kudy vcházeli další lidé. „Tréninky byly úžasné. S tou novou pyramidou byste mohly udělat díru do světa.“

98

„Jestli ovšem ne slítnu na nos,“ řekla žertem Corky.

Slečna Greenová se zasmála. „Až ten zápas začne, tvoje stará sebedůvěra se vrátí. Uvidíš.“ Zvedla významně palce na rukou, otočila se a odklusala zpět ke Kimmy a ostatním fanynkám.

V té chvíli bylo hlediště už do poloviny Zaplněno. Hodiny na tabuli ukazovaly, že do začátku zápasu chybí patnáct minut. Na opačných koncích hřiště se rozcvičovala obě mužstva. Přihrávali si a stříleli na koš, několik míčů najednou se odráželo od desky za košem.

„Jdeme na to!“ zvolala Kimmy a zatleskala rukama, aby shromáždila fanynky. Corky rychle přiběhla do kroužku, který utvořily, a do krátké sukýnky si otřela pot z rukou.

„Nažhavte se!“ křikla Kimmy. „Trochu ten dav rozpohybujem. Ať tu vládne sportovní duch!“

Všechny dívky zavýskaly. Debra se na Corky povzbudivé usmála a poplácala ji po zádech. Seřazené do zástupu vyklusaly před bariéry a spustily svůj zahřívací pokřik:

„Shadyside High!

Shadyside High!

Chceš jí úspěch přát?

Všichni tady dáme jí to znát!“

A znovu. Hlasitěji. Povzbuzovaly diváky, aby začali tleskat a fandit.

Znovu. A zas. Ještě hlasitěji.

Až se diváci přidali k pokřiku, nasáli jejich nadšení a elán a dali se do dupání a tleskání, že se téměř zaplněné hlediště jen otřásalo.

„Tak se odvaž a křič: Do toho!

DO TOHO!“

A znovu. Opakovali výzvu, dokud shadysideští fanoušci nekřičeli s nimi. Pak výstup zakončily synchronizovaným přemetem vzad, všech šest dívek předvedlo skok přesně stejně s perfektním doskokem. Potom opět spustily svůj pokřik.

99

Jde nám to skvěle, pomyslela si ulehčené Corky, zatímco se výkřiky a skandované volání odráželo ode zdí. Už je mi líp. Bude to oukej.

Podívala se podél řady dívek a zahlédla Kimmy, jak se na ni kření. Bude to oukej, říkala si.

Zápas začal. Tělocvičnou znělo dunění a vrzání deseti párů basketbalových bot a neustálé údery míče do naleštěné dřevěné podlahy.

Corky klečela u postranní čáry se zbytkem týmu, sledovala zápas a čekala na přestávku, kdy měly fanynky výstup. Cítila, jak jí srdce prudce buší. Bylo to však spíš vzrušením než nervozitou.

Hra probíhala rychle, zápas byl vyrovnaný, vedení se ujímaly střídavě obě strany. Corky to pozorně sledovala, a když přišel čas na povzbuzení, cvičila se svým obvyklým zápalem a elegancí.

Stála před fandícími diváky, jejichž masa sahala skoro až ke stropním trámům, a cítila, jako by s výkřiky odeznívaly i její problémy, jako by se vykřičela ze všech hrůz, které ji soužily.

Těsně před poločasem se otočila a uviděla, jak se za ní krčí Kimmy. Naklonila se a mluvila Corky přímo do ucha, aby jí bylo rozumět přes bouřlivé halasení diváků. „Ta pyramida,“ křikla Kimmy.

Corky si přiložila dlaň k uchu a usmála se na ni.

„Na konci, až budeš připravená seskočit, počítej do tří, ano? Tak si budu jistá, že stojím správně, abych tě mohla chytit.“

„Dobře, rozumím,“ přisvědčila Corky. „Skákala jsem dolů moc rychle?“

„Jen se chci ujistit, že budu na místě,“ řekla Kimmy a položila jí ruku na rameno. „Takže počítej do tří, pak skoč a já tam budu stát.“

„Díky,“ řekla Corky a pak dodala: „Jsem ti vážně vděčná, Kimmy.

