Wendy Darlenová

Stopy hrůzy 41

Odejdi, nebo zemřeš

I.

Na své dětství vzpomínala ráda. Bylo plné slunce, vůní a barevných květů. Rozuměla si s nimi a nestála o hračky, i když jich mohla mít, kolik chtěla. Stačil jí malý kousek světa, vymezený vysokou zdí zahrady domu, v němž dosud žila a který si kdysi její otec vybudoval jako letní sídlo.

Zahrada jí byla světem i rájem. S nadšením jej prozkoumávala a on jí za to denně otvíral svá tajemná zákoutí a pomyslné vchody do pohádkové říše skřítků a záhadných bytostí, které si sama vymýšlela a pojmenovávala.

Dlouhé hodiny hovořila s trpaslíkem Pilgrimem, kouzelnou žábou Nancy a s oblibou navštěvovala nejzazší kout zahrady. Tam měl svou jeskyni udatný princ Turtle, který se nápadně podobal domovníkovu synkovi Lesovi. Bůhví, proč právě jemu. Nikdy si s ním nehrála, byl jí spíše protivný, v podobě prince Turtlea ho ale tajně milovala.

Nepotřebovala společníka do hry, měla dost svých vysněných přátel.

Bylo to prosté a pohodlné. Všichni ti kamarádi měli tvář, jakou jim sama určila a když se jí znelíbili, mohla je zavrhnout a vymyslet si nové. Horší to bylo ve škole. Tam nikdo nesnášel, aby si ho předělávala k vlastnímu obrazu. Její naivní dětská sobeckost narazila na odpor a začalo se o ní roztrušovat, že je protivná, nafoukaná a panovačná. Po celé škole se jí začalo říkat Hraběnka. Našlo s e samozřejmě pár chlapečků, kteří se do ní předčasně zamilovali. Byla už jako dítě velmi krásná. Bohužel, jejich kvality neodpovídaly parametrům skvělého a oddaného prince Turtlea a tak odtáhli s nepořízenou. Malá Hraběnka postupně likvidovala všechny snahy o sblížení, aniž si to uvědomovala. Spolužáci se od ní odtáhli a utvrdili 4

ji v názoru, že lidé pro ni nejsou ti praví partneři, kteří by ji patřičně oceňovali. Začali jí být lhostejní. Pak se náhle v patnácti zamilovala a to byla zrada. Ona, která brala jako samozřejmost, že muž je tu proto, aby dámě svého srdce klečel u nohou a oddaně ji sloužil, náhle viděla, že je to také někdo, kdo si osobuje právo něco vyžadovat.

Když to nakonec pochopila, bylo už pozdě. Našla svého prince v objetí děvčete, o kterém byla přesvědčená, že jí nesahá ani po kolena.

Nepocítila lítost. Vzala to jako hrubé porušení pořádku, jako potupnou urážku, jako vzpouru sluhy proti pánovi, která musí být potrestána. Způsob trestu, který vymyslela, odpovídal její mystické naivitě: ona sama projde bránou smrti, stane se jednou z nadpozemských mocných bytostí, které ovlivňují lidská konání, a udělá tomu zrádcovi ze života peklo. Oblékla si večerní šaty, hojně využila pohostinství domácího baru a pak se v jídelně postřelila otcovým revolverem. Brána smrti se sice nebezpečně rozevřela, ale pak zase tiše zaklapla. Hrdinská smrt se nekonala.

Nikdo nevzal její pohrdavé gesto na vědomí, protože rodina nasadila všechny páky, aby se to ututlalo. Probudila jím pouze patřičný zájem otce, který ji po návratu z nemocnice odevzdal do rukou psychiatrů. Ti si pak dlouho lámali hlavu, jak vrátit do společnosti člověka, který jí pohrdá a přesto touží po uznání. Poradili jí, aby se snažila být lidem prospěšná, uznání prý pak přijde samo. S

tím souhlasila. Potíž byla v tom, že nevěděla čím, tím spíše, že si nepřipouštěla, že být prospěšný znamená většinou námahu a sebezapření. Něco takového ani neznala. Její otec se pomalu vzdával naděje, že by se v budoucnu nějak uplatnila v rodinném podniku.

Začal se jí vzdalovat a přestal s ní počítat. I mezi lidmi často naznačil, že tato jeho dcera je mu spíše břemenem než radostí.

Netrápila se tím a přijímala to lhostejně. Když jí jako šestileté zemřela matka, vzala to prostě na vědomí. Matčin pohřeb ji pouze inspiroval k tomu, aby si na něj v koutě zahrady hrála se svými vymyšlenými přáteli. Dodnes se pamatuje, že to byl kouzelný slon Adam, brejlovec Plum a modrý duch Alfons. Ztráta blízkých ji nevyváděla z míry. Vnímala pouze dva stavy: někdo tu je, nebo tu není. Žije otec? Dobře. Mohl by zemřít? Taky dobře. Nikdy ji nenapadlo, že s otcovou smrtí by mohl vyschnout i pramen jejích 5

příjmů. Tehdy ještě nespekulovala. Netoužila žít v rodině podnikatele, kde byla stejně jen pátým kolem u vozu a kde všechnu iniciativu převzala její mladší, nevlastní sestra z druhého, krátkého otcova manželství.

Většinu času trávila na rodinném letním sídle a kromě učení si žádnou povinnost nepřipouštěla. Tehdy se otec pokusil zbavit ji svéprávnosti, ale překazila mu to tím, že ukončila střední školu s vyznamenáním. Otec kapituloval a nakonec se rozhodl: „Nejraději bych viděl, aby ses vdala,“ řekl jí, „ale neznám nikoho, kdo by s tebou vydržel. Uděláme to tedy jinak. Jsi plnoletá. Dám ti připsat náš letní dům, kde se stejně cítíš nejlíp a z mého newyorského konta ti budou vyplácet doživotní rentu. Nebude zázračná, ale na slušné živobytí to postačí. Žádné jiné finanční nároky mít nebudeš.

Souhlasíš?“ Souhlasila. Nenapadlo ji, že ji tím rodina vlastně elegantně vyloučila z účasti na rodinném majetku. S radostí se odstěhovala do domu za vysokou zdí a začala žít život čerstvě dospělé, zajištěné soukromnice, která může bezstarostně hýčkat své záliby. Znova procházela zahradou, svým dětským snem, ale vchody do říše tajemných bytostí už nenacházela. Začala tedy hledat tajemství mimo tento svět. Nakupovala řady seriózních i bezcenných knih a bez rozmyslu se oddala studiu telepatie, hypnózy, okultních věd i otázek života a smrti. Upnula svůj zájem k vesmíru.

Nezabývala se jeho nekonečností. Stačilo jí, že zaujímá větší prostor než země a obsadila si ho vybájenými bytostmi, stejně jako kdysi zákoutí zahrady. Tam byl ten pravý svět. Lidé byli pouze bezvýznamní tvorové, kteří existovali pouze proto, aby jednou zemřeli a vstoupili do nové formy života dokonalejších a vševědoucnějších tvorů než těch, kterými byli tady na zemi. Všechny pozemské starosti brala s přezíravým nadhledem výjimečné bytosti.

Mohla si to dovolit, měla z čeho žít.

A pak ji jednoho dne napadlo, že její výjimečnost, skrytá v ústraní, ji nepřináší ovoce obdivu, úcty a uznání, po jakém tak bezmezné toužila. Usoudila, že ji bude nutno porovnat s průměrnými schopnostmi ostatních. Bude třeba přesvědčit plebejce, aby přijali úlohu statistů v její hře, v níž ona sama sehraje hlavní roli. Jak to udělat? Vzpomněla si na psychiatra. Lidé si ho váží, protože jim 6

pomáhá řešit jejich životní problémy. Nestálo by zato si na takového psychiatra zahrát a využít svých znalostí, které vyčetla z obskurních knih? Lidé rádi věří na všechno možné i nemožné, od exaktních věd až po spiritismus. Jí, jako vyšší bytosti, není nic neznámé. Mohla by tedy pomáhat řešit lidem těžkosti metodami podle jejich vlastních představ a za takovou pomoc by jí určitě postavili zaživa pomník!

Netoužila být milována. Podceňovala sympatie žen i nepokrytý zájem mužů, s nímž se často setkávala. Toužila pouze po obdivu.

Ušlo jí, že si vlastně klade za cíl laciný ideál každé služky: být krásná, obdivovaná, obletovaná a nedostupná. Netušila, že tahle čtyři plus se nikdy nesejdou pohromadě.

K d y ž j í zemřel otec, vypravila se na poslední návštěvu domů.

Přečetla si závěť a shledala, že otec jejich úmluvu nezrušil a že se tedy v jejím životě nic nezmění. Od té doby se v otcovském domě neukázala. Zato se začala často objevovat ve společnosti těch, kteří ji dosud neznali. Začala užívat dívčí jméno své matky a tím dospěla k vrcholu svého osamostatnění. Mnoho jejích bývalých spolužáků by bylo velmi překvapeno, kdyby se dověděli, že tahle přitažlivá, zářivá, společenská a vševědoucí sedmadvacetiletá slečna Doncasterová je jejich stará známá Hraběnka. Z naivního mystika se pomalu stával naivní spekulant. Dům za vysokou zdí se zvolna otevíral a začínal přijímat návštěvníky. Přejete si horoskop? Prosím. Sázíte na hypnózu? Máte ji mít. Zajímáte se o kontakty s dušemi zemřelých?

Pokusíme se o ně. Máte starosti a osobní problémy? Vyřešíme je.

Věříte na vědeckou léčbu? Poskytnu vám ji. Já, vyšší bytost, zvládnu všechno. V domě krásné Doncasterové není nic nemožného – chce to jen pevnou víru klienta. Takovou víru lidé měli a na ní byl postaven celý úspěch „léčby a pomoci“. Stačilo ji jakýmikoli prostředky utvrdit a výsledek byl zaručen. Kdo by se tomu podivil, nechť si uvědomí, že na tomhle principu je postavená i valná část moderní psychiatrie. Slečnu samozřejmě nepoháněla lidumilnost. Šlo tu spíše o obchod, v němž platidlem nebyly peníze, ale pověst, popularita a sláva s trochu tajemným a pikantním nádechem. A každá sláva, o které se šušká, se šíří neuvěřitelně rychle. Brzy si vlivní lidé z města pokládali za čest navštívit dům půvabné slečny. Patřilo to téměř k dobrému tónu, i když si pak o těch návštěvách důvěrně šeptali, jako 7

by mluvili o něčem zakázaném. Velebili slečnu a přikládali jí nadpřirozené schopnosti. Hraběnka jimi pohrdala a slunila se v paprscích svého společenského úspěchu. Pro ni byl každý návštěvník jen neotesaným domovníkovic Lesem, z něhož se snažila vykřesat jiskru oddaného Turtlea.

Často se bála, co by se stalo, kdyby se jí to s někým opravdu podařilo. Les v podobě prince Turtlea by totiž byl nebezpečně krásný a přitažlivý. Byl by někým, kdo by měl právo oslovit ji „Jessie“

místo přísně dodržovaného „slečno Doncasterová“. A to Hraběnka nemohla potřebovat, i když po tom tajně toužila.

8

II.

„Takové plavky, jaké si pořídila Betty Seymourová, bych v životě nevzala na sebe,“ prohlásila Angela Tibittová.

„Hm –“

„Někteří lidé prostě nemají vkus. Všimla sis například, jak nemožně se strojila Nancy Bealeová o posledním večírku? Růžové šaty a k tomu široký kožený pásek?“

„Ne.“

„Kluci to mají daleko jednodušší,“ rozváděla Angela svou teorii.

„Těm se promine všechno, pokud nevypadají jako čuňata. Ale jak má vypadat chudák holka, když chce být jednička?“ Zadívala jsem se zpytavě na kamarádku, sedící naproti mně u stolku. Tohle nebyl obvyklý styl její zábavy. „Tvoje

starosti bych chtěla mít,“

poznamenala jsem suše.

Podívala se na mě skoro vyčítavě. „Má milá dobrodějko, když chce člověk zapomenout na skutečné starosti, musí se upnout na nějakou nicotnost. Víš, jak na tom jsem. Kdybych se teď sama chtěla slušně obléct, musela bych si vypůjčit šaty od tebe.“

„Promiň,“ řekla jsem zahanbeně. „Dovedu si představit, jak ti je.

Muselo to být hrozné, že?“

Trochu roztržitě přikývla. „Bylo. Nedovedeš si představit, jak jak vypadá hořící les, dokud v něm nejsi. Žádnou technikou ho neuhasíš.

Musíš jen trpělivě čekat, až se obrátí vítr. Modlíš se za to každý den a oheň zatím pohlcuje jednu čtvrť za druhou.“ Napila se koly, která stála před námi. Seděly jsme v příjemném bistru na Colorado Boulevardu u velkého okna, směřujícího na malé parkoviště.

„Předpokládalo se, že vítr obrátí o dva dny dříve,“ pokračovala 9

Angela, „a proto nám nenařídili se vystěhovat. Samozřejmě se neobrátil a zahnal oheň až k nám. Pak už bylo na všechno pozdě.

Celý dům i se zařízením je v háji. Stačili jsme si vzít jen to nejnutnější. Co ti budu povídat? Můj šatník přece znáš.“

„Nemysli na to.“

„Ono to zase není tak zlé. Nikdo z rodiny nepřišel o život, nemuseli nás ani nouzově ubytovat ve stanech, protože nás k sobě pozval tátův bratranec ve Fullertonu. Tam snad o požáru ani nevědí.

Našli se i jiní dobrodinci, například jistá Sylvia Lawrenceová –

nevím, jestli ji znáš – která mi nabídla přístřeší, dokud táta s bráchou nepřipraví ten fullertonský dům k obývání.“

Znám Sylvii Lawrenceovou, protože to jsem já. Začervenala jsem se jako vždycky, když mě někdo přivede do trapné situace. Nemám ráda, když mi Angela říká dobrodějka. Zdá se mi, že se mi vysmívá.

Tím, že jsem ji pozvala k nám, jsem přece neudělala nic zvláštního.

Skoro všichni ze školy teď hostili nějaké spolužáky z vyhořelých částí města. To, že jsem si vybrala právě ji, bylo samozřejmé. Už od mého nástupu na pasadenskou střední školu byla má nejlepší přítelkyně. Bylo by mi hanba jí nenabídnout přístřeší. Ať je Los Angeles jakékoli, je solidární. Podívala jsem se na Angelu a zdálo se mi, že mě trochu pobaveně pozoruje.

„Zlobíš se?“ řekla nakonec s úsměvem.

Vrátila jsem jí úsměv, jak nejlépe jsem uměla, a snažila jsem se převést rozhovor jinam. „Vůbec ne. Jen mě překvapilo, že ses s tím neštěstím tak rozumně vyrovnala. Já bych se na tvém místě asi zbláznila.“

„Myslíš snad, že jsem k tomu měla daleko? To bys koukala, jak mě to vzalo. Vlastně mě ze šoku dostala až slečna Doncasterová.

Nevěřila bys, jak dokáže dát člověka dohromady. Mám štěstí, že ji táta zná a doporučil mě k ní. Bez ní bych byla nemožná. Ostatně –

ještě dnes to poznáš sama. Počkáme na Ralpha, půjčím ti motorku –

a můžeš si vyjet.“ Ano, to byl vlastně důvod, proč jsme tu v tom bistru seděly. Z Colorado Boulevardu to už není k domu slečny Doncasterové tak daleko.

„Myslíš, že mě přijme?“ zeptala jsem se skepticky.

