R. L. Stine

Stopy hrůzy 40

Krvavá finta

I.

Nejdřív jí ta finta připadla jen jako hodně bláznivý nápad. Carter Phillipsová v životě nepodváděla.

Později téhož dne se udiveně přistihla, že o ní začíná uvažovat vážně. Zarazila se. Jsem na tom už opravdu tak hrozně? ptala se sama sebe.

Teď jí došla burcující odpověď. Ano, jsem!

S bradou v dlaních seděla v matematické třídě a přes hedvábný závoj bělostně světlých vlasů upřeně sledovala učitele Rauba za katedrou.

S tou matematickou specializací to byl pěkný omyl. Jako by na ní někdy měla.

„Ještě jednu poznámku.“ Bledý vyzáblý matematikář s hnědým knírkem a pleší právě končil. „Pokud si někdo chce zopakovat závěrečný test, má poslední možnost tuto sobotu na juniorské koleji ve Waynesbridge. Šance na lepší hodnocení tady pořád je. I když mohu s potěšením konstatovat, že většina z vás si vedla úspěšně hned napoprvé.“

Zazvonilo. Carter s povzdechem sbalila učivo. Ještě ve třídě se k ní připojili Dan Mason a Jill Bancroftová. Dan byl její chlapec a Jill nejlepší kamarádka. Společně vyšli z učebny.

Dlouhovlasá hnědovláska Jill pohodila hlavou a účastně se ke Carter naklonila. „Musíš ten test fakticky dělat znova? Víš, myslím, jako že jsi udělala lepší skóre než já – a já bych tam teda v sobotu už podruhy nešla.“

Carter si znova povzdychla. „Ty taky nežiješ s mým tátou. Se soudcem Phillipsem, co soudí v jednom kuse.“

4

Otec Carter Phillipsové byl soudcem u trestního soudu v Shady side. Ne že by dceři neimponoval. Zvlášť když prakticky dennodenně mohla vidět, jak ho lidé obdivují, jaký vliv a vážnost ve městě má.

Ve skutečnosti byla na otce pořádně pyšná – a víc než co jiného toužila dělat radost právě jemu. Jenže zrovna tohle nebylo vůbec jednoduché. Soudce vyznával pouze nejvyšší hodnoty a striktně očekával, že Carter, jeho jediné dítě, bude žít podle nich.

Ještě před nedávnem dával soudce své dceři takřka denně najevo, jak je i on pyšný na ní. A pak se to najednou pokazilo. Nešťastná matika.

Pro dosud výbornou studentku se matematika stala slabinou. Na osudný den si i po několika měsících pamatuje přesně. Poštou zrovna dorazil výsledek matematického testu. Když otevírala obálku, díval se jí soudce přes rameno.

Rychle mrkla na výsledek. Pět set sedmdesát bodů. To není špatné, pomyslela si spokojeně. Na to, že je to matika. Vlastně docela dobrý…

Otočila se s hodnocením k tátovi. Jenže on už také viděl. A z tváře mu mohla vyčíst, jak se právě mýlila. Pět set sedmdesát bodů nebyl dobrý výsledek. Pro jeho dceru ne.

Zamračil se, zkřížil ruce na prsou

a byl strohý.

„Carter,

předpokládám, že je ti jasné, co máš udělat. Ten test musíš bezpodmínečně opakovat. S takovou matematikou na Princeton neberou.“

Potom rázně odkráčel do pracovny a zabouchl za sebou dveře. Nic dalšího.

Jako by se v ní zastavilo srdce. Až dosud jí to tak vycházelo.

Vyhrávala tenisové turnaje, získávala školní ceny, každý rok nosila domů vyznamenání. Tentokrát však otci radost neudělá.

Otec na Princetonu promoval a co si vzpomínala, vždycky hovořil o tom, že tam bude studovat i Carter. Ani ona sama si nikdy nepoložila otázku, zda vůbec na Princeton chce. To bylo dáno předem.

A teď se najednou postavila do cesty matematika. Pár bodů, které jí brání naplnit otcův sen.

Nebylo to spravedlivé. Dřela ze všech sil a nakonec se ukázalo, že 5

i to je pořád málo.

Sotva za sebou otec zavřel dveře, vstoupila do pokoje matka.

Carter dosud stála jako přikovaná na stejném místě. Nešťastný test v ruce a hlavu svěšenou.

Paní Carterovou však test zjevně nezajímal. Zaregistrovala jen zavřené dveře pracovny a spěšně vychrlila: „Letím, zlatičko, letím.

Máme dneska tu nemocniční nadaci a zas mám zpoždění. Vyřídíš tátovi, že budu doma okolo šesté, viď?“ V běhu políbila dceru na čelo a vystartovala ze dveří, až bižutérie zařinčela.

Carter neměla čas ani zareagovat. Bylo jí jasné, že ten test musí podstoupit znova. Studovat, studovat a zase studovat. Není úniku.

V hloubi duše však věděla, že to nepomůže. K hodnocení jaké potřebuje, se nedopracuje ani za milión let.

Když procházeli školní halou, položil jí Dan ruku kolem ramen.

„Klid, Carter. Uvidíš, že to nebude tak hrozný. Jednoduše si tam v sobotu na pár hodin sedneš a máš pokoj už na furt.“

Carter zvedla oči k jeho urostlé postavě a pokusila se o úsměv.

„Ta sobota mi ani tak nevadí. V tom to není. Ani náhodou. Jenže táta čeká, že udělám přinejmenším sedm set bodů. No a já vím, že je prostě neudělám. Před prvním testem jsem málem přišla o mozek, jak jsem dřela. Teď dřu zas jak šílená a zas to nemá naději. Na těch sedm set bodů bych musela bejt prakticky génius – a to teda v matice určitě nejsem!“

Dan si utrápeně povzdychl. Neposlouchalo se mu to dobře. Jemu šla matematika výborně a test složil na sedm set dvacet bodů. Mrzelo ho, jak se Carter trápí, a tak změnil téma.

„Víš, co by ti teď Carter pomohlo? Nějakej dobrej koktejl. Co takhle zajít na Růžek. Je to na mně!“ Obrátil se k Jill. „Nepůjdeš s náma?“

Jill zavrtěla hlavou.

„Nemůžu, musím na fotokroužek. Hlavu

vzhůru, Carter. Uvidíme se pak.“

„Čau, Jill.“

Kamarádka odešla a Carter se konečně mohla k Danovi pořádně přitisknout. Vyšli do krásného jarního dne. Městem vál vlahý svěží vítr a na březen bylo nezvykle teplo.

6

Oblíbená studentská kavárna Na Růžku byla od střední školy v Shadyside vzdálena jen pár ulic. Uvnitř bylo pěkně živo a všechny boxy už byly obsazené. Posadili se tedy k baru a objednali si mléčný koktejl s čokoládou.

Na pultu ležel výtisk jakýchsi Motoristických listů a Dan se pro n ě j n a t á h l . „Nějakej vygumovanej šofér tu něco zapomněl,“

poznamenal a začal listovat časopisem. Zastavil se na dvoustraně věnované luxusním limuzínám. „Kdybys mohla, kterou bys brala?“

Tuhle hru spolu hráli často. Oba bydleli na North Hills, v honosné čtvrti plné přepychových vil. Když kolem nich spolu projížděli autem, bavili se často tím, že se jeden druhého ptal, jakou vilu by si vybral, kdyby mohl mít každou z nich.

Jindy si zase společně prohlíželi časopisy a sdělovali si, kdo by se do jaké módy oblékl, nebo na jaký by se vydali ostrov, kdyby mohli odcestovat, kam se jim zrovna zachce.

Ne že by Carter měla právě teď na jejich hru moc náladu. Očima nicméně povinně přejela stránku a ukázala na modrého jaguára.

„Já bych zase bral tohle BMW,“ pokračoval ve hře Dan.

Carter však jeho BMW nevěnovala pozornost. Nepřítomným

pohledem sledovala personál, který si zrovna předával službu. Adam Messmer, další spolužák z její matematické třídy, sundal z věšáku číšnickou zástěru a uvázal si ji okolo útlého pasu. Právě mu začínala brigáda za pultem.

Na ruce jí spočinula Danova dlaň a vrátila jí zpátky.

Znovu si uvědomila jeho sympatickou tvář, chlapecký úsměv a laskavé oči. Starý dobrý Dan. Na něj bude vždycky spolehnutí.

Dan měl o ní starost. „Pořád myslíš na ten tvůj test?“

Přikývla „Doma jsou to

teď pěkný nervy.“ Najednou se

potřebovala někomu svěřit. „Znáš tátu, vždycky si všechno moc bral.

No a co má teď ten Austinův případ, je to úplně zlý. V jednom kuse se na něj věšej reportéři a každý večer se vrací od soudu v příšerný náladě.“

Austinův případ znal v Shadyside každý. Notoricky známý gangsterský boss Henry Austin byl konečně zatčen a obviněn z vraždy. Tisk se samozřejmě nemohl té senzace nabažit. A soudce Phillips, který publicitu nenáviděl, předsedal senátu.

7

„Od mamky se žádná pomoc čekat nedá,“ pokračovala Carter.

„Někdy mám pocit, že ty její věčný řeči o dobročinnejch plesech a výborech dobré vůle tátu jenom vytáčej ještě víc. Udělala si svůj malej svět. Jako by chtěla to dusno v domě zlikvidovat tím, že předstírá, že tam žádný dusno není.“

Vzhlédla k Danovi. Ten chápavě pokýval hlavou a povzbudivěji stiskl ruku. Jen ať se z toho vypovídá.

„A do toho všeho teď přijdu já se svým stupidním matematickým problémem. Dane, já těch sedm set bodů nemůžu udělat ani náhodou.

Minulý týden jsem schválně šla na zkušební test a nedostala jsem se přes šest set. Jenže táta proskočí stropem, když se nezlepším.“

Sklonila s povzdechem hlavu a vlasy jí zakryly tvář. „Kdybych si tak mohla na sobotu půjčit tvůj mozek. Najeden jediný den…“

Vtom zmlkla a znovu zdvihla hlavu. Vlasy si shrnula za uši a pohlédla Danovi pátravě do očí. Když znovu promluvila, pokusila se o ledabylý tón, napůl doprovázený smíchem.

„Poslouchej, Dane. Ty přece uděláš sedm set bodů levou zadní, kdy si vzpomeneš. Vždyť bys tam moh klidně jít místo mně. Když to tak vezmeš, Carter může docela dobře být i mužské jméno…“

Nedokončila. Z Danovy tváře zmizel všechen úsměv a rysy mu najednou ztvrdly.

Cítila, jak ji zalila horká vlna. Určitě se červená. Jak vůbec mohla něco takového vyslovit?

„Ale Dane. No tak. Vždyť to je jen taková sranda.“ Šťouchla ho do žeber a zatvářila se uraženě. Co ho to napadá, že to snad myslí vážně?

Danův výraz se trochu uvolnil. „Ale jo, vím, že sis dělala jenom legraci.“ Znělo to dost nejisté.

Carter však předstírala, že mu věří.

Rychle dorazil zbytek koktejlu a podíval se na hodinky. „Už musím padat. Máti projevila přání, abych jí dopravil do tenisovýho klubu. Nechceš vzít domů?“

„Ne, díky. Za chvíli mám na hlavní spicha s Jill. Ještě moment posedím.“

Dan vstal a políbil jí na tvář. „A s tím testem si už nedělej hlavu.

Uvidíš, že to nakonec vyjde.“

8

Usmála se na něj. „Jo, jasně. Čau zítra.“

Políbil jí ještě jednou a vykročil ven. Dívala se, jak vychází ze dveří. Dan je jednička – a je to někdo. Líbilo se jí, že je tak poctivý, čestný a rovný. Jenže jí to současně dělalo tak trochu starost.

I ona byla v podstatě čestná a rovná. Někdy však měla strašně silnou chuť udělat něco aspoň trochu nepřístojného. A právě v takových situacích tu byl vždycky Dan. Aby jí včas zastavil, aby jí přivedl k rozumu – i aby v ní vyvolal pocit viny za pouhé pomyšlení, ať už to bylo na cokoliv.

Odsunula sklenici a vzhlédla. Za pultem se na ni usmíval Adam Messmer.

Jak dlouho ji už asi pozoruje.

Nervózně uhnula před jeho pohledem. Za tím jeho úsměvem se musí něco skrývat. Slyšel, o čem hovořila s Danem?

Nahnul se k ní přes pult. „Já to udělám,“ zašeptal.

Trhla sebou a odtáhla se. „Co tím myslíš? Uděláš jako co?“

Věděla však dobře, co tím myslí.

„Ten test,“ odpověděl. „Půjdu tam místo tebe.“

Zkoumavě se mu zahleděla do obličeje. Vyhublá tvář s tmavýma očima posazenýma pod dlouhými černými vlasy. Už se neusmíval.

Myslel to vážně.

Adam bydlel v otřískaném baráku na Fear Street, táhl to s poněkud drsnou partou a k jejím přátelům rozhodně nepatřil. V

matematice však byl vynikající a Carter to věděla dobře.

Tohle přece nemůžu udělat, říkala si v duchu! Jenže zároveň si uměla představit otce, jak se bude tvářit, až uvidí nové hodnocení. O

nic lepší a možná ještě horší než to první. Bylo jí jasné, jak moc ten dobrý výsledek potřebuje.

Ne, zatvrdila se. Těch sedm set bodů mít musím. Risknu tu fintu.

Kývla na Adama a věděla, že pochopí.

„Proč to pro mě děláš?“ zašeptala.

„Řekněme to třeba takhle,“ naklonil se tak blízko, až se rty téměř dotýkal jejího ucha. „Mám něco, co ty potřebuješ – a ty máš zas něco, co potřebuju já.“

9

II.

„Co – co by to mělo být?“ Úplně se zakoktala. „Co ode mě chceš?“

Adam se lokty opřel o pult a hlavu zapřel do dlaní. „Jedno rande.

Prostě si se mnou budeš muset jednou někam vyjít.“

Jedno rande? A to je všechno?

V první chvíli se jí skoro ulevilo. Jedno jediné rande a bude po problému.

P a k s e zamyslela. Bude po něm doopravdy? Copak je tak jednoduché zfalšovat matematický test?

„A co když budou chtít studijní průkaz nebo něco podobného?“

šeptla. „A co když to na nás praskne?“

„Nic prasknout nemůže!“ Adamův hlas zněl suverénně. „Svůj test jsem psal právě ve Waynesbridge. Dělá se to ve velký posluchárně a jsou tam stovky lidí. Nikdo žádný průkazy nezkoumá. Všechno bude perfekt.“

Má to promyšlený, musela Carter uznat. Asi by to opravdu mělo vyjít. Ale co Dan? Kdyby se o něčem dověděl, mohl by se pěkně naštvat. Jenže – nedoví se nic!

Carter byla pěkná holka a s kluky to uměla. Jednou si zkrátka s Adamem někam vyjde, pak ho pustí k vodě a nemusí o tom vědět živá duše. Není to ale až příliš jednoduché?

Tahle úvaha jí zarazila. Znovu pozorně studovala Adamovu tvář.

Až do dneška jí vůbec nenapadlo, že by se Adam o ni nějak víc zajímal. Vlastně o něm nikdy nijak zvlášť nepřemýšlela.

Teď ho tedy pozorovala důkladněji a musela připustit, že je jakýmsi temným a znepokojivým způsobem přitažlivý. Nebyl sice žádný typický americký chlapec, pohledný jako Dan, ale vyzařoval 10

něco, co Danovi scházelo – zvláštní atmosféru tajemství a troufalosti.

Ta atmosféra byla sexy… Stál za pultem v mírném předklonu a pevně opětoval její soustředěný pohled. Chladný jako vždy.

„Dobře,“ řekla rozhodně. „Jedno rande.“

Konečně se zas trochu usmál. Jen tak akorát. „Co třeba v sobotu.

Hned ten večer po zkoušce.“

„To nemůžu,“ zkusila namítnout. „Ten večer už jednu schůzku mám. S Danem.“

„Tak ji zrušíš,“ zareagoval věcně a stroze.

Překvapeně naježila obočí. Jenže pochopila, že tentokrát bude muset tu schůzku s Danem opravdu zrušit. Výjimečně.

Byla tady však ještě jiná věc. „Co tomu řekne Sheila?“ Na to jí musí Adam odpovědět.

Sheila Cossová byla Adamovo děvče. Carter jí sice neznala nijak moc, ale vždycky se jí trochu bála. Energická Sheila neměla nikdy daleko k nějakým šarvátkám.

„Co oči nevidí, srdce nebolí,“ chladně zacitoval Adam.

Carter přikývla. „Už radši půjdu. Zatím čau.“

Čekala, že Adam něco odpoví. Ten však už popadl utěrku a začal leštit nějaké sklenice.

Carter se probudila a zděšeně sebou trhla. Vrhla pohled na hodinky. Osm. Sobota ráno. Rychle na sebe hodila šaty. Musí předstírat, že pospíchá do Waynesbridge.

Když scházela dolů, aby si v rychlosti vypila aspoň skleničku džusu, všimla si, že otec se už zavřel do pracovny. Paní Phillipsová byla zrovna na odchodu.

„Co, že vstáváš tak brzy,“ zeptala se překvapeně dcery.

„Dělám dneska přece ten test. Už jsi zapomněla?“ Samozřejmě, že to matka už dávno pustila z hlavy.

„Ach tak. To je výborné. Hodně štěstí, zlatíčko. Letím do klubu.

Máme teď strašnou spoustu práce s tou jarní veselicí!“

Obdařila dceru bleskovým polibkem a vyrazila ze dveří.

Carter dopila džus a vypadla taky. Venku nasedla do vozu a zamířila směrem na Waynesbridge. Před školou však nezastavila, ale pokračovala k městskému parku. Pod skupinkou dosud bezlistých 11

stromů zaparkovala a čekala.

Pozorovala hodinky na přístrojové desce. Devět. Test začíná.

Cítila, jak se jí svírá žaludek. Ať to pro všechno na světě projde.

A ť h o nikdo nenachytá. Ať po něm nechtějí průkaz. Ať ho nikdo nepozná. Ať se Adam vytáhne…

O tři hodiny později znovu nastartovala auto a odjela domů. Otec byl dosud zamčený v pracovně a matka se ještě nevrátila.

Projela záznamník. Nikdo nevolal, žádné vzkazy. Strašně si přála, aby se už ozval Adam.

Zrovna seděla v kuchyni, když si otec přišel udělat svačinu.

Vypadal unaveně, ale usmál se, hned jak ji spatřil. „Tak už zpátky, Carter? Ani jsem tě neslyšel přijít.“

Polilo ji horko. Aby nějak zakryla, že se červená, přistoupila k ledničce a začala se v ní probírat. „Ahoj táto. Můžu ti udělat sendvič?“

Soudce usedl za kuchyňský stůl. „Jak ti to šlo?“

„Senzačně.“ Kupodivu s e j í podařilo nezaváhat. „Myslím, že tentokrát jsem docela zabodovala.“

„To rád slyším. Vždycky jsem věděl, že na to máš.“

Zrudla ještě víc než prve, ale soudce si ničeho nevšiml. Usilovně se soustředila na šunkový sendvič. Právě ho pokládala na jídelní tác, když zazvonil telefon.

„Já to vemu!“ vykřikla a běžela k němu.

„Haló, to je Mellanie?“

Mellanie bylo křestní jméno matky.

„Ne, to je dcera. Maminka je zrovna pryč. Můžu něco vzkázat?“

Volala jedna z matčiných přítelkyň. Carter zapsala vzkaz a zavěsila. Otec už ukusoval ze sendviče a přitom pročítal noviny.

Titulní stránka Carter zaujala.

MUŽ ČÍSLO 2 V AUSTINOVĚ GANGU

SVĚDČÍ PROTI BOSSOVI

PŘIZNÁVÁ VRAŽDY, ÚPLATKY A PODVODY

To je přece otcův případ, uvědomila si. Jenže teď neměla sílu se na něco vyptávat.

„Asi si půjdu nahoru zdřímnout. Jsem pěkné

12

utahaná.“

„Jen běž, holčičko,“ přitakal soudce. „Zasloužíš si to.“

Odešla z kuchyně a zavřela se ve svém pokoji. Vytočila Adamovo číslo.

Vzal to. „Adame!“ Srdce jí bilo jako splašené. „Tady Carter. Jak to probíhalo?“

„Perfekt. Úplná hračka.“ Hlasitě si oddechla.

A potom Adam dodal. „Perfekt až do chvíle, kdy jsem chtěl odejít…“

Ztuhla. „Co se stalo?“

„Chtěli na každým ten studijní průkaz s fotkou. Sorry, Carter.

Tentokrát na nás byli připravený.“

Zakryla si oči. A je to tady, proletělo jí hlavou. Chytili mně při podvodu. Mám zkažený celý život.

13

III.

„Carter! Haló Carter!“ Adam znovu promluvil. „Jsi tam ještě?“

Zoufale se snažila popadnout dech. Nakonec ze sebe vypravila slabounký stísněný hlas. „Jsem. Ano, jsem.“

Chvíli bylo ticho. Pak uslyšela v aparátu podivné zvuky. Trvalo jí pěkně dlouho, než si uvědomila, že je to smích.

On se směje!

„Co je na tom k smíchu?“ Hlas se jí třásl. Co mu na tomhle může být k smíchu?

„Ale Carter. Vždyť jsem tě jen natahoval. Jasně, že na mně nikdo nic nechtěl. Žádnej průkaz. Nic. Ani je nenapadlo někoho podezírat.

Naprosto hladká záležitost. Jsme za vodou.“

Najednou v sobě musela dusit vztek. Copak si může dělat legraci z něčeho tak důležitého?

A pak jí to došlo. Za tou jeho legrací se skrývá varování. Ten test byl důležitý pro ní. Ne pro něj. On neměl co ztratit, zatímco v sázce byla celá její budoucnost.

„Takže teď,“ pokračoval klidně Adam, „přišel čas na odměnu. V

kolik si tě mám vyzvednout?“

„Sem nejezdi,“ vyrazila rychle. Nechtěla, aby někdo viděl Adama před jejich domem. Rodiče ze všech nejmíň. „Myslím jako, že mně nemusíš vyzvedávat. Někde na tebe počkám.“

„Dobrý. Kde?“

Začala si nervózně kousat nehty, jak přemýšlela. „Co třeba na rohu Village Road a Mission Street?“ Bylo to ve čtvrti Old Village, pár ulic od jejich domu. „Víš, kde to je?“

„Jasně. Sejdeme se v osm.“

14

„Prima.“

„Jo, a ještě něco, Carter. Nesnaž se přijít vohozená jak princeznička z North Hills. Dneska vyrážíme do mýho světa. Žádnej váš vznešenej klub, nezapomeň.“

Zavěsil dřív, než se vzmohla na odpověď.

V Carter se vařila krev. Princeznička! Co si vůbec dovoluje.

Princeznička! Ten jeho svět zvládne levou zadní.

Jenže když se na ten večer strojila, musela na to myslet. Nakonec se rozhodla pro svoje nejodrbanější džíny a k nim si oblékla úplně jednoduchou černou blůzku. Šperky nechala doma.

Pět minut před osmou vyšla z domu. Mámě řekla, že má schůzku s Jill. Pár ulic šla pěšky a pak nasedla na autobus. Na rohu Village a Mission vystoupila – a čekala.

O pět minut později přirazil k chodníku starý černý otlučený mustang. Zastavil. Adam seděl uvnitř.

Motor nechal běžet a jenom se vyklonil z okénka. Vrhl na Carter svůj sexy úsměv. „Ahoj, můžeš nastoupit.“

Obešla vůz a vklouzla na místo vedle volantu. Vyrazili v tíživém tichu.

Teprve po pár minutách se na něj odvážila pokradmu pohlédnout.

Nechtěla, aby si toho všiml.

Nemohla si pomoct, ale vypadal skvěle. Ne, že by na sobě měl něco zvláštního – jen džíny a obyčejnou kostkovanou košili. Na jeho štíhlé postavě však získávaly zvláštní, nenucenou smyslnost a svůdnost.

Musela srovnávat. Dan by i v takovém oblečení vypadal uhlazeně a strojeně. Adam v něm se svýma temnýma očima a hustou hřívou připomínal rockovou hvězdu.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Do Sklepa. Už si tam někdy byla?“

„Ne – zatím ne.“ Nepřizná, že o tom místě jakživa neslyšela.

V opuštěných ulicích staré čtvrti jen tu a tam blikala osamělá pouliční lampa. Pomalu projížděli kolem zpustlých skladišť. Tmavou postranní uličkou zabočili k jednomu z nich. Nikde žádný nápis, jenom nade dveřmi zářilo do noci červené světlo. Carter si mohla všimnout spousty aut zaparkovaných před vchodem.