Za všechno.“

Kimmy to neslyšela. Odběhla dát ještě poslední instrukce Ronnii a Heather.

Než si to Corky uvědomila, poločas byl za nimi. Čas skutečně jako by běžel tak rychle jako čísla na tabuli, když nastavovali začátek zápasu.

Hostující tým fanynek vystoupil první. Přišly s desetičlennou 100

kapelou a předvedly řadu pokřiků ve stylu rapu a diskotékových tanečních kreací.

„Jsou dobrý,“ uslyšela Corky říkat Megan, když čekaly u postranní čáry.

„Jsou jiný,“ zaslechla odpověď Heather. Nemínila to jako pochvalu.

Za chvíli už Corky cítila vlnu vzrušení, když nastupovala s ostatními děvčaty na hrací plochu k vystoupení.

Zahajovací cviky vyšly dobře. Pak si Ronnie špatně načasovala salto vzad a upadla. Debra jí však rychle pomohla na nohy, takže sestava pokračovala bez přestávky. Žádné další nehody už nebyly.

Jde nám to, pomyslela si vesele Corky. V tu chvíli zauvažovala, jestli tam někde v hledišti sedí rodiče. Mluvili o tom, že se přijdou podívat na zápas a přivedou i Seana.

Doufám, že tu jste, říkala si Corky. Doufám, že vidíte, jaký je to všechno skvělý. Můj velký comeback!

A pak přišla na řadu pyramida – zlatý hřeb jejich vystoupení.

Když si dívky začaly vylézat na ramena, hlediště v očekávání zašumělo. Corky si na chviličku pro štěstí překřížila prsty, zhluboka se nadechla a začala opatrně šplhat vzhůru. Výš, výš.

A byla nahoře. Pyramida byla hotová. Skvělá.

Dav vykřikl nadšením.

Corky se usmála a rozpřáhla ruce.

Když se zahleděla nahoru do hlediště, tělocvična se zatočila. Celá místnost začala kroužit jako kolotoč, který se vymkl kontrole.

Slabě vykřikla. Cítila, jak se jí rozklepala kolena. „Co se děje?“

Zdi vibrovaly. Byla uvězněna ve vířícím cyklonu světla, barev a rámusu. „Ne! Prosím!“

V zoufalé snaze udržet rovnováhu zavřela oči.

Když je znovu otevřela, tělocvična stále kroužila.

Znenadání se tváře daly rozeznat. Přitom se hlediště otáčelo kolem dokola. Uviděla rusovlasého chlapce s pihami. Viděla ho naprosto jasně.

Místnost se opět zatočila. Vířící světla byla čím dál ostřejší. Rudé, žluté a bílé záblesky.

Spatřila muže s červenou vlněnou šálou omotanou kolem krku, 101

který seděl blízko hrací plochy.

Tělocvična se opět otočila dokola.

Zdálo se, že ji výkřiky a volání uzavřely do kruhu, dotíraly na ni, dusily ji. A zatím tělocvična zalitá oslnivou září kroužila rychleji a rychleji.

Pak se zastavila.

A ona uviděla Saru Beth Plummerovou, jak stojí mezi dvojitými dveřmi.

Sarah Beth Plummerová? Co ta tu dělá?

Musím se dostat dolů, pomyslela si Corky a cítila, jak jí po čele stéká studený pot a kolena se třesou. Dostat se dolů.

Stočila oči k zemi a tam stála Kimmy. Připravená. Stála na svém místě – a čekala. Povzbudivé na ni kývla.

Corky se zhluboka nadechla.

Nohy měla slabé a jako z gumy. Naklonila se dopředu, skrčila kolena.

A odrazila se.

Kimmyin obličej se zkřivil hrůzou.

Ani se nepohnula, aby zachytila Corky. Nenatáhla ruce.

A Corky se s ohavným žuchnutím zřítila prudce na zem.

102

XXI.

Corky otevřela oči do naprostého ticha.

Bílého ticha.

Tělocvična rázem oněměla.

V zorném poli se objevily obličeje, rozmazané, zkreslené, nejasné tváře.