„Spolehni se. Vždyť jsem ti to s ní vyjednala.“

10

„Máš štěstí, že tě k ní tvůj táta dovedl.“

„A ty ne? Kdybych ji neznala já, nepoznala bys ji ani ty.“

Proti tomu se nedalo nic namítat. „Nejhorší je,“ řekla jsem, „že já to setkání musím před tátou zatlouct. On slečnu asi taky zná, ale nemůže ji přijít na jméno. Kdyby se dověděl, že jsem k ní šla, bylo by peklo. Řekla jsem mu dnes, že jedu za Ralphem.“

„Tvoje starosti bych chtěla mít,“ vrátila mi mou poznámku.

Teď jsem se pro změnu zatvářila vyčítavě já. „Pochop, že i já mám své důvody být nešťastná. Tobě sice zničil požár domov, ale stále žiješ ve městě, na které jsi byla celý život zvyklá. Já jsem o své Chicago přišla a přesto, že tu jsem už skoro rok, stále si nemohu na Los Angeles zvyknout. Mám tu sice pohodlí, ale Pasadena mi nějak nechce přirůst k srdci, i když si s tátou docela dobře rozumím. Ráda bych to už jednou nějak překonala a věřím, že mi v tom slečna Doncasterová pomůže. Sakra – kde ten zatracený Ralph vězí?“

„Nebuď nervózní,“ uklidňovala mě Angela. „Říkal přece, že má odpoledne zápas a pak hned přijede. Když ti to slíbil, tak se přece určitě co nejdřív objeví.“

Do místnosti bleskl odražený paprsek slunce a na parkovišti elegantně přistál šedivý lincoln. Vystoupili z něho muž a žena. Muž byl mladý, obchodnický typ, vzhledem k počasí snad až příliš korektně upjatý do světlehnědého obleku s pestrou kravatou, žena měla koženou sukni a růžovou halenku, od níž se zářivě odrážela bujná hříva tmavě rudých vlasů. Oba spolu tvořili pár, na jaký se nezapomíná a který by byl nápadný snad i v Hollywoodu. Usadili se u vedlejšího okna. Muž si objednal martini, žena džus a zabrali se do tichého hovoru. V bistru bylo poloprázdno a vládlo tu uklidňující ticho. Zvuky odvráceného Colorado Boulevardu sem nedoléhaly, nikdo ještě netrápil hudební automat. Bylo příliš brzy. V protějším rohu se k sobě tulili dva milenci a u baru seděli tři chlapíci, asi sem přišli rovnou z práce. „Moc piješ, Percy,“ ozvalo se od vedlejšího okna.

„Nestarej se, Frances. Dám si ještě jednu a můžeme jet,“ konejšil hnědý oblek rusou hlavu. „Musím se posilnit. Nebude to příjemné.

Kdyby bylo po mém, vůbec bych tam nejel.“

„Nemáš svědomí,“ odporovala rusá hlava. „Aspoň trochu zájmu 11

musíme projevit. Vždyť ani nevíme, jestli má ještě střechu nad hlavou –“

„Jak myslíš,“ rezignoval muž. „Pojedeme tedy hned, ať to máme za sebou.“ Zaplatil účet, vyšel se ženou na parkoviště a šedý lincoln se rozjel.

„Jak vidíš, nejsme samy, kdo mají starosti,“ komentovala to Angela. „Další potenciální klienti pro slečnu Doncasterovou.“

Znělo to skoro cynicky. Nechápala jsem, proč to zlehčuje, když obě na slečnu Doncasterovou tak spoléháme.

Zvenku se ozvalo bublání motoru a za okamžik se ve dveřích objevil Ralph. Přišel ke stolu a políbil mě na tvář. „Ahoj, víly,“

pozdravil nás. „Přišel jsem vám oddaně sloužit.“

„Dal sis na čas,“ poznamenala jsem.

Zářil spokojeností. „Musel jsem napřed vyhrát zápas. Ale vaše přání je mi rozkazem. Když už si Sylvia vymyslela, že potřebuje mou mašinu –“

„To jsem jí poradila já,“ přerušila ho Angela. „Čeká ji sice jen osm mil cesty, ale ta stojí za to. Její stařičká rachotina by se tam úplně rozsypala.“ S nelibostí jsem vzala na vědomí, že mluví o mém zánovním modelu značky Dodge, který mi táta koupil z třetí ruky.

„Proto jsem jí doporučila,“ mlela Angela, „aby si od tebe vypůjčila motorku. Ta je na terénní jízdy stavěná, všude projede a nic se jí nestane. Je tam opravdu hrozný kus silnice, ale je to bohužel jediná cesta k domu slečny Doncasterové. Ten stojí až na samém konci Little Rock Canyonu. Kvůli tomu také vznikl spor mezi slečnou a městskou správou.“ Napila se a pokračovala. „Kdysi totiž propojilo město celý Little Rock Canyon silnicí a zakončilo ji před samým vrcholem kopce velikou smyčkou, protože se radní domnívali, že tam vznikne obytná čtvrť. Pak se ale ukázalo, že ve spodní části kaňonu je závadná voda a lidi ztratili o pozemky zájem.“

„Odkud to všechno víš?“ podivila jsem se.

„Samozřejmě od slečny Doncasterové. Vyprávěla mi o tom. Našel prý se jen jeden zájemce o pozemek a ten si zvolil nejpohodlnější řešení. Koupil si parcelu právě uprostřed té konečné smyčky silnice, založil tam zahradu a postavil v ní dům, ve kterém teď slečna bydlí.

Byl to snad nějaký její příbuzný a jezdíval tam jen na léto.“

12

„A v čem je problém?“ zeptal se Ralph.

„Silnice začala chátrat a přestala vyhovovat bezpečnostním předpisům. Slečna proto naléhala na správu města, aby ji jako veřejnou komunikaci dala opravit. Do toho se ale radním nechtělo.

Tvrdili, že ta silnice ztratila statut veřejné komunikace, protože jako taková není v provozu. Jediný, kdo ji používá, je slečna Doncasterová sama, nebo její soukromí hosté. Doporučovali jí, aby silnici dala opravit vlastním nákladem. Prohlásila, že na to nemá prostředky a do svého domu se nějak dostat musí. Navrhli jí, aby dům prodala a odstěhovala se jinam. Odmítla to a podala na město žalobu. Ten spor se má teď někdy uzavřít a nikdo neví, jak dopadne.“

„Dopadne to asi tak, že se na té silnici někdo zabije,“ prohlásil pochmurně Ralph a podíval se na mě. „Doufám, že to nebudeš ty.

Bylo by tě škoda – a v neposlední řadě i té mé věrné mašiny.“

„Neměj starosti, my už to zvládneme,“ ujistila jsem ho. „Dej mi výbavičku, mám nejvyšší čas vyjet.“

Předal mi helmu a klíčky.

„Co budete dělat vy dva?“ zeptala jsem se.

„To je jednoduché,“ zazubil se Ralph. „Vezmeme si tvého dodge a sjedeme k vám domů. Počkáme tam, dokud se nevrátíš, a já si pak od tebe převezmu mašinu.“

„To přece nemůžete,“ vyjevila jsem se. „Řekla jsem tátovi, že budu někde s tebou!“

„Buď klidná,“ usmál se rytíř mého srdce. „Mám tajné zvědy, kteří mi prozradili, že tvůj otec dnes celé odpoledne a večer bude v Hollywoodu nahrávat filmovou muziku pro Paramount. Takže dům bude prázdný a nic nepraskne.“

„Jak se dostanete dovnitř?“

„Angela má přece své klíče,“ řekl překvapeně. „Bydlí přece u tebe, ne?“

Trochu jsem se zastyděla. Vyznělo to hloupě, jako bych nepovažovala Angelu za rovnoprávného hosta. „Jasně,“ ulevila jsem si, „vždyť jsem pitomá!“

„Jeď už,“ vybízela mě Angela. „Ať to nezmeškáš. Smluvila jsem ti to rovnou na šestou a vypadalo by hloupě, kdybys přišla pozdě.“

„Jedu,“ ujistila jsem ji. „A držte mi palec, ať se mnou ta zázračná 13

ženská něco udělá. Třeba pak budu příjemnější.“

Vyšla jsem na parkoviště, nasadila si helmu, obkročila motorku, zapnula zapalování a šlápla na pedál. Motor hondy přívětivě zabublal. Zamávala jsem přátelům a vyjela z parkoviště.

Angela mi popsala cestu jednoduše a taky celkem jednoduchá byla. Vrátila jsem se na Colorado Boulevard, jela po něm západně až k hlavní odbočce, projela Lane Avenue, podjela dálnici a ještě před Altadenou jsem znova zamířila k východu. Málem jsem odbočku do Little Rock Canyonu přehlédla. Žádný ukazatel tam nebyl, město asi skutečně přestalo tuhle silnici považovat za veřejnou cestu. Když jsem zajela mezi kopce, zjistila jsem, že ani jinak nemohlo. To, co zbylo ze solidní silnice, se postupně stále více přeměňovalo na polní cestu. Byla tu sice místa, kde bylo možné nabrat rychlost, ale bylo to riskantní. Mohlo se tu náhle narazit na úseky, kde polovina silnice byla zavalená sesutým kamením a štěrkem. Little Rock Canyon dělal čest svému jménu.*

Opravdu tu šlo autem projet jen s krajním úsilím a byla jsem šťastná, že mám Ralphovu motorku. Cesta prudce stoupala a údolí pode mnou se prohlubovalo. Skály na úbočích se objevovaly stále častěji. Začala jsem vnímat kouzlo volné přírody. Chtěla jsem si zapískat, ale zjistila jsem, že pískat v přilbě s ochranným štítem je holý nesmysl. Tušila jsem, že už budu brzy na kopci. Údolí se prohloubilo do nedohledna. Ještě dvě prudké zatáčky serpentiny, která se v dálce ztrácela za příkrou skálou – a pak už určitě uvidím dům slečny Doncasterové. Copak mě tam asi čeká? Angela sice tvrdí, že je Doncasterová jednička, ale každý chválí psychologa, který mu jen trochu pomohl. Uvidíme. Pozor – teď prudké stoupání, rozbitá vozovka, první zatáčka, další prudké stoupání a zatáčka mizící za skálou. Zdvihla jsem zadek ze sedla, zapřela se do stupaček a pérováním nohou vyrovnávala výmoly. Ještě poslední, skoro pravoúhlá levotočivá zatáčka. Jela jsem středem vozovky, abych měla dost místa k manévrování. Náhle se za skálou vynořil čumák vozu a šedivý otevřený lincoln se vyřítil ze svahu přímo proti mně.

Vykřikla jsem hrůzou a jediné, na co jsem se zmohla, bylo křečovitě stisknout řidítka. Řidič lincolnu mě zřejmě zpozoroval v poslední

* Little Rock – malá skála

14

chvíli a strhl volant stranou. Levé kolo se zabořilo do chatrné krajnice a vůz sebou smýkl. Na vteřinu jsem zahlédla hnědé sako, růžový svetr a svatozář růžových vlasů a pak vůz zmizel v hlubině.

Zaslechla jsem, jak naráží na skálu, i tlumenou ránu, jak dopadl na silnici pode mnou, kterou jsem právě před chvílí projela. Seděla jsem na motorce a třásla se jako v zimnici. Všechny údy mi strnuly hrůzou a nevěděla jsem, co mám dělat. Mohla jsem tak sedět dobré dvě minuty. Pak teprve nohy a paže povolily. Slezla jsem z motorky, opřela ji o stojan a opatrně jsem se podívala přes okraj silnice. Auto leželo na cestě o dvě zatáčky níž, kola ve vzduchu. Zakrývalo skoro celý trup ženy, ležící pod ním na zádech a upírající nevidomé oči do nebe. Z dálky nebylo možné rozeznat, co jsou rudé vlasy a co je krev. Byla mrtvá. Dvířka vozu přeřízla její tělo v půli.

A pak se na druhé straně vozu objevila ruka. Řidič zřejmě žil a snažil se vyprostit z trosek. Za chvíli se objevila hlava, pak záda v potrhaném hnědém saku. Muž se namáhavě plazil z vraku.

Zpanikařila jsem. Co mám teď udělat? Musím mu přece nějak pomoct. Prudce jsem se obrátila a spěchala k motorce. Snad tam Ralph bude mít lékárničku! Kde jsou klíče od schránek? – aha – V

tom okamžiku otřásl vzduchem mohutný výbuch a záda mi zasypala sprška hlíny a kamení. Naštěstí jsem měla stále ještě nasazenou helmu. Z údolí vystupoval dým, smíšený s prachem.

Došla jsem k okraji a pohlédla dolů. Tam kde byl dřív vůz, zela jáma a hořící trosky.

Cítila jsem, že se mi zvedá žaludek. Přešla jsem vrávoravě přes silnici, opřela se o skálu, odhodila helmu a začala zvracet. Jestli teď někdo potřebuje pomoc, tak jsem to jedině já. Zvedla jsem helmu z prachu, nasedla na motorku a opatrně se rozjela. Mou jedinou nadějí byla slečna Doncasterová.

15

III.

Sotva jsem projela poslední osudnou zatáčku, viděla jsem, že mě slečna přichází naproti. Brána zahrady domu byla necelých dvacet yardů za jejími zády. Kráčela klidně, důstojně a nevzrušeně. Dojela jsem k ní a vypnula motor. Zkoumavě se na mě zadívala. Musela jsem asi vypadat pěkně zbědované. „Ahoj,“ pozdravila mě. „Ty jsi Sylvia Lawrenceová, že? Čekala jsem na tebe a uslyšela jsem výbuch. Co se stalo?“

„Je to strašné,“ vyhrkla jsem. „Tady za tou zatáčkou se zřítil vůz, když se mi chtěl vyhnout. Oba jsou mrtví! Já za to opravdu nemůžu, vůbec jsem je nečekala – spadli ze skály dolů na silnici a auto explodovalo –“

„Uklidni se, to se na světě stává dnes a denně. A takováhle silnice si o neštěstí přímo koleduje. Pojď, půjdeme se na to podívat.“

Vyděsilo mě to. „Ani za nic! Už jsem toho zažila dost.“

„Musíš to místo vidět ještě jednou, jinak se budeš bát jím projet, až se budeš vracet do města – a jinudy jet nemůžeš.“ Řekla to mírně a laskavě, ale vycítila jsem v těch slovech rozkaz.

Poslušně jsem vstala z motorky, prošly jsme spolu zatáčkou a pohlédly dolů. Dým a prach už pomalu klesal k zemi a usazoval se tiše na troskách. „Tady se už opravdu nedá nic dělat,“ usoudila slečna Doncasterová zamyšleně. „Mají to za sebou. Štěstí, že výbuch nezničil celou šířku silnice. Po straně ještě na motorce projedeš.“

„Chcete se mě co nejdřív zbavit?“ vydechla jsem s nevolí.

Zasmála se. „Vůbec ne, co tě to napadá? Vždyť jsi sotva přijela.

Někdy je jen potřeba myslet trochu dopředu.“

Bylo mi na nic. „Byli to vaši známí?“ zeptala jsem se stísněně.

16

„Sotva. Ti by byli před bránou zastavili. Asi sem zabloudili.

Objeli smyčku kolem zahradní zdi, zjistili, že silnice dál nevede, a jeli zpátky.“

Vracely jsme se k domu. „Teď na nic nemysli,“ uklidňovala mě slečna. „Dej si motorku tady ke vchodu a půjdeme dovnitř. Trochu ti ten otřesný zážitek vymažu a pak mi řekneš, co tě trápí. Něco o tom vím už od Angely Tibittové – mimochodem – jak se jí daří?“

Angela co neví, to nepoví, pomyslela jsem si vztekle. Nahlas jsem řekla: „Myslím, že se se svou situací dost dobře vyrovnala.