15

Adam zastavil na jednom z mála volných míst. Tak tady je to, pomyslela si stísněně Carter. Sklep.

Aniž se na ni podíval, vystoupil Adam z vozu a namířil rovnou k červenému světlu. Následovala ho.

Opřel se o dveře a zatlačil je dovnitř. Poryv ohlušující hudby ji zasáhl plnou silou. Čokoládový vyhazovač stál hned u vchodu.

Zběžně zaregistroval Adama a dlouhým utkvělým pohledem začal zkoumat Carter. Pak je ale oba pustil dovnitř.

Klub byl obrovský, tmavý a natřískaný. Část návštěvníků se usadila ve ztemnělých koutech, kouřili a vedli řeči. Ostatní se natlačili do středu místnosti a tancovali.

Všimla si, že většina mládenců má Adamův ledabylý a zároveň poněkud nebezpečný výraz. Převažovaly dlouhé, nečesané vlasy, odrbané oblečení, na nohou vojenské kanady. Děvčata byla narvána v džínách nebo našponovaných šatech, na rtech nános tmavé rtěnky a ve tvářích výsměšný pohled.

Ne, i kdyby se tisíckrát pokoušela nevypadat jako „princeznička“, sem se prostě nehodí. Navzdory umně vykouzlené trhlině pod kolenem byly její džíny pořád ještě příliš nedávno prané, než aby mohly místním poměrům konkurovat. Stejně jako pečlivě upravené vlasy a pěstěná pleť, která ani tady nemohla zapřít svou jemnou svěžest. Když se rozhlédla kolem, neušly jí nepřátelské pohledy několika dívek a cítila se nesvá.

Jedna věc jí na tom však zároveň uklidňovala. Tady teda rozhodně na žádného známého nenarazí. Adam měl pravdu. Sklep vznešený klub určitě nebyl.

Adam ji vzal za ruku a davem se protlačili na taneční parket.

Ponořili se do rytmu tvrdého beatu. Adam se pohyboval vláčně, s chladnou netečností. Uvědomila si, že poprvé tančí s někým, kdo při tom nevypadá praštěně a křečovitě. Jako by tančil ve vlastním uzavřeném světě. Občas však na ní pohlédl uhrančivýma očima a přidal svůj dráždivý úsměv.

Melodie plynule přicházely jedna v druhou a Carter cítila, jak se jim poddává stále víc. Zapomněla na všechno kolem a jen s hudbou plula po parketu. Pak jí Adam znovu pohlédl do tváře a ona jeho pohled zachytila. Oba zavřeli oči, a aniž by se dotýkali jeden 16

druhého, začali tančit společně.

Sál praskal ve švech. Klub se dostal do obrátek. Tanečníci namačkaní na parketu je k sobě sráželi čím dál blíž a blíž. Muzika divoce přidávala další a další decibely a atmosféra žhnula.

Carter nevnímala, jak dlouho už tančí. Cítila jen kapky potu stékající po mokrých zádech. I to bylo součástí hudby a rytmu.

Když jí Adam vzal znovu za ruku, aby jí konečně odvedl z parketu, bylo zřejmé, že hlavní nával už minul. Usadili se u stolu a objednali si dvě sklenice minerálky.

Pila rychle. Tvář i vlasy měla zvlhlé potem a měla obrovskou žízeň. Ale bavila se výborně. Až jí to překvapilo.

„Tak, a můžeme jít.“ Adam odložil svou sklenici na stůl, pak jí vzal z rukou její a postavil ji vedle své. Vydali se ke dveřím.

Venku bylo chladno. Carter se na Adama s úsměvem obrátila.

„Tady je to úplná senzace!“

Adam si rozepnul košili a začal se ovívat jejími volnými konci.

„Bezvadně tancuješ.“

Trochu se začervenala. „Ty taky.“

Rozhlížela se po černém mustangovi. Většina aut už byla pryč.

Musí už být spousta hodin, napadlo jí.

Nasedla a Adamovo auto jí odváželo tichými nočními ulicemi.

Stáhla okénko a nechala se chladit vlahým jarním vánkem. Rádio tiše hrálo.

Když odbočovali do její ulice, požádala Adama, aby jí vysadil na rohu. Zastavil u chodníku. Najednou se nemohla ubránit pocitu, že večer končí příliš brzy.

Otočila se k Adamovi a chtěla mu poděkovat. Stačila však jen otevřít ústa, když se k ní naklonil a začal ji dlouze a vášnivé líbat.

Nejdřív jí to překvapilo – ale pak se poddala, stejně jako se předtím poddala síle hudby a tance.

Když polibek skončil, uvědomila si, jak prudce dýchá.

Nakonec ze sebe vypravila neobratnou větu. „Díky Adame. Za všechno. Však víš – za test, a za ten večer taky.“

Rychle otevřela dvířka a vystoupila. Když za sebou zavírala, zavolal na ni otevřeným okénkem. „Co děláš zítra?“

Zastavila se. Zítra znamenalo v neděli. „Zítra? Na jednu mám s 17

Jill domluvený tenis. V klubu, když nebude moc zima.“

„Bezva. Budu tě tam v jednu čekat.“

„Cože?!“

Carter najednou vystřízlivěla. Tak to je to jedno rande. Dohodli se přece na jedné jediné schůzce.

Jenže dřív než mohla cokoliv namítnout, dupl na plyn a vyrazil do ulice. Za rohem ještě na okamžik zazářila koncová světla a byl pryč.

Pustila se ztemnělou ulicí ke svému domu.

Teď do toho teda spadla. S Adamem v North Hills country clubu.

Copak se tam může s takovým týpkem vůbec ukázat? Ten se tam hodí ještě míň než ona do toho jejich Sklepa.

A co řekne Jill? Která nic netuší ani o testu, ani o tom dnešním rande. Vlastně nikdo nic netuší.

A taky se nikdo nic dozvědět nesmí. To je

teď ze všeho

nejdůležitější.

Začala se utěšovat. Tohle přece Adam nemůže myslet vážně. Ve skutečnosti o ten klub vůbec nestojí. Zas si ze mě utahuje. Prostě další jeho nepodařenej vtip.

Jasně. Tak je to. Adama ten klub vůbec nezajímá. Podařilo se jí přesvědčit samu sebe a hned se začala cítit opravdu líp. Jen kdyby ta ulice nebyla najednou tak zlověstně tichá, tak děsivě mrtvá a prázdná…

Očima se ustrašeně snažila proniknout skrz temné stíny, které ji teď obklopovaly ze všech stran. Přidala do kroku. Ke žlutavému světlu nad domovními dveřmi jí zbývalo posledních pár metrů.

Už kráčela po příjezdové cestě. Klid, jenom klid, opakovala si v duchu. Už jsi skoro doma. Už jsi skoro v bezpečí…

A v tom se v křoví těsně u domu něco hnulo. Carter ztuhla. Co to bylo?

Upřela do křoví oči vytřeštěné hrůzou. Nic. Ani lísteček.

A pak se náhle křoví rozhýbalo znovu. Carter zůstala stát jako přikovaná. Ze stínu vystoupila temná postava. „Že už bylo načase,“

promluvil hlas plný nenávisti. „Už tu na tebe pěkně dlouho čekám.“

18

IV.

Chtěla se rozeběhnout, ale nohy měla jako z olova.

Nedokázala ze sebe vydat víc než rozechvělý šepot. „Kdo je tam?“

Postava vystoupila ze stínu do záře domovního světla. Carter přimhouřenýma očima zaostřila na neznámou siluetu.

Žena. Ne, vlastně děvče. Hubené děvče se světlými, nazrzlými vlasy.

Už jí poznávala. Sheila Cossová. Adamova přítelkyně. „Sheilo, co tady děláš?“

Místo odpovědi se Sheila postavila mezi Carter a domovní dveře.

„Co máš s Adamem?“ vyštěkla.

Jak se to mohla Sheila dovědět? Carter usilovně přemýšlela. A co všechno může vědět? Nejspíš neví nic určitého a jen tak hádá. Na každý pád má Carter jedinou možnost. Vylhat se z toho.

Pokusila se o chladnokrevný tón. „Nevím, o čem mluvíš. Víš, že Adama sotva znám.“

„Ha, ha!“ Sheila se strojeně zasmála. Ze zadní kapsy vytáhla balíček cigaret, zapálila si a vrhla na Carter hrozivý pohled.

„Já zas vím, že to Adam táhne s ňákou jinou holkou,“ zaútočila zlostně. „A vím to už pěknejch pár tejdnů.“

Carter skryla překvapení. Že by to bylo takhle? Samotnou by jí zajímalo, s kým by se ještě mohl Adam stýkat.

Sheila prudce vyfoukla do nočního vzduchu obláček dýmu. Carter se na ní pozorně zadívala. Jasně, Sheila trpí stihomamem. Je prostě paranoik, v tom to je.

Sheila však hodlala pokračovat. „Jediný, co ještě nevím – tedy 19

nevím jistě – s kým teď ten krysák chodí. Ale přijdu na to. A hodně brzy.“

V chladném vzduchu se do propocené Carter najednou dala zima.

Je chladno a je unavená. Chtěla domů.

Vykročila ke dveřím. Sheila jí znovu rázně přehradila cestu.

„Jestli jsi to ty, Carter, tak se modli, abych tě nenachytala,“ syčela nenávistně. „Protože až tu děvku dostanu, bude těžce litovat, že se na Adama někdy podívala.“

Praštila cigaretou o trávník a konečné ustoupila. Když odcházela, dala si záležet. Pěkně pomalu, pomaloučku, jako by jí patřil všechen čas světa.

Carter odhozenou cigaretu zdusila a rychle vklouzla do domu.

Když zamykala dveře, třásly se jí ruce.

V pokoji ze sebe bleskurychle shodila mokré oblečení a vrhla se do postele. Zoufale už potřebovala klid. Ale nějak to nešlo.

„Test je za náma.“ Mluvila sama k sobě, aby aspoň trochu utišila rozbouřené nervy. „Rande je taky za náma. Je po všem. Sheila neví nic určitého…“

Jenže když Sheila neví nic určitého, proč se jí dneska v noci vnutila před barák? Mohla by ji podezírat, že chodí s Adamem, kdyby aspoň něco nevěděla?

Znepokojivé úvahy jí neodbytně vířily v hlavě. Nakonec usnula, ale byl to neklidný spánek.

Probudila se pozdě a pořád ještě byla unavená. Jestli si nepospíší, zmešká tenis domluvený s Jill.

V rychlosti si navlékla sněhobílou sukýnku a tričko a natáhla si bílé ponožky. Pak popadla tenisovou tašku s raketou, klíče od auta a uháněla.

Na klubové parkoviště dorazila přesně v jednu. Vzduch byl příjemně prohřátý a slunce zářilo oslnivě. Jaro přišlo opravdu brzy a v plné síle.

Cestou ke klubovně se rozhlížela, jestli náhodou neuvidí Jillino auto. Ne, ještě nedorazila.

Zato Adam ano.

Stal před branou v černém tričku a v kraťasech ustřižených z 20

černých džin. Šněrovací boty z černého plátna mu sahaly do půli lýtek a dlouhé černé vlasy stahoval koňský ohon. Z titěrného studentského ruksáčku, který svíral v ruce, výhružné čouhala omlácená dřevěná raketa.

Nebyla to standardní tenisová výstroj.

Adam se tvářil naštvaně. Hned vedle něho stál uniformovaný strážce s rukama významně zkříženýma na prsou.

Carter nervózně polkla a vydala se směrem k bráně. Tak to tedy včera myslel vážně. Neuvěřitelné.

Když k Adamovi došla, pokynul jí. „Ahoj Carter!“ Prstem namířil na strážného. „Tenhle chlápek mně nechce pustit dovnitř. Povídám mu, že jsem tvůj host, jenže tomu nechce rozumět.“

Carter by se nejradši propadla. Zřízenec na ní udiveně zíral a byl zjevné zaskočen. Výraz „jen žádné hlouposti“ ho však dosud úplně neopustil.

Carter se k němu obrátila. „To je v pořádku. Ten pán je tady se mnou.“

Strážce, mírně na pochybách, nechal své paže klesnout a ustoupil stranou.

North Hills Country Club byl nejvznešenějším klubem v

Shadyside. Před dotěrným okolím ho chránily vysoké zdi a jen málo nečlenů mělo tu čest spatřit ho na vlastní oči. Všude vládl vybraný vkus. Do imponující zahradní architektury byly citlivě

zakomponovány dva vyhřívané bazény, deset perfektně udržovaných tenisových kurtů, nespočet přepychově vybavených šaten a golfové hřiště s dokonalým trávníkem.

Klubovna sama byla pojata ve stylu solidního tudorovského panského sídla. Velkému společenskému sálu vévodil obří křišťálový lustr, salónky byly zařízeny koženým nábytkem a ze stylové restaurace se otevíral velkorysý výhled na zelená tréninková hřiště.

Přímo v prostorách klubovny našly své místo plochy moderních menších sportů, včetně kurtů na squash a raketbal.

Carter, která v North Hills prožila celý svůj život, brala celý ten luxus jako příjemnou samozřejmost. Pro ni to byl prostě „klub.“

Když s Adamem kráčela kolem hřišť ke snackbaru, nemohly jí ujít udivené pohledy. Mezi úhledně elegantními studentíky v dokonale 21

padnoucích – a sněhově bílých

– tenisových úborech se černě

vystrojený Adam vyjímal vskutku výrazně.

Carter si však snažila představit i jinou věc Jak se asi musí jevit jejich klub Adamovi, klukovi, který byl vlastně celý svůj život outsiderem. Nebyly to příjemné úvahy.

Nejspíš mu to všechno připadá jako pěkná snobárna nabitá sborem napakovaných nadutců, napadlo ji.

Ve snackbaru si sedli k proutěnému stolku a čekali na Jill. Carter se poněkud strnule pokoušela usmívat. Měla dojem, jako by se u vedlejšího stolku zrovna bavili a jejím zvláštním společníkovi.

Nezdálo se však, že by si Adam něčeho všiml.

„Pěkně jsem tě překvapil, co?“ začal zpříma a rovnou.

V rozpacích se zkusila vykroutit.

„Ne. Vůbec mně to

nepřekvapilo. Fakt.“ Tohle nebylo příjemné.

Zasmál se tichým smíchem. „Ale překvapilo. Čet jsem si tě jako knihu.“

Jill k nim energicky rázovala. Carter se ulevilo. Můžou změnit téma.

Jill už byla skoro u nich a najednou se zarazila. Je to jasné.

Poznala Adama a teď nemůže pochopit, co tady dělá. Co jí řeknu?

„Ahoj, Jill!“ Carter spustila ještě dřív, než měla Jill možnost otevřít ústa. „Adama Messmera znáš z matiky, že jo?“

„Jistě, ale…“ Jill se pořád ještě nevzpamatovala. Carter ji rychle přerušila. „Dneska s náma bude hrát. Musíme sehnat čtvrtýho na debl.“

„Já se k vám přidám,“ ozvalo se od vedlejšího stolku. Hlas patřil vysokému blonďatému hezounovi.

Srdce se jí rozbušilo. Richard Smith.

Richard Smith by byl okouzlující, kdyby nebyl tak zoufale namyšlený. Příliš snobský i pro lidi, s nimiž kamarádila Carter.

Pokoušel se o Carter už od prváku, ale tady neměl šanci. Svým způsobem jí dělalo docela dobře dát mu čas od času košem. Jeho nebetyčné ego to však zjevně nezasáhlo. Pokaždé to zkusil znovu.

Richard ležérně přistoupil k jejich stolku. Adama si změřil pěkně spatra.

Adam ho chladně ignoroval. Carter si nemohla pomoct, ale v tuhle 22

chvíli jí byl Adam najednou zase sympatický. Asi jsem trochu zvrácená, říkala si. Ale líbilo se jí, že se nenechá tímhle snobem vyprovokovat. Adam si uměl stát za svým.

„Máš hezký copánek!“ Richard svou další provokaci doprovodil líbezným úsměvem.

„Richarde, víš co? Uklidni se!“ Carter ho taky uměla usadit. „Ty a Jill proti mně a Adamovi. Jdeme na to.“

Postavili se na kurt. Adam podával první. Eso.

„Ještě jsem nebyl ready,“ vymlouval se Richard. „Ale budiž.

Klidně si ho počítejte.“

Příští Adamovo podání Jill sice odvrátila, ale Adam s Carter přesto získali další fiftýn.

Hra rychle nabývala na intenzitě. Carter si uvědomila, že se soustřeďuje s maximální úporností a že se jí to líbí. Začali s Adamem své partnery nemilosrdně prohánět. Z Richarda se řinul pot.

Navzdory dřevěné raketě a osobité výstroji byl Adam vynikající hráč. Jeho agresivní styl drtil Richarda bez pardonu.

Mečbol pro Carter a Adama.

Richard vztekle opustil kurt. Bez jediného slova.

Jill jim přišla pogratulovat k síti. „Byli jste super, děcka. Sorry za Richarda. Neumí prohrávat.“

Carter se usmála. „Spíš s prohrou vůbec nepočítal. Kde jsi se, Adame, naučil tak dobře tenis?“

„Od staršího bráchy. Na veřejnejch kurtech.“ Zazubil se na ni svým nenuceným úsměvem a Carter cítila, jak se jí krev nahrnula do tváří.

„Půjdem se osprchovat,“ vyzvala je Jill. „Musím být brzo doma.“

Carter nasměrovala Adama na pánskou šatnu. S Jill zapadly do oddělení pro dámy.

Sotva se za nimi zavřely dveře, Jill udeřila.

„Umírám celé

odpoledne zvědavostí. Co se děje? Proč jsi tady s Adamem?“

Vzrušení ze hry bylo pryč. Najednou se jí sevřel žaludek. Znova si musela připomenout pravý důvod, proč tady s Adamem vlastně je.

Protože musí. Protože Adam zná její tajemství.

Jill ale nic prozradit nesmí. Za žádnou cenu. Zas se z toho musí vylhat.

23

„Úplná náhoda. Když jsem sem přijela, poflakoval se venku před klubem. Najednou ti mně napadlo, že bych mohla udělat dobrej skutek. Tak jsem ho pozvala dovnitř.“

Pokrčila rameny, jako že se nedalo nic jiného dělat. „Dobrej skutek? Předtím jsi o něj nezavadila pohledem, jak je rok dloubej.“

Jill se nedá jen tak lehce obalamutit.

„Já vím,“ připustila Carter. „A třeba právě to bylo špatný. Nechci být tak nemožnej snob, jako je Richard. Nakonec mu to Adam pořádně ukázal, že jo?“

„Jo, paráda. To teda musím uznat,“ zahihňala se Jill. „I když jsem byla na tý smutnější straně.“

Přehodím výhybku, napadlo Carter. Další hovor o Adamovi by už asi neunesla.

„A co to tvoje rande včera večer, Jill? Že ses ještě nezmínila?“

Předešlý večer měla Jill schůzku s Gary Brandtem. Když Carter nadhodila nové téma, usmála se.

„Taky paráda,“ svěřila se šťastně.

„Nechtěla jsem to tady

ventilovat, ale fakt se mi líbí. Zatím jsme spolu byli jen třikrát, ale bylo to pokaždý senzační. Gary je bezvadnej!“ Jill celá zářila.

„Myslím, že tentokrát by to mohlo být to pravý. Něco jako ty s Danem.“

Carter rychle uhnula očima. To pravý, opakovala si. Já a Dan.

Náhle před ní vyvstala Adamova tvář. Snažila se ten obraz zapudit, ale nešlo to. Byl vytrvalý.

Jill zabouchla skříňku. „Už musím jít. Máma si na večer pozvala nějaký lidi a slíbila jsem, že jí pomůžu.“ Popadla tenisovou tašku a rozloučila se. „Čau zítra.“

Jill vyběhla ze šatny. Koňský ohon jejích krásných dlouhých vlasů se rytmicky natřásal a Carter cosi bodlo u srdce.

Je tak bezstarostná. Její jediná starost je rande s pěkným klukem a maminčin večírek. Kdyby tak věděla…

Carter si těžce povzdechla. Pak rychle dokončila toaletu a za pár minut vycházela z klubu i ona.

Hned za branou na ni čekal Adam. Ze sprch se vrátil úplně jiný člověk. V bělostném tričku, čisťounkých džínách, s vlasy hladce sčesanými dozadu Carter se na něj usmála.

24

„Dneska jsi byl, Adame, jednička. Už léta se snažím toho děsnýho Smithe pořádně setřít. Díky nastokrát.“

Odkráčeli k parkovišti. Adam se opřel o černého mustanga.

„Věděl bych o lepším způsobu, jak mi poděkovat. Pojď se ještě jednou sejít,“ navrhl náhle.

Najednou nevěděla, co na to odpovědět. Další rande. Tak trochu si ho dokonce přála. Ale co Dan…

„V pátek večer,“ pokračoval nezadržitelně Adam. „Vyzvednu tě na tom samém rohu.“

„Pátek večer?“ opakovala Carter. Pak si uvědomila, že tentokrát to nepůjde. Pátek má domluvený s Danem a podruhé schůzku zrušit nemůže. Ani nehodlá.

„V pátek to, Adame, nejde,“ řekla mírně. Sama se až zděsila prosebného tónu ve svém hlase. Co se to s ní děje?

Adam jen povzdechl. Pak nastoupil do auta a spustil motor.

Carter ještě víc zneklidněla. Proč nic neříká? Stála kousek od otevřeného okénka.

Když Adam konečně promluvil, zněl jeho hlas chladně a

nevzrušeně.

„Jestli budeš opravdu chtít, nějaký způsob už najdeš. Na tvém místě, Carter, bych se snažil být ke mně hodný. Doufám, že mi rozumíš?“

Dupl na plyn. Kola se prudce protočila, vyhodila spršku štěrku a mustang vyrazil.

A Carter byla najednou sama. Úplně a naprosto sama. Adam má pravdu. Musí být k němu hodná. Ví proč. Ale jak dlouho?

25

V.

Když ve středu odpoledne přišla ze školy, byl táta už doma. Seděl v pracovně a dveře byly otevřené. Překvapilo jí to a zastavila se v nich.

„Ahoj, tati. Proces už skončil?“ V náručí stále ještě držela učebnice.

Soudce se trpce usmál. „Kéž by skončil. Dneska byl v soudní síni takový rozruch, že jsem musel na odpoledne vyhlásit odročení. Jinak bych to nezklidnil. Ten Henry Austin nemá kouska studu. V

dopoledním slyšení dokonce napadl svědky a začal jim vyhrožovat.

Musel jsem ho vykázat ze soudní síně.“

„Ale nechrne toho.“ Soudce Phillips kývl na dceru. „Pojď dál a posaď se. Chtěl bych s tebou mluvit.“

Carter se usadila v kožené klubovce naproti otcovu psacímu stolu.

Čekala, co řekne.

„Jde o Princeton. Myslím, že by měli dostat tvoje poslední matematické hodnocení co nejdřív. Pokud vím, tak tenhle měsíc budou uzavírat přijímací řízení. Co kdybychom zavolali na vaše studijní a zeptali se na výsledek toho testu? Aspoň budeme mít jistotu, že to Princeton dostane opravdu včas.“

Carter napínala všechny síly, aby zakryla nervozitu. Křečovitě sevřela knihy, které držela v rukou. Než promluvila, musela polknout, aby její hlas zněl aspoň trochu normálně.

„Skvělý nápad, táto. Zavolej tam. Umírám zvědavostí, jak to dopadlo.“

Soudce si nasadil brýle a zdvihl sluchátko. „Náhodou mám to číslo hned tady před sebou,“ mumlal si přitom.

Začal vytáčet číslo. Carter zavřela oči.

26

Prosím, prosím, modlila se v duchu. Ať to vyjde.

Tolik toho bylo v sázce. Bála se pomyslet, co všechno se mohlo zhatit. Co když třeba Adam ten test naschvál zkazil?

Ne, to by snad neudělal. Ale co když jen nebyl tak dobrý, jak si myslí?

Míň jak sedm set bodů tátu neuspokojí. To je jasné. Živě si uměla představit, co bude následovat, když jich nedosáhne.

Nejdřív ji požádá, aby zavřela dveře. A potom? Patrně dramaticky předvede, jak je zklamán a jak se v ní zmýlil. Nakonec jí oznámí, že si zničila život – a že život zničila i jemu.

Byla tu však ještě horší varianta. Co když mu

teď studijní

oddělení sdělí, že litují, ale jeho dcera v tom testu podváděla.

Co když se na to nějak přišlo?

„Tady soudce John Phillips.“ Otec už dostal spojení. „Minulou sobotu u vás moje dcera Carter skládala druhý test z matematiky.