„Nemohla jsem se pohnout!“ uslyšela kdesi nad sebou pronikavý hlas. „Nemohla jsem se pohnout! Nemohla jsem zvednout ruce!“

Byl to hlas Kimmy.

Nejasné tváře byly náhle rozeznatelné. Corky zjistila, že leží na zádech a zírá na strop tělocvičny.

Bolest jako běsnící řeka jí divoce proudila celým tělem.

Slečna Greenová se nad ní nakláněla s obličejem plným obav.

Ronnie měla bledý obličej stažený pláčem. Po pihovatých tvářích jí stékaly potůčky slz.

Debra upírala na Corky svoje doširoka otevřené, studené modré oči, z úst jen vystrašenou čárku.

Slyšela, jak Kimmy hlasitě vzlyká.

Bylo tu teď velmi chladno. Chladno a ticho. A všechno ji bolelo.

„Chtěla jsem ji chytit,“ zaslechla říkat někomu Kimmy plačtivým, třesoucím se hlasem. „Snažila jsem se ji chytit. Ale něco mi drželo ruce dole!“

Totéž říkala Bobbi, uvědomila si Corky.

Tváře nad ní opět mizely do temnoty.

Totéž se přihodilo mé sestře, říkala si.

Něco jí drželo nice. Něco ji úplně ochromilo. Jenže jí to nikdo nevěřil.

103

Já ti věřím, Bobbi. Věřím ti.

Protože vím, kdo za to může. Vím, kdo to udělal.

Byl to duch.

Ten zlý duch je tady.

Je přímo tady.

Ale kde?

Pokusil se mě zabít, Snažil se o to.

A pak se vynořila ta

nejhrozivější myšlenka: možná, že mě opravdu zabil.

Obličeje potemněly ještě víc. Slyšela, jak Kimmy vzlyká. A pak ji pohltila tma.

Když Corky otevřela oči, díval se na ni jiný obličej. „Mami!“

Vykřikla chraplavým, přiškrceným hlasem.

Paní Corcoranová s uslzenýma očima se na ni usmívala.

„Budeš v pořádku,“ řekla o položila jí na čelo chladnou ruku.

Corky se pokusila posadit se, ale bolest ji donutila lehnout si zpátky na polštář. „Kde to jsem?“

„Jsi v nemocnici,“ odpověděla matka. Obličej jako by jí ztuhl do úsměvu – nemizel, ani když mluvila. „Na pokoji pro naléhavé případy.“ Osušila si oči kapesníkem.

Corky se rozhlédla po místnosti. V podstatě to ani pokoj nebyl.

Jen malá obdélníková kóje se šedými závěsy místo stěn.

„Budeš v pořádku,“ opakovala paní Corcoranová a nutila se do úsměvu.

Ne, nebudu, pomyslela si pochmurně Corky.

„Máš pohmožděné žebro a zlomenou ruku. To je všechno,“

oznámila jí matka.

Takže mě ten duch nezabil, řekla si Corky a uhnula pohledem k šedým závěsům. Nezabil mě. Tentokrát.

Ale co příště…

„Otec vyplňuje nějaké formuláře,“ řekla paní Corcoranová. „Až s tím skončí, můžeme jet domů. Není to skvělé? Budeš v pořádku.“

Corky se přinutila opětovat matce úsměv. Nebudu v pořádku, pomyslela si. Nikdy nebudu v pořádku.

Zlý duch zabil Bobbi.

A dneska večer byl v tělocvičně. Dnes se pokusil zabít mě.

104

Nejsem v pořádku. Nejsem. Nejsem.

Náhle se nad ní objevil mladý, tmavovlasý lékař v bílém plášti.

„Můžeš se posadit?“ zeptal se s úsměvem. „Rád bych ještě jednou překontroloval ten sádrový obvaz.“

Vzal ji opatrně za rameno a pomohl jí do sedu. Ke svému překvapení uviděla, že má pravou ruku uvězněnou ve velké bílé sádře.

„Nějakou dobu bych se na tvém místě nepokoušel o žádné přemety,“ zažertoval doktor.