Prohlašuje, že je to vaše zásluha.“ Slečninou tváří prokmitl vítězný úsměv. Došly jsme k bráně zahrady. Zajistila jsem motorku, slečna zasunula klíč do zámku ve sloupu zdi a v mřížoví se otevřela malá branka, která se po našem průchodu ihned automaticky zavřela.

Fešácký kriminál, pomyslela jsem si. Vysoká zeď, mřížová vrata, automatická branka – ale asi to jinak nejde. Tohle je příliš odlehlé místo a je nutné myslet na bezpečnost. U dveří domu zopakovala slečna svůj manévr s klíčem a vešly jsme do předsíně, jak bývá obvyklá v evropských bytech. Odtud se teprve vstupovalo do velké haly se schodištěm do patra, která byla zřejmě využívaná jako obytný pokoj. „Posaď se,“ vybídla mě slečna. „Je to tu trochu stísněné, ale to je tím, že prakticky žiju jen v téhle místnosti a mám tu všechno, co potřebuju.“ Otevřela rohovou skříňku a nalila dvě sklenky skotské.

„Na zdraví!“

„Ale já budu řídit,“ namítla jsem.

„Do té doby uběhne fůra času. Jen se napij.“

Přiťukly jsme si. Hodila jsem do sebe půl skleničky a ucítila, jak mě rozráží horko i zima zároveň.

„Tak tohle by bylo,“ řekla slečna, jako by komentovala zaběhaný rituál, který nemění svůj řád. Pak se posadila proti mně do křesla a naklonila se dopředu.

„Napřed ti trochu uklidníme myšlení,“ řekla. „Podej mi ruce a klidně seď.“

Napřáhla jsem ruce a ona je lehce uchopila v zápěstí. Podívala jsem se jí do očí. Podvědomě jsem čekala, že se do mě propálí pronikavý zrak hypnotizérky a bylo mi to trochu k smíchu a trochu trapné. A pak jsem zmrtvěla strachem. Slečniny oči se totiž nedívaly 17

vůbec. Zmizely. To, co zbylo mezi očními víčky, byla jen bílá hmota. Připomnělo mi to sádrové odlitky antických soch v muzeu.

Otřásla jsem se odporem. Pak jsem ucítila lehký stisk na zápěstí a zaslechla vzdálený hlas.

„To, co vidíš, vidím teď i já. Říkej mi, co obě vidíme.“

Chvíli jsem nechápala, co ode mě chce a civěla jí do mrtvých očí, mrtvějších, než byly oči té ženy pohřbené pod autem. Náhle se mi vybavil kaleidoskop obrazů.

„Vidíme, jak se na nás řítí auto,“ vyhrkla jsem rychle. „Vidíme hnědé šaty, růžový svetr a zrzavé vlasy, zadní kola vozu, který přepadává přes okraj silnice. Vidíme mrtvé oči té zrzavé ženy, upřené na nás, vidíme živou ruku pod vozem –“ Zadýchala jsem se a přerušila svůj výčet.

„Co z toho je pro nás nejhorší?“ zeptal se hlas.

„Nejhorší je, jak se ten muž marně pokouší zachránit. Žena je už mrtvá, ale on stále žije a pomalu se plazí z auta jako ušlápnutý brouk, chceme mu pomoci a utíkáme k motorce pro lékárničku – a pak výbuch! Kdybychom ještě stály na kraji, smetl by nás.“

„Co ještě vidíme?“ naléhal hlas.

„Vidíme, jak ti dva sedí vedle nás dole v bistru na Colorado Boulevardu, jak pijí, jak odjíždějí k někomu na návštěvu –“

„Víme, koho chtějí navštívit?“

„Nevíme.“

„Víme, jak se jmenují?“

„Nevíme.“

„Pamatujeme si na jejich podobu?“

„Pamatujeme.“

„Vidíme je na té silnici?“

„Ano.“

„Vidíme výbuch?“

„Ne.“

„Vidíme je stále na té silnici?“

„Ne.“

„Vidíme tam někoho jiného?“

„Ne.“

„Probuď se.“

18

„Cože?“

„Probuď se.“

Oči mi zamžikaly a setkaly se s laskavým pohledem slečny.

V hlavě jsem měla prázdno a nemohla jsem si vybavit, co se děje.

Slečna se usmála, pustila mi zápěstí a ukázala na sklenici se skotskou. „Napij se a dopřej si klid. Jsi unavená. Asi se ti to nezdá, ale obě jsme teď chvíli moc těžce pracovaly.“

Nezdálo se mi vůbec nic. Nedokázala jsem rozpoznat, kde jsem.

Nevnímala jsem celek, jen oči mi těkaly po jednotlivostech: Detail vyřezávaného zábradlí schodiště, stojací lampa s obrovským stínidlem, masivní nohy krátkého křídla klavíru, vzorek na měkkém polštáři na gauči, stohy na podlaze pod oknem – teprve za hodnou dobu jsem si z toho sestavila něco, co jsem nechápala, a trvalo další chvíli, než jsem si uvědomila, že je to pokoj slečny Doncasterové.

„Jak je ti?“ vyrušil mě náhle slečnin hlas.

„Docela příjemně. Nemáte tu ještě něco k pití?“

Slečna vstala a podala mi další skotskou. „Pamatuješ se ještě, co jsme tenkrát spolu zažily? Jak to auto spadlo do propasti? Bože jak je to už dávno! Je dobře, že čas zahlazuje vzpomínky. Dva lidé tenkrát zemřeli – a co na tom? Ve válkách jich denně umírají tisíce, další tisíce vybíjejí teroristé, stovky lidí hynou při požárech – s tím se nedá nic dělat.“

Její slova mě uklidňovala a cítila jsem mír v duši. Ano, pořádně mi to dalo tenkrát zabrat – ale to už je opravdu dávno, to jsem ještě byla mladá – ale – co to povídám? Vždyť jsem mladá! Nějak se mi to všechno pomíchalo. „Je to už dávno,“ řekla jsem nahlas, „ale vidím to jako dnes. Ten chlap, jak vylézal z toho vozu –“

„Zapomeň na to,“ přerušila mě slečna. „Raději mi řekni, proč jsi za mnou přišla.“

„Asi vám zopakuju jen to, co už na mě Angela dávno vyslepičila.“

„Nic zvláštního mi neřekla. A i kdyby to udělala, potřebovala bych to stejně slyšet od tebe. Prý si tu nemůžeš zvyknout.“

„Ano, to je pravda,“ přisvědčila jsem. „Žila jsem až donedávna v Chicagu s mámou. Narodila jsem se tam. Když mi bylo deset, rodiče se rozvedli a táta se odstěhoval sem, do Los Angeles. Je muzikant a našel tu spoustu dobrých příležitostí u filmových společností. Já a 19

máma jsme zůstaly spolu v původním bytě. Otec na mě pravidelně posílal výživné.“

„Proč ses přestěhovala sem?“

„Asi před dvěma roky se máma zamilovala do svého kolegy, s kterým pracovala v chemické laboratoři. Věnovala mu všechen svůj čas a nakonec se k nám ten chlapík nastěhoval. Je o dost mladší než máma, hezký, milý a vtipný. Vycházela jsem s ním tak dobře, až se to mámě přestalo líbit. Napsala tátovi a společně se rozhodli, že se přestěhuji k němu. Co jsem mohla dělat? Nejsem ještě plnoletá a nemohu si prosadit, co chci.“

„Jsi tu nešťastná?“

„To není to pravé slovo. Nemůžu si tu zvyknout. Táta mi nevadí.

Jde nám to spolu dobře, i když má své mouchy. Dokonce jsem se tu i zamilovala. Ale zdá se mi, že je tu všude víc Mexičanů než Američanů a celé město je jen obchod s atrakcemi, výloha Ameriky, Disneyland, určený spíše cizincům než domácím. Ostatně – kdo je tady vlastně domácí? Převážně tu jsou světoběžníci všech národů a já sama si někdy připadám jako jeden z nich. Jsem jako Angela. Obě jsme ztratily domov.“

„Bereš to moc jednoduše,“ řekla slečna. „Vy dvě máte každá jiný problém. Angela sice ztratila dům, ale neztratila rodinu. K té se ostatně zase brzy vrátí. Naproti tomu ty máš kde bydlet, ale chybí ti zázemí. Máš pocit, že tě matka vyštvala z domova kvůli novému partnerovi a otec se na tom podílel, protože s tím souhlasil a přijal tě k sobě. Máš oba rodiče ráda, ale cítíš, že se na ně nemůžeš spoléhat.

Je to tak?“

„Je,“ vydechla jsem užasle. „Ale – co se s tím dá dělat?“

„Počkej, něco zkusíme,“ řekla slečna Doncasterová. „Musíme nejdřív vědět –“ Vstala z křesla a postavila se za mě. „Pohodlně se opři, zavři oči a na nic nemysli.“ Cítila jsem prsty, které mi zakryly zavřené oči a tlak dlaní na spáncích. Přišlo mi to k smíchu, protože to vypadalo úplně jako hra Hádej, kdo je to? „Uvolni se,“ napomenul mě přísný hlas, „a snaž se nemyslet.“

Poslechla jsem. Chvíli jsem seděla bez hnutí a bylo mi příjemně.

Pak se začalo zdát, že tlak na spánky a na oči pomalu sílí a začíná mi hučet v hlavě. Měla jsem pocit, že mi každou chvílí praskne. Náhle 20

tlak povolil. Otevřela jsem oči a vykřikla jsem hrůzou. Dívala jsem se přímo do tváře té mrtvé rusovlasé ženy.

„Co je ti?“ vyrušil mě hlas. Obraz ženy se rozplynul.

„Já –“ koktala jsem, „viděla jsem zase tu ženu pod autem!“

„Hm –“ řekla slečna Doncasterová zamyšleně. „Asi se nám tam vloudila chybička. Ne každý pokus se vždycky podaří.“ Pokrčila rameny. „Nevím teď přesně, co bych ti vlastně měla poradit. Nejlepší by bylo, kdyby ses vdala za toho, koho máš ráda, a vytvořila si s ním nový domov. Jestli je to ale spolužák, budeš si na to muset pár let počkat.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ vyhrkla jsem netrpělivě.

„Dokud se něčím nestane. Čím chce být?“

„Jeho otec ho přemlouvá, aby se stal advokátem jako on a převzal po něm kancelář, ale Ralph se do toho moc nežene.“

„Však on zmoudří. Až bude advokátem, tak se vezmete. Do té doby spolu můžete prožít mnoho krásného. Ale –“ Zarazila se, jako by hledala slova.

„Nemohu ti zamlčet ani špatné zprávy. Musím tě bohužel varovat, protože je tu někdo, kdo tě tu nechce.“

„Táta?“ vyjelo ze mě.

„Kdepak,“ usmála se slečna, „ten tě upřímně miluje. Je to někdo, koho jsi sotva poznala.“

„Kdo je to?“ naléhala jsem.

Odpověděla mi otázkou. „Koho jsi před chvílí viděla, když jsme dělali ten pokus?“

„Myslíte tu rusovlásku pod vozem?“ Dalo mi to práci, abych se hystericky nerozesmála.

„To je nesmysl, ta je přece mrtvá!“

„Tím hůř,“ řekla slečna Doncasterová zamyšleně. „To, že zemřela, neznamená, že nežije jinde. Je teď dokonalejší a mocnější než lidé a může jim pomáhat nebo škodit. Může tě i zabít.“

„To přece nemyslíte vážně!“ vyjela jsem pobouřeně.

„Myslím to smrtelně vážně,“ ujistila mě slečna chladně. „Není to první příklad nenávisti zemřelého k člověku.“

„Jak to víte?“

„Ze zkušenosti. Smiř se s tím, má milá, že vím i věci, které lidi 21

nejsou schopni pochopit. Proto také ke mně chodí pro radu.“

„Ale já a ta ženská nemáme spolu nic společného,“ namítala jsem horečně. „Viděla jsem ji dnes poprvé – a taky naposled.“

„Být tebou, moc bych na to nespoléhala. A co se týká těch souvislosti, vždycky se nějaká najde. Snad na to přijdeme později.“

Na nic nepřijdeme, bouřila jsem se v duchu, protože sem už nikdy nevkročím. Taková komedie! Co si ta frajle vlastně myslí? Že jsem pitomá husa? Kašlu na její duchařské výmysly! Táta má pravdu, když mě před ní chrání. Já ji – Vtom mi došlo, že mě slečna pobaveně pozoruje.

„Necháme toho,“ řekla s úsměvem. „Vím, co si myslíš, a nemohu pomoci nikomu, kdo mi nevěří. Potřebuju spolupráci. Nejsem všemohoucí. Zapomeň na to, co jsem ti před chvílí naznačila.“

Trochu to se mnou otřáslo a pak jsem se náhle zastyděla. „Já –“

koktala jsem, „já jen –“

„Zapomeň na to,“ prohlásila slečna Doncasterová smířlivě. „Brzy se ukáže, kdo má pravdu. Nebudeme si tím komplikovat život.

Raději ještě vyřešíme pár praktických věci.“

„Jakých?“ podivila jsem se. „Vím od Angely, že ti otec nedovolí sem chodit.“

Zatracená Angela, pomyslela jsem si. Zase příliš mluvila!

„Myslím proto,“ pokračovala slečna, „že by se ti hodilo, abys nemusela to dnešní neštěstí ohlásit na policii. Vzali by tě za svědka a tím by se provalilo, že jsi tu byla. Uděláme to tedy tak, že až budeš odjíždět, řekneš mi, kolik času potřebuješ na cestu domů, a až ta doba uplyne, zavolám policii sama. Dřív nebo později – na tom už teď nesejde.“ V duchu jsem užasla, protože na tohle jsem vůbec nepomyslela. Slečna znova získala mé sympatie.

„To je od vás hrozně milé,“ řekla jsem upřímně.

Stmívalo se a začala jsem plně vnímat atmosféru domu a téhle místnosti, kde jsme se nakonec my dvě sešli jako spiklenci. Bylo tu něco, co přesahovalo hranice tohoto světa.

„A další praktický bod,“ vyrušila mě slečna Doncasterová. „V

tomhle stavu nemůžeš jet domů. Jsi celá od hlíny, jak tě ten výbuch odhodil. Musíš se dát trochu dohromady, umýt se a očistit. Pojď, ukážu ti koupelnu.“

22

Vida! Další důležitá věc, která mě nenapadla. Slečna je sice fantasta, ale rozhodně má všech pět pohromadě!

Vyšly jsme do předsíně a tam jsem si teprve prohlédla v zrcadle svůj zubožený zjev. „Koupelna je tady,“ ukázala slečna na bílé dveře.

„Sundej si bundu a jdi si ji trochu vykartáčovat. Jestli chceš, můžeš si dát i sprchu.“ Poděkovala jsem a začala vyprazdňovat kapsy bundy.

Stolek pod zrcadlem se pomalu plnil. Přehodila jsem si bundu přes ruku, sňala z věšáku špinavou přilbu a zmizela v koupelně.

Chvíli to trvalo, než se mi podařilo uvést své oblečení do patřičného stavu. Nakonec jsem neodolala, využila jsem nabídky a vysprchovala se. Za deset minut jsem vyšla z koupelny jako znovuzrozená. Předsíň byla prázdná. Slečna Doncasterová seděla v hale pod rozsvícenou stojací lampou a četla. Když jsem stanula ve dveřích, zvedla s úsměvem hlavu. „Jak se cítíš?“ zeptala se.