Potřebovali bychom výsledky poslat co nejrychleji do Princetonu.

Můžeme je mít od vás dřív?“

Odmlčel se. Pak rukou zakryl sluchátko. „Řeknou nám je hned teď. Po telefonu.“

Svírala knihy, až jí zbělely klouby. Ruce se jí však nepřestaly třást. Dolů přes stůl však otec naštěstí neviděl.

„Ano, u telefonu. Phillips. S dvěma ‚el‘. Správně.“

Další pauza. Carter byla na zhroucení. Ať sebou, pro všechno na světě, hodí a už mu to skóre řeknou. Nebo se zblázním. Tady a teď.

„Ano. Ano, jistě. Hm. Hm. Děkuji. Děkuji mockrát.“

Soudce Phillips položil sluchátko. Tvář měl najednou smrtelně vážnou.

„Táto?“ vypravila ze sebe Carter. „Co ti řekli?“

Soudce vstal. Když vykročil směrem k ní, upírala na něj oči naplněné hrůzou.

Co mu jenom řekli?

„Carter,“ začal nezvykle pomalu. „Carter. Ještě nikdy jsem na tebe nebyl tak pyšný. Tak jako právě dnes.“

Cože? Pyšný? On je na ní pyšný? Svět se s ní zatočil. To ale znamená…

Uchopil obě její ruce do svých. „Už můžeš být klidná, Carter.

27

Udělala jsi sedm set třicet bodů!“

Tvář se mu rozzářila širokým úsměvem. Muselo uplynout několik dlouhých vteřin, než Carter jeho slova došla. Sedm set třicet! Má sedm set třicet bodů! Ano. To znamená, že všechno je OK.

Soudce vytáhl dceru z klubovky. Učebnice, které ještě před chvílí tak urputně svírala, sklouzly na podlahu. Nevšímala si toho. Táta roztočil dceru v rychlých piruetách.

„Princeton! Naše malá holčička půjde na Princeton!“

Carter se rozesmála. Málokdy viděla otce tak šťastného.

Konečně dotančil. „Teď běž rychle nahoru a řekni tu skvělou zprávu matce. Musím ještě vyřídit jednu záležitost. Nezdržím se dlouho.“

Odešel. Carter zůstala stát uprostřed místnosti jako omráčená.

O minutu později vstoupila do pracovny matka. „Carter? Zdálo se mi, že slyším odjíždět otcovo auto?“

Carter přikývla. „Říkal, že má nějakou rychlovku.“

„Zvláštní. Opravdu zvláštní.“ Paní Phillipsová pokrčila rameny.

Pak se pozorně zadívala na dceru. „A co ty tak divně koukáš. Stalo se něco?“

„Přesně tak. Stalo. Táta volal na studijní, jestli už mají výsledky toho testu.“

„A co? Jak to dopadlo?“

„Sedm set třicet. Bodů!“

Matka se najednou ke Carter rozeběhla a prudce jí objala. „To je nádherné, drahoušku! Táta musí mít strašnou radost. Není to úžasné?“

„Ano, bezva.“

„Musíme uspořádat rodinnou oslavu! Ale proč nejsi trochu nadšenější, Carter? Tváříš se jak mumie.“

Carter matku políbila. „Asi jsem to ještě úplně nestrávila. Pořád nemůžu věřit, že je to pravda.“

„Vidíš, a je to pravda!“ pustila dceru a začala se přehrabovat v kabelce. „Opravdu úžasná novina.“

„Škoda, že nemůžeme oslavovat už teď. Ty věčný povinnosti.

Teď zrovna musím zkontrolovat naši květinovou výzdobu na jarní ples. Ale uvidíme se u večeře. Pa, pa, drahoušku!“

28

Políbila dceru a odcválala.

Carter sešla do haly. Najednou nevěděla, co má sama se sebou dělat. Posadila se na spodní stupeň kobercem pokrytého schodiště.

Proč nejsem šťastná?

Úplně přestala vnímat čas. Pak uslyšela otcův mercedes na příjezdové cestě. O minutu později vešel otec s úsměvem do dveří.

V ruce držel drobný balíček zabalený v ozdobném modrém papíru a převázaný tenkou bílou stuhou.

Sklonil se ke Carter, která stále ještě seděla na schodech.

Překvapeně na něho pohlédla.

„To je pro tebe,“ pravil téměř obřadně. „Abychom ocenili plody tvé tvrdé práce.“

Předal jí dárek a pak ji políbil na čelo. „Jsem na tebe opravdu pyšný.“

Otevřela balíček. Uvnitř se třpytil pár diamantových náušnic. Cosi se v ní sevřelo. Byly překrásné. Ne, byly oslňující. Jenže o to víc věděla, že si je nezaslouží. Nemohla nemyslet na to, co kvůli nim musela udělat.

Podvodnice. Podvodnice.

To slovo jí nešlo z mysli.

Aby zakryla pocit viny, pokusila se na otce radostně usmát. „Jsou nádherné, tatínku. Opravdu nádherné. Tos opravdu nemusel.“

„Jen si je zkus. Chci vidět, jak ti budou slušet.“

Poslušně si náušnice nasadila. Otec jí znovu políbil. Celý zářil štěstím.

„Dokonalý šperk pro dokonalé děvče. Teď už ale musím jít taky něco dělat. Na shledanou u večeře!“

Když odcházel do pracovny, úsměv mu na tváři stále setrvával. A neopustil ho, ani když za sebou zavřel dveře.

Carter vstala a vydala se nahoru do svého pokoje. Tam se postavila k toaletnímu stolku a dlouze se zahleděla do zrcadla. Z

diamantů vycházel oslnivý třpyt. Celá se přikrčila. Neměla dobrý pocit.

V hlavě jí zněla otcova slova. „Dokonalý šperk pro dokonalé děvče.“

29

Nejsem dokonalé děvče. Jsem podvodnice.

A otec se to nesmí nikdy dozvědět.

S Danem se příští den setkala až po vyučování. Čekal před její samou. Věděla, že s ním musí mluvit kvůli zrušení té páteční schůzky – ale zároveň se toho bála. Co mu má říct? Takže se mu celý den vyhýbala a teď jí konečně dostihl.

„Nechceš si vyjít do centra?“ navrhl. „Jen tak se procházet a koukat kolem.“

„Jasně,“ souhlasila rychle. V centru bude určitě něco, co odvádí pozornost. „Jdeme!“

Bloumali kolem obchodů na Division Street Mali, cucali coca-colu a nakukovali do výkladních skříní.

„Hele,“ obrátil se k ní najednou Dan. „Už něco víš o tom svém testu z matiky?“

Přikývla. „Táta tam samozřejmě volal.“

„No a co? Jak jsi dopadla?“

Vynutila ze sebe úsměv. „Bezva. Sedm set třicet.“

Dan se rozzářil.

„Bezva? To je přímo fantastický! Cesta je

otevřená, děvče! Vím, co to pro tebe, Carter, znamenalo A pro tvýho tátu.“

„To se piš. Koukni, co mi koupil, hned jak se to dozvěděl.“

Shrnula si vlasy za pravé ucho, aby si mohl prohlédnout náušnici.

Dan hvízdl. „Super! To musel být bez sebe blahem, co?“

Skoro se rozesmála. I když to pořád nebylo ono. „Tak vidíš,“

pokračoval Dan. „Nakonec jsi mně na ten test ani nepotřebovala.

Dokázala jsi to sama a perfektně.“ Úsměv opět povadl.

Dan se zastavil před výlohou klenotnictví. Na černém sametu se třpytily zlaté prstýnky, náramky a náhrdelníky. S rukama v kapsách je několik minut studoval obdivným pohledem.

Carter začala být netrpělivá. Šperky byly to poslední, co ji teď zajímalo.

Dan se však nehýbal. Ukázal na náhrdelníky. „Kdybys mohla mít, který chceš, který by sis vybrala?“

Unaveně vzdychla. Na jejich hru, „který by sis vybrala,“ už tedy 30

neměla náladu. Nechtěla mu však kazit radost. Rychle ukázala na zlatý medailonek uprostřed. „Tenhle.“

Pak se pustila znovu do kroku a Dan jí následoval.

„Poslouchej, Carter, mám nápad. Co kdybysme to spolu zítra pořádně oslavili. Jako že bysme udělali něco úplně speciálního.“

S povzdechem k němu natočila hlavu. Tak, a už je to tady.

„Ach, Dane, skoro jsem zapomněla.“ Šlo jí to ztuha. „Měli jsme se zítra sejít, viď?“

Strašně nerada mu lhala. Jenže teď musí. Ještě jednou musí.

„Jak to měli jsme se sejít? Samosebou, že máme zítra rande. Tos přece nemohla zapomenout, Carter!“

„Dane, musíš mi prominout. Já vím, že jsem ti to slíbila. Jenže táta nás právě na zítra pozval s mámou na večeři. Aby se to oslavilo jako v rodině. Zítra je jedinej večer, kdy může. Má teď strašně práce s tím procesem a tak…“

Váhavě pohlédla na Dana, jak to bere. Netvářil se nadšeně.

„Prosím tě, Dane, pochop. Já vím, že jsme se nemohli sejít už minulej víkend, ale tentokrát je to fakticky naposled. Slibuju. Můžem se sejít třeba hned v sobotu večer.“

„V sobotu nemůžu. Přijede babička s dědou.“

„A t a k . “ Carter sklopila oči na chodník vydlážděný rezavě zbarvenými dlaždicemi. „A co přes den? Mohli bysme se sejít v klubu.“

„OK. Tak teda v sobotu na tenisu.“ Souhlasil, ale ani teď zrovna nadšeně nevypadal.

Carter se začala cítit úplně hrozně.

„Mně je to, Dane, opravdu šíleně líto. Opravdu šíleně, fakt.“

Omlouvala se znovu a znovu. Jako by nemohla přestat.

„To nic, Carter. Úplně to chápu. To je naprosto v pořádku.“

Po zbytek odpoledne však zůstal vzdálený a odměřený. Dostala strach. Ne, není to v pořádku. Naprosto to není v pořádku.

V pátek večer jí Adam opět vyzvedl na rohu Mission a Village. I tentokrát přijel ve svém černém mustangu a vzal jí do kina.

Dávali jakýsi slabomyslný horor. Hrůza byla k smíchu a z krvavých scén až příliš čišely průhledné a primitivní triky. Když 31

zhasla světla, položil jí Adam ruku okolo ramen. Nenutila ho, aby ji dal zpátky.

Po kinu nasedli znova do mustanga. Adam mlčky vystartoval. Ani slovo o tom, kam se jede.

Carter automaticky předpokládala, že ji veze domů. Směrem na North Hills se však mustang tentokrát nevydal.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

Adamova odpověď byla stručná. „Na žádné zvláštní místo.“

Zabočili na Fear Street. Vzpomněla si, že tam Adam bydlí.

Cestu lemovaly letité stromy a Carter se snažila proniknout za jejich temné stíny. Z okénka vozu mohla rozeznat černé siluety rozlehlých a zchátralých viktoriánských staveb. Kolem nich se tlačily shluky domků z pozdější doby. Jako malé nevzhledné a sešlé krabice. Adam zastavil u jednoho z nich.

Domek byl přízemní a z čelní strany se k němu rachiticky tiskla malá, rozviklaná verandička. Nebýt slabounké žárovky nad postranním vchodem tonul by v naprosté tmě.

„Tak a jsme tady,“ oznámil Adam. Pak sarkasticky zadeklamoval:

„Domove, domove, přesladký domove.“

Vyndal klíčky ze zapalování a chystal se vystoupit z vozu.

Carter se ani nepohnula.

Bylo jasné, že nikdo není doma. Chce však být s Adamem tak úplně sama? Tím si jistá nebyla.

Na druhé straně ji docela zajímalo, jak to u něj doma vypadá. A taky nemohla zapomenout na ten polibek – ten, který jí dal právě před týdnem.

Políbil by ji znovu?

Jedna část její bytosti měla strach, že ano. Druhá část si to naopak přála.

Dan vystoupil z vozu a zamířil k domu. Neohlížel se. Jako by věděl, že ho bude následovat. A ona šla.

Odemkl postranní dveře a cvakl vypínačem. Octli se v čistě uklizené kuchyni.

„Máme to celý pro sebe. Máma je na noční.“

Hrábl do ledničky, vytáhl dvě plechovky sody a odvedl ji k pohovce v obýváku. Rozsvítil lampu a posadil se vedle ní.

32

Pokoj byl čistý, ale sešlý. Omšelá pohovka, roztřepený koberec, ošoupané dřevěné židle a servírovací stolek s bílými kolečky, které vydřely generace talířků a šálků

– to vše Carter intenzívně

připomnělo jednu horskou chatku. Kdysi si ji rodiče na nějaký čas pronajali a Carter tehdy připadala strašně k smíchu.

„Tak, to bysme měli.“ Adam rázným trhnutím otevřel plechovku sody. „Už jsi dostala výsledky svého testu?“

„Dostala. A byly senzační. Sedm set třicet. Dík za dobrou práci, Adame.“

„Rádo se stalo.“ Zhluboka se napil. Pak odložil plechovku a pohladil jí po vlasech. Prsty zlehka přejel její ušní lalůček.

„Krásné náušnice. Jsou nové?“ zeptal se se zájmem.

Ruce jí vyletěly k uším. Ještě doma si je chtěla sundat, ale pak na to zapomněla. Teď se se svou extravagantní bižutérií cítila v Adamově ubohoučkém baráčku vyloženě trapně.

„Dal mi je táta.“ Celá zčervenala.

„Když se dověděl výsledky testu, nemám pravdu?“

Prstem jemně mnul ušní lalůček a pozoroval, jak diamant odráží světlo lampy v zářivých jiskrách. Zdálo se, že ho úplně fascinuje.

Carter odtáhla hlavu. „Nemluvme už o tom testu. Prosím té. Už je to pryč.“

„Dobře. Změníme téma. Co kdybysme si povídali třeba o tvé kamarádce Jill?“

„Co je s ní?“

„Taky je senzační. Znáš mýho kámoše Raye Owense? Tomu se strašné líbí.“

„Cože?“ Ray Owens měl pět tetování a nosil tři náušnice. Na rozdíl od Adama moc rozumu zrovna nepobral. Jill a Ray byly dva totálně rozdílné světy.

„Chtěl bych, abys je dala dohromady. Uděláme si tuplovaný rande. Ve čtyřech. Ty, já, Ray a Jill. Zejtra večer.“

Zírala na něho s otevřenými ústy. Nestačilo mu, že na ní vymáhá další rande, ale chtěl do toho zatáhnout i Jill.

S tím ale nemůže Jill v životě souhlasit. Uměla by jí to Carter vůbec nějak vysvětlit? A bude to umět vysvětlit Adamovi?

Musí si dát velký pozor na to, co teď řekne. A musí odpovědět 33

diplomaticky.

„Víš, Adame, je tu problém. Jill už svého chlapce má. Vůbec si nemůže dovolit scházet se s někým jiným. Fakt.“

„To mě nezajímá,“ vpadl jí do řeči tvrdě Adam. „Ray je můj kámoš a chce si vyrazit s Jill. A ty to zařídíš. Žádnej problém, nemám pravdu?“

Chtěla protestovat, ale prudce přitiskl svá ústa na její. To ji zastavilo.

Cítila, jak roztává. Uměl senzačně líbat. Jenže pak na ní tlačil dál a dál. Zkusila vstát, ale nepustil jí. Bradou jí drsně přejížděl po tvářích. Začala křičet.

„Dost! Pusť mně!“ Vyskočila z pohovky a snažila se vycouvat.

Divoce se zasmál a vrhl se za ní. Přitlačil jí na zeď.

34

VI.

Namáhavé lapala po dechu a zoufale se snažila uniknout. Bojovala jako o život. Držel ji však pevně a tvrdě ji tiskl na zeď. Vší silou vyrazila proti jeho hrudi. Jen se smál.

Byla v pasti a on byl pánem situace. Věděli to oba.

Pak ji najednou pustil.

Rychle odstoupila a upravila si košili.

„Tohle jsi, Adame, přehnal!“ Vztekle odměřovala věty. „Udělal jsi pro mě ten test. Dobře, oceňuju to. Dohodli jsme se na schůzce.

Taky dobře. Jenže jen na jedné. Tohle už byla druhá. Udělala jsem víc, než jsem musela. Nezapomeň, že mám svýho kluka. Už mi dej laskavě pokoj!“

Adam začal rychle rázovat po pokoji. V očích mu hořel vztek. A nenávist.

Cítila, jak ji sevřel strach. Vypadal, že je schopný všeho. Pak konečně promluvil. Znělo to jízlivě, ale byla to strašlivě nebezpečná jízlivost.

„Máš snad nějaké problémy, děvče? Nebo se ti snad u nás něco nelíbí, princezničko?“

Šla z něj opravdová hrůza. Bála se, že udělá nějakou osudnou chybu, která spustí jeho zuřivost.

„Poslouchej, Adame!“ Rozhodla se pro riskantní návrh „Když zařídím to tuplovaný rande, necháš mě už na pokoji?“

Zabralo to. Skoro zřetelně mohla sledovat, jak vztek v jeho očích vyhasíná. Opět se mu vrátilo chladné vystupování.

„To stojí za pokus, Carter. Zkusíme to a uvidíme.“

Zarazila se. Najednou nevěděla, co má dělat.

35

„Nenech se zdržovat, děvče. Můžeš jí zavolat hned.“

Ukázal na stolek v předsíni, hned vedle kuchyně. Stál na něm telefon. Strnule k němu odkráčela a zdvihla sluchátko. Měla jediné přání. Ať to nebere, jen ať to pro všechno na světě Jill nebere. Ať nemusí tu Adamovu šílenou žádost skutečně splnit.

Jill však zvedla sluchátko téměř okamžitě.

„Ahoj, Jill. To jsem já, Carter.“

„Ahoj. Co se děje?“

„Co by se mělo dít? Proč se ptáš?“

„Ale nic. Jenom že voláš kapánek pozdě.“

Úplně ztratila představu o čase. Mrkla na hodinky. Bylo jedenáct pryč.

„Promiň, Jill. Vůbec mi nedošlo, že už je tolik. Radši ti brnknu zejtra.“

Koukla na Adama. Seděl na divanu a upřeněji pozoroval. Při posledních slovech rezolutně zavrtěl hlavou.

„Jen klidně mluv, Carter.“ Jill ten noční hovor ani moc nevadil.

„Stejně tady s Garym jen tak sedíme. Co máš na srdci?“

„Představ si Jill, co vymyslel Adam Messmer!“ Carter napnula všechny síly, aby to vyznělo vesele a nenuceně. „Dostal nápad, že bysme si s tebou a se mnou měli zejtra dát tuplovaný rande.“

„Ve čtyřech? To jako myslíš ty s Adamem a já s Garym?“

„No ne tak úplně. Bez Garyho. S Rayem Owensem.“

„Cože?“

„Mohla by to být docela sranda, co ty na to?“ Carter blufovala jako o život.

„Vydrž, prosím tě, minutu.“ Slyšela, jak Jill říká Garymu, že si to vezme nahoru. Jakmile zvedla Jill sluchátko na druhém aparátu, Gary dole zavěsil.

Jill nasadila tajnůstkářský tón.

„Co to má všechno, Carter,

znamenat? Adam a Ray? A co Dan a Gary?“

Nervózně si začala telefonní šňůru obtáčet okolo prstu. Je v tom až po uši. Na jedné straně nechtěla, aby ji Jill začala z něčeho podezírat a zároveň se bála říct něco, co by Adama zase rozzuřilo.

„Vždyť jde jen o jedno normální rande, Jill. Nechceme s nima nikam prchnout, nebo tak.“

36

„Stejně tomu nerozumím. Proč to máme vůbec dělat?“

„Tak. Aby byla nějaká legrace.“ Carter pustila šňůru a začala si hrát se zásuvkou ve stolku pod telefonem.

„Legrace? To jako myslíš, že na chození s nulama může být něco zábavnýho?“

„Tohle neříkej, Jill. Vždyť je ani pořádně neznáš. Máš

předsudky.“

„To teda nemám. Náhodou jsem úplně liberální.“

„Dobře. Když jsi tak liberální, tak to můžeš jednou zkusit. Uděláš mi tu radost?“

Jill rezignovaně vzdychla. „Tak jo. Náhodou mám zítra večer čas.

Ale stejně je mi to divný. A říkám ti rovnou, že s tím šíleným Rayem půjdu z jedinýho důvodu: vím, že se mezi tebou a Adamem něco děje a já na to hodlám přijít!“

Adam se postavil za Carter. Ustrašeně se na něj usmála. „Bezva Jill. Bezva. Taky se těším. Čau zejtra.“

Když pokládala sluchátko, stále si ještě pohrávala se zásuvkou.

Dřív než si to pořádně uvědomila, otevřela se dokořán.

Bezmyšlenkovitě mrkla dovnitř. Adam s e j í přitom díval přes rameno.

Ve změti papírů, tužek a jakýchsi tkanic se cosi zalesklo. Cosi černého a blýskavého.

Pistole.

Adam se kolem ní protáhl a vyndal pistoli ven. Zírala na něj v šoku.

„Líbí se ti?“ zeptal se klidně.

Rozklepala se. Je sama, v prázdném domě na Fear Street. S

mužem, který má zbraň.

„To je tvoje?“

Přikývl. „Člověk nikdy neví, kdy může takovou pistoli potřebovat.

Třeba i tobě se bude někdy nějaká hodit. Nechceš si ji podržet?“

Přitiskl jí ústí hlavně k tělu.

Prudce se nadechla a odstrčila hlaveň stranou.

„Chceš mi

vyhrožovat?“

„Ale Carter. K tomu snad nepotřebuju pistoli.“ Samolibě se zasmál.

37

Chvěla se jak v zimnici. A pak se rozeběhla do kuchyně.

Kupodivu se ji nepokoušel zastavit. Pronásledoval ji však jeho smích, bouřlivý a krutý zároveň.

Proběhla kuchyní a o pár vteřin později už byla venku z domu.

Uháněla temnou ulicí tou nejvyšší rychlostí, jaké byla schopna.

Nestarala se o to, kam běží. Hlavně že běží.

Kalné žluté světlo dopadlo na uliční ceduli. Fear Street. Proletěla kolem a srdce jí bušilo jak zběsilé.

Musím se dostat pryč! Musím se odtud dostat pryč!

K chodníku přirazil autobus. Skočila dovnitř. Dveře za ní zaskřípěly a autobus vyrazil do tmy.

Vrávoravě zamířila k zadním sedadlům. Zoufale se snažila popadnout dech. Pak přitiskla tvář k oknu a pátrala po Adamovi.

Ne. Naštěstí ji nesledoval.

Bylo pozdě a autobus stavěl jen zřídka. Jedinými spolucestujícími byli dva staří pánové a žena středního věku v květovaných šatech.

Pokoušela se uklidnit pohledem na město ubíhající podél oken.

Cesta se stáčela na North Hills. Pouliční lampy vrhaly na asfalt nehmotné kaluže žlutého světla. Když autobus projel, asfalt opět ztemněl.

Konečně. Zastávka Up Park Drive. Pár bloků od jejich domu.

Vystoupila.

Noční ulice byla tichá a opuštěná. Skoro opuštěná. Kdesi za jejími zády se nehlučně vynořil osamělý vůz. Začal se pomalu přibližovat.

Nejprve uslyšela monotónní předení motoru. Pak zaplavilo chodník jasné světlo.

Počkala, až vůz projede kolem. Jen zpomalil a v těsném závěsu zařadil plazivou rychlost.

Sleduje ji. Otočila se. Do očí se jí oslnivě zabodly reflektory.

Zakryla si tvář. Pak se obrátila a nasadila rychlejší tempo.

Vůz se však za ní držel dál.

Znovu jí srdce sevřel strach. Co to má znamenat? Adam?

Musí zjistit, kdo to je. Otočila se podruhé. A opět jen bílá slepota.

Ne, tyhle reflektory jí nedají šanci.

Cítila, jak s e j í opět zmocňuje panika. Co to všechno má znamenat?

38

Dala se do běhu. A s ní přidal i neznámý vůz.

39

VII.

Z posledních sil doběhla před dům. V přístřešku před hlavním vchodem roztřesenými prsty vydolovala klíče a vrhla se do předsíně.

Prudce za sebou zabouchla. Konečně v bezpečí. Bezvládně se opřela o dveře a čekala, až se jí vrátí dech.

Pak sebrala zbytek odvahy a nakoukla do okénka vedle vchodu.

Je tam ještě?

Byl tam. Stál přímo před domem, světla stále naplno rozsvícená.

Strašně si přála rozeznat aspoň značku auta.

Kdo to je? Kdo? Kdo ho může řídit?