„Seane, jak to, že jsi ještě takhle pozdě vzhůru?“ hubovala paní Corcoranová.

Corkyin bratr, který je v pyžamu divoce vítal u domovních dveří, pokrčil útlými ramínky.

„Odmítl jít do postele,“ vysvětlovala paní Barnabyová, sousedka, která ho hlídala. „Řekl, že musí vidět sestřinu sádru.“

„No dobře, tak aspoň uhni ze dveří, ať tvá ubohá sestra může vejít,“ lamentoval pan Corcoran.

Když Sean uviděl sádru, vykulil nadšeně oči. „Jů! Můžu si na ni sáhnout?“

Corky mu ji nastavila. „No, prosím. Jestli je to pro tebe taková senzace.“

„Ne, počkej,“ vykřikl vzrušeně. „Chci se ti na ni podepsat.

Dovolíš mi to, vid?“

„Dneska v noci ne, prosím tě!“ důrazně ho žádala matka.

„Corky měla krušný večer,“ řekl Seanovi pan Corcoran. „Nech ji trochu v klidu.“

„ Můžu ti tam něco napsat?“ zeptal se Sean a rodiče jako obvykle ignoroval. „Víš, něco srandovního.“

„Zítra,“ řekla Corky roztřeseně. „Teď se vážně zrovna moc necítím.“

Sean našpulil pusu, ale ustoupil.

„Mělas dva telefonáty,“ řekla paní Barnabyová Corky. Přehodila si přes ramena vlněný kabát a upravila si Sálu. „Napsala jsem ti to.

Jednou to byla Debra a pak nějaká Ronnie. Řekla jsem jim, že jsi ještě v nemocnici.“

105

„Díky,“ řekla Corky unaveně. „Zavolám jim zítra.“

Paní Barnabyová popřála dobrou noc a zamířila k domovu.

Sean ještě chvíli odmlouval, pak konečně souhlasil s tím, aby ho pan Corcoran strčil do postele. „Zejtra ti na tu sádru napíšu něco hodně pitomýho,“ varoval Corky.

„Díky, už se nemůžu dočkat,“ řekla mu na to sestra ironicky.

„Dáš si horkou koupel, jdu ti napustit vanu,“ oznámila Corky matka. „Doktor říkal, že ti to udělá na ty bolavé svaly dobře.“ 1

Corky pokrčila rameny. „Tak jo.“

Zaútočila na mě nějaká prastará zlá síla, pomyslela si zachmuřeně, a máma věří, že mi pomůže koupel!

„Jen musíš dávat pozor, aby se ta sádra nenamočila,“ upozornila ji matka.

„Pokusím se,“ zabrblala Corky.

Šla za matkou po schodech nahoru. Vešla do svého pokoje a opatrně se posadila na kraj postele.

Bolela ji žebra. Paží pod sádrou jí divoce pulzovala krev.

Nemůžu nic dělat, pomyslela si a podrážděně zavzlykala. Nemůžu se ani svléknout.

Uslyšela, jak v koupelně naproti přes chodbu začala téct voda. Za okamžik se ve dveřích objevila matka a otřepávala si vodu z rukou.

„Pomůžu ti s převlékáním.“

Corky působilo rozpaky, že ji matka svléká, ale na protesty byla příliš unavená. Matka kolem ní přehodila bavlněný župan a pomohla jí zavázat pásek. „Není to tak jednoduché,“ řekla dceři. „Ale my to zvládneme.“

Corky místo odpovědi vzdychla a vykročila ke koupelně.

„Chceš, abych ti pomohla do vany?“ volala za ní paní Corcoranová. „Musíš být moc opatrná.“

„Ne, dík, já si poradím sama,“ ujistila ji Corky.

Vešla do koupelny a zavřela za sebou dveře. Bylo tam horko a plno páry. Ta jí příjemně hladila tváře.

Sehnula se a vypnula levou rukou vodu.

„Odteďka jsem levák,“ řekla nahlas.

Zadívala se do vany plné vody. Představa koupele začala být lákavá. Každý sval na těle ji bolel.