„Báječně,“ odpověděla jsem a nijak jsem neváhala.

„Posaď s e n a chvíli,“ pokynula slečna. „Nevím, jestli se ještě někdy setkáme. To bude záležet na tobě. Ale v každém případě bych ti chtěla dát na cestu jednu dobrou, univerzální radu. Až budeš mít nějaké nesnáze, namluv si, že jsi o mnoho let starší a na to, co tě trápí, se díváš jako na dávné vzpomínky. Bude se ti všechno řešit daleko snáze a s přehledem. Nemusíš mi věřit, ale je to tak. A až to vyřešíš, znova si uvědom, že jsi vlastně mladá a máš celý život před sebou. Budeš mít dvojí radost. A teď už radši jeď, ať na tebe doma nečekají.“

Vstaly jsme a vyšly z haly. V předsíni jsem znova „zabydlela“

kapsy bundy svými krámy a zhlédla se v zrcadle. Vypadala jsem teď o mnoho líp.

Slečna mě vyprovodila na zápraží.

„Můžeš jít rovnou k brance, otevřu ti ji odsud z domu,“ řekla. Pak na mě spiklenecky mrkla. „Tak za jak dlouho?“

„Co?“ nechápal a jsem.

„Za jak dlouho budeš doma?“

Došlo mi to. „Myslím, že čtyřicet minut mi bude úplně stačit,“

usmála jsem se.

„Dobrá,“ řekla slečna a podívala se na hodinky. „Přesně za čtyřicet minut budu volat policii – a ty drž jazyk za zuby. Ahoj.“

23

Podala mi ruku. „Na shledanou, a – moc vám děkuju,“ zašeptala jsem a vykročila do tmy.

24

IV.

Sobotní ráno nebylo moudřejší pátečního večera. Povalovala jsem se v posteli a pomalu se probouzela. Z koupelny bylo slyšet tekoucí vodu. Pak zvuk ustal, dveře se otevřely a do ložnice vešla Angela s ručníkem na hlavě. „Dobrýtro,“ pozdravila a vychrlila na mě kulometnou palbu slov. „To je dost, že ses vzbudila. Víš, kolik je hodin? Půl jedenácté! takhle se chodí domů? Ralph tu na tebe celý večer čekal jako tvrdý y, ale volal mu sem jeho brácha, aby ihned přijel domů, že je mámě zle, tak si vzal tu tvou starou rachotinu a jel.

Pro motorku si přijde někdy teď. Máš nejvyšší čas vstávat.“

Bylo toho na mě trochu moc najednou. Zažívala jsem a pomalu se soukala z postele.

„A co ty?“ vyzvídala překotně Angela. „Jaké to bylo? Jak jsi pochodila?“ Seděla vedle mě na pelesti a drbala si hlavu ručníkem.

„Počkej chvilku,“ řekla jsem malátně. „Nejdříve si musím dát sprchu. Teď mi to nemyslí a jsem jako vy gumovaná.“ Mátožně jsem se zvedla a odvrávorala do koupelny.

Proud vlažné vody mě opravdu probudil a začaly se mi ostře vybavovat všechny zážitky včerejšího večera. K mému nesmírnému údivu mě nevzrušovaly, připomínaly mi spíš dávné vzpomínky. Má to smysl je vytahovat na povrch? Co o nich Angele nebo Ralphovi řeknu? Raději nic. Buď by se o mě báli, nebo by si mysleli, že jsem se zbláznila – a měli by důvod bát se ještě víc. Angele prostě povím, že Doncasterová je jednička a Ralphovi povím, že mi ta návštěva udělala moc dobře. Není to ostatně pravda? Jestliže dovedu uvažovat takhle rozumně –

Ve dveřích se objevila Angelina hlava. „Pospěš si, Ralph už je 25

tady. Dovezl ti tvého dodge. Víš vůbec, že ‚dóč‘ je rusky dcera?“

brebentila.

S nelibostí jsem pozorovala, že má na sobě můj růžový župan, který jsem si právě chystala navléknout. Nevadí, utěšila jsem se.

Natáhnu si jenom bikiny. Snad to na Ralpha dostatečně zapůsobí.

Ralph nás čekal na zápraží. „Ahoj, víly,“ pozdravil nás svým osvědčeným způsobem.

Dost mě tím rozčiluje. Zdá se mi, že jsem ho v poslední době trochu ztratila. Od té doby, co u nás Angela bydlí, rozděluje svou přízeň spravedlivě oběma. Chci ho mít samozřejmě pro sebe a ne být jednou z „víl“! Musím ale uznat, že se jinak chovat nemůže. Když jsme s Angelou stále spolu, nelze ji odčarovat, i když by si to asi –

jak doufám – často přál. Usmál se na mě. „Kde ses včera toulala?

Měli jsme už o tebe strach.“

Usoudila jsem, že mé bikiny jsou dost působivé, abych si mohla dovolit výpad. „Žádný strach jsi neměl. Klidně sis odjel domů.“

„Moc klidně jsem neodjel. Trochu mě to převálcovalo. Napřed ty, pak máma – ty bys nejela domů, kdyby tvé matce bylo zle?“

„Asi ne,“ řekla jsem suše. „Mám to teď trochu z ruky.“

Vyjeveně se na mě zadíval. „Promiň,“ řekl omluvně.

„To se vždycky spolu takhle krásně bavíte?“ vpadla Angela. „To musí být senzace.“

Dělala jsem, že jsem to přeslechla. Byla by asi překvapená, jak se s Ralphem bavíme, když jsme spolu sami!

„Jak je vlastně mámě?“ zeptala jsem se smířlivě.

„Už je to lepší. Mysleli jsme, že bude muset do nemocnice, ale doktor to zvládl na místě. Co dělat? To její srdce asi už lepší nebude.“

Vešli jsme do kuchyně. „Nedáme si něco k pití?“ navrhla Angela a začala štrachat v ledničce.

„Co tam je?“

„Mléko a džus.“ Dali jsme si všichni džus.

„A teď nám pověz, co je nového ve světě,“ obrátila se Angela na Ralpha. „Zaspaly jsme dějiny.“

„Nejsem, bohužel, informován,“ řekl s klaunskou dvorností, „ale přinesl jsem vám oblíbené noviny. Vybral jsem je z vaší schránky 26

před domem.“ Sáhl do kapsy a vytáhl několikrát přeložený poledník City Midday Observer.

„Poslední zprávy,“ deklamoval. „Prezident Clinton se sejde s Jelcinem – schůzka na nejvyšší úrovni – Masakr v Angole

–

Výprodej v obchodním domě Cummings a Pyke – Stát uvolní další finanční prostředky pro postižené požáry v L. A. – Chcete mít nohy bez chloupků? – Vyšle OSN jednotky do Bosny? – Gageovy rybí pokrmy = hostina bez vaření – Výbuch v Little Rock Canyonu –“

Zarazil se a vytřeštil oči. „Co to má být: Kdy se to stalo? Víš o tom něco?“

Zatmělo se mi před očima. „Nevím,“ hlesla jsem. „Co o tom píšou?“

„Včera ve 23.30,“ Četl Ralph, „ohlásila Jessica Doncasterová, bytem v Little Rock Canyonu, policejní stanici v Pasadeně, že na cestě k jejímu domu došlo k výbuchu vozu. Přivolaní odborníci zjistili, že při neštěstí zahynuli dva lidé. Podařilo se také identifikovat vůz. Jde o šedý, otevřený lincoln, registrovaný na jméno Percy Barnyard. Pan Barnyard je společníkem firmy Eliott a Barnyard se sídlem v Burbanku a předpokládá se, že on sám a jeho žena Frances jsou oběťmi neštěstí, jehož příčiny se vyšetřují.“

Seděla jsem jako zařezaná.

„Víš o tom něco?“ naléhal Ralph. „Včera jsi tam přece byla.“

„V půl dvanácté ne. To jsem už byla doma.“

„Poslyš,“ vpadla Angela. „Nejsou to nakonec ti dva, jak s námi včera seděli v bistru? Šedého lincolna měli –“

„Kdo?“ ozval se Ralph. „Já tam nikoho takového neviděl.“

„Odjeli těsně před tím, než jsi přijel.“

„To jsou věci!“ vydechl Ralph. Hodil noviny na stůl, ale špatně si to vyměřil. Pleskly o podlahu a vypadla z nich bílá dopisní obálka.

Ralph se shýbl, zběžně pohlédl na adresu a podal mi ji. „Dopis pro tebe. Asi zapadl ve schránce do těch novin. Jestli je to od nějakého ctitele, tak ať tě těší!“ dodal s úsměvem.

Civěla jsem na dopis. Kdo by mi tak mohl psát? Adresa souhlasila, dopis byl podle razítka podán na jedné z pasadenských pošt dnes časně ráno. Zdálo se mi, že v obálce je něco měkkého.

Natáhla jsem se pro nůž, rozřízla ji a zalovila v ní. Když jsem vytáhla 27

ruku, zastavilo se mi srdce a bylo mi na omdlení. Mezi prsty jsem svírala chomáč rudých vlasů, zabalených do kousku papíru, pravděpodobně lístku z nějakého kalendáře. Cítila jsem, jak se mi svírá hrdlo a zvedá žaludek.

„Co je ti?“ vykřikli Ralph a Angela skoro současně.

Do očí se mi vedraly slzy a rozbrečela jsem se. Všechen nadhled mě náhle opustil a včerejší události se mi znova zjevily v celé své hrůze. „Rudé vlasy,“ zašeptala jsem. „Měla pravdu!“

„Kdo měl pravdu? Co se děje?“ naléhal Ralph.

Chtěla jsem se vysmrkat a otřít si oči, ale byla jsem jen v bikinách a neměla jsem kapesník. Začala jsem si rozšmidlávat slzy po tvářích.

Pak jsem se rozhodla.

„Já vám to všechno vysvětlím,“ řekla jsem těm dvěma, kteří tu nade mnou bezradně a nechápavě stáli. „Sedněte si, bude to chvíli trvat.“

Za deset minut už věděli přátelé všechno. O pádu auta do rokle, o slečniných uklidňovacích pokusech, o její předpovědi i o naší úmluvě. Byla to zpověď jak se patří. V duchu jsem se omluvila Angele za tvrzení, že co neví, to nepoví. Proti mně byla teď úplným vzorem diskrétnosti. Zoufale jsem toužila pořádně se vypovídat a přenést své starosti na hlavy ostatních. Bylo mi při tom hanba, ale každý vyzrazený zážitek znamenal pro mě nesmírnou úlevu. Ralph s Angelou mě nepřerušovali, jako by se báli, že bych pak už nedovedla pokračovat. Když jsem skončila, zůstali jsme všichni tiše sedět.

„Tohle se přece musí dát nějak logicky vysvětlit,“ ozvala se po chvíli Angela.

Pokrčila jsem rameny. „Jak? Jediná souvislost mezi vlasy v obálce a tím včerejškem je ta věštba, a té já nevěřím.“

„Třeba je tu ještě něco jiného,“ řekl Ralph. „Kde je ten papírek, co v něm byly ty vlasy? Je na něm možná nějaký vzkaz.“

Angela vzala zmuchlaný lístek se stolu, rozevřela ho a prohlédla z obou stran. „Něco tu je, ale vzkaz to rozhodně

není. Jsou tu

načmárané nějaké noty.“

„Noty?“ zeptal se nedůvěřivě Ralph. „To tu ještě scházelo!“

Uhladili jsme papír na stolní desce a bezradně jsme na něj civěli.

28

Byl to opravdu lístek, vytržený z kalendáře, na němž byla pětilinková osnova a v ní vepsáno několik not.

„Vypadá to jako nějaká písnička,“ dumal Ralph, „ale nemá to takty. Můžeme si to tu někde zahrát? Třeba nám to něco připomene.“

„Chceš tu snad ke všemu ještě pořádat hudební produkce?“

zeptala jsem se rozmrzele.

Trochu se ho to dotklo. „Promiň, ale noty se píšou proto, aby se z nich zpívalo nebo hrálo. Jestli to dovedeš zazpívat, tak to bude stačit.“

Přihlédla jsem blíž. „To bych nezazpívala,“ řekla jsem smířlivě.

„Pojďte nahoru, v tátově pracovně je piano.“

Vyšli jsme po schodech a zaklepala jsem na dveře otcovy svatyně.

Když se nikdo neozval, strčila jsem hlavu dovnitř. Byla to malá místnost a navíc měla stěny obložené zvukovou izolací. Skoro celou její třetinu zabírala plocha klavíru. Křídlo bylo zavřené a vršily se na něm kupy not. Protější

stěnu zabíralo poloprofesionální nahrávací

zařízení s mixážním pultem uprostřed. Pod oknem stály ve stojanech baryton saxofon a klarinet. Jediným dalším zařízením byly čtyři židle. Ralph se posadil k pianu, položil si papírek na pult, kde měl táta rozepsanou nějakou partituru a poctivě se snažil vybrnkávat noty. Šlo mu to nejdřív jak psovi pastva, protože to žádnou melodii nepřipomínalo, ale za chvíli se těch několik tónů naučil a obehrával je jako kolovrátek. Bylo to k neposlouchání.

Náhle se otevřely dveře a vešel táta. „Ahoj,“ řekl rozespale.

„Slyším, že mě poctila návštěvou Společnost pro aleatorickou hudbu.

Co to tu hrajete?“

„Dobrý den, pane Lawrenci,“ pozdravil otce Ralph. „Nevzbudili jsme vás?“

„Máš postřeh, mladý muži. Vzbudili. Nahrával jsem dnes skoro celou noc.“

„Odpusť, tati,“ omlouvala jsem se překotně. „Je to má vina. Našla jsem včera ve škole takový lístek s notami a chtěli jsme vědět, co na něm je. Netušili jsme, že tě probudíme.“

„Tohle by probudilo i mrtvého,“ usmál se dobrácky táta. „Ale to nevadí, stejně bych za chvíli musel vstávat. Kde máte ten skvost?“

Angela mu úslužně podala lístek a táta se nad ním zahloubal.

29

„Který blázen to psal?“ řekl nakonec. „Proč píše jednou Dis a po druhé Es, když je to stejný tón? Leda že by –“

Chvíli si něco mumlal a pak se hlasitě rozesmál. „Je to ono, myslel jsem si to. Tyhle noty se nehrajou, ale čtou. Bavívali jsme se tím v prvním ročníku na konzervatoři.“

Nechápavě jsme na něho zírali.

Utřel si uslzené oči. „Je to snadné. Jednoduše přečtěte, co vidíte.“

„Gé, Á, Gé, Es, Fis, Há, Dis, Há, Es,“ četli jsme. Nic nám to neříkalo.

„Musíte to číst jako písmena ve větě, ne jako noty,“ poradil nám táta.

„G, A, G, ES, FIS, H, DIS, H, ES,“

„No, tohle už snad nějaký smysl dává, ne?“ povzbuzoval otec.

„Gage’s Fish Dishes!“ vykřikl náhle Ralph. „Gageovy rybí pokrmy!“

„Správně,“ souhlasil táta. „Je to starý, fousatý školní vtip. Měl jsem spolužáka, jmenoval se Asfish a ten se podepisoval výhradně notami As, Fis a H. Jak vidím, pronikla ta hra i na slavnou Lincolnovu střední školu.“

Naše trojice si vyměnila zmatené pohledy. Zaprvé jsme všichni věděli, že jsem tátovi zalhala a se školou to nemá nic společného, zadruhé jsme nechápali, proč mi někdo poslal právě tohle. Gageova firma byla všude známá. Prodávala ryby i hotová rybí jídla, rybí konzervy i rybí polotovary. Inzerovala snad ve všech novinách.