Celé tělo jí vibrovalo, ale stála u okna jako přimražená. Nemohla z auta spustit oči. Stále však viděla jen černou, amorfní siluetu.

Proč sledovali právě ji?

A pak se náhle ozvalo ostré zakvílení pneumatik, reflektory sebou prudce trhly a neznámý vůz byl pryč.

Za oknem opět nic než noční ulice. Tichá a opuštěná.

Rychle vyběhla nahoru do svého pokoje. Rodiče už spali. Třásla se po celém těle.

Všimla si, že v chodbičce před pokojem ještě svítí světlo. Ne, dneska ho vypínat nebude. Aspoň trochu bezpečí.

Znovu začala probírat celou situaci. Autobus do North Hills přece nejel přímou trasou. Adam měl spoustu času ji nejen dohnat, ale i pohodlně a nepozorovaně předjet. No jistě, určitě to byl Adam.

Pak si však vzpomněla na večer, kdy se vracela z první schůzky s Adamem. Tenkrát na ni čekala před domem Sheila.

Byla to ona i dnes v noci?

Vlezla do postele a ani pod peřinou se nepřestala třást. Škoda, že 40

jsem nepoznala tu značku. Ale stejně to mohl být mustang. Adamův mustang.

Jenže já to nevím jistě…

Příští den v jedenáct hodin měla v klubu domluvený tenis s Danem. Když vyšla ze šatny, seděl už ve snackbaru. Desku stolku pokrývaly časopisy a katalogy sportovního vybavení. Překvapilo ji, že se nepřevlékl. Pořád byl ještě v džínách a modré oxfordské košili.

Když ho políbila, neusmál se a ani jí polibek neoplatil.

Posadila se naproti. „Proč už nejsi v tenisovým?“

Otázku ignoroval. A pak se sám tiše zeptal. „Co se stalo, Carter?

Už mě máš dost?“

Úplně jí šokoval. Jak ho to mohlo napadnout?

„Jak dost? Jasně, že ne! Proč se mně takhle ptáš?“

Místo odpovědi jí opět položil otázku. „Co jsi dělala včera večer?“

Sevřel se jí žaludek. Co všechno může vědět?

„Tak jak jsem ti to řekla. Oslavovali jsme s rodiči.“ Nedalo se nic dělat. Musela lhát.

„Já zase slyšel, že jsi byla v kině s Adamem Messmerem.“

„To je směšný. Kdo ti to namluvil?“ Pro změnu zkusila hrát uraženou.

„Ryan Dalton tě tam viděl. Na nějakým hororu. Seděl tři řady za váma.“

„Tak se seknul. Nebyla jsem na žádném hororu. Byla jsem s rodičema na večeři. Přísahám!“

Dan ji jen beze slova pozoroval.

„Musel potkat holku, která vypadá jako já. Vždyť mně ani pořádně nezná. Proč bych se zrovna j á měla scházet s Adamem Messmerem?“

Vstala a objala ho, jako by ho chtěla o něčem ubezpečit. Když se ho však dotkla, ztuhl. Ani náznak, že by její objetí opětoval.

To je zlý sen, pomyslela si. Proč musel být v tom kině právě Ryan Dalton!

Sevřela Dana ještě pevněji a strašně si přála, aby jí zase věřil.

Konečně se trochu uvolnil.

Ale vždyť on mi chce věřit. Určitě mi chce věřit. Jenom ho musím 41

dostat z těch pochybností. Natáhla se přes stůl pro tlustý katalog s jachtami a motorovými čluny. Začala listovat lesklými křídovými stránkami.

„Hej Dane, poslouchej!“ Podařilo s e j í nasadit veselý tón.

„Koukni na ty plachetnice a odpověz upřímné. Kterou by si bral?“

Zasmála se a podala mu katalog. Tentokrát jí s plachým úsměvem odpověděl.

Zabírá to, říkala si v duchu. Už mi začíná zase věřit. Ta hra ho musí přesvědčit, že všechno je už zase normální jako dřív.

Vybral si elegantní šalupu.

Carter se zasnila. „Jednou spolu vyplujeme na velkou mořskou cestu. Najmeme takovouhle loď a budeme jen plachtit a plachtit. Od ostrova k ostrovu a jen my dva.“

„Jednou. Možná.“

„A co takhle dát si konečně ten tenis? Jdi se převlíct, počkám na kurtu.“

Dan odešel do mužské šatny. Carter popadla raketu. Než se vrátí, bude nacvičovat servis.

Sehráli příjemný zápas. Na jeho konci Carter cítila, že je to mezi nimi už zase OK. Když se u šaten loučili, políbil ji a usmál se.

Vzpomněla si na jeho dnešní rodinnou sešlost. „A pěkně si to s dědečkem a babičkou užij!“

Vykouzlil výmluvnou grimasu a naposledy jí zamával.

Všechno bylo najednou veselejší.

V dámské šatně nikdo nebyl. Carter otevřela svou skříňku a vytáhla z ní tenisovou tašku.

Pak uslyšela, jak se otevřely dveře. Blížily se k ní rychlé kroky.

Vzhlédla. Byla to Jill.

„Ahoj,“ usmála se Carter.

„Ahoj,“ odpověděla Jill. Ale bez úsměvu. „Dobře, že jsi tady.

Chtěla jsem si s tebou ještě promluvit, než se večer sejdeme.“

Carter potlačila trpký povzdech. To pitomý tuplovaný rande. Ani trochu se netěšila. Zvlášť po té hrůze v noci a po Danových výčitkách dneska ráno. Proč jen musela Jill do celé té věci zatahovat.

Co však měla dělat?

Čím víc Adama poznávala, tím bezohlednější jí připadal. Kdyby 42

mu nešla na ruku, určitě tátovi prozradí ten matematickej podvod. A to se nesmí nikdy stát. Byla odhodlaná udělat téměř cokoliv – jen aby Adam mlčel.

„No tak,“ začala Jill. „Jakej je skutečnej důvod pro to tuplovaný rande?“

„Jo, to rande,“ mluvila skoro šeptem. „To rande. Jill, musíš mi slíbit, že o tom nikomu neřekneš. Hlavně Danovi ne. Nejde o nic světobornýho a nechtěla bych, aby si to vykládal nějak jinak.“

„Nějak jinak?! Vždyť si dáváš rande s druhým klukem! Jak jinak by si měl tohle vykládat?“

„Jill, prosím tě. Teď ti to nemůžu tady vysvětlovat. To rande má prostě určitej důvod, ale rozhodně ne ten, že bych byla do Adama blázen, nebo tak něco. Jenom se mě, prosím tě, už na nic neptej.

Prostě jdeme a je to. Platí?“

Jill svraštila čelo. Nerozuměla tomu a nelíbilo s e j í to. Ale nechtěla se hádat. Popadla jen ručník a odkráčela do sprch.

Carter byla rozmrzelá. Všechno se tak hloupě zamotává. No, snad se to dneska večer nějak konečně vyřeší. Strašně tomu chtěla věřit.

Sáhla do tašky pro kartáč na vlasy.

A ztuhla.

Její ruka narazila na cosi podivného. Na cosi teplého a lepkavého.

Rychle vytáhla ruku z tašky. Pak začala ječet. Ruku mela pokrytou krví.

43

VIII.

„Óóó!“

Pronikavě ječela a v hrůze třeštila oči na svou krvavou ruku.

Co se stalo?

Po chvíli se přinutila zapátrat očima v tašce. Nemohla nic rozeznat.

Strčila do tašky znovu ruku. Opět ta strašná teplá lepkavost.

Zachvěla se.

A pak vytáhla velkou, slizkou a krvavou věc.

Srdce!

Lidské?

Ne.

Lidské by muselo mít jiný rozměr. Tohle bylo na člověka příliš veliké.

Pustila ho. Srdce dopadlo s hlasitým plesknutím na podlahu.

Cítila, že se jí chce zvracet a zavřela oči.

Je jen zvířecí, přesvědčovala se. Asi z krávy nebo jiného velkého živočicha. Žaludek se jí však stejně svíral odporem.

Přesto se znovu přinutila na srdce pohlédnout.

Objevila cár ulepeného papíru. K srdci byl pevně připíchnut špendlíkem. Sehnula se a odtrhla ho energickým škubnutím.

Na papíru byl krví načmárán vzkaz:

„Opatrně – jinak zlomíš tatínkovi srdce.“

V šoku nechala papír klesnout zpět na podlahu.

Adam! Jak jen mohl udělat takovou hroznou věc!

Celá se otřásla hnusem.

Ze sprchy přiběhla Jill. Ve vlasech pěnu, boky omotané ručníkem.

44

„Co se stalo? Slyšela jsem nějaký křik.“

Spatřila zkrvavenou ruku. Zalapala po dechu a vrhla se ke kamarádce. Carter bleskurychle odkopla srdce pod lavici. Jill ho nesmí vidět.

„Co se ti stalo?“

Carter se zimničně třásla. Tohle skrýt nešlo. „Nic – nic mi není.

Fakt.“ Snažila se aspoň ovládnout svůj hlas. „Jenom to vypadá horší, než to je. Řízla – řízla jsem se. O holící strojek. Sahala jsem do tašky a nějak se sesmeknul kryt. Rozřízla jsem si prst…“

„A hernajs,“ ulevila si Jill. „Ukaž, ať se podívám.“

Carter prudce ucukla. „Ne – ne, to bude dobrý.“

Rychle vstala a přistoupila k umyvadlu. „Pustím na to trochu vody, zalepím to a všechno bude OK.“

„Vždyť je tu spousta krve!“

„To jen tak vypadá. Fakt to není tak zlý. Klidně běž zpátky a spláchni si vlasy.“

Jill se nehýbala. Stála v kaluži mýdlové pěny a koukala na kamarádku s otevřenou pusou.

„No tak, jen běž Jill. Je to fakticky jen škrábnutí.“

„No, když jsi si tak jistá…“

Jill odběhla zpátky do sprch. Carter si pečlivě vydrhla ruce a dokončila převlékání.

Přemýšlela o Adamovi. Jak může být tak zlý? A jak vůbec propašoval tu věc do její tašky? Měla vztek.

A měla vztek i sama na sebe. Jak se s ním po tom všem může dneska večer znovu sejít?

Tahle myšlenka ji tlačila jako noční můra. Snažila se ji potlačit, ale pokaždé se vrátila s ještě ostřejší výčitkou.

Ano. Jak se s ním může scházet po tom všem, co jí udělal? Po scéně s pistolí, po nočním pronásledování – a po tomhle posledním, sprostém barbarství? ‚

A jak může svou nejlepší kamarádku dávat dohromady s tím strašným Rayem a ještě předstírat, že se jí to líbí?

Věděla však dobře, proč to dělá. Jenom na to nechtěla myslet.

Tenisovou tašku – se srdcem uvnitř – odhodila na cestě z klubu do popelnice.

45

Večer Jill zaparkovala u Carter v ulici a pak si přesedla do jejího vozu. Na rande chtěly přijet společně.

V Old Village zastavily před klubem zvaným „U Bena“. Cestu znala Carter od Adama.

Před podnikem parkoval černý mustang. Adam s Rayem jsou tedy už uvnitř. Nad suterénním okénkem Carter zaregistrovala červený neon U BENA. Plakát v okénku inzeroval program. Dnes hrají Špindírové. Z doupěte doléhal do ulice rachot bubnů.

Kamarádky se po sobě nervózně podívaly. Pak se pustily po schodech dolů do suterénu.

Lokál vynikal cementovou podlahou, opadávající omítkou, kalným osvětlením a celkovou zchátralostí. Shluk židlí a stolů v čele místnosti zdobily škrábance a čmáranice. Uprostřed dlouhé nudle se usadil kulečník a o oprýskanou zeď se opíral bar. Byl ověšený pentlemi a tlupami irských skřítků a zřejmě permanentně slavil svátek svatého Patrika. Na volné ploše na konci sálu tábořili muzikanti.

Carter pátrala po Adamovi. Klub byl mládenci v tričku a džínách přímo napresován. Dívky však dokázaly napočítat jenom tři.

„Támhle jsou!“ Jill ukázala ke kulatému stolku. Adam a Ray je pobaveně pozorovali a zjevně čekali, za jak dlouho je najdou.

Carter nasadila prefabrikovaný úsměv a strnule se posadila.

„Ahoj, Adame.“ Pokusila se o formální představení. „S Jill se znáte, nemám pravdu? A tohle je, Jill, Ray Owens.“

„Nazdar, Rayi,“ zdvořile pozdravila Jill.

„Čau, Jill. Máš pěknou figuru.“ Ray formální nebyl. Černé tričko mu v podpaždí zkrášlovala umně vyvedená díra a džínám stejné barvy dodávala osobitý punc zažraná špína. V levém uchu se třpytily tři nastřelené náušnice – jedna v neodolatelném tvaru lidské lebky.

Obnažená předloktí vystavovala na odiv dva z pěti vytetovaných obrazců – modrou mořskou pannu a rudé srdce s nápisem „Harley“

uvnitř. Mastné vlasy naznačovaly, že si je majitel tetování nemyl už nejmíň měsíc.

Jill se na Carter nejistě usmála. Carter tomu úsměvu rozuměla i beze slov. Kam si mně to, propána, zatáhla?

Ohlušující rytmus náhle ustal. Muzika si dala pauzu. Adam 46

položil ruku na opěradlo židle, kde seděla Carter. Vycenil zuby.

Carter jeho úsměv ignorovala, ale ruku se mu sundat nesnažila.

Ray si k sobě přitáhl Jill rovnou i s židlí. „N o t a k , nebuď upejpavka,“ doprovodil svůj počin vysvětlujícím komentářem.

Pokusila se odvrátit, ale Ray se naklonil o to blíž.

U kulatého stolku se najednou objevili dva chlapíci v kožených bundách pekelných andělů. „Tě péro, Adame! Zdravíčko, Rayi!“

Ray se natáhl přes stůl a plácl si rukou s větším z nich. „Tě zdravím, Burte! Jak ti to funguje?“

„Kde jste sbalili ty sametový koťátka?“ Do konverzace se zapojil i druhý chlapík. Jmenoval se Manny a přejel děvčata znaleckým pohledem. „Skoro přepychový,“ zamumlal.

„To si piš, Máničku. Dámy z North Hills,“ ujistil ho Adam. Tvrdě sevřel Carter kolem ramen. „Paničky si vyrazily okouknout brlohy.“

Manny a Curt si vyměnili významný pohled. Carter by se nejradši propadla pod stůl.

„Proč si hoši nekecnete?“ vyzval je Ray. „Přitáhněte si ňákou židli.“

„Zrovna padáme,“ zalitoval Curt. „Stavíte se večír u Edyho?“

„Možná by to nezaškodilo, až to tady uzavřem,“ odsouhlasil nabídku Adam.

„Takže tam. Super moje muter. A nezapomeňte tady koťátka.

Čau, veličenstva.“

Manny a Curt odešli. Muzika spustila znova.

Nastal rachot, který přehlušil veškerou konverzaci. Ray ožil.

Popadl Jill za ruku, škubl s ní a zařval jí přímo do ucha. „Dem zatrdlovat, čiči!“

Táhl ji k parketu. Jill se nešťastně ohlížela. Ale už nebylo zbytí.

Ray zavřel oči a kroutil se s bezohlednou vervou. Co chvíli do Jill tvrdě vrazil. Ta se jen potácela ze strany na stranu a i na tu dálku mohla Carter vidět, jak jí je to trapné.

Adam přiložil ústa až těsně k jejímu uchu. „Není to krásný pár?“

Překvapeně se na něj podívala. Jak to myslí? Vzápětí se výsměšně rozchechtal. No ovšem, mělo jí to dojít.

Skladba skončila. Když však chtěla Jill odejít z parketu, chytil ji Ray za ruku a strhl zpátky. Muzika spustila rychlou ryčnou melodii, 47

ale Ray se rozhodl rytmus ignorovat. Přitiskl se k Jill tělo na tělo a nasadil ploužáka.

Jill se zoufale snažila vyrvat, ale sevřel ji ještě víc. Carter dostala strach. Ne, Ray ji nenechá odejít.

Pár tanečníků zbystřilo pozornost. Pak se dali do smíchu. Nikdo se nehnul, aby nešťastné Jill pomohl.

Adam scénu se zájmem pozoroval. Pak se i on začal smát.

Carter dostala vztek. Vždyť ten Ray je zvíře a surovec. Sadista.

Jill zalamovala všechny síly. Pokusila se Raye udeřit. Přitiskl si však její ruce těsně k bokům a jako bezvládnou loutku ji po parketu vláčel dál.

„Adame, Adame, udělej něco!“ Carter neměla daleko k hysterii.

„Vstaň a zastav ho!“

Adam jen pokrčil rameny.

„Promiň, děvče. Je to snad můj

byznys?“

Samozřejmě, to je celý on. Ne, Carter nebude klidně sedět. Když nepomůže Adam, ona ano. Nakonec je to její vina, že se kamarádka dostala do téhle situace.

Zuřivě skočila na parket. „Nech ji být!“ zařvala na Raye, až přehlušila muziku. „Okamžitěji pusť!“

Jill začala ječet. Ray však ani teď neotevřel oči. Dál jí vláčel po parketě a jen se provokativně šklebil. Carter se na něj vrhla jako smyslů zbavená.

Všichni, kdo dosud tancovali, se zastavili. Divadlo začalo být zajímavé. Ta neznámá dívka byla jako saň. Zoufale páčila Rayovi ruce a šílenými pohyby se ho snažila odervat od jeho tanečnice. Ta už jen ječela a nadobro propadla hysterii. Ray však nepovoloval. Čím zoufaleji se Carter snažila kamarádce pomoct, tím bouřlivěji se parket bavil.

A pak najednou pět výrostků vytvořilo kolem Carter, Jill a Raye kruh. Ray konečně svou oběť pustil.

Teď byla řada na těch druhých.

Kruh se sevřel. Jill a Carter uchopily surové ruce.

„Dejte ty ruce pryč! Dejte je pryč!“

Carter křičela pološíleným hlasem a bojovala jako o život. Na parket se najednou nahrnula spousta lidí. Pryč, jen se odtud dostat 48

pryč. Pryč od toho davu.

Hudba ustala. Muzikanti odložili nástroje a přidali se k rozdivočelé partě. Carter si najednou s hrůzou uvědomila, že kromě nich už není nikde kolem žádné další děvče.

Je jen jedna naděje. Slabá naděje. Upnula zrak na Adama.

Dosud seděl u jejich stolu. Sám a jakoby nevzrušeně. Teď vstal a zamířil k tlačenici na parketu.

Není tak špatný. Už jde, už jde. Jde a pomůže nám.

Adam se zastavil na samém kraji zlověstného kruhu. „Mládenci, pozor. Opatrně s těmi děvčaty.“

Cítila, jak sevření povolilo. Adam má autoritu. Teď už nás nechají na pokoji, pomyslela si s úlevou.

Jenže pak se Adam usmál a pokračoval. „Říkám, opatrně! Tyhle dámy jsou totiž z North Hills. Hlavně nic nepomačkat. Jinak vás budou jejich papínkové žalovat!“

Parket zabouřil smíchem. Jak mohl tohle udělat? Vždyť on ty darebáky proti nám ještě štve.

Podívala se na Jill. Zoufale vzlykala, jako by už nikdy neměla přestat. Dva výrostci ji svírali jako v kleštích. Ne, Jill už nemá sílu na nic.

Carter zachvátila panika.

Musíme pryč, opakovala si v duchu. Pryč, než se něco hrozného stane.

Něco tak hrozného, že se to bála domyslet do konce.

Adam se teď postavil před ní. Oběma rukama uchopil její obličej.

Pak se obrátil k davu. „Tady Carter, má tatínka soudce. A jeho holčička udělá cokoliv, jen aby byl papíneček šťastný. Že mám pravdu, Carter?“

Tvář jí hořela vztekem a hanbou a do očí se jí vedraly horké slzy.

„Nenávidím

tě Adame, strašně tě nenávidím!“

Zalykala se

zoufalstvím a nenávistí. Jenže věděla, že ať řekne cokoliv, nic to neznamená. Protože Adam si k ní může dovolit, co se mu zlíbí.

Ray se naklonil k Jill a pokoušel se ji líbat. Jiný z jeho kamarádů ji naopak nepřestal provokovat. „No tak, milionářko, pochlub se nám. Ještě jsi nám neřekla, čímpak se živí tvůj papíneček?“

Hrubosti nabíraly na síle. Smích pomalu ustával.

49

Ve tvářích Adama, Raye a dalších výrostků se objevil tvrdý výraz.

Carter ta změna neušla. Nikdo ji už nedržel, ale přesto nemohla pryč. Kruh zkažených tváří byl najednou neprodyšný.

Kdosi do ní strčil, až padla na Jill. Přitiskly se k sobě, jako by se chtěly vzájemně podepřít.

Jillina tvář byla rudá a mokrá. Rty se jí chvěly a celá se neovladatelně třásla. Carter ji konejšivě a protektorsky přivinula k sobě.

„Okamžitě nás pusťte!“ prudce vyjela na výrostky. Ano, musí jednat odvážně. Nesmí jim ukázat strach. „Okamžitě nás pusťte!

Varuju vás!“

Dav však její výstup ignoroval. Kruh nenávistných tváří se ještě víc sevřel. Šel z nich strach.

Rayovy náušnice se výhružně třpytily v kalném světle. Vrhl na Carter žádostivý pohled a na tváři ucítila jeho horký dech.

„Kam ten spěch, děvčátka? Ještě je brzičko, přebrzičko. Večírek teprve začíná.“

50

IX.

Carter nelidsky zavřeštěla. Pak vší silou vykopla.

Jill najednou chytila druhý dech a rozkmitala paže v zoufalém vodopádu ran.

Kdosi Carter chytil zezadu za ruku. Vykopla znovu. Tentokrát Ray dostal plný zásah. Jak se pozpátku řítil k zemi, vzal další dva výrostky s sebou. První ostře třeskl hlavou o stůl.

Druhý se vyškrábal na nohy a zuřivě se do Raye pustil. Parket se změnil v arénu a Jill s Carter se octly v jejím středu. Musí z té pasti uniknout.

Adam kohosi knokautoval přesným úderem na čelist. Někdo převrhl stůl. Carter vykřikla.

Pěsti se kolem ní rozběsnily jak v šíleném akčním filmu. Pral se celý sál. Pak se jí konečně podařilo popadnout Jill za ruku. Prudce ji vyrvala z divokého kola.

„Běžíme, Jill! Musíme běžet!“

Vyrazily. Kličkovaly mezi rozházenými židlemi, padaly přes překocené stoly, vrážely do propocených těl. Ale ruce si nepustily.

Poslepu proletěly dveřmi. Volná ulice.

Vrhly se do zaparkovaného auta, bleskově zabouchly dvířka a zamkly se zevnitř. Plíce bolestně lapaly po dechu.

Carter roztřesenou rukou vsunula klíček do zapalování. Prudce dupla na plyn. Výfuk zabouřil, pneumatiky zakvílely a vůz vyrazil na hlavní.

Sevřela volant a uháněla.

Na křižovatce Old Village je zastavilo červené světlo. V panice pohlédla do zpětného zrcátka. Nikde nikdo.

51

Nesledují je. Jsou v bezpečí.

Jill se zhroutila na sedadlo. Tváře jí zaplavily proudy slz, naříkala a celé tělo se roztřáslo v nepotlačitelných vibracích. Carter mlčela.

Hlavní je teď dostat se domů.

Uháněla k North Hills.

O pár minut později mohla konečně zastavit auto na příjezdové cestě před jejich domem. Pomohla Jill dovnitř.

Rodiče už spali. Usadila Jill na kuchyňské židli a položila jí ruce kolem ramen.

„No tak, no tak. Šššš.“ Utěšovala kamarádku jak malé dítě.

„Odpusť, Jill, jenom mi to, prosím tě, odpusť…“

Jill naříkala ještě několik minut. Pak přestala a začala si protírat oči. Carter jí podala kapesník a sklenici vody.

Zhluboka se napila a trochu se uklidnila. Upřela na Carter zarudlé oči. „Proč jsme se musely scházet s těmi kluky?“

Carter hleděla do země. Do očí by teď své kamarádce nepohlédla ani za nic. „Carter, řekni mi to…“

„Jill, pro všechno na světě, odpusť. Mně ti je to tak strašně líto.

Fakt. Vůbec mně nenapadlo, že to může tak hrozně dopadnout.

Neměla jsem představu…“

Hlas jí selhal. Co jí má říct?

Mohla si docela dobře spočítat, jak to bude nebezpečné. Věděla o pistoli, věděla, že Adam je vyděrač, kterému na ní vůbec nezáleží. A po dnešku ví, že je schopen opravdu všeho.