106

Svlékala si právě župan, když si všimla, že za ní někdo stojí.

Rychle se obrátila.

Nejdřív uviděla hnědobílý dres fanynek.

Pak rozeznala dívčinu tvář.

„Kimmy!“ vykřikla překvapeně. „Co ty tady děláš?“

107

XXII.

Kolem Kimmy stoupala pára. Její tmavé oči žhnuly mlhavým světlem.

„Chtěla jsem se tě navždycky zbavit,“ řekla chladně. Mluvila hlubokým, chraplavým hlasem.

Corky ucouvla k zavřeným dveřím. „Kimmy – cože? Co to říkáš?

Děsíš mě.“

Kimmyiny obvykle růžové tváře znachověly. „Já nejsem Kimmy,“

oznámila podivným, nakřáplým hlasem.

„Kimmy, poslouchej –“ začala Corky. Zabolela ji žebra. Bolest jí pulzovala i v celé paži. „Jsem hrozně unavená. Já –“

„Ty vůbec nespolupracuješ,“ řekla Kimmy a přistoupila o krok blíž ke Corky. „Mělas zemřít – jako tvá sestra.“

„Počkej!“ křikla Corky. „Kimmy –“

„Já nejsem Kimmy!“ vztekala se a pak zařvala, až odfoukla všechnu páru. „Jsem to, čeho se nejvíc bojíš!“

„Ne!“ snažila se Corky zaječet. Zvedla zdravou ruku, aby zahnala tu hrozivou postavu, která stála před ní.

Záhada je vyluštěná, uvědomila si a cítila, jak ji ochromuje strach a hrůza, takže není schopna se pohnout, zavolat o pomoc, čí odtrhnout oči od přibližující se dívky.

Záhada je vyřešená.

Zlý duch se odhalil.

Vstoupil do Kimmy.

„Kde je Kimmy?“ vyhrkla Corky, když se jí vrátil hlas. „Co jsi provedl s Kimmy? Zabils ji?“

Nejdřív netvor neodpověděl. Jeho tmavé oči zrudly, pak začaly 108

žhnout jako oheň. Vlasy – Kimmyiny černé vlasy mu poletovaly kolem hlavy jako temné plameny.

Hlubokým, drsným hlasem prohlásil: „V Kimmy přebývám od tehdejší noci. Té noci na hřbitově. Když ty sis myslela, že mě posíláš zpátky do hrobu!“

Corky v tiché hrůze zírala do nestvůrných očí, které stále žhnuly jako rozpálené uhlíky, na tmavé vlasy divoce se svíjející kolem obličeje.

„Myslela sis, žes nade mnou zvítězila,“ pokračoval zlý duch.

„Mělas být chytřejší. Byla tam i Ronnie. A Debra. A Kimmy, šťastná Kimmy.“

„Přemístil ses z těla Jennifer do těla Kimmy,“ zašeptala Corky a klesla vyčerpaně zády na dveře.

Kimmyiny oči zářily teď tak pronikavě, že se Corky musela podívat jinam. „Proč?“ zeptala se. „Proč to děláš? Proč jsi zabil Chipa a Jona? Proč ses snažil zabít i mě?“

„Nepřátelé Kimmy se stali i mými nepřáteli,“ zaskřehotal hlas.

„Odvděčil jsem se Chipovi za to, že nechal Kimmy a měl rád tebe.

Jon mě všude pronásledoval. Dostal se moc blízko k pravdě. Věděl jsem to hned, jak jsem ho uviděl se Sarah Beth.“ Odmlčel se. Tmavé oči se stáhly do hrozivých štěrbin. „Teď je po něm.“

„Ale proč mám zemřít já?“ vyjekla Corky pronikavým, vyděšeným hlasem, který nepoznávala.

„Musíš zaplatit za tu noc na hřbitově. Snažila ses mě zahubit. Teď zahubím já tebe.“

„Ne!“ vykřikla Corky. Vzala za kliku u dveří. Ale dveře se ani nepohnuly.