„Nějaký problém?“ zeptal se po chvíli táta.

„Ne, pane Lawrenci,“ koktal Ralph. „Jenom nevíme, proč právě tohle –“

„Někdo si prostě hrál. Vymyslel novou kombinaci a pak ji ztratil nebo zahodil.“

Tenhle výklad nás samozřejmě neuspokojil. Věděli jsme své.

„No –“ pokrčil táta rameny. „Mně je to jasné. A jestli v tom vidíte nějakou záhadu, tak vám ji tady Ralph určitě vyřeší. Záhady jsou jeho obor.“

Ralph se začervenal. „To víte od táty, že, pane Lawrenci?“

Otec přikývl. „Setkali jsme se nedávno na golfu. Jsme staří kamarádi, tak jsme si taky trochu popovídali o našich zdárných 30

ratolestech. Svěřil se mi, že detektivní případy tě zajímají víc než práva.“

„Myslíte, že ho to moc mrzí?“

„Myslím, že dost. Ale – koneckonců – záleží to na tobě. A teď, dělám to nerad, vás všechny musím vyhodit, protože tu mám ještě spoustu práce. Ahoj.“

„Na shledanou, pane Lawrenci, a děkujeme vám.“

Sešli jsme zpátky do kuchyně a chvíli na sebe bezradně civěli.

„Co je to za nesmysl,“ protrhla ticho Angela, „poslat takovouhle šílenost na starém lístku z kalendáře?“

Ralph se znova podíval na lístek a náhle vyvalil oči. „To ale není starý lístek!“ vykřikl. „Ten den ještě nebyl! Tohle datum bude až v pondělí, pozítří!“

„Třeba je ten lístek součást zprávy,“ rozohnila se Angela.

„Jaké zprávy?“ zeptala jsem se posměšně. „Chce mi snad ta mrtvá rusovláska naznačit, že mám celé pondělí dlabat Gageovy rybí pochoutky?“

„A co když ano?“ zeptal se vážně Ralph. „Jiný smysl to nedává.“

„Je to všechno blbost,“ rozčilila jsem se. „Nějaký pitomec mi chce zamotat hlavu a mysli si, že takováhle hovadina bude na mě platit.

Ale na to mu kašlu!“

Ralph se na mě zadíval. „Neměla bys přece jen –“

„Ne,“ řekla jsem rozhodně. „Nechci už o tom mluvit. Změňme téma. Co budeme dělat zítra?“

„Mohli bychom třeba dorazit tu fotosérii ‚Odpoledne u bazénu‘,“

navrhla Angela.

„To by šlo,“ souhlasila jsem. „Stejně na to v týdnu už nebudeme mít čas. Co bys tomu řekl, Ralphe, kdybychom to docvakali u vás?

Tady jsme udělali už šestnáct snímků a chtělo by to zase nějakou změnu prostředí, aby bylo z čeho vybírat.“

Ralph se zeširoka usmál a hluboce se uklonil. „Senzace,“ řekl.

„Můj dům leží u vašich nohou, víly.“

Píchlo mě u srdce. Správná odpověď měla totiž znít: „To je skvělé, že přijdeš, Sylvinko. Budeme doma sami a uděláme si krásné odpoledne. Už se na tebe moc těším.“ Pak jsem si uvědomila, že to tak říct nemohl. Snad si to aspoň myslel.

31

„Bude doma tvůj táta?“ vyzvídala Angela. „Mohli bychom ho taky párkrát zabrat, abychom tam měli někoho staršího.“

„Asi bude. Jestli něco na neděli plánoval, tak z toho stejně sejde, když mámě není dobře. Což mi připomíná, že bych se měl taky trochu ukázat doma. Budu se asi učit. Potřebuju dohnat matiku a navíc tím tátovi udělám radost, takže zabiju dvě mouchy jednou ranou.“

Byla jsem zklamaná. Představovala jsem si dnešní program úplně jinak.

Do kuchyně nahlédl táta. „Můžeš na okamžik, Sylvie?“

Vyšla jsem za ním. „Pomoz mi, prosím tě, naložit tyhle kufry.

Volali mi z Paramountu, že se jim uvolnila odpolední frekvence, tak to chci rychle využít. Jedu tam.“ Kufry byly těžké jako cent a divila jsem se, proč raději nepožádal o pomoc Ralpha. Naštěstí jich většinu odtahal sám.

Konečně jsme zaklapli víko kufru otcova vozu. Táta chvíli postál, jako by se chtěl vydýchat a upřeně mě pozoroval. Pak se ke mně důvěrně naklonil: „Dám ti jednu malou intimní radu, Sylvie: Když se chceš někomu líbit, není potřeba kvůli tomu běhat celý den nahá.

Myslím, že si Angela zvolila lepší taktiku.“

Vzpomněla jsem si na svůj krásný, růžový župan a nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo brečet.

32

V.

„Co to na mě šijete za boudu?“ zeptal se doktor Saunders, když jsme se druhý den shromáždili kolem bazénu.

„Žádnou, tati,“ ujišťoval ho Ralph. „To je jen taková školní fotografická soutěž o nejlepší snímek na zvolené téma. My jsme si vybrali téma ‚U bazénu‘.“

„A co s tím mám co dělat já? Jsem snad fotomodelka?“

„To těžko,“ zasmál se Ralph. „Ale potřebujeme někoho, kdo by trochu vyvážil naše blbnutí. Toho tam už máme dost. Kdyby mohla přijít taky máma, bylo by to ještě lepší.“

„Mámu nech na pokoji, potřebuje odpočívat,“ řekl přísně pan Saunders. „Musíte se spokojit se mnou. Co mám vlastně dělat? Mám se postavit na hlavu?“

„Vím, že to umíš,“ ujistil ho Ralph. „Ale nedělej si násilí. Klidně se posaď do křesla, jako to vždycky děláváš, a to bude stačit.

Zkusíme tě třeba zabrat proti vodě –“

„A to mám v tom křesle klimbat nebo civět do prázdna?“ bručel otec. „Vidím, že jako režisér by ses těžko uživil. Víš přece, že v tom křesle obvykle čtu, tak mi dej něco do ruky. Třeba noviny. Stejně jsem je dnes ještě neviděl.“

„To bude ono!“ vykřikl nadšeně Ralph. „Budeš jako nahlas číst noviny –“

„A pár lidí bude sedět okolo a nadšeně poslouchat,“ přerušil ho otec. Zaťukal si na čelo. „Máš rozum, chlapče? Takovéhle dojemné a mravoučné výjevy malovali před půlstoletím v Rusku. Říkali tomu socialistický realismus a bylo to strašně ošklivé. Na fotce by to vyšlo ještě hůř.“

33

Ralphovi se protáhl obličej, ale optimismus ho neopustil. „Však ono to nějak dopadne, tati,“ ujišťoval otce. Pak pohlédl na mě a na Angelu. „Nezapomněly jste, doufám, foťák?“ f

„Žádný strach, na víly je vždycky spolehnutí,“ řekla jsem trochu uraženě a vytáhla aparát z kapsy větrovky, položené na trávě. „Zkus něco zabrat,“ dodala jsem. „Já zatím přinesu ty noviny.“

„To budeš hodná,“ řekl doktor Saunders. „Jsou v obýváku na stole.“

Zašla jsem do domu a hned jsem noviny našla. I tady to byl oblíbený City Midday Observer. Pomalu jsem se vracela a cestou si zvědavě četla titulky. – Prezident navštívil vyhořelé Čtvrti a nouzové ubytovací tábory – Předseda OSN řekl „Ne“ – Gageovy rybí pokrmy

– hostina bez vaření – Trochu mě zamrazilo. – Kongres neschválil rozpočet na zbrojení

– Odtrhne se Kalifornie od amerického

kontinentu? – Na kuří oka je Plasmaderm –

„Něco zajímavého?“ vyrušil mě laskavý hlas. Ani jsem si neuvědomila, že už zase stojím u bazénu s rozevřenými novinami.

„Promiňte, pane doktore,“ omlouvala jsem se. „Nějak jsem se začetla –“

„To se čtenářům stává,“ klidnil mě Ralphův otec. „Mimochodem

– nenašlas tam něco o tom výbuchu v Little Rock Canyonu? Rád bych si to přečetl.“

Na okamžik jsme všichni tři strnuli. Pak prolomila narůstající ticho Angela. „Vy se o to zajímáte, pane doktore?“

Pokrčil rameny. „Nerad, ale musím. Mám takový pracovní problém, který s tou událostí souvisí. Je to případ spíš pro detektiva, než pro právníka.“

Ralphovi zasvítily oči. „Nemohl bys nám o tom něco povědět, tati?“

Doktor se usmál. „Tajemství advokátních kanceláří se sice nevyzrazují, ale tady vlastně o žádné tajnosti nejde. Dokonce se s tím musím obrátit na veřejnost. Mohu vám o tom tedy něco povědět, i když sám z toho nejsem moudrý.“

„Jak to?“ užasla trochu naivně Angela. „Vždycky jsem si myslela, že právníkům je všechno jasné.“

„Obvykle také bývá,“ přikývl advokát, „pokud mají všechny 34

podklady. Já je nemám. Převzal jsem tuhle agendu po svém zemřelém kolegovi a pár věcí mi chybí.“

Ralph obešel bazén, odložil aparát na otevřené okno pokoje a usadil se na trávník proti otci. Angela a já jsme se uvelebily do dvou volných křesel a dychtivě čekaly na vyprávění. Chudák doktor by se asi divil, kdyby se dověděl, proč jsme na ten případ tak zvědaví, pomyslela jsem si.

„Vím o tom tohle,“ řekl doktor Saunders. „Předevčírem večer zahynuli v Little Rock Canyonu dva lidé při výbuchu vozu. Byl to Percy Barnyard, společník firmy Eliott a Barnyard v Burbanku a jeho žena Frances Barnyardová, rozená Eliottová. Jméno Eliott patří pánovi, který byl otcem Frances a tchánem Percyho. Měl velkou a bohatou firmu na výrobu

kancelářských zařízení. Percy u něho

pracoval jako jeden z provozních ředitelů. Když si pak vzal jeho dceru, povýšil ho Eliott na společníka. Byl to ale pouze formální akt a Barnyard si tím nijak nepolepšil. Zůstal dále na místě ředitele a o všech otázkách výroby a hlavně financí si rozhodoval Eliott sám. Byl to velmi opatrný pán.“

„Říkáte byl! On už nežije?“ zeptala jsem se.

„Nežije,“ přikývl právník. „Zemřel před několika lety – a tady je počátek nesnází. Ve své závěti ustanovil, že celý majetek firmy bude rozdělen napůl mezi jeho dceru Frances a zetě Percyho s podmínkou, že firmu budou řídit společně. Aby si to zajistil, ustanovil, že všechny příkazy a pokyny musí být podepisovány oběma z nich, jinak jsou neplatné.“

„Víš, proč to udělal?“ vpadl Ralph.

„Nevím, ale je pravděpodobné, že si nepřál, aby v manželství dcery vznikaly spory o postavení nebo majetek. Snad chtěl oba manžele i nějak stmelit společnými zájmy, protože – jak bylo prokázáno – nemohli mít spolu děti.“

„Co kdyby nějaké adoptovali?“ zeptala jsem se.

„O tom v závěti nic není. Starý pán zřejmě počítal s tím, že zůstanou bezdětní a budou společně řídit podnik. Teprve kdyby jeden z nich zemřel, připadl by tomu druhému celý majetek a zároveň by přestal mít povinnosti vůči podniku. Mohl by ho třeba i prodat a žít si do smrti jako lord.“

35

„Nebylo to moc riskantní?“ vpadl Ralph. „Peníze vždycky lákají –

děti neměli – stačila by taková malá vraždička –“

Doktor zavrtěl hlavou. „Myslím, že by se jí nikdo z nich neodvážil. Dovedeš si představit, jak by v tomhle případě probíhalo vyšetřování? Odhalit vraha by byla pro policii prestižní otázka – a žádný vrah není geniální. Starý pán spíš věřil v jejich lásku a taky se nemýlil. Zůstali spolu až do smrti – v tomhle případě doslova.“

„A v čem je ta potíž?“ zeptala se Angela nechápavě.

„Potíž je v tom, že zemřeli oba najednou,“ vysvětloval doktor.

„Kdyby se například zabila Frances, dědil by Percy a po něm jeho nejbližší příbuzní. Platí to i obráceně. Jsou tu náznaky, že takoví příbuzní existují, ale nevím, kde je hledat, a oni sami se zatím neozvali. Dal jsem už včera do všech zdejších novin výzvu, aby se mi přihlásili, ale zatím to nikdo neudělal.“

„Co se stane, jestli se ti tu pár příbuzných z obou rodin sejde?“

zeptal se Ralph.

„Určím z každé rodiny toho nejbližšího a ti se pak budou muset spolu dohodnout. Pokud by k dohodě nedošlo, určí jejich nároky soud.“

„Vy jste vykonavatelem poslední vůle, pane doktore?“ ozvala jsem se.

„Bohužel,“ přisvědčil právník. „Kdybych nebyl, byl bych mnohem šťastnější. V životě bych neřekl, že je tak těžké sehnat na takový majetek dědice.“

„Přece tu musí být nějaké doklady nebo musí existovat pamětníci, kteří ty rodiny znají.“

„Jestli takové doklady někde jsou, já o nich nevím a k dispozici je nemám. A pamětníci?“ Mávl rukou. „Ti snad existují někde v Evropě, ale tady? To, co je dnes, to si pamatujeme. Co bylo před deseti lety, je už historie. Stůl vyrobený dnes ráno, je ještě včera model. Stůl vyrobený předevčírem, je už vzácná starožitnost. Žijeme tu příliš rychle, děvče.“

„Nemůžeš to zatím dát k ledu a počkat, dokud se ti někdo nepřihlásí sám?“ radil Ralph.

„Nemohu to odkládat kvůli tomu podniku. Je to rodinný majetek, nemá správní radu a smrtí svých dvou majitelů se najednou ocitá 36

úplně ve vzduchu. Bez peněz a bez vedení by se brzy položil. Musí se to vyřešit rychle.“

„Hm –“ řekl Ralph trochu zklamaně. „Ale co je na tom detektivního? Hledat nějaké dědice není přece práce pro kriminalisty.“

„Jen se nemyl! Vzpomeň si na Marlowa, kterého máš plnou knihovnu. Ten také často začal tím, že někoho hledal, a co se z toho nakonec všechno vyklubalo! Ostatně,“ dodal s průhlednou tendencí,

„být detektivem není žádná senzace.“

Ralph na to neřekl nic.

Doktor Saunders chvíli mlčel a pak se rozhlédl kolem.

„Myslím,“ řekl s úsměvem, „že už toho dnes moc nenafotíte, pokud jste si nevybrali navíc téma ‚V tunelu‘.“

Byla to pravda. Zapomněli jsme na čas a nevšimli jsme si, že trávník i bazén dávno pohltil stín domu. Samozřejmě šlo fotit i tak, ale nebylo by to kontrastní. „Asi to budeme muset vzdát a spokojit se s tím, co máme,“ usoudil Ralph.