Jenže – může Jill říct celou pravdu? Že musí tancovat, jak Adam píská? Že Adam má na ní tu strašnou věc? Že je podvodnice?

Ne, Jill by jí nikdy neodpustila. A proč taky? Carter sama by byla nepříčetná, kdyby jí někdo něco takového udělal.

Jill se však ptala dál.

„Nechápu to. Musela jsi mít nějaký důvod, proč mě dáváš dohromady s tím Rayem. Tohle bys mi měla vysvětlit.“

Jill měla pravdu. To by jí tedy vysvětlit měla. Nějak. Aspoň nějak.

Horečně se snažila něco věrohodného vymyslet.

„Jill, víš – víš, to byla taková sázka. Prostě jsem prohrála a tou schůzkou jsem pak musela zaplatit. Fakt mně to strašně mrzí. Nikdy bych tě do toho nezatáhla, kdybych…“

52

„Jakou sázku?“

Nebylo zbytí. Musí lhát dál.

„Víš, je to hrozně stupidní. Skoro se ti to bojím říct, Jill.“

Pak ji něco napadlo.

„Pamatuješ na ten minulej víkend? Ten tenis. Vsadila jsem se, že Adam nikdy neporazí Richarda. Byla to jasná tutovka.“

Nejistě se na Jill podívala. Uvěří?

„No, a pak jsem to musela dotáhnout do konce. Zkrátka jsem musela na tu schůzku jít. Jenže jsem se hrozně bála být s ním sama.

Proto jsem chtěla, abys šla se mnou. Jill, prosím tě, můžeš mi to někdy odpustit? Fakt, už nikdy nic takovýho neudělám. Fakt, slibuju!“

Jill jí objala.

„Vždyť já vím, Carter, že to nebylo schválně.

Nemůžeš za ten strašnej klub. Byla jsi ve stejným nebezpečí jako já.

Jasně, že ti odpouštím.“

Věrná Jill.

Seděly tiše v kuchyni a tiskly se k sobě. Ozvalo se cvaknutí.

Lednička sepnula kontakt a motor začal slabounce vrčet. Carter se zachvěla a sevřela Jill ještě pevněji. Dnes v noci byly tak blízko katastrofě. Stačilo málo – a navždycky rozvrátila život své nejlepší kamarádky.

Znovu si s nenávistí vzpomněla na Adama. Tohleto přehnal. A přehnal to neodpustitelně.

Dostala šílený vztek. Na něj – a ještě víc na sebe. Na to, že mu dovolila, aby jí tak totálně ovládal. Co si vymyslel, to udělala.

Ale s tím už je konec. To je ono! Absolutní konec. Už žádné vydírání. Konec. A ona ho udělá.

Jill vstala a natočila si ještě skleničku vody. „Už je mi líp.

Myslím, že klidně můžu jet domů.“

Carter j i doprovodila k autu. Znovu se začala omlouvat.

Jill ji zarazila. „Už toho nech, Carter. Vím, jak ti je. Přece jsi nechtěla udělat nic špatnýho. Zapomeneme na to.“

Carter přikývla a pokusila se usmát. Jill byla tak hodná. Jenže o to se Carter cítila hůř.

Ještě jí zamávala a vrátila se zpátky do kuchyně. Opláchla Jill inu skleničku. Když ji vkládala do myčky, náhle zazvonil telefon.

53

Mrkla na hodinky. Bylo po půlnoci. Nevolají tátu k nějaké mimořádné události?

Zvedla sluchátko. „Haló?“

Vysoký hlas v telefonu pronikavě šeptal. „Dneska v noci jsi byla s Adamem, viď? Byla, že mám pravdu?“ Sheila.

Carter oněměla.

„Nemusíš odpovídat, stejně to vím. Moc dobře vím, co spolu máte.“

„Sheilo, nic…“

„Nezkoušej to na mně, Carter! Jseš známá lhářka. Vůbec nemám zájem ty tvý výmluvy poslouchat. Radši poslouchej chvilku ty mně.“

Znělo to výhružně.

„Adam přede mnou nic neutají. Vím o všem, co dělá. Věř, že najdu cestu, jak vás od sebe dostat. Nadobro.“

54

X.

„Tak jak sis v sobotu užíval se starouškama?“

Bylo pondělí odpoledne a Carter kráčela s Danem školní dvoranou na hodinu matematiky. Pronásledovaly ji ty chmurné předtuchy.

Nesmí však na sobě nechat nic znát.

Dan se zasmál. „Bylo to docela milý. Nuda, ale milý. Babička slavila narozeniny. Sedmdesát.“

„Sedmdesát. Super!“

„A co jsi dělala v sobotu ty?“

Naprázdno polkla. „Já, byla jsem s Jill.“

Naštěstí už byli ve třídě. Carter se posadila vedle Jill a Dan si sedl vedle ní. Adamova lavice byla prázdná.

Jill se na Carter trochu křečovitě usmála. Carter jí oplatila stejně.

Vešel učitel Raub a zavřel za sebou dveře. O vteřinu později se otevřely znovu. Jill a Carter vzhlédly a oběma se ve tvářích objevil strach.

Samozřejmě Adam. Poslední jako vždy.

Vyzývavě si děvčata změřil. Pak frajersky odkráčel ke své lavici vzadu.

Carter cítila, jak se na ni upírají Danovy oči. Jestli zachytil Adamův pohled, co mu teď asi vrtá hlavou?

Po hodině se Carter schválně zdržela, aby Jill s Danem odešli před ní. Pomalu se loudala dvoranou. Byla si jistá, že se ji Adam pokusí oslovit.

A taky že to udělal.

Ucítila poklepání na rameno. Rychle se otočila, aby mu byla tváří v tvář. Když už otvíral ústa, předešla ho.

55

„Už toho mám dost, Adame,“ začala potichu. „Ta naše dohoda skončila. Od teďka mě necháš na pokoji. Pochopils to?“

Nejistě čekala, co udělá. Začne se divoce vztekat? Nebo se prostě sebere a odkráčí pryč?

Zachoval klid. Jako by ho to nevyvedlo z míry ani v nejmenším.

„No, v jednom máš, Carter, úplnou pravdu,“ promluvil naprosto nevzrušeně. „Nějak nám to fakt nevychází. Nejspíš bysme měli ten náš vztah přehodnotit.“

Nevěděla, co na to říct. Že by byl najednou vstřícný. Co tím sleduje?

„Taky jsem nad tím hodně přemýšlel, Carter,“ pokračoval. „Asi bysme se fakticky neměli dál scházet.“

Byla ve střehu. Právě o to jí šlo. Jenže tu musí někde být háček.

„V tom se shodném,“ řekla opatrně.

„Vraťme se nicméně k té drobné službičce, co jsem ti prokázal.

Pro tebe měla docela slušnou cenu. Nemýlím se, doufám? Prostě chci říct, že spousta lidí by za takovou věc zaplatila fůry peněz. A tys to měla úplně zdarma. To přece není fér. Nebo snad ano?“ Neříkala nic.

„Když to tak odhaduju, tak takovej veledůležitej test – a takovej pěknej výsledek – to musí mít cenu nejmíň takovejch tisíc dolarů.“

Takhle to je. Chce peníze. Nemohla tomu uvěřit. Pořádněji naštval a dá mu to znát. I když křičet tady nemůže.

„Tak teď mně poslouchej, Adame. Sám ses nabíd, že ten test uděláš. A sám jsi řek, že jediný, co za to chceš, je jedno rande.

Udělala jsem mnohem víc – o moc víc. A pořád ti to nestačí. Jak dlouho má tohle ještě trvat?“

Lhostejně si prohlížel čáry na své pravé dlani. „Víš, Carter, všechno nemůžeš skončit, když si zrovna zamaneš. Ledaže bych to všechno převyprávěl tvému tatínkovi…“

Ztuhla.

Měl nad ní naprostou moc. Když neudělá, co po ní chce, zničí jí život.

„Dobře. Dám ti ty peníze. Ale slíbíš, že už mi dáš pokoj.“

„To by možná šlo,“ souhlasil. „Zkusíme to.“

Pomalu a ležérně odkráčel. Provázela ho očima plnýma vzteku a zoufalství.

56

Pak se zaraženě pustila ke školním šatnám. Musí sehnat tisíc dolarů. Ale kde?

Otevřela svou skříňku a zamyšleně pohlédla do zrcadla. Zrcadlem projel krátký záblesk a pak se ustálil na třpytivé tečce.

To je ono!

Dotkla se prsty levého ucha. Diamantové náušnice. Prodaje. Nemá jinou možnost.

Sundala náušnice a vložila je do obálky. Škoda, že u sebe nemá jejich originální šperkovničku… Prodá je bez ní.

Hned po škole nasedla na autobus do Old Village. Nějaké klenotnictví se tam určitě najde. Vzpomínala, jak se tam jednou vypravily s matkou. Paní Phillipsová tehdy zdědila nějaké šperky po své zesnulé nevlastní matce – ale nebylo to většinou „nic podle mého gusta“, jak se sama vyjádřila. Takže nakonec zašly do jednoho obchodu na Antique Row a prodaly je tam.

Teď Carter v rukou svírala náušnice, které jí dal otec.

V ulici byly celkem čtyři klenotnické obchody. Horečně si snažila vybavit obchod, kde byly tenkrát s mámou. Opatrně nahlížela do výloh. Právě do toho obchodu by dnes strašně nerada vstoupila znovu. Nemohla riskovat, že se rodiče o její transakci nějak doví.

Nikdo se to nesmí dozvědět.

Pak ten obchod poznala. Jmenoval se Bentley’s. Carter si obezřetně vybrala klenotnictví, které od něho bylo nejdál.

Nad výlohou se mu skvěl nápis Correlli’s Antiques.

Když otevírala dveře, rozcinkal se zvoneček. Před stěnou ověšenou historickými hodinami stál starý vysoký pán a skláněl se nad skleněným pultem. Hodiny hlučně hrčely a tikaly, ale všechny bez výjimky ukazovaly správný čas.

Carter přistoupila k pultu.

„Buďte vítána, slečno!“ Starý pán se napřímil, usmál a pozdravil ji se slabým italským přízvukem. „Čím mohu sloužit?“

Otevřela obálku a vysypala náušnice do dlaně. Natáhla ruku ke klenotníkovi.

„Dostala jsem je jako dárek,“ začala nesměle. „Jenže už jedny takové mám. Zajímalo by mně, kolik za ně můžu dostat.“

57

Klenotník se na ní pozorně zadíval. Má nějaké podezření? Třeba si myslí, že jsem je ukradla.

Uhnula očima a předstírala, že ji zaujal mramorový anděl. Když na starého pána pohlédla znovu, zkoumal už náušnice klenotnickou lupou.

„Vskutku kvalitní práce. Mohl bych vám nabídnout sedm set dolarů.“

Sedm set. To nestačilo. Otec za ně dal skoro tři tisíce.

Zavrtěla hlavou. „Vím, že mají mnohem vyšší cenu.“

Starý pán si povzdychl. „Dobře. Devět set.“

„Patnáct set,“ rychle zalicitovala Carter.

Klenotník se pobaveně zasmál. „Kdepak drahá. Tisíc dolarů – a to je mé poslední slovo.“

Výraz starého pána byl neoblomný. Výš nepůjde. Našpulila pusu.

„Tak teda dobře. Tisíc dolarů.“

Klenotník pečlivě vysázel na pult deset stodolarových bankovek.

Strčila je do obálky, která ještě před chvílí ukrývala náušnice.

Obálku uložila do batohu a vydala se domů.

Zbytek odpoledne strávila ve svém pokoji a pokoušela se napsat domácí úkol. Ale nemohla se soustředit.

Vytáhla obálku z batohu a otevřela jí. Držela peníze v dlani a nemohla z nich spustit oči.

Tisíc dolarů. V ruce drží tisíc dolarů – a všechny je dá Adamovi.

A vlastně za co?

Za body, které jí – možná – dostanou na Princeton. Za to, že mohla dát tátovi trochu štěstí. A taky za to, že všechno zůstane navždy zahaleno tajemstvím.

Má to všechno pro ni opravdu cenu tisíc dolarů?

Má. A nejen tisíc dolarů – ale ještě mnohem a mnohem víc.

Otec opět přišel z práce pozdě. V těchto dnech to nebylo nic výjimečného. Stalo se spíš pravidlem, že cestu ze soudní budovy si musel večer co večer razit davem novinářů, fotoreportérů – i obyčejných milovníků senzací a čumilů. Případ Henry Austina spěl do finále a hýbal městem.

I v této vypjaté situaci však trval soudce na tom, aby aspoň jednou 58

za den byla rodina pohromadě. Výsledkem bylo, že večeře se teď u Phillipsů podávaly s náležitým zpožděním. Pro soudce to byla ovšem zásadní věc a Carter i matka musely čekat.

Dnes večer svolávala paní Phillipsová rodinu hodně po osmé.

Vyhladovělá Carter se do jídelny vrhla s rozběhem.

Otec už seděl na svém místě v čele stolu. Skočila mu kolem krku a vlepila mu pořádnou pusu.

„Jak daleko jsi s procesem, táto?“

Soudce se zatvářil vážně. Všimla si, kolik mu přibylo vrásek.

„Řekl bych, že jsme s tím pohnuli pěkně dopředu. Obžaloba odvedla pořádný kus práce.“

„Ve všech novinách píšou, že tentokrát bude usvědčen,“ vstoupila do hovoru paní Phillipsová. „Musí to být strašný člověk. Jeho to snad vyloženě těší ubližovat lidem.“

Soudce přisvědčil. „Tenhle proces odhaluje velmi skličující skutečnosti,“ povzdychl si.

Podávala se nadívaná ryba a Carter se pustila do jídla.

„Ale snad bychom se už mohli bavit o něčem jiném,“ rozhodl se soudce změnit téma. „Co vaše jarní slavnost?“ obrátil se ke své choti.

Takovou příležitost nemohla paní Phillipsová promarnit. Spustila naplno.

„Teda speciálně ta dnešní schůze, to bylo něco nemožného.

Možná, že Rita Westonová opravdu někdy někde získala nějaký diplom za design – ovšem pokud jde o květinové aranžmá, tak jsem snad ještě neviděla horší vkus…“

Carter vypnula. Matčiny výlevy zaměřené na hodnocení

výborových schůzí jejích nesčetných dobročinných spolků tradičně snášela dost těžko.

Ponořila se do vlastních myšlenek. Když však zdvihla hlavu, aby si podala kousek másla, udiveně se zarazila. Oba rodiče na ní upřeně hleděli.

„Neslyšela jsi tátu, Carter?“ Tentokrát spustila matka přímo na ni.

„Na něco se tě ptal.“

„Ano. Promiň, tati. O co jde?“

Aby ho ujistila naprostou pozorností, zpříma se otočila k čelu stolu. Otcova tvář byla brunátná.

59

„O tvoje náušnice! Kde máš svoje náušnice, Carter?“

60

XI.

Odložila nůž na krájení másla. Co má říct? Pravdu? Ne, to prostě nejde. Musí se z toho nějak vymluvit.

„Představ si, táto, tak jsem se už dlouho nevyděsila. Ráno si je normálně nasadím a jdu na tělák. Ten máme první hodinu. No a když se převlíkám, najednou koukám, že jedna náušnice chybí!“

Otec mírně zbledl a odložil vidličku. Ubrouskem si nervózně otřel rty. Paní Phillipsová nehnula ani brvou.

„No a našla jsi ji?“ nevydržel soudce.

Carter mohla z jeho tváře zřetelně vyčíst, jak ho to mrzí. Nemohla ten pohled snést.

„Žádný strach, táto,“ musela ho rychle uklidnit. „Našla. Trvalo mi to celý věky, ale nakonec jsem na ní přišla. Zapadla do rukávu toho trička, co nosím na tělák. Asi při tom převlíkání.“

Soudci se zřetelně ulevilo a pustil se opět do jídla.

„No a když jsem jí potom kontrolovala, zjistila jsem, že se uvolnila zadní strana. Proto ta náušnice spadla tak lehce. Hned ze školy jsem zašla ke klenotníkovi, aby to dal do pořádku.“

„Nejdřív jsi mi o tom měla říct. Zanesl bych je tam, kde jsem je koupil. Kam jsi je dala opravit?“

Kam? Usilovně přemýšlela. Pak se jí vybavil obchod na hlavní třídě, kde s Danem nedávno vybírali náhrdelník.

„Dala jsem je do jednoho klenotnictví na hlavní – jak se jenom jmenuje? Nějak jako Jiskry. Jo, to bude ono.“

Soudce se zatvářil odmítavě. „Neměla jsi je tam dávat. Co to může být za firmu s takovýmhle jménem. Jiskry? Myslíš, že odvedou dobrou práci?“

61

„Ale táto, neměj pořád strach. Uvidíš, že to opraví dobře.“ Kdyby měla aspoň kousíček toho optimismu, který se tak usilovně snaží rodičům předstírat.

„A kdy budou hotové? Vyzvednu je tam a zaplatím aspoň za opravu. Je to přece můj dárek, Carter.“

„Ale to je, táto, úplně zbytečný. Zrovna teď, když máte s mámou oba tolik práce. Chodím kolem toho krámu prakticky každej den.

Mně to nic neudělá.“

Nejistě se na soudce podívala. V duchu ho prosila, aby těm jejím lžím a výmluvám uvěřil.

Čím víc se jí vyptával, tím víc musela lhát. Jako by se řítila do propasti čím dál hlubší. Ano, zoufale si přála, aby jí uvěřil – ale po každé lži cítila vinu větší a větší.

Pak s úlevou zaregistrovala, že se už zase soustředí víc na svoje jídlo než na ni. Zřejmě ho začaly všechny ty rozpravy o náušnicích unavovat.

„Tak dobře, Carter,“ promluvil na závěr. Soustředil se přitom na talíř, aby mohl vytáhnout rybí kost. „Ale dám ti peníze na opravu.

Jenom mi musíš říct, kolik to bude stát.“

„Díky táto. To víš, že to naúčtuju.“

Cítila vinu až neskutečnou. Táta jí po’tom všem nabízí ještě peníze. Jenže nemůže odmítnout. Může je ještě moc potřebovat. A možná, že hodně brzy.

Druhý den měla ráno zase tělocvik. Když se z něj vracela, narazila před školním bufetem na skupinku dětí. Většinu jich znala, protože byly stejný ročník – ale nikoho neznala nějak blíž. Postávala tu děvčata z komerčních a chlapci z praktických specializací nebo žáci z normálního školního běhu – nikoliv z přípravek na vysokou školu jako Carter.

Někoho však přece znala. Uprostřed skupinky stál Adam. Ruku měl položenou na ramínkách bledé pihovaté dívky se světlerezavými vlasy. Sheila.

Od svého prvního rande s Adamem je poprvé viděla znovu spolu.

Byl to pro ni tak trochu šok. I když vlastně nevěděla proč.

Ne že by dávno nevěděla, že Sheila je Adamovým děvčetem –

sama Sheila jí na to nedovolila zapomenout. Přesto si však nedovedla 62

Adama ztotožnit s někým, kdo by mohl k dívce jako Sheila skutečně patřit. Adam jejích představ by se Sheilou nikdy nechodil – chodil by s Carter.

Pro ni byl Adam výjimečně nadaný kluk, který sice byl na horší straně plotu, ale který chtěl od života víc než jeho kamarádi. Kluk, který žil na ostří nože a nechybělo mu přitom zvláštní divoké a nespoutané kouzlo. Někdo, kdo by Carter mohl naučit věci, které nikdy nepoznala ve svém luxusním a skleníkovém světě.

A pak si Carter najednou uvědomila, že tenhle Adam existoval jen a jen v jejích představách. Tam si ho vybásnila, ale skutečný nikdy nebyl.

Skutečný Adam stál tady před bufetem. Výrostek v rozhalené košili, k němuž se tiskne vychrtlá přítelkyně. Obklopený dívkami v našponovaných džínách s rudě nalakovanými nehty a mládenci, které víc než dívčí duše zajímá motor pod kapotou jejich vozu. Tenhleten Adam na ni nachystal srdce, z kterého crčela krev, tenhleten Adam ji vydíral a vyhrožoval. Pro tohohle Adama byla dobrá jen na to, aby ji využil.

Přidala. Snad ji nezpozoruje. Pak se ještě ohlédla. Díval se úplně jiným směrem a něčemu se hlasitě smál. Vůbec ji nezaregistroval.

A pak si všimla Sheily. Koketně se nechala konejšit objetím jeho paže a přitom na Carter upírala vyzývavý pohled. V úzkých zelených kočičích očích jí planula nenávist.

Prohrála jsi, milionářko, říkal ten pohled.

Carter přidala ještě víc.

S obálkou plnou stodolarových bankovek se hned po škole vydala na růžek. Odpoledne měl mít Adam službu.

Sotva dosedla, byl u ní. „Doufám, že něco máš,“ vyštěkl bez obalu.

Nechala to bez komentáře. Vytáhla z ruksáčku obálku a šoupla ji přes barpult směrem k němu.

Popadl ji, ale dovnitř se nepodíval.

„Tisíc. Přesně o kolik sis řek,“ chladně pronesla Carter.

Zasunul obálku do kapsy. „Přepočítám si to pozdějc. Bude dobře, když tam opravdu budou.“

63

Pevná se na něj podívala. „Bez obav, jsou tam. A doufám, že už konečně zmizíš z mého života, necháš mně na pokoji a už nikdy na mně nepromluvíš.“

Dívala se mu do očí a chtěla ho zastrašit. Odpověděl jí stejným pohledem a neuhnul.

Kdosi na druhém konci pultu na něj zavolal. „Haló! Moh bych, prosím, dostat jídelní lístek?“

„Adame!“ Carter naléhala dál. „Slyšíš, co ti říkám?“

„Mám zákazníka,“ nevzrušeně poznamenal a odešel.

Popadla ruksáček a vykročila taky.

Právě dostal tisíc dolarů, říkala si v duchu. To mu musí stačit.

Musí!

Od chvíle, kdy Adamovi předala peníze, jako by se skutečně něco změnilo. Potkávala ho teď jen na hodinách matematiky a tam ji úplně ignoroval. Jako by ji neznal, jakoby všechno bylo opravdu jako před tím – před testem, před schůzkami, před celou tou hrůzou posledních týdnů –

V pátek po vyučování se už Carter nebála vydechnout úlevou.

Zabralo to. Už tři dny mě neotravuje. Vyklidil pole. Stálo to tisíc dolarů, ale mám pokoj.

„Gary chtěl vědět, co bylo v sobotu večer. Nějak jsem to zamluvila, ale co když se zeptá znova? Neměla bych mu říct pravdu?“

Seděly před knihovnou, chystaly se na víkend a Jill byla ustaraná.

Večer měla schůzku s Garym.

„V žádným případě,“ radila Carter. „Ještě ho ani pořádně neznáš.

Co ty víš, co by udělal, kdyby se dověděl, že sis vyšla s týpkem, jako je Ray.“

„No jo, ale nechci mu lhát…“ Jill byla v rozpacích.

„Nemusíš lhát. Jenom neříkej nic určitýho. Prosté jsme byly v nějakým klubu na Old Village a poslouchali muziku. Nemusí vědět všechno.“

Objevil se Dan a Carter na kamarádku rychle mrkla. „Pšt, už ani slovo!“ Současně se na Dana usmála.

„Ahoj, holky,“ pozdravil je vesele.

64

Jill se rozloučila. „Už musím jít. Uvidíme se pozdějc.“

„Čau, Jill!“

Zamířila s Danem k parkovišti před školou.

„Máš dneska večer něco?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla šťastně. „Volná jak ten pták.“

„Co kdybysme zašli k nám. Mužem si půjčit video.“

„Super!“ Bylo jí dobře. Žádné další lži, žádné výmluvy.

Už zase má svého chlapce. Svůj normální život. Skoro tomu nemohla věřit.

Po večeři se šla převléknout. Nevybírala nic zvláštního. Vždycky měla radši jednodušší, ale elegantní oblečení. Nakonec si vzala svůj oblíbený žlutý svetr, sukni ke kolenům a do vlasů si vpletla modrou stuhu.

Ano, byla šťastná. Nemusí předstírat žádný „sklepní“ styl a dělat kdovíjak je tvrdá. Spokojeně se podívala do zrcadla. Už zas může být sama sebou.

K Danovi to bylo zhruba jednu míli. Vzala si auto. Když otevřel dveře, políbila ho na uvítanou. V košili z modrého krepu se jí najednou strašně líbil. S ním jsem v bezpečí, pomyslela si.

Než odešli nahoru do Danova pokoje, zastavila se ještě v obýváku a pozdravila jeho rodiče. Masonovi měli Carter rádi.