„ Je čas na tvou koupel,“ ozval se chraplavý hlas. „To je od tebe hezké, žes napustila vanu horkou vodou. A teď, drahá Corky, můžeš zemřít jako tvá sestra.“

S překvapivou silou Kimmy popadla Corky za vlasy, smýkla s ní k vaně a začala jí cpát hlavu do horké vody.

109

XXIII.

„Ach!“ Corky se snažila se vyprostit, zatímco Kimmy jí tlačila hlavu dolů do vany, ze které vystupovala pára.

Avšak Kimmy mela příliš velkou sílu.

Kouřící voda jako by se vzdouvala Corky v ústrety.

Utopím se, proletělo jí hlavou.

Teď zemřu.

Když se její tvář začala nořit do vody, zavřela oči.

Voda byla tak horká. Horká, až to pálilo.

Zadržela dech. Házela sebou. Zoufale se snažila zvednout hlavu nad hladinu.

Kimmy ji však tiskla s nelidskou silou.

Hlouběji. Corky cítila, jak jí voda teče do uší. Přelévá se jí přes hlavu.

Topím se.

Umírám.

Myslí jí začaly divoce vířit všelijaké výjevy. Obličeje.

Všichni její kamarádi. Lidé, které nepoznávala. Rozbolelo ji na prsou.

Déle už dech zadržovat nemohu. Prasknou mi plíce.

Hlavou se jí honily další obrázky. Směsice tváří. Viděla svou rodinu. Viděla Seana. Seana se smutným obličejem.

Teď se mi nebude moct podepsat na sádru, napadlo ji.

Probudí se a já budu mrtvá.

Mrtvá, mrtvá, mrtvá.

A Sean bude sám.

Ne! Projel jí hlavou ječivý výkřik.

110

Ne – nemůžu dopustit, aby se to stalo! Nemůžu nechat to zlo znovu vyhrát!

Vtom se její strach změnil ve zlost, která vzplanula do šílené zuřivosti, a Corky se vší silou vzepřela proti mocnému tlaku.

Rozmáchla se těžkou sádrou.

„Au!“ zařvala Kimmy, když jí loket obalený sádrou dopadl na zátylek.

V okamžitém ochromení jí planoucí oči černě pohasly.

Zavrávorala dopředu.

V tu chvíli se Corky vztyčila. Z hlavy jí crčela voda. Popadla levou rukou Kimmy za divoce poletující, černé vlasy, vší mocí jí trhla hlavou dolů – a tlačila Kimmy obličejem do pářící, horké vody.

Naklonila se, zdravou rukou stále svírala Kimmyiny vlasy. Opřela sádru Kimmy zezadu o hlavu – a zatlačila. Dolů. Dolů.

Kimmy už měla celou hlavu pod vodou. Zuřivě se pokoušela vstát. Divoce kolem sebe tloukla pažemi. Kopala nohama. Snažila se zvednout hlavu. Corky těžce oddychovala, bolest jí vystřelovala do celého těla. Celou svou vahou se opřela Komíny o hlavu a tlačila, tlačila ji dolů. Pomáhala si přitom objemnou sádrou.

Kimmy sebou mrskala a sváděla urputný boj.

Vzpírala se s nadlidskou silou vzhůru proti Corkyině sádře a zoufale se snažila vynořit hlavu z vody.

„Utop se! Utop se!“ syčela Corky, aniž by si to uvědomovala.

„Utop se! Utop se!“

Kimmy široce otevřela ústa.

Z nich se vydral podivný závan vydechnutého vzduchu. Proudil do vody.

Byl tak horký a prudký, že voda začala okamžitě vřít a bublat.

A Corky nepřestávala bojovat. Tlačila Kimmyinu hlavu pořád dolů pod vodu, až vycházející vzduch vytvářel mohutné vlny vroucí vody, které se převalovaly křížem krážem vanou.

Malá místnost se zaplnila párou. Husté bílé chuchvalce stoupaly z vany a pálily do tváře. Corky se začala zalykat.

Nevidím, uvědomila si. Je to hustší než mlha.

Už neviděla ani svou vlastní paži se sádrou. Neviděla hlavu, kterou držela stále pod hladinou.