„No jo,“ namítla jsem, „ale kdy z toho něco vybereme? Zítra by nám to nemuselo vyjít a v úterý ráno to musíme odevzdat.“

„Mám návrh, víly. Sjeďte teď domů, já ten film nechám vyvolat a stavím se s fotkama u vás. Pak můžem dělat výběr.“

„Kde ti to teď v neděli vyvolají?“

„Vím o jednom Nonstop Expresu,“ ujistil mě Ralph. „Není to daleko. S mašinou to snadno zvládnu.“

Souhlasily jsme. Nic lepšího se nedalo udělat. Vzala jsem z okna aparát a podala ho Ralphovi. „Nerozbij mi to,“ napomenula jsem ho.

„Je to mé jediné štěstí.“

Podíval se na mě dotčeně. „Konstatuji s uspokojením, že solidní stránka mé profese dnes opět zvítězila,“ přerušil nás doktor Saunders.

„Mnohem víc jsem totiž mluvil, než pózoval, a tak to má být. A teď mě omluvte, zítra mám stání a musím si ještě něco prostudovat.“

„Na shledanou, pane doktore,“ rozloučily jsme se. „Pozdravujte paní Saundersovou. Ať její líp.“

„Díky,“ řekl doktor a dodal směrem ke mně: „Pozdravuj tátu, Sylvie.“ Lehce se uklonil a zmizel v domě.

37

Cestu domů zvládl dodge úplně virtuózně. Za dvacet minut jsme už seděly v mé ložnici na široké posteli. Civěla jsem do prázdna a Angela listovala v novinách. „Co si o tom myslíš?“ zeptala se nakonec.

Zamrkala jsem a rozhlédla se kolem sebe. „Potřebovalo by to tu trochu uklidit.“

„O tom nemluvím,“ řekla trochu rozmrzele. „Co si myslíš o tom, co nám řekl pan Saunders? Podívej,“ přistrčila mi noviny. „Tady je jeho výzva k dědicům.“ Vzala jsem noviny a přečetla výrazný inzerát:

Výzva. Žádám příbuzné zemřelých Percyho Barnyarda a Frances Barnyardové-Eliottové, aby se ve vlastním zájmu urychleně přihlásili v mé kanceláři. Dr. Harold Saunders, advokát, 104 01 Wilshire Blvd.

„A co má být? O tom nám přece pan Saunders už říkal.“

„Copak tě vůbec nezajímá, jak to všechno souvisí s tebou? Byla jsi u toho, když ti dva zemřeli. Dostalas varování, že ta mrtvá žena je ti nebezpečná. Hned nato jsi dostala dopis s notami a ústřižkem jejích vlasů – není tu najednou nějak moc záhad?“

„Je,“ řekla jsem podrážděně. „Je jich tolik, že mi lezou krkem, ale zatím si je nedovedu vysvětlit, tak do nich nebudu šťourat. Jsou to prkotiny. Já chci normálně žít, i když právě tady pro mě asi není to pravé místo na slunci. Sotva jsem přijela, byly tu pouliční bitky, které zničily půlku města, pak požáry, které připravily tisíce lidí o domov – to víš ostatně nejlíp sama. Lidi se tu začínají bát a stěhují se odsud. Kdo na to má, jde pryč. Kdo na to nemá, zůstává a navíc je bez práce. V novinách to pak komentují článkem Vážný odliv kapitálu z L. A. Proč myslíš, že jsem navrhla to téma U bazénu?

Protože sedět u bazénu je něco normálního a obyčejného. Chci se vyhnout věcem, které neustále připomínají zkázu, hrůzu a ztracené životy. Uvidíš, kolik lidí přinese do soutěže fotky z vypálených oblastí a stanových táborů! Ani netuší, že jsou vlastně paraziti, kteří svou naději na výhru staví na neštěstí druhých. Nechci už žádná neštěstí, potíže, záhady a komplikace!“ Vyschlo mi v krku a zarazila jsem se. Pak jsem si teprve všimla Angely. Seděla tiše vedle mě a sledovala mě pohledem, ve kterém se odrážel soucit, dojetí i překvapení.

38

„Promiň,“ řekla. „Nechtěla jsem tě takhle vytočit.“

Zastyděla jsem se za svůj výstup.

„Ty promiň,“ odpověděla jsem zahanbeně. „Sama nevím, co mě to popadlo. Ale je to můj problém, který mě pronásleduje od té doby, co jsem přijela. Nemohu se tu normálně zabydlet, přesto, že tu mám tátu a –“ Chtěla jsem říct Ralpha, ale včas jsem se zarazila. „– A pár dobrých přátel,“ dokončila jsem.

„Musí to být mizerný pocit,“ řekla Angela vážně. „Proto jsi chtěla, abych tě zavedla ke slečně Doncasterové?“

„Jo. Pomohla tobě, když jsi zažila ten šok a doufala jsem, že pomůže i mě. Sama jsi říkala, jak je skvělá –“

„A tebe snad nevyléčila ze šoku?“

„Z jakého?“

„Ty se ptáš? To je nejlepší důkaz o tom, že se jí to podařilo.

Zažila jsi přece smrt dvou lidí. Nebyl to snad šok?“

Užasla jsem. Angela měla pravdu. Vybavila jsem si náhle, jak sedím na motorce ochromená hrůzou – a teď tu dvojí smrt beru jako samozřejmou skutečnost!

„Já osobně na slečnu věřím,“ pokračovala Angela. „Jestli se to, co dělá, dá nazvat řemeslem, tak se v něm dokonale vyzná. Proto –

nezlob se – věřím i tomu, co předpovídá.“

„Přece nemohu věřit takové blbině, že mi mrtvá ženská je něčím nebezpečná,“ namítla jsem nešťastně. „Kdyby byla živá, tak snad, i když nechápu, proč. V životě jsem ji neviděla.“

Angela pokrčila rameny. „A jak si vysvětlíš ty vlasy a tu zašifrovanou zprávu v notách?“

„To není žádná zpráva, ale naivní legrácka, i když se tváří záhadně. Až dostanu skutečnou zprávu, můžu teprve uvažovat, jak s ní naložit.“

„Snad máš pravdu,“ řekla s povzdechem Angela. „Zůstaneme tady nohama na zemi. Neříkalas náhodou, že je tu potřeba uklidit?“

Zasmála jsem se. Angela dovedla hravě vybruslit z každé napjaté situace. „Vzhledem k tomu,“ řekla jsem, „že čekáme pánskou návštěvu, by na to byl nejvyšší čas. Jinak si ten pán pomyslí, že víly jsou pěkná čuňata.“

Na úklid už ale bylo pozdě. Venku se ozvalo známé bublání a na 39

příjezdové cestě se objevil Ralph.

„Porovnej aspoň ty největší krámy,“ zavolala jsem na Angelu. „Já mu půjdu naproti a trochu ho zdržím.“

Zdržet Ralpha bylo snadné. Nastal totiž okamžik, kdy jsme po dlouhé době byli spolu sami a oba jsme té krátké chvilky toužili využít. Když jsme konečně vyšli po schodech nahoru, byl pokoj ve vzorném pořádku. Nedovedla jsem pochopit, jak se to Angele podařilo. Pravděpodobně našlapala všechny věci do skříně. Musím si dát pozor, až ji budu otvírat.

„Ahoj,“ pozdravil Ralph Angelu a začal vybírat kapsy bundy. Pak se obrátil ke mně. „Ty jsi po té sérii z minulého týdne ještě něco fotila?“ zeptal se.

„Ne. Proč?“

„Protože, když jsem se zeptal toho chlapíka v Expresu, proč mi účtuje osmnáct snímků místo šestnácti, tvrdil, že jich tam opravdu bylo osmnáct. Podíval jsem se na aparát a podle počítadla to skutečně souhlasí.“

„To ses ani nepodíval na fotky?“ podivila se Angela.

„Ne. Chtěl jsem, abychom je viděli všichni najednou.“

„Tak to rozbal,“ dorážela jsem netrpělivě, „ať se na tu krásu podíváme.“

Ralph otevřel velkou obálku a podal mi ji. Začala jsem fotky vyrovnávat na stůl. Skoro všechny byly dobře prosvětlené a technicky dokonalé, ale když jsme je dělali, mysleli jsme, že to bude větší legrace. Nějak to nevyšlo. Angela, ležící na dece s horou učení před sebou byla příkladem špatně režírované herečky, přípitek ve vodě byl trapně naaranžovaný, Ralpha, který právě dostával pasáka, nebylo vůbec vidět, protože byl už celý pod vodou – nic, co by trochu slušného fotografa potěšilo.

Fotky v ruce mi pomalu docházely. Odložila jsem na stůl svůj vlastní snímek, na kterém Ralph chodí po rukou a sáhla jsem po dalším. Pohled na něj mi vyrazil dech a stáhl hrdlo. Chtěla jsem hlasitě vykřiknout, ale nešlo to. Lapala jsem bezmocně po dechu a poulila oči.

„Co se ti stalo?“ vykřikl Ralph a vrhl se ke mně. Angela přiskočila z druhé strany. Podívali se na fotku a strnuli.

40

Z obrázku se na nás usmíval a mladá, hezká žena s vlasy rudými jako oheň. Na bílé ploše její blůzky bylo něco napsáno. Celek připomínal pohlednici herečky s vepsaným věnováním.

Přihlédla jsem blíže. To, co jsem považovala za věnování, byl stručný, jasný a krutý vzkaz: Sylvie Lawrenceová, nechci tě v L. A.

Okamžitě odejdi, nebo zemřeš! Frances.

Chvíli se nikdo nezmohl na slovo. Pak mi Ralph vytrhl z ruky fotku, praštil s ní o stůl a rozběsnil se. „Co je to za sprosťárnu? Kde se to tu vzalo? Nevšímej si toho, Sylvie! Až dostanu do rukou toho, kdo si dovolil takovýhle hnusný vtip, tak ho přetrhnu vejpůl!“

Zachytila jsem Angelin pohled. Byl trochu ustrašený a tlumočil: Vidíš, já jsem ti to říkala. Doncasterová nelže. „Toho vtipálka nemusíš dlouho hledat,“ řekla nahlas Ralphovi: „Podepsal se.“

„Co je to vůbec za ženskou?“ rozčiloval se Ralph. „Znáte ji?“

Přinutil a jsem se ke klidu. „Znáš ji taky, aspoň z vyprávění. Dnes jsi o ní poslouchal celé odpoledne. Je to mrtvá. – Frances Barnyardová. Ta, před kterou mě slečna Doncasterová varovala.“

„Když je mrtvá, tak ti nemůže nic udělat,“ řekl Ralph věcně. „Spíš by mě zajímalo, jak se sem ta fotka vůbec dostala. Musel mi ji někdo podstrčit v tom Expresu. Tohle přece nikdo z nás nefotil.“

„Jestli ti ji někdo podstrčil, tak ten obrázek nebude na negativu.

Ale spíš ho tam najdeme. Říkal jsi přece, že je tam o dva záběry víc.“

„Máš pravdu!“ vykřikl Ralph. „To ale znamená, že by tu měla být ještě jedna fotka.“

Sklonila jsem se pod stůl a vytáhla poslední snímek, který mi při úleku vypadl z ruky. Shlukli jsme se nad ním a užasli. Obrázek zachycoval naše dnešní odpoledne.

Doktor Saunders je opřen v křesle, my sedíme naproti němu a napjatě posloucháme. Snímek byl zřejmě pořízen v době, kdy stín zakryl hladinu bazénu a vytvořil tak zrcadlo, v němž se celý výjev odrážel ještě jednou

– vzhůru nohama. Obrázek byl světelně i

kompozičně naprosto dokonalý a vůbec nepotvrzoval doktorovy úvahy o socialistickém realismu. Čišel z něj rodinný mír a pohoda.

Všechno, co jsme zatím nafotili, bylo proti němu pouhé nic.

Bezradně jsme se na sebe podívali.

„Tak tohle taky nikdo z nás nefotil,“ bručel rozpačitě Ralph. „Jak 41

by taky mohl, když jsme tam všichni? Nakonec ještě začnu věřit na zázraky.“

„Jen klidně věř,“ ozvala se Angela. „Nebudeš sám. Fůra lidí na zázraky věří a mají k tomu pádné důvody.“

„K čemu mě to chcete dokopat?“ vyjela jsem rozzlobeně. „Mám snad věřit na tajemné síly? Mám věřit věštbám a laciným pouťovým atrakcím, jakou je ten dětinský text napsaný v notách, nebo tajemná fotografie se zmateným ultimatem?“

„To ultimatum bohužel není zmatené,“ namítal Ralph. „Je naopak velmi srozumitelné a když si odmyslíme ty duchařské nejapnosti, je to jasné vyhrožování. Každý rozumný člověk by se s tím obrátil na policii.“

„Asi nejsem normální člověk,“ řekla jsem suše. „Myslím, že policie v tomhle městě má svých starostí dost. Mají po těch neštěstích vyrabovanou půlku města, nevědí, kde jim hlava stojí –“

„A ty se ze samé slušnosti klidně necháš zabít,“ doplnil podrážděně Ralph.

Chladně jsem na něho pohlédla. „Je ještě jiné řešení, můj milý.

Můžu se odstěhovat a bude pokoj.“

Zpozorovala jsem se skrytou radostí, že náhle zbledl. Chudák Ralph! Asi mě má opravdu moc rád!

42

VI.

Všude kolem byla duha.

Leželi jsme s Ralphem na mé široké posteli a nemohla jsem usnout rozčilením. Zkusila jsem tedy uklidňovací metodu slečny Doncasterové a posunula čas kupředu.

Jak je to dávno, co jsme se tu s Ralphem milovali! Byla to krásná doba mládí, i kdyžto tehdy bylo těžké, protože tohle město stíhalo jedno neštěstí za druhým. Docela v nich zanikla i ta epizoda, jak mě chtěl někdo zabít, napadlo mě a při té vzpomínce jsem se usmála.

Dodnes nevím, proč jsem tenkrát vháněla Ralpha do neřešitelných situací. Čekala jsem od něho pomoc, kterou mi nemohl poskytnout a na policii jsem se obrátit nechtěla. Ostatně zavinil si to sám, protože to nejjednodušší řešení – odstěhovat se z Los Angeles – jsem zavrhla jen kvůli němu. Byla to všechno jeho vina. To on tehdy způsobil, že jsem se do něho zamilovala – a chtěla jsem se mu za to pomstít. Proč jsem se mu vlastně chtěla z lásky mstít? Nebylo by lepší vrátit čas zase zpátky a využít tu chvíli, kdy jsme s Ralphem sami? Jsem už přece docela klidná. Ozvalo se zaklepaní a Ralph se propadl někam do tmy.

„Co je to s tebou, Sylvie?“ řekl hlas za dveřmi.

„Už jdu,“ zavolala jsem, „jen co si vezmu něco na sebe.“

Ozval se hurónský smích. Otevřela jsem oči. Nade mnou se skláněl učitel matematiky. Třída běsnila nadšením. „Ticho!“ zařval pan Wilkins.

„Co je?“ zeptala jsem se nepřítomně.

„Chtěl jsem tě jen upozornit, že hodina matematiky není vhodná na spaní.“

43

Mžourala jsem očima. „Já přece nespím,“ bránila jsem se chabě.

„Ne? Pak mi tedy jistě řekneš, jakou chybu udělala Hernandezová při výpočtu téhle rovnice.“

„Promiňte, pane Wilkinsi, asi jsem opravdu usnula,“ omlouvala jsem se zkroušeně. Cítila jsem, že mi plavou oči a po těle se mi rozlévalo nepříjemné horko.