„Půjčil jsem Batman se vrací a Wayneův svět. Co tam mám dát?“

zeptal se Dan.

„Jasně, že Batmana,“ rozhodla Carter. Už to sice jednou viděla, ale to je jedno. „Nemám zrovna náladu na komedie.“

„Fakt?“ Dan přimhouřil oči a zkoumavě se na ni podíval. „Máš nějakej důvod?“

Co s ním je? „Důvod jako na co?“

„No, že nemáš náladu na komedie.“

„Žádnej speciální,“ ujistila ho rychle. „Jenom mám zrovna teď chuť na Batmana. Je na tom něco divnýho?“

„Nic,“ reagoval Dan stejně rychle. Zasunul kazetu do přehrávače.

„Vůbec nic.“

Posadil se k ní na pohovku a položil jí ruku okolo ramen. Přitulila se k němu a snažila se uvolnit.

Pak jí ale hlavou bleskla znepokojivá myšlenka. Co měla ta jeho 65

otázka před chvílí znamenat? Film však právě začal a Carter se rozhodla pustit své starosti z hlavy.

Během filmu Dana několikrát přistihla, jak se na ni zkoumavě dívá.

Po filmu si dali pořádnou porci zmrzliny. Třeba je jen trochu nejistý, říkala si, když jedli zmrzlinu ze společné misky. Nakonec jsem zrušila dvakrát po sobě rande. Prostě chce mít jistotu, že je všechno zase OK.

Usmála se na něj. Pro ni to mezi nimi OK určitě bylo. Přímo senzační. Ne, po zkušenosti s Adamem, by se s Danem už nikdy nechtěla rozejít.

A dokáže mu to hned. Odstrčila misku a vášnivě ho políbila dlouhým čokoládovým polibkem. Danova lžička spadla na podlahu.

Muchlovali se až do půlnoci. Pak zaslechla, jak staré nástěnné hodiny odbíjejí celou.

Mírně odsunula svou tvář, aby mohla promluvit. „Už radši půjdu.

Znáš tátu.“

„Znám,“ odpověděl a vtiskl jí ještě jeden polibek. O chvíli později ji už vyprovázel k autu.

„Jed opatrně!“

Znovu se políbili. Pak Dan zabouchl dvířka vozu a díval se, jak odjíždí.

Pustila rádio a pobrukovala si společně s tlumenou hudbou. Tuhle cestu už absolvovala tolikrát, že by klidně mohla řídit se zavřenýma očima. Plavně se spouštěla klikatými serpentinami North Hills a skoro si připadala jako automatický pilot.

Náhleji oslnilo ostré světlo. Mrkla do zpětného zrcátka a těsně za sebou uviděla vůz s naplno rozsvícenými reflektory.

Tohle nesnáším, pomyslela si podrážděně. Zpomalila a čekala, až jí vůz mine. Neminul.

Zrychlila. Vůz vzadu taky. Stále se držel v těsném závěsu.

Stáhla okénko a dala rukou znamení, že může předjet. Neznámý řidič jí ignoroval. Pořád ho měla těsně za zadním nárazníkem.

Znovu přidala. Vůz za ní však přidal ještě víc.

Co blázní? On snad do mě chce vrazit!

Čím byla rychlejší, tím rychlejší bylo i neznámé auto. Srdce se jí 66

rozbušilo.

Kdo to je? A co po ní chce?

Přejela most a začala stoupat nejprudším úsekem silnice. Napravo pod ní hučela řeka. Tachometr ukazoval sto dvacet. V tu chvíli do ní neznámý vůz začal bezohledně najíždět.

Chtěla přidat, ale víc to nešlo. Cítila, že ztrácí kontrolu nad řízením.

Zachvátila jí panika. Zřetelně slyšela skřípavý zvuk, jak kov naráží na kov.

„Né!“ Zoufale se rozkřičela.

Cizí vůz však dál šrotoval její levý blatník – a systematicky ji vytlačoval ze silnice. „Né!“

Pronásledovatel na okamžik jakoby zvolnil. A pak najel o to větší silou. Prudce to s ní trhlo doprava.

Pohlédla tam. Hned za svodidly se rýsoval okraj prudkého srázu.

Dál nic. Jen hluboko dole řeka.

V zoufalé snaze uniknout tiskla plyn až k podlaze. Cizí vůz však byl jako přilepený – a tlačil a tlačil…

Kdo to je? Kdo se mně pokouší zabít?

Zdvihla oči ke stropnímu zrcátku.

Žhavý záblesk odraženého světla ji málem oslepil.

Musí to být Adam.

Volant jí drnčel pod rukama a srdce bušilo až někde v krku.

Silnice se prudce stáčela doprava a řeka zmizela ze zorného úhlu.

Jsem zachráněna. Dupla na plyn a podařilo se jí získat pár metrů náskok. Na vteřinu…

Pronásledovatel změnil taktiku. Tentokrát najel zprava. Uslyšela, jak drtivý náraz bourá její pravý blatník obrovskou silou několikatunového beranidla.

„Né!“

Beranidlo jí hodilo na dělicí čáru. Přímo do protisměru. Před očima se jí rozsvítily obrovské reflektory. Řítily se rovnou na ní.

Vůz vzadu ji tlačí přímo proti nim.

„Ne – nemohu řídit!“

Smyk!

V posledním vzepětí se pokusila vůz vyrovnat. Pozdě!

67

Nelidsky zaječela. A pak už jen se zavřenýma očima čekala, až přijde osudový náraz.

68

XII.

A pak ta rána přišla.

Tělo vystřelilo proti bezpečnostním pásům a prudce se odrazilo zpátky do sedadla. Srdce se na okamžik zastavilo – a pak se rozbušilo silou, která trhala hrudní koš.

Teprve za několik vteřin si uvědomila, že auto opravdu stojí.

Položila hlavu na volant a znovu zavřela oči. Lapala po dechu a snažila se utišit splašené srdce.

Pak se rozhlédla po silnici. Vůz, který se na ní z protisměru tak nezadržitelně řítil, stál na opačné straně silnice. Zřejmě v poslední chvíli strhl řidič své auto stranou. Druhý vůz

– ten který jí

pronásledoval – ujel.

Zaslechla bouchnutí dveří. Přes silnici se blížily rychlé kroky.

Zdvihla hlavu.

Na okénko zaklepal sympatický muž ve věku asi tak třicet let.

Stáhla okénko dolů.

„Jste v pořádku?“

Přikývla. „Hrozně mně to mrzí,“ koktavě se omlouvala. „Ten vůz za mnou – jel tak blízko.“

Muž se zachmuřil. „Měla byste to nahlásit policii.“

„Nahlásím,“ zalhala.

„A co vaše auto? Není s ním nic?“

„Myslím, že ne. Domů se dostanu. Bydlím kousek odtud.“

Pak se obrátila k řidiči druhého vozu se starostlivou otázkou. „A co vy? Jste vy v pořádku?“

„Já jsem OK. Radši zkuste nastartovat motor. Jestli vůbec běží.“

Přikývla, ale ještě minutu dál nehybně seděla a jen zírala na 69

přístrojovou desku. Stále ještě zápasila s dechem. Měla veliké štěstí, že skončila v hustém živém plotu u cesty. Taky se mohla namotat na strom nebo na telegrafní sloup.

Nastartovala a pomalu vycouvala z křoví. „Zdá se v pořádku,“

ubezpečila ochotného řidiče. „Díky za pomoc.“

Zamával jí. Když odcházel ke svému vozu, vrtěl hlavou.

Zbytek cesty řídila s nejvyšší opatrností, s jedním okem permanentně upřeným do zpětného zrcátka. Co kdyby se

pronásledovatel vrátil. Ale už se neobjevil.

Když však zabočila na příjezdovou cestu ke svému domu,

zachytily reflektory náhle jakousi postavu. Stála přímo před garáží a bylo zřejmé, že na ni čeká.

Adam.

Vystoupila z vozu a prudce zabouchla dveře. „Tak tys to byl!“

Byla bez sebe vztekem. „Věděla jsem to! Tos mně opravdu chtěl zabít?“

„Cože?“ Adam vypadal zmatené. „Co to, prosím té, blábolíš? Proč bych té já měl chtít zabíjet. V žádném případě.“

„Proč si mně teda pronásledoval?“ Úplně na něj ječela. „Proč jsi byl…“

„Byl jsem tady a čekal na tebe,“ přerušil jí. „Potřebuju další peníze.“

Vztekle na něj hleděla a prudce oddechovala.

Mluví pravdu? Že by ji pronásledoval někdo jiný?

„Nemám žádný další peníze. Dala jsem ti tisíc dolarů. Víc nemám.“

„Nemáš, ale můžeš sehnat. Přemejšlej, Carter. Máš spoustu cennejch věcí.“

Ukázal na jejich přepychový dům.

„Tenhle barák musí bejt

vycpanej materiálem, co po něm trh skočí. Se vsadím, že když se trošinku porozhlídneš, nebudou rodičové fůru věcí vůbec postrádat.“

„Ty ses zbláznil!“ Znovu se na něj rozkřičela. „To snad mám krást svým rodičům?“

„A proč ne?“ Klidně, ale pevněji uchopil pod ramenem. „Už jsi podváděla s testem, lžeš tatínkovi i tomu svýmu chlapečkovi. Takže myslím, že i nějakou tu zlodějničku úspěšně zvládneš.“

70

Tváře jí hořely.

Adam jí pustil ruku. „Dávám ti čas do zejtra do večera. Doneseš mi domů další tisíc. Když ne, tak se v neděli ráno dozví tatík jednu moc pěknou věc.“

Pomalu odkráčel k mustangu, zaparkovanému u chodníku. Odjel.

Carter zůstala stát na trávníku před domem. Hlavu zabořila do dlaní.

Nemá naději. On jí prostě pokoj nedá. Drží ji v šachu a není nic, co by ho zastavilo.

Anebo? Hlavou jí projela nová myšlenka. Může ho zabít. Ano, může ho přece docela jednoduše zabít. Úplně si to uměla představit.

Je u Adama, otevírá zásuvku a vyndává pistoli. Výstřel. Adam se chytá za srdce. Padá na podlahu a po ní se pomalu rozlévá tratoliště krve.

„Na co to myslím?“ vykřikla nahlas. Vlastní fantazie jí úplně vyděsila.

Jenže věděla, že není jiné východisko.

71

XIII.

Druhý den ráno odjížděli rodiče na svatbu jakéhosi bratrance do Wynesbridge.

„Vrátíme se až pozdě v noci, Carter. V mrazáku máš něco k večeři. Kdybys nás potřebovala, jsme v Chateau. Nechala jsem ti tu telefon.“

„Dobře, mami.“

Zamávala rodičům a byla ráda, že ji na svatbu nikdo nezve. Den klidu jí přišel vhod. Musí si pořádně promyslet, jak to dál udělá s Adamem. Bez rodičů a jejich věčných otázek bude všechno snazší.

V jedenáct zazvonil domovní zvonek. Když otevřela, čekalo ji překvapení. Ve dveřích stál Dan a tvářil se vážně.

„Ahoj, Carter. Můžu na minutku dál? Potřeboval bych s tebou mluvit.“

Ustoupila, aby mohl projít. „Co se děje? Stalo se něco?“ ptala se nervózně.

„To právě nevím. Přišel jsem, abych to zjistil.“

Ukázala na otcovu pracovnu. „Mužem si klidně povídat tam. Táta je pryč.“

Opřela se o otcův masivní psací stůl. Dan se zabořil do kožené lenošky naproti ní.

„Minule jsem ti chtěl něco říct. Jenže mi chyběla odvaha,“ začal Dan.

„A co to bylo?“ zeptala se Carter.

„Víš, mluvil jsem s Jill.“ Carter se cosi sevřelo v krajině břišní. Co všechno mu Jill řekla?

„Dělá si o tebe starost, jestli to chceš vědět. A já taky. Došlo mi, 72

že Jill něco ví – o tom, co se s tebou děje a proč se tak chováš. A tak jsem si řek, že se jí na to zeptám. Dneska ráno jsem se s ní sešel v klubu.“

Carter nervózně zacukalo v obličeji. „A co…?“

„Povídala mi divné věci. Třeba jak jsi řekla, že ses řízla o holení a pak jsi neměla na prstě ani škrábnutí. Ani obvaz, ani jizvu.“

Carter se mimoděk podívala na ruku. To krvavé srdce. Už málem zapomněla.

„A taky mi vypravovala o večeru s Adamem a Rayem…“

„A jéje!“ Carter zaúpěla nahlas. Dozvěděl se o Adamovi a teď se se mnou rozejde, pomyslela si nešťastně.

Dan však nevypadal rozzlobeně. Jen se postavil a položil jí ruku na rameno.

„Víš, Carter, myslím, že vím o co jde. Jill jsem sice nic neřekl, co kdybych třeba neměl pravdu…“

Ne, to je nemožné, říkala si v duchu. Jak by na to mohl přijít. Jak?

„Adam za tebe dělal ten test, viď?“ Dan mluvil úplně klidně. „A teď tě vydírá.“

Přišel na to. Nějak si to všechno dal dohromady. Zná mě až příliš dobře.

Tak strašně se tohoto okamžiku obávala. Ale teď, když opravdu přišel, cítila vlastně úlevu.

Konečně! Někdo komu věří, zná konečně pravdu. Zoufale si přála, aby byl její život jako dřív.

Položila mu hlavu na prsa. Najednou se v ní všechno zlomilo.

Vyprávěla mu celý ten strašný příběh.

Musela se vymluvit do všech podrobností a on ji přitom něžně hladil po vlasech. Když skončila, podívala se na něho uslzenýma očima. „Musím ti připadat hrozná. Určitě mně nenávidíš.“

Díval se na ni laskavýma očima.

„To víš, že ne, Carter. Proč bych tě měl nenávidět. Prostě jsi udělala pěknou pitomost – a to je všechno.“

Pak od ní poodešel a pohled mu najednou ztvrdl. „Jenže nevěřím tomu darebákovi. Koukni se na sebe, co s tebou udělal. Vypadáš, jako by ses měla každou chvíli zhroutit!“

To ji nikdy nenapadlo. Jistě, Adam jí dělal strašné věci. Po celou 73

dobu však měla v hloubi duše pocit, že si to vlastně zasluhuje.

„Poslouchej mně dobře, Carter!“ Tvrdý výraz ho stále ještě neopustil. „Už mu nesmíš dát ani halíř. To musí skončit!“

„Nemůžu!“ Slyšela sama sebe, jak v panice zvyšuje hlas.

„Nemůžu přestat!“

„Musíš. Musíš něco udělat. Tohle nemůže dál pokračovat.“

„Vždyť já nechci, aby to pokračovalo. Najdu nějakej způsob, jak ho zastavit.“

„Jaký, Carter? Napadá tě něco?“

„Teď ne. Ale nemůžu mu najednou přestat dávat peníze. Je naprosto bezohlednej. Když nedostane, co chce, je schopen všeho.“

„Uvažuj logicky, Carter. Když nepřestaneš, bude chtít pořád víc.

A nikdy to neskončí.“

„Já vím, Dane. Ale co mám dělat? Už nemůžu dál. Nenávidím ho, nenávidím, co mi dělá. Úplně mi převrátil život. Jenže on toho nenechá.“

Obešla otcův stůl a otevřela jednu zásuvku. Cosi z ní vyndala.

Potěžkala to v ruce. Bylo to masivní a černé.

Pistole.

„Kdybych měla víc odvahy,“ řekla tvrdě, „zabiju ho.“

Dan zdvihl ruce, jako by se chtěl krýt.

„Carter, co to děláš? Polož to! Carter! Carter…“

74

XIV.

Sklonila pistoli, ale temné myšlenky jí neopustily.

„Co to má znamenat, Carter?“ Danova tvář byla bělejší než papír.

„Kdes vzala tu pistoli?“

„Tátovi ve stole. Náhodou jsem ji objevila, když byl pryč. Neví o tom.“

„Okamžitě ji dáš pryč!“ poručil rozzlobeně. Vzal jí pistoli a položil ji zpátky do zásuvky. „Tímhle se ten problém nevyřeší. Jen ho děláš horší.“

Rozklepala se. „Dane, já už fakt nevím, jak dál. Jsem v pasti.

Totálně v pasti.“

Znovu ji musel utěšovat. „Na něco přijdeme. Nepodléhej tomu tolik. A hlavně mu už přestaň dávat peníze. Zkusím něco vymyslet.“

Pevně se k němu přitiskla. Nikdy si neuvědomila, kolik má v sobě Dan síly. Jenže ať ji má sebevíc a je sebevíc chladnokrevný, copak ji může dostat z tohohle? To si neuměla představit. Strašně si přála, aby to dokázal – ale je to nemožné.

Když Adam odešel, vyběhla rychle nahoru do svého pokoje. Z

toaletního stolku vyndala šperkovnici a vyklopila ji na postel. Pečlivě šperky probírala a všechno, co mělo nějakou hodnotu, dávala stranou.

Když shromáždila všechny zlaté řetízky, náhrdelníky, náramky a náušnice, nacpala je do hnědého papírového pytlíku a odjela na Old Village.

Dam to myslí dobře, říkala si, když hledala volné místo k zaparkování. Jenže nezná Adama. Jestli si teď koupím od Adama trochu dalšího času, možná že později opravdu něco vymyslíme. Teď 75

je důležité, aby Adam ty peníze dostal.

Protože Adam dovede být nebezpečný. Pořádně nebezpečný.

Znovu si vzpomněla na tu strašnou honičku po North Hills. A předtím to strašné tuplované rande. A ještě předtím dobytčí srdce.

Je vlastně čím dál nebezpečnější. Zamrazilo ji. Hrůza pomyslet, co udělá příště.

S pytlíkem plným šperků vstoupila do Corelliho klenotnictví.

Starý pán si ji už pamatoval. Usmál se a pokynul jí na pozdrav.

Vysypala šperky na pult, ale tentokrát klenotník svraštil čelo.

„Obávám se, že tyto kousky, slečno, zdaleka nedocilují kvality vašich náušnic,“

zdvořile ohodnotil nabídku svým italským

akcentem. Nicméně se jimi dlouho a soustředěně probíral. Netrpělivě ho sledovala.

Nakonec oddělil starý pán několik zlatých řetízků a náramků.

Podržel je v

prstech. „Za tyhle kousky bych vám mohl vyplatit

dvěstě dolarů.“

Dvěstě dolarů! Carter potřebovala tisíc. Snažila se zakrýt rozčarování.

„Ty ostatní věci se vám nelíbí? Myslím, že vy byste je uměl prodat!“

Pan Corelli však rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne. Pouze tyto. Dvěstě dolarů, slečno.“

Bylo jasné, že tady už víc neusmlouvá. Možná, že těch dvěstě dolarů uspokojí Adama aspoň na pár dní. Pak už nějaké další peníze sežene. Musí ho uspokojit.

„Platí.“

Vložila peníze do papírového pytlíku a vyšla z krámu.

Zkusí zbylou bižutérii prodat u klenotníků na hlavní třídě. Šperky, které Corelli odmítl, však nechtěl nikdo.

Měla blízko k slzám. Co teď? Je pět hodin pryč. Jak má do večera sehnat osm set dolarů? Nic jí nenapadalo.

Jenže co udělá Adam, když mu nabídne jenom dvěstě? Vezme si je? Nebo se urazí? Anebo ho popadne vztek, že neudělala, oč ji žádal?

Jeho reakce se těžko dala odhadnout předem. Když se úzkými uličkami Old Village blížila k Adamovu domu, třásla se strachem a 76

zuřivostí.

Zastavila u chodníku. Fear Street. Pevně sevřela papírový pytlík a vystoupila z vozu. Pak se zhluboka nadechla a zamířila ke dveřím Adamova domu.

Domů se vracela za tmy. Po celou zpáteční cestu od Adama řídila jako v mrákotách. Nevnímala, kudy jede, a bylo jí to jedno.

V hlavě se jí převalovala jedna jediná myšlenka. Je ta hrůza už konečně za mnou? Je už opravdu po všem? Je to vůbec možné?

Když odbočovala na příjezdovou cestu, všimla si, že rodiče ještě nepřijeli.

Někdo se však opíral o domovní dveře.

Srdce se jí rozbušilo. Přesto vystoupila z vozu a odhodlaně ke dveřím zamířila.

„Dane!“ zvolala překvapeně.

„Kde jsi byla?“ zeptal se místo pozdravu.

Neodpověděla a snažila se vyhnout jeho očím. Už je tu dneska podruhé, uvědomila si poplašeně. Proč přišel znovu?

Otevřela dveře a Dan ji následoval.

„Co s tebou je? Byla jsi za Adamem?“

Zase mu nemůže říct pravdu. Usilovně se snažila vymyslet nějakou další lež, které by mohl věřit.

Už ale neměla příležitost. Zazvonil domovní zvonek.

Překvapeně vykřikla. Když šla otevřít, Dan ji doprovázel. Ve dveřích stáli dva policisté a tvářili se přísně.

„Jste Carter Phillipsová?“ otázal se první úředním tónem.

Zůstala stát jako zkamenělá. Pak přikývla.

„Rádi bychom vám položili pár otázek.“

„Co to má znamenat, pane?“ odměřeně se zeptal Dan. Druhý policista si odkašlal. „Někdo zastřelil Adama Messmera. Je mrtev.“

77

XV.

Carter strnula. Policisté napochodovali dovnitř a zavřeli za sebou dveře.

„Můžeme si promluvit vedle?“ jeden z nich ukázal na pracovnu.

„Máme pár otázek.“

„Zajisté,“ klidně odpověděl Dan. Nasměroval Carter do místnosti.

Policisté je následovali. Všichni se posadili.

Dobře, že je tu Dan. Bez něj by to nezvládla. Je tak klidný a soustředěný. Kéž by to mohla říct o sobě. Jenže nemohla. Srdce měla sevřené strachem a čekala, až policisté položí otázku, kterou položit musí.

„Slečno Phillipsová,“ začal první, „nechceme vás dlouho zdržovat Znala jste Adama Messmera?“ Rozevřel notes a s tužkou v ruce čekal, až začne Carter odpovídat.

Přikývla. „Ze střední školy v Shadyside. Chodil s námi do matematické třídy.“

Druhý policista do toho vstoupil. „Setkala jste se s Adamem dneska?“

„Ne,“ zalhala rychle. Myšlenky se jí rozeběhly divokým tempem.

„Znala jsem ho, ale nebyli jsme přátelé. Nestýkala jsem se s ním mimo školu.“

„Jeden soused tvrdí, že dneska odpoledne viděl vaše auto před jeho domem.“

„To není možné, musel se splést.“ Rezolutné zavrtěla hlavou.

„Vůbec jsem dneska Adama neviděla. Byli jsme s Danem celý den tady a učili jsme se. Že jo, Dane?“

Dan se na ní podíval nejdřív poplašeně a potom podezíravě. A pak 78

potvrdil její slova.

„Má pravdu. Byli jsme tu celý den.“

„A kde máte rodiče, slečno Phillipsová?“

„Jsou na svatbě. Vrátí se až pozdě v noci.“

Policisté se na sebe podívali a pak se zvedli. První z nich sklapl svůj notes. „Děkujeme, slečno Phillipsová. Doufám, že jsme vás moc nevyděsili. Možná se ještě někdy zastavíme na pár otázek. Pro dnešek nám to stačí.“

Carter je vyprovodila. Když za nima zapadly dveře, opřela se o ně a ulehčené vydechla.

„Ale stejně si dneska u Adama byla, že mám pravdu?“ zeptal se najednou Dan, když ji následoval do haly. „Proč jsi lhala?“

Chvíli váhala. Nakonec přece jen odpověděla.

„Nechtěla jsem je zatahovat do svejch trablů s Adamem. Nechci, aby se policie dověděla, proč mně vydíral! Ale nezabila jsem ho!

Dane, přísahám!“

Hleděl na ni beze slova.

Byla zmatená. Takhle ho neznala. Takhle studeného. Co to má znamenat?

Přistoupila těsně k němu a chytila ho za ramena. Začala ho horečně přesvědčovat. „Neudělala jsem to! Fakt jsem to neudělala!

Musíš mi věřit, Dane!“

Jenže viděla, že jí neuvěřil. A nemohla mu to ani vyčítat.

Proč by jí vůbec měl ještě něco věřit? Po tom všem. Vždyť v poslední době nedělá nic jiného, než že podvádí a lže v jednom kuse.

„Jdu domů, Carter.“ To bylo všechno, co jí na to řekl. A jeho hlas zněl strašně vzdáleně.

„Dane, zavoláš mi ještě dneska? Budu tady úplně sama. Já – já mám z něčeho hrozný strach.“

„Jistě, Carter. Ještě ti brnknu. Bud bez obav,“ odpověděl jí, ale v jeho slovech necítila ani špetku citu.