111

Bílá pára ještě zhoustla.

Oslepená Corky se začala dusit, těžce lapala po dechu. Ale nepovolila.

Zuby nehty držela zmítající se hlavu, zatímco podivný vzduch vířil a pěnil vodu.

Dusím se, pomyslela si. Nemohu dýchat. Udusím se v páře. V

husté, horké páře.

Udusím se… jako Bobbi.

Ale nepouštěla. A veškerou silou, která jí zbývala, navzdory bolesti tlačila dál hlavu pod hladinu rozvířené vroucí vody.

Pára se částečné rozplynula. Corky zas viděla.

Kimmy pod vodou hlasitě zasténala.

Z úst se jí začala valit odporná zelená tekutina. Ze vzdouvající se vody stoupal její ohavný zápach.

Corky zadržela dech a zoufale se snažila nedýchat.

Hustá zelená kapalina pomalu vytékala z Kimmyiných úst. Začala se tvarovat. Dostala dlouhou hadovitou podobu.

Prodlužovala se víc a více.

Svíjela se u dna vany. Kimmy z úst proudila další a další.

„Utop se! Utop se! Utop se! Utop se prosím!“ vřískala Corky.

Se sádrou opřenou Kimmy o hlavu se naklonila a vytáhla zátku z odpadu.

Uslyšela klokotavý zvuk.

A nevěřícně zírala, jak je had z odporně páchnoucí, zelené tekutiny vtahován do odpadu.

112

XXIV.

Hustá zelená tekutina pomalu odtékala a hlasitě se vsakovala do odpadu. Byl to nepříjemný zvuk, který sílil a sílil. Corky zněl hlavou, že se jí div nerozskočila. Nepřestával vibrovat místností, dokud se nezačaly třást zdi.

Corky stále držela Kimmyinu hlavu, i když voda už odtekla.

Zadržovala dech a snažila se tak zabránit tomu, aby jí do nosu vnikl hnilobný puch.

Z vany stoupala bílá pára, celou ji obestřela a zahalila jako horký, mokrý povlak. Poslední zbytek rozvířené zelené břečky odbublal do odpadu.

Corky zavřela oči. Když je opět otevřela, pára byla pryč. Místnost se vyjasnila.

Bylo ticho.

Zadívala se do vany.

Zelená břečka byla tatam.

Voda odtekla také.

Kimmy slabě zasténala.

Corky hlasitě vydechla ulehčením a přestala jí svírat hlavu.

„Jé!“ vykřikla Kimmy svým známým hlasem. Už to nebyl ten děsivý, chraplavý hlas zlého ducha.

„No né!“ Kimmy, ohnutá přes okraj prázdné vany, zatřásla hlavou. Z černých kudrn jí odkapávaly krůpěje vody.

Corky jí váhavě pustila hlavu a ustoupila od vany. V paži pod sádrou jí cukalo a bolelo ji celé tělo.

Kimmy se pomalu otočila, zmateně poulila oči. Opřela se o vanu a postavila se. Stála a těžce oddychovala. Zírala na Corky, jako by ji 113

nepoznávala.

„Corky?“ ozvala se nejisté. S ústy dokořán zamžourala očima.

Těkala pohledem po malé místnosti. „Kde to jsem? Co tu dělám?“

Přestože byla Corky naprosto vyčerpaná, zavýskala radostí.

„Kimmy, jsi to ty?“

Zdálo se, že tahle otázka Kimmy vyvedla z míry.

Corky ji chytila za ruku. „Kimmy, nemůžu tomu uvěřit!“

Pomáhala jí udržet se na nohou.

Kimmy se zachytila umyvadla, aby stála pevně. „Ale, jak…?

Prostě tomu nerozumím.“ Vtom zvedla ruce a chytila se za vlasy. „Já

– jsem mokrá. Já –“

„To nic,“ řekla mírně Corky. „Pojď odtud pryč. Půjdem dolů a –“

„Ale, jak jsem se sem dostala?“ divila se Kimmy. „Byla jsem přece na fearstreetském hřbitově. Svádělas tam boj. Prala ses s Jennifer nad otevřeným hrobem.“

„To je to poslední, co si pamatuješ?“ vykřikla Corky údivem.