Zadíval se na mě starostlivě. „Je ti něco?“

„Není mi dobře.“

„Bude nejlepší, když se sebereš a půjdeš domů,“ usoudil pan Wilkins. „Stejně za chvíli končí vyučování. Máš někoho, kdo by tě odvezl? Sama řídit nemůžeš.“

„Odveze mě Angela Tibittová, bydlíme spolu.“

„Dobrá,“ usmál se učitel. „Jdi a pořádně se vylež; ať mi tu neusínáš při hodině. Ahoj.“

„Na shledanou, pane Wilkinsi.“

Vyšla jsem na chodbu a pomalu se loudala k vrátnici. Bylo to místo, kde jsme se s Ralphem a Angelou obvykle setkávali. Chodili jsme totiž každý do jiné mateřské třídy. Společný jsem měla s Angelou jen tělocvik a s Ralphem biologii. Vyučování právě skončilo a chodby se zaplnily. Z dálky už na mě mávala paní Randolphová, ochránkyně naší vrátnice. „Neuteč mi, Sylvie, mám tu pro tebe nějakou poštu.“

Co to může být? pomyslela jsem si. Pokusila jsem zrychlit krok, ale nohám se nechtělo. Paní Randolphová mi podala složený lístek.

Neobratně jsem jej rozložila a přečetla si vzkaz: Sylvie, dnes nebudu doma, nečekej mě. Vyzvedl si mě tu otec a jeli jsme do Fullertonu.

Vrátím se zítra ráno rovnou do školy. Angela.

„Doprčic,“ ulevila jsem si. A zrovna dnes, když je mi tak blbě!

Jak jsme to mohli s Ralphem krásně užít!

„Díky, paní Randolphová,“ řekla jsem chabě.

„Počkej, to není všechno. Ještě tu něco máš,“ zarazila mě vrátná.

„Dnes je o tebe velký zájem,“ švitořila a ukázala za sklo vrátnice, kde ležel malý nákupní sáček s připnutým lístkem. „Sylvia Lawrenceová. Lincolnova střední škola,“ četla jsem na něm. Paní Randolphová mi balíček slavnostně podala, jakoby se sama považovala za dárce.

44

„Co to má být? Jak se to sem dostalo?“

„Přinesl to poslíček z obchodu. Prý to tam pro tebe někdo objednal.“ Usmála se a trochu zlomyslně dodala: „Asi nějaký ctitel.“

Dělaly se mi mžitky před očima. Stále častěji jsem pomrkávala, ale nic to nepomohlo. Posadila jsem se na židli u dveří, pomalu otevřela pytlík a zalovila v něm. Když jsem vytáhla ruku, držela jsem v ní skleněnou dózu se šroubovacím víčkem. Přes boky se jí táhla nápadné barevná etiketa s nápisem Gageovy rybí pokrmy. Něco mi to připomínalo, ale v tu chvíli jsem nevěděla co. Melancholicky jsem otevřela víčko a do nosu mě praštila ostrá vůně rybiček v nálevu.

Udělalo se mi z ní špatně a rychle jsem víčko zase zavřela.

„Co to tu máš?“ ozval se nade mnou užaslý hlas.

Chvíli mi trvalo, než jsem poznala, že patří Ralphovi.

„Je mi hrozně špatně,“ hlesla jsem. „A ty rybičky –“

„Tys je jedla?!“ Skoro vykřikl.

„Ani bych se jich nedotkla. Je mi zle. Pan Wilkins mě poslal domů.“

„To je nápad! Copak můžeš takhle řídit?“

„Řekla jsem mu, že mě odveze Angela.“

„A kde je?“

„Ve Fullertonu. Vrátí se až zítra.“

Ralph se na vteřinu zamyslel a pak řekl něžně. „Pojď, odvezu tě já.“

„Ale já se dnes na motorce neudržím.“

„Máš tu přece dodge, ne? Pojď, dej mi ty své krámy a pokus se vstát, dovedu tě k autu.“

Cestou na parkoviště jsme asi netvořili příliš elegantní dvojici.

Muselo to spíš vypadat, jako když pobuda vleče opilého kamaráda.

Po delším hledání našel Ralph v mé kabelce klíčky od auta a vyjeli jsme. Pálily mě oči a chtělo se mi strašně spát. Jízda a představa rybiček mi zvedala žaludek. Špatně se mi dýchalo. Zamžourala jsem kolem a napadlo mě, že tu něco není v pořádku.

„Hej,“ zamumlala jsem. „Tudy se k nám přece nejezdí.“ Pak jsem z dálky zaslechla Ralpha: „Klidně seď, musím si cestou ještě něco zařídit.“

Znova jsem zavřela oči. Bylo mi všechno jedno. Vnímala jsem 45

jen, že auto několikrát zastavilo. Pokaždé se mi tím ulevilo. Pak jsem cítila, že mě někdo bere do náručí a zaslechla jsem tlumené zvuky piana. Je to dobré, napadlo mě nelogicky. Dokud táta hraje, všechno je v pořádku. Matně jsem si uvědomila, že mě někdo svléká a ukládá do postele. Ucítila jsem odpornou chuť v ústech – a víc nic.

Protřela jsem si oči a posadila se na posteli. První, co jsem si uvědomila, bylo, že jsem úplně nahá. Vedle mě seděl Ralph a upřeně se na mě díval. Přitáhla jsem si deku pod bradu. „Co se to se mnou stalo?“ zeptala jsem se vyjeveně.

„Udělalo se ti špatně a usnula jsi při matice. Poslali tě domů a já jsem tě sem odvezl.“

Postupný jsem si, začala vybavovat dnešní události: Bláznivý sen, pan Wilkins, paní Randolphová, vzkaz od Angely, dóza s rybičkami

–

„Kam jsi dal ty rybičky?“ vyhrkla jsem.

„Á – vidím, že už si vzpomínáš,“ usmál se. „Svěřil jsem je odborníkům. Cestou jsem se zastavil u bráchy v laboratoři a poprosil ho, aby se na to podíval, jestli jsou v pořádku.“

Zamračila jsem se. „Děláš z komára velblouda. Eddy měl asi ohromnou radost, že?“

„Proklel mě do horoucích pekel, ale nakonec slíbil, že se na to podívá.“

„Jsi blázen.“

Zatvářil se vážně. „Snad ano, ale uznej, že jestli tě někdo tak neobvykle vyzve, abys v pondělí jedla ryby a zároveň ti vyhrožuje smrtí, stojí za to se nad tím zamyslet. Je dnes pondělí? Je. Darovala ti nějaká neznámá osoba rybičky? Darovala. Je ta neznámá osoba vrah?

O tom je nutné se přesvědčit.“

Uznávala jsem Ralphovu logiku, ale nechtěla jsem se jen tak vzdát.

„Jak se mohla ta tvá záhadná osoba spolehnout, že ten její rébus v notách vůbec vyluštím?“ namítla jsem.

„Stačilo by, aby věděla, že máš tátu muzikanta a když to nerozluštíš ty, tak že určitě se to hravě podaří jemu. Sám přece řekl, že je to známý starý vtip.“

46

„Jak věděla, že se s tím tátovi svěřím?“

„Počítala s tvou zvědavostí. Pojistila si ji tím, že ti tam přibalila ty vlasy. Kdyby tam nebyly, určitě bys ty noty rovnou vyhodila. Ale takhle – ty vlasy tu hrají nějakou podstatnou úlohu. Vidělas je u té mrtvé ženy, přišly ti v dopise, pak se objevila ta fotka zrzavé Frances

– to je záhada, jak se na ten film dostala.“

„Asi teletapií,“ řekla jsem kousavě. „A to ne jedna, ale hned dvě.

Mimochodem – víš, že je to jediná fotka z celé naší soutěžní série?

Všechny ostatní můžeme zahodit. Já bych ji do soutěže poslala jako jedinou.“

„To přece nejde,“ namítl Ralph. „Vždyť ji nikdo z nás nefotil.

Nebudeme se přece chlubit cizím peřím a k tomu ještě takhle záhadným.“

„Můžeme ji popravdě uvést jako práci neznámého autora. Třeba se někdo dodatečně přihlásí.“

„Budou si myslet, že jsme při tom focení byli úplně opilí, když jsme si ani nevšimli, kdo to zmáčkl,“ namítal.

„To sotva, opilci vypadají na fotkách trochu jinak.“

Chvíli přemýšlel. „No – to by konečně šlo,“ řekl nakonec. „I když pochybuju, že se nám ten fotograf přihlásí.“

„Přihlásí se určitě spíš než ten slavný tvůrce té fotky se zrzkou a ultimátem. Hlavně toho bych ale ráda poznala, protože to bude nejspíš on, kdo se mě chce zbavit za každou cenu. Kdyby ty dnešní rybičky byly otrávené, snad bych opravdu uvěřila –“

„S tím si starosti dělat nemusíš,“ zasmál se Ralph. „Jsou v pořádku.“

„Jak to víš?“

„Eddy mi sem volal, když jsi spala. Řekl jsem mu, že tu budu.

Když jsem se ho ptal, proč do telefonu tak huhňá, řekl mi, že se těmi rybičkami právě cpe. Jsou prý nezávadné, čerstvé a chutné. Zatím jsem se ti s tím nepochlubil, protože bys zase řekla, že dělám paniku úplně zbytečně. Co bys vlastně udělala ty? Klidně bys ty ryby snědla?“

Vzpomněla jsem si na ostrou vůni, když jsem otevřela víko dózy a otřásla jsem se odporem. „Brrr

– ani za nic. Vůbec mi je

nepřipomínej, nebo se mi zase udělá zle.“

47

Rozpačitě vstal a začal přecházet po pokoji. „Je jasné,“ řekl po chvíli, „že se tě někdo pokouší odsud vyštvat. S tím zabitím to snad nemyslí vážně. Kdyby myslel, tak ti do těch ryb nasypal něco, co bys v té výrazné chuti ani nezpozorovala. Chce tě zřejmě jen pořádně vyděsit a přimět tě, aby ses odsud odstěhovala. V tom případě asi bude vědět, že by ses v nouzi mohla zase vrátit k matce do Chicaga.“

To, co říkal, mělo nesporně logiku. Sledovala jsem ho, jak nervózně přechází po pokoji. Zdálo se mi, že chce něco říct, ale nemá k tomu odvahu. Přišlo mi ho náhle líto, jak je bezradný, snaživý, laskavý, milý a hezký. „Poslyš,“ ozval se nakonec váhavě. „Vím, že bych ti měl poradit, aby ses odstěhovala, protože ti tu hrozí nebezpečí, ale nějak se k tomu nemůžu odhodlat. Tebe samotnou to včera už taky napadlo. Myslelas to vážně?“

„Ne,“ řekla jsem tiše. „Odjela bych, kdybych se k tomu rozhodla sama, ale rozhodně ne, když mě k tomu chce někdo přinutit. Vždyť ani nevím, jak bych to vysvětlila tátovi –“

Zarazila jsem se. „Kde je vlastně táta?“

„V Paramountu na noční frekvenci.“

Vyjevila jsem se. „Vždyť jsem ho před chvílí slyšela hrát.“

„To bylo v poledne. Teď je půl osmé.“

Užasle jsem na něho zírala. „To jsem celé odpoledne prospala? Co táta? Neměl o mě strach? Mluvil jsi s ním?“

„Mluvil. Řekl jsem mu, že tě bolí hlava a že sis šla lehnout. Odjel s dobrým pocitem, že kdybys něco potřebovala, Angela se o tebe postará.“

„Angela tu přece není.“

Ralph se provinile usmál. „To jsem mu nějak zapomněl ř íct.“

Skryla jsem obličej pod deku, aby neviděl, jak se šťastně usmívám. „Takže ty ses rozhodl dělat mi pečovatele?“

„Proč ne? Zatím mi to moc práce nedalo.“

„Ani když jsi mě tahal do schodů?“ zasmála jsem se. Náhle jsem se zarazila. „Počkej, teď mi to došlo! Kdo mě svlékl a uložil do postele?“

„Já.“

„Drzoune,“ řekla jsem pohoršené. „Jak sis mohl dovolit tak hanebně využít mé bezbrannosti? Co kdyby přišel táta?“

48

„Jak by mohl? Dokud jsem ho slyšel hrát, bylo všechno v pořádku. Jakmile by přestal, zastlal bych tě třeba i s botama, aby bylo slušnosti učiněno zadost,“ odpověděl se smíchem.

Dívala jsem se na jeho štíhlou postavu, která se jako silueta odrážela na tmavnoucím nebi za oknem. Stále více mi připomínal krásnou antickou sochu.

„Cos mi to dal do pusy za ohavnost, než jsem usnula?“ zeptala jsem se nahlas.

„Prášky proti horečce,“ řekla socha v okně. „Koupil jsem je v lékárně. Pečovatel musí myslet na všechno. Nemá to lehké. Pacient si klidně leží, ale on –?“

Byl krásný k zbláznění.

„A kdo ti řekl, že si pečovatel nesmí lehnout?“ zašeptala jsem a nadzvedla cíp deky.

Silueta v okně se pohnula a chvíli se nedělo nic. Pak jsem náhle ucítila Ralpha vedle sebe a pevně jsem se k němu přitiskla.

Leželi jsme spolu beze slova a chtělo se mi strašně spát. Všude kolem byla duha.

49

VII.

Fronta postupovala rychle. Naložila jsem si na tác svůj oběd, vyfasovala příbory a zamířila k rohovému stolu jídelny, odkud na mě mávali Ralph a Angela. Školní jídelna byla nacpaná.

Po včerejší únavě nezbyla ani památka a měla jsem takovou chuť k jídlu, že bych snad zbaštila i ty naložené rybičky. Neodolala jsem a už cestou jsem začala uždibovat z talíře.

„Ahoj,“ pozdravila jsem s plnou pusou. „Jste hodní, že jste mi drželi místo.“ Ralph se na mě zadíval úsměvným, spikleneckým pohledem. Raději jsem uhnula očima a obrátila se na Angelu. „Tak co? Jaké to bylo doma?“

Usmála se. „Docela fajn. Naši už brzy dají ten barák dohromady a konečně se mě zbavíš. Jen je škoda, že asi budu muset změnit školu.

Jezdit denně z Fullertonu do Pasadeny se nevyplatí.“

Představa, že ztratím svou nejlepší kamarádku, se mi vůbec nelíbí.

Stýskalo se mi po ní.

„A co ty?“ pokračovala Angela. „Slyšela jsem, žes měla včera perný den.“ Ukázalo se, že toho o včerejšku ví snad víc než já. Ralph jí už zřejmě podal referát. Doufala jsem jen, že toho aspoň polovinu zcenzuroval.

Mávla rukou. „To nic. Žádná tragédie. Prostě se mi udělalo blbě.“

Abych přivedla řeč jinam, zeptala jsem se: „Viděl někdo z vás noviny? Něco nového o Little Rock Canyonu?“

Ralph zavrtěl hlavou. „Nic. Je tam jen ta tátova výzva. Novináři už asi zjistili, že z toho žádnou senzaci nevytřískají.“

„Hm – když už se mluví o senzacích, přihlásil jsi ráno ten náš záhadný snímek do soutěže?“

50

„Samozřejmě. Měl jsem s tím trochu potíže, protože ředitelka mi ho bez udání autora nechtěla přijmout, ale nakonec jsem ji přemluvil.

Vezme ho prý jen proto, že dobrých snímků se sešlo málo. Teď po obědě se ty obrázky budou instalovat v aule a v sedm večer bude slavnostní vyhlášení vítězů.“

„Kdo to bude dělat?“ zeptala se Angela.