Když odcházel, nepolíbil ji.

Zůstala sama v prázdném domě. Nemohla se na nic soustředit, neklid ji štval z místnosti do místnosti. Nahoru, dolů, nahoru, dolů, sem, tam. Pronásledovaly ji divoké a děsivé myšlenky. Události posledních týdnů se jí před očima míhaly jak strašný horor.

79

Křečovitě sevřela pěsti, až jí zbělely klouby. V hlavě se jí usadila mučivá předtucha. Ještě víc zrychlila své kroky. Jako by chtěla uniknout. Ale nebylo kam.

Adam už není, opakovala si.

Zmizel z mého života – nadobro.

Už žádné trable. Problém se vyřešil.

Skoro se jí podařilo na okamžik zapomenout. Jen na okamžik.

Ano, je mrtvý. Jenže policie už tuší, že mezi námi něco bylo. A bude pátrat dál.

„Co se to se mnou stalo?“ Propukla v hlasitý nářek. „Žila jsem jak v pohádce. Proč se muselo všechno zničit?“

Prázdný dům mlčel.

A pak, po hodině mučivého přecházení, konečně uslyšela telefon.

S úlevou se k němu rozeběhla. Dan. Chce mi říct, jak ho mrzí, že mi nevěřil, že má o mně strach, že všechno bude zas dobrý…

Zvedla sluchátko. „Dane?“

Zašeptal tam však úplně jiný hlas. „Carter. Vím, co jsi udělala.“

80

XVI.

„Kdo volá?“

Přitiskla si sluchátko k uchu oběma rukama.

„Kdo volá?“

Uslyšela cvaknutí, prázdné ticho a sérii dalších cvaknutí. A pak už jen oznamovací tón.

Ruce se jí roztřásly. Zavěsila.

Kdo to byl? Napadla ji jediná osoba. Sheila.

Znovu začala nervózně přecházet. Co může Sheila vědět? Řekl jí Adam něco? Anebo snad všechno?

Cítila, že se jí zmocňuje panika. Sheila ji pronásleduje od toho nešťastného testu. Slídí, špehuje a má pádný důvod ji nenávidět. Co když na něco přišla?

V tom zaslechla na příjezdové cestě otcův mercedes. Rozeběhla se po schodech nahoru a rychle skočila do postele. V tomhle stavu ji nesmí rodiče vidět. Zvlášť otec ne. Vždycky na ní pozná, že něco provedla…

Když ji o pár minut pozděj i přišel soudce zkontrolovat, předstírala, že tvrdě spí.

Celou neděli strávila ve svém pokoji. Rodičům řekla, že jí není dobře. V noci prakticky neusnula, ale teď přes den to také nešlo.

Musela vstát a chodit. Od zdi ke zdi, celý den. Jako ve vězeňské cele.

V pondělí ráno byla polomrtvá vyčerpáním. Ale vstala a přinutila se jít do školy.

Musí dělat, jako by se nic nestalo. To je

teď nejdůležitější.

Předstírat, že ji nic netrápí, že všechno je normální jako dřív. Ano, to 81

bude nejlepší.

Byla to pošetilost. Zpráva o Adamově smrti se po Shadyside rozletěla jako blesk.

Nejdřív se opravdu chovala normálně. Usmívala se na známé, rozdávala pozdravy přátelům – ale nemohlo to trvat dlouho.

Úsměvy nikdo neoplácel, přátelé se odvraceli – a spousta lidí na ni vrhala užaslý pohled, Když se k nim přiblížila, přestali mluvit.

Když je minula, hovor se obnovil – ale šeptem. Přesto však dokázala rozeznat pár slov. Byla výmluvná.

„Policie.“

„Adam.“

„Vražda.“

Zrychlila krok a snažila se nedívat nikomu do očí.

Pak spatřila Jill. Svou nejlepší kamarádku. Rozeběhla se k ní. Jill začala vyděšeně couvat. Pak se otočila a dala se do rychlého běhu.

„Jill! Počkej!“

Jill však utíkala dál. Carter chtěla vyrazit za ní, ale pak se zastavila.

Jill z ní má strach. Může jí však něco vyčítat? Po tom, co kvůli ní musela Jill protrpět? Ale přesto – vždyť byly nejlepší kamarádky…‘

Připadala si, jako by se přes noc proměnila v odpornou zrůdu.

Nikdo není na její straně. Dokonce ani Jill. Nemá nikoho. Nikoho kromě Dana.

Musí ho najít. Zoufale potřebuje někoho, kdo jí věří; Kdo jí pomůže.

M ě l b y být nahoře u šaten. Vyběhla po schodech a proletěla dvoranou. Skutečně tam byl. Stál k ní zády a byl sám.

Vrhla se k němu. „Dane!“

Otočil se. Jeden, jediný, pohled do jeho tváře změnil všechno.

Ztuhla.

Vůbec se neusmál. Oči mu lemovaly obrovské temné kruhy.

„Ahoj, Carter,“ polohlasně zamumlal.

Všimla si, že zhubl. Nebylo mu příjemné, že ji potkal.

Zkusila jeho chlad ignorovat. Zoufale potřebovala s někým mluvit. „Dane, proč jsi mi včera nezavolal?“

Uhnul před jejím pohledem. „Promiň. Nešlo to.“

82

Nemohla tomu uvěřit. I on ji podezřívá. Boji se jí, jako všichni ostatní. Dan, její poslední naděje!

Chytila ho křečovitě za ruku. „Dane, prosím tě,“ šeptala naléhavě.

„Dane, ty přece ne!“

Trhala mu rukou, Musí se jí podívat do očí.

Sklonil však oči k zemi. „Nevím, co bych ti řekl, Carter.“

Jak se to mohlo stát? pomyslela si zoufale. Tak tedy i Dan. I Dan je proti mně.

83

XVII.

Jak přečkala zbytek toho strašného dne, se Carter nikdy pořádně nedozvěděla. Po setkání s Danem v ní prostě cosi vyplo. Jako by se zhroutila sama do sebe, daleko od všech lidí kolem. Procházela mezi nimi a neviděla je, slyšela jejich hlasy a nevnímala, o čem mluví.

Pohybovala se jak zombie.

Dny však plynuly a napětí kolem ní začalo postupně polevovat.

Zvědavé pohledy se na ni upíraly už méně často, a i když s ní spolužáci stále ještě nenavazovali rozhovor, přestali aspoň obcházet její lavici širokým obloukem.

Když však doma zazněl telefon, pokaždé vyskočila ve strachu před další hrozbou. Nikdy to však nebylo’pro ni. Jill nevolala, Dan nevolal – a dokonce ani Sheila se neozvala.

Možná se všechno už zase srovná, utěšovala se teď často. Pomalu, ale srovná. Spolužáci zapomenou na Adama, Dan se uklidní a vrátí se zpátky. A život bude zas jako dřív.

Možná. Strašně se jí chtělo věřit, že nejhorší už je pryč.

Potom jednoho dne vytáhla paní Phillipsová manžela na

dobročinný večírek. Ve stříbrné večerní robě poseté flitry vstoupila do obývacího pokoje, aby se rozloučila s dcerou. Diamantové náušnice jí padaly téměř na ramena.

„Postaráš se tu o sebe, drahoušku, že ano?“

Carter nezdvihla oči od obrazovky.

„Žádná starost, mámo,“

odpověděla mechanicky.

Matka hlasitě vzdychla, ale to už dceři nepatřilo. Vrhla pohled na schodiště. „Co to zase tátovi tak dlouho trvá?“ zabrblala. Pak 84

zakřičela směrem vzhůru. „Johne, dělej! Přijdem pozdě!“

Za pár minut se soudce objevil. Na sobě měl dokonalý smoking a ještě si upravoval motýlka.

I on lehce brblal. „Copak musíme být na těhletěch sešlostech vždycky první?“

„Nemáme na vybranou, drahoušku. Předsedkyně musí být první.

Musím přece všechny hosty osobně uvést.“

„Příště raději beze mě,“ neodpustil si soudce.

„Ale, Johne…“

I soudce před odchodem nakoukl do obývacího pokoje.

„Neměj strach, dceruško, moc dlouho tam nebudem. Ať si říká máma, co chce. Já už to zařídím. Zítra mně čeká spousta práce.“

„Jasně, táto.“

Soudce však ještě neodcházel. „Doufám, že ti nevadí, že tady budeš sama. Postaráš se o sebe, viď, že ano?“

„U ž j s e m s e j í na to ptala, drahoušku,“ vstoupila do loučení netrpělivě paní Phillipsová. „A říkala, že ano. Tak už, prosím tě, pojď!“

„Třeba by sis mohla pozvat Jill, aby ti dělala společnost,“ navrhl ještě soudce starostlivě. „A nezapomeň – nikomu neotvírej!“

Carter mlčela. Nemůže pozvat ani Jill, ani Dana. V celé Shadyside by teď těžko našla člověka ochotného dělat jí společnost. To teda opravdu těžko.

„Však ona si poradí, Johne.“ Matka už byla jako na trní. „Dobrou noc, miláčku. A nebuď dlouho vzhůru!“

„Dobrou noc!“

Když se za rodiči konečně zavřely dveře, vydechla Carter úlevou.

V poslední době se nejlíp cítila sama.

V mikrovlnce si ohřála zmraženou pizzu a odnesla si ji k televizi.

Nikdy ji tak často nesledovala jako teď. Ale nic jiného se dělat nedalo.

Po pár hodinách ji však program přestal bavit. Cítila se ospalá.

Bylo však teprve něco málo po deváté. Na postel přeci jen brzo.

Takže se pouze uvelebila na gauči a projížděla puntíky dálkového ovládání. Třeba narazí na něco lepšího.

Náhle obrazovka zhasla. A současně s ní i ostatní světla.

85

„Jé – co se děje?“ vykřikla svou otázku úplně nahlas. Seděla v naprosté tmě.

Pak jako by zaslechla nějaký zvuk. Vyděšeně se napřímila. Dup.

Co to je?

Srdce se jí rozbušilo. Zaposlouchala se znovu.

Další dup. Tentokrát následované skřípavým zvukem. Někdo chodí po domě.

V přízemí.

Srdce jí bilo až v krku. Musí přivolat pomoc. Zvedla se z gauče a tápavě vykročila do kuchyně. Zašátrala po telefonu – a srazila sluchátko na zem. Nahmatala šňůru a po pí se ke sluchátku znovu dostala. Přiložila ho k uchu. Bylo němé.

Panicky mačkala puntíky na číselníku.

Ticho.

Mrtvé ticho.

V přízemí zavrzaly schody. Pustila sluchátko. Krok. A další.

Někdo jde nahoru.

V hrůze zacouvala do chodby. Musí se dostat zpátky do pokoje.

Kroky na schodech mířily pomalu nahoru.

Vrazila do stolku a ten se s rachotem převrátil. Zděšeně vykřikla.

Pak ho odkopla a couvala poslepu dál. Dveře z přízemí se otevřely.

„Kdo je tam?“ Hlas se jí chvěl. Jako by jí najednou nepatřil.

Žádná odpověď. Jen ty nezadržitelné kroky. Blíž a blíž. Zády narazila na zeď. Přitiskla se k ní zoufalou silou. Jako by ta zeď šla prorazit. Další krok.

A pak kdosi promluvil.

„Opatrně – nebo tatínkovi zlomíš srdce.“

86

XVIII.

Adam?

Ne. Nesmysl. Adam nežije. Ale kdo jiný by to mohl být?

„Adame?“

Žádná odpověď. Jen další krok. A ještě další. Zoufale se snažila proniknout temnotou chodby bez oken.

Že by přece Adam? Ne. Ne. Adam to opravdu být nemůže. Tedy Sheila? Carter se začala sunout podél zdi. Narazila na dveře do pracovny. Zacouvala dovnitř.

Kroky opět postoupily – a vetřelec stál ve dveřích. Rozeznala lyžařskou kuklu.

Jsem v pasti. Rozklepala se. V pasti – a je se mnou konec!

Pozpátku se blížila k otcovu stolu a kolena se jí podlamovala.

Vzpomněla si. Pistole. Musí se k ní dostat.

Neznámý postupoval pracovnou. Carter tápala okolo psacího stolu.

Už byl těsně u ní. Poslední okamžik.

Nahmatala horní šuplík a prudce ho otevřela. Roztřesenou rukou hrábla do míst, kde bývala zbraň.

Nic.

Zmizela.

87

XIX.

A v tom okamžiku po ní skočil.

Instinktivně sebou trhla dozadu. Útočník zavrčel a prudkým rozmachem ji přirazil ke zdi.

Chtěla vykřiknout. Jedna silná ruka však uchopila její krk a druhá jí ucpala ústa.

Ne, nemohla to být Sheila. Tenhle útočník byl velký a mohutný.

Muž.

Muž s obrovskýma rukama.

V nadlidském vzepětí se mu pokusila vyrvat. Obě obrovské ruce se však sepjaly a drtivým stiskem sevřely útlý krk.

Zalapala po dechu. Z hrdla se však vydralo jen slabounké zasípání. Ne – nemohu dýchat. Začala se dusit.

„Tenkrát jsi holka měla kliku.“ Muž znova promluvil.

„Tenkrát na tý silnici. Bejval bych tě dostal, jenže‘s mi cukla. Teď už necukneš. Tahle zpráva dojde…“ Sevřel ještě drtivěji.

V poslední křeči zalapaly plíce znovu o vzduch. Žádný však nepřicházel.

Před očima se jí objevily hvězdičky. Uškrtí ji. Takhle začíná smrt.

Hvězdičky se roztančily ve zběsilém reji. Jejich jas sílil a sílil – až přešel v oslňující bílou záři.

A pak jí ta záře pohltila.

Bílé ticho prolomil ječivý tón.

Kvílení. Ostré ječivé kvílení. Oslnivá bílá záře zaplála rudými blesky. Sirény.

Policejní sirény!

Smrtící stisk povolil.

88

Carter sípavě nasála vzduch. Mozek zaplavil první příval okysličené krve. Začala křičet.

A pak kvílivý zvuk přehlušil všechno kolem. Sirény zastavily před jejich domem.

Útočník konečně pustil její hrdlo.

Svět se s ní zatočil a sesula se na podlahu.

Pak zaslechla rány a třesk a domem se rozlehl dupot mnoha párů nohou.

Neznámý muž vyrazil na útěk. Kdosi zakřičel. „Ani hnout!“ A vzápětí následoval další výkřik. „Mám ho!“

Posadila se a znovu se s ní všechno zatočilo. Do očí jí udeřilo ostré světlo policejní svítilny.

„Jste v pořádku?“

Mhouřila oči. Někdo jí pomohl vstát. Spatřila policistu, který se k ní ustaraně skláněl.

„Slyšíte mně, slečno? Nejste zraněná?“

Nejistě zavrtěla hlavou. Pak otevřela ústa, aby promluvila a uvědomila si, jak ji bolí krk.

„Jsem v pořádku,“ vypravila ze sebe přiškrceným hlasem.

„Můžete chodit?“

Nepřítomně se podívala do policistovy ustarané tváře a přikývla.

Policista ji podepřel a sešli spolu dolů do haly.

Dole už byla shromážděna skupinka policistů. V jejich středu stál neznámý vetřelec s rukama spoutanýma za zády. Přes hlavu měl stále ještě lyžařskou kuklu.

Jeden z policistů k němu přistoupil a strhl mu ji.

Carter váhavě postoupila několik kroků vpřed. Policista posvítil odmaskovanému muži baterkou do obličeje.

V šoku na něho zírala široce rozevřenýma očima.

89

XX.

Nazrzlý zavalitý muž měl drsnou brunátnou tvář a mohlo mu být něco kolem pětačtyřiceti. Oči posazené pod hustým obočím zíraly na Carter s nenávistí.

„Poznáváte toho muže, slečno Phillipsová?“ zeptal se policista.

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem ho neviděla. Kdo to je? Ne-nerozumím tomu.“

On ji však musel znát. Na ta slova nezapomene. „Opatrně – jinak zlomíš tatínkovi srdce.“

Proč to říkal? Dal jí snad to krvavé srdce do tenisové tašky on?

A taky mluvil o tom, jak ji chtěl srazit ze silnice. Takže tenkrát to opravdu nebyl Adam. Ani Sheila.

Jasně. Musel to být tenhleten muž. Tenhleten… neznámý.

Proč to ale dělal. Kdo je to vlastně?

Zaslechla známý hlas. „Co se tady děje? Kde je moje dcera?“

Tatínek. Rodiče se konečně vrátili.

„Tady jsem, táto!“ Vrhla se otci kolem krku. Matka se k nim naklonila a objala ji také. „Co se to tu stalo, Carter?“

Jeden z policistů k nim přistoupil. „Soudce Phillips? Přijeli jsme na výzvu o vloupání. Někdo spustil poplašné zařízení v přízemí vašeho domu. Dorazili jsme prakticky okamžitě. Slyšeli jsme, jak někdo křičí, pronikli jsme do domu a zajistili tady tohoto muže.“

Ukázal na spoutaného útočníka. „Napadl vaší dceru.“

Soudce k sobě Carter pevně přitiskl. „Není ti nic, holčičko?

Neublížil ti?“

Znovu zavrtěla hlavou.

Dva policisté právě odváděli zatčeného muže. Soudce je zastavil.

90

„Ještě minutku. Rád bych se na toho pána podíval.“

Světlo baterky znovu ozářilo útočníkův obličej. Vztekle se k soudci otočil, ale neřekl ani slovo.

„No jistě, už jsem měl tu čest na fotografiích. Pracuje pro Henry Austina.“

Carter udiveně zvedla hlavu. Henry Austin. Co ten má s ní společného?

„Vezmem ho hned k výslechu, pane soudce. A když se dovíme něco, co vás může zajímat, zavoláme.“

Před odchodem zapojili policisté v přízemí znovu proud. Světla blikla a v obývacím pokoji se opět rozzářila obrazovka.

Carter ji vypnula a sedla si na gauč k rodičům. Soudce jí konejšivě položil ruku kolem ramen.

„ Já tomu nerozumím, táto. Co tady ten člověk chtěl?“

„Patří do Austinova gangu. Chtěli mi nejspíš dát výstrahu. Přes tebe. Abych nakonec Austina neodsoudil.“

„Jakou výstrahu?“

„Austin se bojí, že ho porota nakonec shledá vinným. A tak se mně snaží zastrašit – abych ho pustil. Zlatíčko, tohle mně opravdu hrozně mrzí. Vyhrožovali mi už často, ale ještě nikdy se nestalo, že by někdo chtěl udělat něco tobě. Nikdy bych nedopustil, aby ses dostala do nějakého nebezpečí, to mi věř.“

Carter přikývla. Začínalo se jí to vyjasňovat.

Soudce se znepokojeně zadíval na její krk. „Opravdu ti nic není?

Máš ten krk úplně rudý.“

Přejela si po krku rukou a znovu ucítila bolest. Ale do nemocnice jít nechtěla.

„Skoro to nebolí, táto. Nic moc. Spíš na mně padla nějaká slabost.

Asi bych si měla jít nahoru lehnout.“

„Dobře, holčičko. Za chvilku se tam na tebe přijdu mrknout. Ještě musím zavolat státnímu zástupci.“

Pomalu vystoupala po schodech a zavřela se v pokoji. Natáhla se rovnou na nerozestlanou postel a pokoušela se přemýšlet.

Až dosud si myslela, že jí srdce dal do tašky Adam. Teď už ví, že to byl ten gangster, co pracoval pro Henry Austina. Proto taky říkal, Opatrně, jinak zlomíš tatínkovi srdce, když ji napadl. A taky se 91

vlastně přiznal, že ji chtěl srazit ze silnice.

Jasně. Henry Austin chtěl zastrašit tátu tím, že děsil mně. Byla to výstraha: pusť Austina, jinak dcera zemře. Normálně by soudci samozřejmě o všech těch strašných v ýstrahách řekla. Ale protože si myslela, že je zatím Adam, musela mlčet.

Dokonce i dneska si myslela, že ten útočník je Adam. Otřásla se.

Jak mohla být takový ignorant.

Druhý den ráno navštívil Phillipsovy detektiv. Soudce se s ním zavřel v pracovně.

Asi po hodině se dveře pracovny otevřely, detektiv potřásl soudci rukou a poroučel se. Pak soudce zavolal manželku s dcerou.

Paní Phillipsová byla zcela vyvedena z rovnováhy. Soudce věděl, že ji musí uklidnit. Podal zprávu od detektiva.

„Ještě dnes v noci podrobili útočníka intenzivnímu výslechu a získali řadu závažných informací. Propuštění na kauci nepřipadá v úvahu. Ujistili mně, že jsme v naprostém bezpečí a já jim věřím.“

Podíval se na manželku. Nic neříkala, jen rozčíleně popotahovala a vrtěla hlavou. Soudce vzdychl.

„Přiznal se, že dělal pro Henry Austina?“ zeptala se Carter.

Přikývl. „A Austin už taky ví, že ho policie zatkla. Nemyslím, že si dovolí ještě nějaké další zastrašování. To by teď mohlo jeho případ jen zhoršit.“

Paní Phillipsovou však ani tohle obav nezbavilo. Stále ještě poplakávala. Soudce jí něžně uchopil za ruku.

„Drahoušku, ten proces je u konce. Až bude po všem, skončí i tohle šílenství. Jenom si, prosím tě, už nedělej starosti. Všechno bude v pořádku. To ti můžu slíbit.“

Paní Phillipsová si otřela oči. Pak přikývla.

„Věřím ti, už ti

věřím.“

Vstala a vyšla z pracovny. Zvedla se i Carter. Otec se k ní ještě obrátil. „Carter, kdybys něco potřebovala, nikdy nezapomeň, že jsem tady. Vždycky ke mně můžeš přijít.“

„Díky, táto.“

Když zavírala dveře pracovny, ještě se ohlédla. Otec zrovna vytahoval z kufříku pistoli a ukládal ji zpátky do psacího stolu.

Carter svitlo.

92

Tak proto jsem ji nemohla najít. Měl ji s sebou.

Začala se cítit líp. Gangster byl ve vězení, Adam po smrti a policie ji už znovu nevyslýchala. Situace ve škole se uklidnila a nadobro ustaly i záhadné telefony.

A ještě něco ji uklidňovalo. Otec se jí teď věnoval mnohem víc.

Nepřestával ji ujišťovat, že už se opravdu nemá čeho bát – a i když měl spoustu práce, nezapomněl se několikrát denně alespoň zeptat, jak se jí daří.

Pochopila, že otec má pocit viny. V nebezpečí se ocitla především kvůli jeho případu. Na motivech však nezáleželo. Prostě byla opět v centru jeho pozornosti a dělalo jí to dobře.

Ano, můj život je už zase normální, říkala si šťastně. Už tomu můžu věřit.

Uplynuly tři dny. Zrovna se učila ve svém pokoji, když zazvonil telefon.

„Haló?“

„No, kdopak myslíš, holčičko, že volá? No, přeci Sheila.“

„Sheila…“

Ta rána přišla znenadání. Pocit klidu se rozplynul jako kostka ledu v prudkém ohni.

„Potřebuju ňáký penízky, Carter,“ spustila Sheila bez skrupulí,

„řekla bych, že takových pět set dolárků by to mohlo spravit.“

„Cože? O čem to mluvíš? Proč bych ti měla dávat nějaké peníze?“

„Ale Carter. Nedělej ze sebe takový neviňátko. Moc dobře víš, o čem mluvím. Předtím jsi za mlčení platila Adamovi, a teď zkrátka budeš platit mně.“

„A co bych z toho měla?“

„To ti ráda řeknu, Carter. Protože vím všechno. O tobě i Adamovi.

Prostě mi to stačil říct. A hlavně – vím, žes ho zabila ty!“

Ztuhla. „Já-já…“

„Je to tak, holčičko. Tohle nezatlučeš. Já jsem tenkrát našla Adamovo tělo – a já to byla, kdo volal policii. Vím, žes to byla ty. A mám důkaz.“

93

XXI.

Důkaz, že zabila Adama? Jaký může mít Sheila důkaz? Musí se to dozvědět.

„O čem mluvíš?“ zeptala se znovu. Ale hlas se jí chvěl.

Sheila se zasmála.

„Ale kdepak, holčičko. To by bylo moc

jednoduchý. Přece si nemyslíš, že ti dám něco zadarmo. Ale žádný strachy – když na mně zejtra večer hezky někde počkáš, neprásknu tě. Nejlíp přímo za Adamovým domem. Co začíná les na kraji Fear Street. A nezapomeň penízky.“

„Kde myslíš, že mám těch pět set dolarů sehnat?“

„Však ty už si nějak poradíš. Zatím sis poradila vždycky, nemám pravdu?“

Carter na sucho polkla. Ona opravdu ví o všem.