„Kimmy, od tL doby uběhlo už několik měsíců!“

„Co?“ Kimmy ztuhla s rukama ve vlasech a nevěřícné civěla na Corky. „Několik měsíců? Jak to myslíš?“

Corky jí chtěla odpovědět, ale přerušilo ji hlasité zabouchání na dveře koupelny.

„Corky, jsi v pořádku?“ volala na ni matka. „Co se to tam děje?“

Corky otevřela dveře.

„Mami, to je dobrý.“

Paní Corcoranová strnula údivem. „Kimmy, co ty tu děláš?“

„Já – já nevím,“ řekla omámeně Kimmy. „Kimmy je v pořádku,“

vyhrkla Corky. „Nic jí není. Pojďte dolů.“

„Ale, vždyť je celá mokrá!“ vykřikla zmateně paní Corcoranová.

„A ty také!“

Corky se podařilo matku uklidnit. Pomohly Kimmy sejít ze schodů do obývacího pokoje a usadily ji na pohovku. Paní Corcoranová šla do kuchyně zavolat jejím rodičům, aby si pro ni přijeli.

Když matka odešla z pokoje, Corky si přisedla ke Kimmy na pohovku a pošeptala jí: „Ten zlej duch. Je pryč.“

Kimmy chtěla něco říct, ale Corky jí položila ruku na paži, aby ji 114

utišila.

„Poslouchej, co ti řeknu. To zlo je pryč. Utopila jsem ho. Fakt jsem ho utopila. Tentokrát jsem viděla, jak zmizelo. Snad už ten zlej sen skončil. Snad už je pryč nadobro.“

Za několik hodin ležela Corky s otevřenýma očima v posteli a sledovala, jak po stropě tančí stíny. Zebra ji bolela. Paží pod sádrou jí prudce pulzovala krev a celá ji svědila. Neklidně se převalovala.

Chudák Kimmy, přemýšlela. Byla tak zmatená. Nejspíš nikdy neuvěří tomu, co se opravdu stalo.

Pokusila se překulit na bok, ale hrudí jí projela bodavá bolest.

Lehla si tedy znovu na záda a zdravou rukou si přitáhla pokrývku.

Je ten zlý duch skutečně pryč už navždy? ptala se sama sebe, když zavírala oči. Vrátím se konečně k normálnímu životu?

Ano.

Sama si odpověděla. Ano. Ano. Ano.

Opakovala si to slovo Šťastně pořád dokola, až nakonec upadla do neklidného spánku.

Druhý den ráno spala dlouho. Když se protahovala a se zíváním vstávala z postele, ukazoval radiobudík na jejím nočním stolku 11:55.

Vstala a cítila se odpočatá. Trochu nejistá, ale sinější.

Podívala se z okna. Jasně modrá obloha.

Je slunečný den, pomyslela si a usmála se.

Konečně! Slunečný den.

Ode dneška už budou všechny dny slunečné, říkala si vesele. Do zrcadla na prádelníku vykouzlila úsměv.

Mám hlad, uvědomila si. Odhrnula si vlasy z obličeje a protřela si oči.

Ještě stále v dlouhé noční košili sešla dolů do kuchyně, přitom si pro sebe pobrukovala. „Haló, je někdo doma?“

Nikdo se neozval.

Chtěla otevřít ledničku, ale zarazila se, když na kuchyňském pultu uviděla ranní poštu. Probírala se stohem účtů a katalogů zásilkových obchodních firem, až narazila na obálku, která byla adresovaná jí.

Byla nadepsána rukou světle modrým inkoustem. Nebyla tam žádná zpáteční adresa.

115

To je zvláštní, říkala si Corky, když se zoufale snažila roztrhnout obálku zdravou rukou. Vytáhla přeložený list papíru. Vypadalo to na nějaké krátké sdělení.

„Od koho to může být?“ divila se nahlas.

A pak, když papír rozložila a přečetla si krátký vzkaz, strnula hrůzou:

NEDÁ SE UTOPIT.