„Hezky z ručky do ručky. Ty dolárky, já důkaz.“

Sheila zavěsila. Carter držela sluchátko dál. Jako zkamenělá. Už zase se někdo pokouší rozbít její život na padrť.

Představa, že by se měla někde se Sheilou sejít o samotě, jí naháněla hrůzu. U Adamova domu! Oživovat všechny ty strašné události…

Ale neměla na vybranou. Musí zjistit, jaký důkaz má Sheila v ruce. A hlavně – musí ten důkaz získat zpátky.

Rozhlížela se po domě a dumala, kde sehnat peníze. Všechny cennější šperky už prodala – a dostala za ně sotva polovičku sumy, kterou teď na ní Sheila chce. Co má dělat?

Horečně prohrabávala šatník. Šaty, boty – samé pěkné věci, ale nic, co by takhle nahonem dalo dohromady pět set dolarů. Matčin kožich ovšem… Ne, řekla si pevně. Na máminy ani na tátovy věci 94

nesáhne. To by jí nikdy neodpustili. Tohle je její problém a vyřeší si ho sama.

Musí se kolem sebe rozhlédnout novýma očima. Soustředila se.

Nesmí přehlídnout jedinou cennější věc.

Co kdyby se sem vloupal zloděj? Co by asi odnesl?

Do oka jí padla hi-fi souprava. Přehrávač CD disků, zesilovač, gramofon a magnetofon. To je ono.

Luxusní soupravu dostala od rodičů k šestnáctým narozeninám. A i když nebyla úplně nová, pořád ještě měla značnou cenu.

Co ale řekne tátovi? Určitě si všimne, že zmizela.

Prostě řeknu, že mně rozptylovala při studiu.

Že jsem

posloucháním hudby ztrácela příliš mnoho času.

Už viděla otcův vážný výraz – jak souhlasně přitakává.

Ano, to by mohlo vyjít.

Druhá den zabalila soupravu do krabice a uložila ji do auta.

Zajede do Marvinova bazaru.

Marvin obchodoval s použitou elektronikou. Když dovlekla krabici dovnitř, octla se v obrovském skladišti přeplněném stereověžemi, počítači, elektrospotřebiči a nechyběly dokonce ani staré gramodesky a magnetofonové pásky.

Prodavač středního věku v džínách a vestičce soupravu zkoumavě prohlédl. „Jak dlouho to máte?“

„Jenom rok.“ Vytáhla z kapsy proužek papíru. „Tady je paragon.

Před rokem jsem ji dostala od rodičů.“ Ještě, že si dala tu práci vykutat paragon v domácí kartotéce.

Že se vám líbí, prosím, prosím. Že se vám strašně líbí, prosebně přesvědčovala prodavače v duchu.

„Všechno funguje?“ Horlivě přikývla. „Jako hodinky. Je úplně perfektní. Fakt!“

„Proč jí teda prodáváte?“

Zaváhala. „Hm – finanční krize. Potřebuju peníze.“

To prodavači stačilo. Pak nabídl tři sta dolarů.

Udělala na něj ty nejúpěnlivější oči. „Pane, prosím vás. Já nutně potřebuju pět set. Nemůžu odejít, dokud je od vás nedostanu.“

Překvapeně na ní pohlédl.

„Koukněte se!“ Carter zamávala prodavači před nosem účtenkou.

95

„Jenom se dobře podívejte, kolik dolarů za ní zaplatil táta. Před pouhým rokem. Vždyť je to pro vás terno.“

Znovu se na paragon podíval – a rezignoval. „Co mám s váma dělat. Máte těch pět set mít.“

„Děkuju moc!“ Nejradši by mu na místě skočila kolem krku. Pak ho aspoň obdařila šťastným úsměvem.

Fear Street projížděla za tmavé bezměsíčné noci a dlouhé mihotavé stíny dělaly ulici ještě hrozivější. Zřícenina starého rodového sídla Simonů se před ní vynořila jako vyhořelý vrak obludné lodi. Z provlhlých ruin stoupala našedlá pára, jako by požár doplápolal před několika málo hodinami. A i když věděla, že od ohně již uplynula spousta dlouhých let, nemohla se ubránit tísnivému dojmu. Cosi zlověstného v těch troskách dosud přebývalo, hrůzný přízrak, který nikdy nepřestal nad Fear Street vládnout.

Po dnešku, zapřísahala se, sem už nikdy nevkročím.

Minula zříceninu a zaparkovala vůz pár čísel od Adamova domu.

Zbytek půjde pěšky. Rychle se pustila temnou ulicí a srdce jí bušilo snad stejně hlasitě jako ozvěna kroků v prázdné noci.

Okna byla temná. Nikde žádné auto a nikdo v celém domě.

Když procházela kolem vstupních dveří, nemohla se ubránit pocitu viny. Visel na nich černý věneček.

Přes plevelem zarostlý dvorek se dostala na okraj malého lesíka.

Matně si uvědomovala, že někde poblíž musí být hřbitov. Možná tam teď leží i Adam. Zachvěla se. Nesmí na to myslet.

Mlha zhoustla. Viděla sotva na krok před sebe. Stromy se změnily v mohutná monstra vydechující mokvavé vlhko. V těžkém bezvětří se nepohnul jediný lísteček. Žádná známka života. Jen kapky rosy padající na mechem porostlou zem.

„Sheilo?“ zavolala sevřeným hlasem.

Žádná odpověď.

V tenkém kabátku jí roztřásla zima. Nahmatala v kapse peníze a opřela se o strom. Nezbývá než čekat.

Pak někde úplné blízko zahoukal sýček. Zřetelně zaslechla zatřepetaní křídel. A po něm krátké prasknutí. Jako když se zlomí suchá větvička. Mrtvé listy zaševelily.

Kroky.

96

Blížily se zezadu. Prudce se otočila. Ať však namáhala oči sebevíc, neviděla vůbec nic.

A pak najednou vystoupila z temných stínů Sheila.

Rázně ke Carter vykročila. V ruce držela zapálenou cigaretu.

Druhou ruku natáhla výmluvně před sebe. „Prachy!“

Carter vsunula ruku do kapsy. Pak se zarazila. „Kde je důkaz?“

Sheila však nechala ruku nataženou. „Nejdřív prachy!“ Carter vytáhla svazeček bankovek a podala jí ho. Sheila se ušklíbla. Pak odstoupila dva kroky zpátky a začala peníze pomalu počítat.

„ Je tam všechno,“ ujistila ji Carter netrpělivě.

„Uvidíme,“ odsekla Sheila.

Bylo tam všechno. Sheila se znovu ušklíbla a strčila peníze do kapsy.

„Teď ty. Jaký máš důkaz?“

Sheila cosi vytáhla z kapsy a zamávala tím Carter před obličejem.

V temnotě se něco slabě zatřpytilo.

„Našla jsem to u něj v obýváku. Na podlaze – hned vedle Adamovy mrtvoly.“ Hlas jí zněl tvrdě a krutě. A obviňoval. Dál už neřekla nic.

V ruce držela zlatý medailonek. Carter jí ho vzala z dlaně.

Pozorně se na něj zadívala.

S hrůzou si uvědomila, že ho poznává. Roztřesenými prsty medailonek rozevřela. Podařilo se jí přeslabikovat vepsané jméno.

Dech se v ní zastavil. „Carter.“

97

XXII.

„Dane. To jsem já, Carter.“

„Carter…“ Neušlo jí překvapení v jeho hlase.

Byla sobota. Včera se v lesíku na Fear Street setkala se Sheilou.

Teď volala Danovi, v prstech držela náhrdelník s medailonkem a oknem proudilo do pokoje slunce. Medailonek odrážel zářivé jiskry.

„Jsem v pěkným průšvihu, Dane. Už to nemůže být horší, i kdyby se měl táta dovědět cokoliv. Nemá cenu dál něco tajit.“

„O čem to mluvíš, Carter?“ Dan jako by pořádně nechápal, co mu chce vlastně říct.

„Rozhodla jsem se, že to tátovi řeknu. Dneska. Že mu řeknu všechno.“

„Víš to jistě, Carter?“

„Úplně jistě.“ Hovořila odhodlaně. „Nebo myslíš, že bych neměla?“

„Měla, jasně že bys měla,“ ujistil ji rychle. „Je to správná věc.

Budeš se cítit mnohem líp.“

„Určitě budu. Snad mě táta aspoň trochu pochopí. Víš, Dane, já strašně potřebuju morální podporu. Někoho, kdo mi pomůže se přes to všechno dostat. Nestavil by ses dneska? Táta tě má rád a když tu budeš, dodá mi to tu správnou odvahu. Fakt ji strašně potřebuju.“

Dan mlčel.

„Prosím?“

„Jasně, Carter. Jasně, že ti rád pomůžu. Přijdu, kdy budeš chtít.“

„Díky. Mohl bys po obědě? Táta mívá po jídle vždycky lepší náladu.“

„OK. Uvidíme se ve dvě.“

98

„Budu čekat. A ještě jednou díky. Strašně moc to pro mě teď znamená. Fakt strašně moc.“

„Ale Carter. Vždyť víš, že bych pro tebe udělal všechno.“

Když ve dvě zazvonil, už ho u dveří čekala. Vzala ho za ruku a odvedla dovnitř.

„Díky,“ zašeptala a významně mu ruku stiskla.

„Táta je v

pracovně,“ dodala nervózně.

„Jsi připravena?“ zeptal se.

Přikývla.

Společně došli před pracovnu. Dveře byly zavřené. Carter zlehka zaklepala.

„Vstupte.“

Váhavě otevřela. Nevešla však dovnitř, ale jenom vstrčila do dveří hlavu. „Tati, nemáš moc práce?“

„Ne zas tak moc, Carter. Jen pojď klidně dál.“

Kývla na Dana. Vešli do pracovny a zavřeli za sebou dveře.

„Dobrý den, pane soudce,“ pozdravil Dan.

Carter si odkašlala. „Uhm, táto potřebovala bych s tebou mluvit.“

Hlas jí přeskakoval a dokonce se jí rozklepala brada.

Podívala se na Dana. Povzbudivě se na ni usmál.

„Udělala jsem strašnou věc, táto.“ Zajíkala se. „Vlastně spoustu strašnejch věcí. Nejdřív to, s tím matematickým testem…“

Hlas se jí zlomil. Těžce polkla. „Promiň, táto. Není to lehký.“

Soudce neříkal nic. Jenom ji pozorně sledoval a poslouchal.

„Víš, táto – ten test, to byl podvod. Totiž, totiž já jsem tam podruhy vůbec nešla. Někdo to dělal za mě.“ Zarazila se.

„Kdo ho za tebe dělal?“ zeptal se soudce.

„Adam Messmer. Šel do Waynesbridge a předstíral, že to píšu já.

Jenže ten test udělal on.“

Upřela oči do země. Ruce se jí třásly.

Soudce se zamračil a ve tváři se mu objevil přísný výraz. „Takže to byl on, kdo udělal těch sedm set třicet bodů. Je to tak?“

Přikývla. Podívala se na Dana. Ten však před jejíma očima uhnul.

„Tohle, ale není to nejstrašnější.“ Rozhodla se pokračovat.

„Musím ti říct ještě něco jiného, táto. Něco mnohem důležitějšího.“

Soudce nepromluvil. Jen seděl a čekal.

99

Zhluboka se nadechla.

„Udělala jsem to já. Nešlo to jinak. Vydíral mně.“

Soudce se jí tvrdě zadíval do očí. „Co jsi udělala?“

„Zabila jsem Adama Messmera.“

100

XXIII.

Odtrhla oči od země a upřela je na Dana. Zíral na ni jako v šoku, s pusou otevřenou. Jako by se pro něj zastavil čas.

Pak se vzpamatoval. Prošel pracovnou a postavil se před soudcův stůl.

„Pane soudce, pomůžete jí, že ano? Je to vaše dcera a vy si s tím dokážete poradit. Že mám pravdu? Přece nebude muset do vězení?“

Soudcova tvář byla najednou strašně unavená. Mlčel a hleděl před sebe vyhaslýma očima.

„Nechtěla to udělat! Vím to jistě, pane!“ V Danově hlase zazněla panika. „Třeba to byla sebeobrana. Třeba to vůbec nebyla vražda. Že ano?“

Soudce zavrtěl hlavou. „O tom rozhodne soud. V řádném

procesu.“

„Ne!“ Dan křičel. „Vy jí musíte pomoct! Vy, soudce Phillips. Vy máte tu moc! Můžete zařídit, aby k ní měli ohled!“

„Připravila člověka o život, a to je těžký zločin. Carter za něj musí zaplatit. Ano, je moje dcera a miluju ji. Ale svou autoritu nesmím nikdy zneužít. Žádným způsobem.“

Odmlčel se. Pak těžce vzdychl. Carter čekala, co přijde. A soudce pokračoval neúprosně.

„Nemá význam to odkládat. Je mi líto, Carter. Ale nemám jinou volbu.“

Zvedl sluchátko a začal vytáčet číslo policie.

V tu chvíli však Dan položil na aparát ruku a zatlačil. Spojení se přerušilo. „Dost. Počkat. To nedovolím!“

Soudce položil sluchátko a udiveně se na něj podíval.

101

„Carter Adama nezabila,“ prohlásil Dan vzrušeným hlasem.

„Jak to myslíš? Vždyť to právě přiznala.“

„Ne,“ opakoval Dan. „Ona to nebyla. Nevím, proč to tvrdí.“

„Ano?“ Soudce naléhal. „A kdo to tedy byl?“

„Já!“

Carter se s hlasitým vzlyknutím vrhla k Danovi a prudce ho objala. Jemné se odtrhl a klesl do koženého křesla.

„Co to má všechno znamenat? Mohl bys nám to, Dane, vysvětlit?“

tiše se zeptal soudce.

„Zabil – zabil jsem ho já.“

Soudce Phillips se zkříženýma rukama opřel o stůl. „Asi bychom měli začít od začátku. Prosím.“ Dan začal.

„Adam už doháněl Carter k šílenství. Měl na ni ten podvod a sprostě ji vydíral. Dennodenně jí vyhrožoval prozrazením. Úplně systematicky ji ničil. Nemoh jsem se na to dívat. Byla na zhroucení.“

Sklonil oči k podlaze. „A taky jsem si dělal starost o nás dva.

Zasahoval do jejího života tak bezohledně, že by nás nakonec rozdělil. Vím, že mu o tohle šlo.“

Carter cítila, jak se jí do tváří nahrnula krev. Skoro se to opravdu stalo.

„Prosil jsem Carter, aby mu už nedávala peníze. Aby se mu vyhýbala. Jenže měla spoustu důvodů, proč se ho bát. A jenom za peníze si mohla koupit jeho mlčení.

A tak jsem si řek, že s ním promluvím. Třeba ho nějak přinutím, aby ji už konečně nechal být. Na každej pád to musím zkusit, říkal jsem si. No a v tu sobotu jsem se k němu vypravil. Do Fear Street.

Když jsem tam dorazil, Carter zrovna odjížděla. Musela u něj být těsně přede mnou. Bylo jasný, že mu zas dala nějaký peníze. Strašně mně to naštvalo.

Parkoval jsem za rohem. Carter mně nemohla vidět. Počkal jsem, až bude pryč. Pak jsem na Adama zazvonil.

Vůbec jsem neměl představu, co řeknu, nebo co udělám. Jenom jsem měl pořád ten strašnej vztek. Úplně promyšleně nám ničil budoucnost. Vždycky jsem věřil, že Carter a já budeme žít jednou spolu.“

Nasucho polkl a podíval se na Carter. Seděla naproti němu a 102

poslouchala. Povzbudivě na něj kývla.

„Ne, že by byl bez sebe štěstím, když mně viděl. Ani jsem to nečekal. Ale protlačil jsem se dovnitř. A řek jsem mu, ať už Carter přestane vydírat, ať jí dá pokoj, ať už ji přestane dál otravovat.

Začal se na mně šklebit tím svým frajerským úsměvem. Předváděl tuhýho chlapíka, jenže se to v něm pěkně vařilo. A muselo to ven.

Ještě slyším, co mi řek. ‚Neuč mně, co mám dělat. Docela pěkně jsem to teď s Carter rozjel – jestli tomu trochu rozumíš. Takže nic končit nebude, ledaže bych to zrovna já sám mocí mermo chtěl. Vrať se zpátky do toho tvýho nóbl klubu, hošíčku. A pěkně rychle.‘

No a po tomhle jsem to přestal zvládat. Bylo to strašný – hlavně vůči tobě Carter. A strašně smutný, že ses musela zaplést s takovým grázlem.

Najednou to bylo úplně šílený.

Absolutně

nekontrolovatelný. ‚Dneska jsi ji viděl naposled, je ti to jasný,‘

povídám mu. ‚Odteďka jí dáš pokoj!‘“

„On odstoupil, pár kroků odcouval a ze stolku výtah pistoli.

Namířil ji na mně.

Vůbec jsem to nečekal. Ale – ale nepřemýšlel jsem. Skočil jsem po něm a chtěl jsem mu jí vyrvat.

Najednou se ozvala pekelná rána. Chytil se za břicho a celý se zkroutil. Pak – pak se zhroutil na podlahu.

Koukal jsem na svoji ruku. Měl jsem v ní tu pistoli. Musela nějak spustit.

Když jsem se podíval zpátky na Adama, ležel už v kaluži krve.

Stříkala mu z obrovský díry v hrudi a byla všude.

Strašně jsem se vyděsil. Pustil jsem pistoli a běžel pryč.“

Dan skryl hlavu do dlaní. Jako by zkameněl. Nastalo tíživé ticho.

Nikdo se nepohnul. Jen na oknech se lehounce vlnily záclony a odkudsi zdáli zaslechla Carter vrčení sekačky na trávu.

Dan znovu zvedl hlavu. Zhluboka se nadechl a pokračoval.

„Úplně jsem zpanikařil. Nedokázal jsem myslet normálně.

Nevěděl jsem, kam mám jít, co mám dělat. Pak jsem se nějak octl tady. Nějakej instinkt mi říkal, že musím jít za tebou, Carter.

Jenže nikdo nebyl doma. Tak jsem čekal, ale vrátila ses až za tmy.

Chtěl jsem ti říct, co se stalo. Fakt jsem chtěl.

Přišli ale do toho ti policajti. Myslel jsem, že jdou pro mě, jenže 103

vyslýchali tebe. Přitom moje otisky musely být na tý pistoli všude.

Asi se při tý tahanici rozmazaly, takže policie nemohla nic identifikovat.“

Nasucho polkl.

„No, a pak jsi mi najednou dala to alibi. Jak jsi jim řekla, že jsme se celý den učili spolu. Nechtěla jsi, aby se policie dověděla něco víc o tobě a Adamovi – a vůbec tě nenapadlo, že jsem u něj byl taky.

Vůbec jsi netušila, že vlastně chráníš mě.

Bylo mi jasný, že když se přiznám k tý vraždě, vyjde najevo i tvoje tajemství. Každej se dozví o podvodu, kterej ses tak zoufale snažila utajit. A tak jsem si řek, že to třeba projde. Asi jsme si to řekli oba.“

Carter se podívala na tátu. Upřeně Dana pozoroval,

ten

pokračoval.

„Ale nikdy bych, Carter, nedopustil, abys trpěla za mojí vinu.

Když jsem tě dneska viděl v tom průšvihu, musel jsem se přiznat.

Nemohl bych ti ublížit.“

Soudce se zaklonil ve své židli a dlouze se zahleděl na dceru. Ta vstala a znovu Dana objala.

„Vidíš, táto. Měla jsem pravdu. Říkala jsem, že se zachová, tak jak má. Věděla jsem, že se Dan přizná.“

104

XXIV.

Da n n a ni užasle zíral. Ničemu nerozuměl. „Cože? O čem to mluvíš?“

Opatrně vyndala z kapsy džín medailonek. Podala mu ho.

„Páni,“ překvapeně zareagoval. „Kdes ho našla?“

„Dala mi ho Sheila Cossová. Ležel vedle Adama – vedle jeho mrtvoly.“

Dan se praštil do čela. „Musel mi vypadnout, když jsme se rvali o tu pistoli.“

„Poznala jsem ho, hned jak mi ho Sheila ukázala. Pamatuješ, jak jsme spolu stáli před tím klenotnictvím?“

Dan se jí tenkrát ptal, který šperk by se jí líbil, kdyby si mohla vybrat. Vybrala tenhle medailonek.

Carter se usmála. „Nechal jsi tam vyrýt moje jméno.“

Danovi poklesla čelist.

„Hned mi bylo jasný, že jsi tam byl. Uvědomila jsem si, že takhle to nemůže jít donekonečna. Ještě v noci jsem šla za tátou a všechno jsem mu řekla. O podvodu, o vydírání, o všech těch lžích a výmluvách. Prostě všechno. A taky to, že musíš mít s Adamovou smrtí něco společnýho.“

Soudce přitakal. „Chtěl jsem zavolat policii, hned jak mi to Carter řekla. Rovnou tady odtud. Ale přemluvila mně. Že prý sám budeš vědět, jak se správně zachovat. A tak jsme připravili tohle drama, abychom tě vyzkoušeli. Jak daleko půjdeš, aby ses zachránil.“

Soudce udělal malou pauzu. „Tou zkouškou jsi prošel, Dane.

Věřím tomu, cos nám o Adamově smrti řekl, a že jsi ho nechtěl zabít.

Policii ovšem musíme informovat.“

105

Carter se zahleděla na Danovu sklíčenou tvář. Chudák Dan. Do všeho se dostal jen kvůli ní!

Naklonila se k otcovu stolu. „Co mu můžou udělat, táto?“

„Nevím. Ale myslím, že můžeme uvést dost argumentů proto, že Adamova smrt byla nešťastná náhoda – či přinejmenším pro to, že Dan jednal v sebeobraně. Adam přece vytáhl zbraň na něho. Udělám, co bude v mých silách.“

Carter obešla stůl a políbila ho. „Díky, táto.“

Dan vstal a potřásl soudci rukou. „Děkuju vám, pane. Moc vám děkuju.“

Zbytek dne proběhl v horečných aktivitách. Soudce odvezl Dana a Carter na policejní stanici, kde oba učinili výpověď a zodpověděli nekonečné množství otázek. V Danovi soudce objevil vynikajícího právníka.

Paní Phillipsová byla ovšem zděšená. Jejich dcera a zamotá se do takového skandálu.

„Teď nás budou vláčet po všech těch špinavých bulvárních plátcích!“ srdceryvně bědovala ještě u večeře. „Aby nás tak ke všemu vyloučili z klubu!“

Carter výmluvně obrátila oči v sloup. Soudce manželku

uklidňoval. „Žádný strach, drahá. Nikdo se nikoho vyhodit neodváží.

Kdo by jim všechny ty jejich sešlosti organizoval?“

Po večeři Carter odešla do svého pokoje. Převlékne se a zajede k Danovi. Někdo by mu měl dneska dělat společnost – a taky to musí všechno pořádně probrat.

Zrovna si kartáčovala vlasy, když uslyšela tiché zaklepání.

„Dále,“ odpověděla mechanicky.

Do dveří vešel otec. „Dobrý večer, miláčku. Můžu se na minutku posadit?“

Přikývla. Otec si sedl za ní na postel. Odkašlal si a škubl límečkem, jako by mu byl příliš těsný. Ještě nikdy jí nepřipadal tak nesvůj. Pak začal.

„Přišel jsem se ti omluvit, Carter. Vůbec mi nedošlo, pod jakým tlakem musíš studovat – a myslím, že to byla hlavně moje vina.

Všechno to povídání o Princetonu a nároky na testy a jejich 106

hodnocení. Přitom jsem ti chtěl jenom ukázat, jak moc v tebe věřím.

Vůbec mi nedošlo, že tě vlastně ničím. Je mi to opravdu hrozně líto.“

Carter se na něj laskavě usmála. Usmál se taky a položil jí ruku kolem ramen.

„Až se příště budeš s něčím trápit, nebo budeš mít zas nějaký problém, přijď, prosím tě, za mnou. A svěř se mi, Carter.“

„Přijdu, táto. Slibuju.“

Seděla na podlaze v Danově pokoji a před sebou měli Šachovnici.

Dan táhl královnou. „Šach!“

Carter zaúpěla. „To je snad zlej sen. Ty mě porážíš v šachách!“

„To bude asi tím, že dneska nefixluješ,“ odpověděl pohotově. „Co se s tebou děje? Vždycky jsi v šachách fixlovala?!“

Pokusila se bránit pěšcem. „Řekla bych, že jsem dostala pořádnou lekci.“

Dan koukl na šachovnici a dal se do smíchu. Pak znovu táhl královnou. „Šachmat!“