„Všichni účastníci si naaranžují své obrázky sami. Jinak by se to ani nestihlo, protože od šesti už je výstava veřejně přístupná.“

„A jak jsi vůbec ten náš obrázek nazval?“

„Rady do života,“ řekl Ralph hrdě a ani se nezačervenal.

Vyprskla jsem smíchy a Ralph se na mě trochu vyjeveně podíval.

„Hlavně, aby nám teď někdo poradil, kde máme pro ten obrázek najít autora,“ řekla jsem, abych to nějak zamluvila.

Od dveří se k nám hnala paní Randolphová. „Sylvie,“ volala na mě. „Máš na vrátnici telefon.“ Vstala jsem od stolu a spěchala za ní.

„Kdo je to? Táta?“ vyzvídala jsem cestou.

„Nevím,“ funěla paní Randolphová. „Nikdo se jménem neohlásil.

Vlastně – si ani nevzpomínám, jestli to byl chlap nebo ženská.“

Doběhla jsem do vrátnice a vzala sluchátko, položené na stole.

„Sylvie Lawrenceová,“ ohlásila jsem se udýchaně. Chvíli bylo ticho.

Pak se ozvalo známé cvaknutí a spojení bylo přerušeno. Třepala jsem sluchátkem, ale nic se nedělo. Otráveně jsem zavěsila. „Promiňte, paní Randolphová,“ omlouvala jsem se vrátné. „Nějaký idiot si z nás obou udělal dobrý den.“

„Měla by sis dát pozor, s kým se kamarádíš, děvče. Na takovéhle vtipy tu nejsem zvyklá. Honím tě tu jako blázen –“ Nedokončila a zaujala pózu uražené důstojnosti.

Vrátila jsem se do jídelny. Ralph s Angelou zatím už vstali od stolu a odnášeli nádobí.

„Tak co?“ vyzvídala Angela. „Kdo to po tobě tak zatoužil, že ti musel volat do školy?“

Mávla jsem rukou. „Asi nikdo,“ odpověděla jsem otráveně. „Když jsem se ohlásila, zavěsil.“

„Nějaký blbý fór,“ řekl Ralph. „Vykašli se na to. Půjdeme se raději podívat do auly, jestli už někdo začal věšet fotky.“

Prošli jsme dlouhou chodbou z jednoho konce školy na druhý.

51

Školní jídelna a aula byly dvě největší místnosti a zakončovaly protilehlá křídla budovy.

V aule už bylo rušno. Dvě party po deseti lidech pobíhaly po místnosti a stavěly stojany, na které zavěšovaly velké polystyrénové panely. Na ty pak další skupinky aranžovaly soutěžní fotky, prozatímně uložené na stolech. V rohu u vchodu seděla u stolku Alice Bealeová ze čtvrtého ročníku a vyťukávala na počítačové tiskárně lístky , s e jmény soutěžících a názvy fotografií. Vzhledem k volným pravidlům se tu sešlo poměrně dost různých snímků.

Soutěžilo se ve dvou kategoriích, zahrnutých pod názvy „Veřejný život“ a „Rodina a soukromí“. Do té druhé patřil i náš obrázek u bazénu, který Ralph tak geniálně nazval „Rady do života“. Soutěžili jednotlivci i skupiny. Byly tu sólové snímky, i seriály. Nejvíce byl zastoupen „Veřejný život“. Tahle kategorie zabíjela hned dvě mouchy jednou ranou. Za prvé nemusel autor vytahovat na veřejnost své soukromí, za druhé mu poskytovala senzační náměty.

Jako skupina, která vystavovala jediný snímek, jsme moc práce s instalací neměli. Rozhodli jsme se proto, že pomůžeme ostatním.

Připojili jsme se k Freddymu Binnsovi, který vystavoval rozsáhlý seriál „Oheň“. Týkal se samozřejmě nedávných požárů ve městě, tak jako mnoho dalších. Freddy s Ralphem připichovali v rozích fotografie na panel, já jsem je odebírala od Angely, která je na stole párovala s popiskami. Za chvíli jsme se sehráli a práce nám šla rychle od ruky. „To nám to jde, co?“ zalibovala jsem si a natáhla jsem se k Angele pro další snímek. Ruka zůstala prázdná. Rychle jsem se ohlédla. Angela seděla s hlavou na rukou složených na desce stolu a prudce potrhávala rameny.

„Co se ti, proboha, stalo?“ vykřikli jsme skoro současně a vrhli se k ní. Pomalu zvedla uslzené oči. „To nic. Nevšímejte si toho. Já jen –

“

„Je ti něco?“ naléhal Freddy.

Osušila si oči a ukázala na fotku na stole. „Já jen – tohle je náš dům,“ zavzlykala a znova se rozplakala. Stáli jsme tu bezradně a nevěděli, co si počít. Bylo mi jasné, že má-li se o ni někdo postarat, jsem to teď především já.

„Pojď,“ vzala jsem ji za ruku. „Dáš si v jídelně kafe a cestou se 52

můžeme zastavit v umývárně.“

Vstala a poslušně šla za mnou. Za chvíli jsme už seděly u stolu a popíjely jsme ohavnou žbrundu, kterou místní automat hrdě nazýval kávou.

„Jsem asi hysterka,“ omlouvala se Angela, „ale když člověk najednou vidí ty trosky, které byly jeho domov –“

„Chápu, jak ti je,“ řekla jsem konejšivě. „Byla to od nás pitomost, jít instalovat právě takovýhle seriál. Půjdeme teď raději k někomu, kdo dělá ‚Rodinu‘.“

Zamyslela se. „Už jsem pochopila, co jsi myslela tím, žít normálně. Lidem se tragédie nemají připomínat tak brzy. Stráví je jen odstupem času.“

„To mi něco připomíná. Myslíš tu metodu slečny Doncasterové?

Taky ti ji poradila?“

„Taky. Párkrát jsem to zkusila a opravdu to funguje. Jenže teď mě ten obrázek nějak zaskočil. Nedovedu na počkání moudře zestárnout.“

„Myslím, že moudře člověk nezestárne nikdy. Obvykle zestárne do blba.“

Zasmála se. „Už je to dobré,“ řekla a chystala se i k odchodu.

Zvedla jsem se také a obě jsme se pomalu vracely do auly.

Tam už zatím práce značně pokročila. Všechno bylo

nainstalováno, Alice Bealeová skládala svůj počítač a jen několik obětavců odstraňovalo přebytečné stoly a vytíralo podlahu. Byl ostatně nejvyšší čas, protože první návštěvníci se už shlukovali před vchodem. Ralph na nás netrpělivě čekal a očividně si oddechl, když viděl, že je Angela zase v pořádku. Sotva poslední uklízeči opustili sál, otevřely se dveře a vstoupila ředitelka školy paní Proustová s několika porotci, kteří se ihned ujali své práce. Postupovali ve skupince od jednoho panelu k druhému a dělali si poznámky. My autoři jsme se shromáždili na opačné straně sálu, abychom je nerušili. Z dlouhé chvíle jsem si začala prohlížet vystavené obrázky v oddělení „Rodina“. Bylo až dojemné, kolik trapností se dá do toho tématu směstnat. Šťastní rodiče, obklopení dětmi, hry batolat na pískovišti, přiblblé grimasy žertovných strýčků, dědečkové skotačící na trávníku. Obvyklou rekvizitou bylo také domácí zvíře: Otec se 53

psem, děti se psem, teta Claire s papouškem, sestra Mary s kočkou, strýc Anthony z matčiny strany s morčetem. Jiní si zase pod pojmem rodina vybavili dům. Bylo neuvěřitelné, kolik se tu sešlo rodinných domů. Byly tu panely, které vypadaly spíše jako vývěsky agentů s nemovitostmi. Všechno tu potvrzovalo staré pravidlo, že méně by bylo více. Začala jsem skoro litovat, že jsme nedali do soutěže celou naši sérii. Určitě by docela slušně obstála.

Pak jsem náhle v té změti domů zahlédla něco povědomého a přistoupila jsem blíž k panelu. První, co mi padlo do oka, byla nahá žena na dece uprostřed trávníku. Teprve po bližším přihlédnutí jsem zjistila, že má plavky v barvě opáleného těla. Trávník obklopovalo stromoví, z něhož vykukoval solidní dům. Celou dolní čtvrtinu snímku překrývala vysoká, masivní zeď s pevnou železnou bránou.

Zbytek vytvářel už pouze rámec rozostřených větví a travin v popředí. Byl to dům slečny Doncasterové a ta žena na dece byla nepochybně ona sama. Rychle jsem se otočila, abych zavolala své přátele, ale zjistila jsem, že stojí oba přímo za mnou. Zdálo se mi dokonce, že Angela už vysvětlila Ralphovi, o jaký dům jde.

„Kdo že to fotil?“ zeptal se Ralph tise. „Joe Firkin? Toho znám.

Počkej chvíli, já se ho na to zeptám.“ Protlačil se hloučkem, který nás obklopoval a zmizel. Pak jsme ho zahlédly, jak se baví s nějakým klukem s vlasy na ježka.

„Co tomu říkáš?“ obrátila jsem se na Angelu,

„Je to důkaz, že ani sebelíp chráněné soukromí si není jisté před vetřelci. Jen počkej, co budou říkat chlapi, kteří to tam znají. Je jich prý ve městě dost.“

„Hlavně co budou říkat jejich ctihodné manželky,“ dodala jsem škodolibě. Ralph se vrátil. Usmíval se a pobaveně potřásal hlavou.

„Tak už je to jasné,“ oznámil spokojeně. „Joe ještě s jedním kámošem trénuje na motorkách terénní jízdy a doslechl se, že nejlepší terén je na to v Little Rock Canyonu. Jel tam a když vyjel až na konec silnice, uviděl dům jako pevnost. Byl zvědavý, proto vylezl na takovou vyšší skálu u poslední zatáčky. Scenérie se mu zalíbila a pořídil si obrázek –“

„Takhle ti to řekl?“ zeptala jsem se s úsměvem.

„Celkem ano, až na ten konec,“ smál se Ralph.

54

„A jak to tedy řekl doslova?“

„Válela se tam nějaká nahá baba, tak jsem to zmáčknul.“

„To už vypadá líp.“

Sál se zatím naplnil obecenstvem. Mezi lidmi u vchodu jsem dokonce zahlédla tátu, který se zřejmě dobře bavil s doktorem Saundersem. Potěšilo mě to. Nečekala jsem, že přijde.

Právě jsme se chystali, že se k nim připojíme, když na pódium vystoupila paní Proustová provázená čtyřčlennou porotou.

Sál se utišil.

„Dámy a pánové, vážení přátelé,“ ujala se řeči ředitelka. „Jako každý rok otevíráme i letos naši soutěžní výstavu fotografií. O vítězi tentokráte rozhodla porota, kterou bych vám ráda představila. Je to pan George Collins, fotograf poledníku Midday City Observer, pan Sidney Lewitt, profesor estetiky, paní Edna Barrowová, akademická malířka a pan Lawrence Maxwell, reklamní návrhář.“

Představování trvalo dosti dlouho, protože obecenstvo věnovalo každému jmenovanému bouřlivý potlesk, ačkoli je nikdo neznal.

Netrpělivě jsem se rozhlížela po sále.

„Tato porota,“ pokračovala paní Proustová, „určila dnes odpoledne vítěze v kategorii Veřejný život, v kategorii ‚Rodina‘ a autora nejlepšího snímku celé této výstavy. Dovolte mi, abych vás nyní seznámila s výsledky jejího rozhodnutí.“ V sále zašumělo a ředitelka převzala od porotců list papíru.

„V kategorii jedna,“ četla, „vítězí skupina Binns, Donovan a Wolfsonová se seriálem ‚Oheň‘.“

Obecenstvo zabouřilo potleskem a pískotem. Trojice vítězů vkráčela na pódium, přijala blahopřání poroty a převzala cenu –

fotopublikaci.

Ředitelka zjednala klid a pokračovala.

„V kategorii dvě zvítězil Joe Firkin snímkem ‚Můj dům, můj hrad‘, přestože jeho námět plně neodpovídá danému tématu.“

Obecenstvo se znova rozjásalo a šťastný Firkin si odnášel Velké režiséry Hollywoodu dvacátých let. Kolem té fotky bude určitě plno řečí, pomyslela jsem si prorocky. Podle reakce diváků zná slečnu Doncasterovou, zřejmě víc lidí, než jsem tušila. Skoro jsem ji začala litovat. Z úvah mě vytrhl slavnostní ředitelčin hlas. „Nyní mi 55

dovolte, abych – vyhlásila hlavního vítěze soutěže. Za nejlepší fotografii této výstavy byl prohlášen snímek ‚Rady do života‘, přihlášený skupinou Lawrenceová – Saunders – Tibittová s údajem, že autor je neznámý. To by prakticky znamenalo, že by byl snímek přijat mimo soutěž a nemohl by být oceněn. Naštěstí se nám jeho autor ještě včas přihlásil sám. Je jím paní Beatrice Saundersová, matka studenta Ralpha Saunderse. Prosím ji, aby se dostavila na pódium k převzetí hlavní ceny.“ Sál zabouřil nadšením, pískotem, potleskem a voláním. Naše tvůrčí trojice strnula úžasem. Chvíli jsme se bezradně dívali jeden na druhého a pak jsme se všichni hlasitě rozchechtali, protože nám najednou došlo, jak ten obrázek vznikl.

„Nevěděla jsem, že má tvá maminka takový smysl pro humor,“

řekla jsem Ralphovi se smíchem.

„Asi nemohla odolat,“ kuckal se Ralph. „Sešla dolů do obýváku, a když uviděla na otevřeném okně aparát, tak nám tu naši idylku u bazénu vyfotila. Podle úhlu záběru bych soudil, že přitom stála někde uprostřed pokoje.“

„Jak to, že jsme si jí nevšimli?“ divila se Angela.

„Jen se na ten obrázek podívej,“ ukázal Ralph na panel. „Všichni visíme očima na tátovi. Kdybychom takhle opravdu poslouchali rady do života, měli by z nás všichni radost.“

Obecenstvo začalo provolávat slávu. Paní Saundersová tiskla na pódiu ruce ředitelce i porotcům, ukláněla se do všech koutů sálu a trochu vyděšeně hleděla na hlavní cenu, kterou měla převzít. Byl to ohromný tříposchoďový dort, trůnící na vozíku, tlačeném dvěma studentkami.

„Vidím,“ zasmál se Ralph, „že se nám teď trochu osvěží náš hamburgerový jídelníček. Tohle nesníme ani za měsíc. Pojďme s tím mámě pomoct a pořádně jí poblahopřát.“

Protlačili jsme se k pódiu. Paní Saundersová nás zahlédla a zdálo se, že se jí trochu ulevilo. Zřejmě si už toužebně přála své veřejné vystoupení ukončit. Ralph se jí ujal a dovedl ji k otci. Já s Angelou jsme si vzaly na starost dopravu dortu ze sálu do auta. Zabral skoro celé zadní sedadlo. Oslavenkyně se musela spokojit s místem vedle řidiče, svého manžela.

„Co tě to napadlo, mami?“ zeptal se Ralph. „Takhle nám zamotat 56

hlavu!“

„To nebyl můj nápad,“ usmála se paní Saundersová. „Je to starý školní vtip. Nechtěla jsem se samozřejmě vůbec přihlásit, ale když mi Edna řekla, že obrázek bez autora nemůže zařadit do soutěže, tak jsem jí to vyklopila.“

„Edna?“

„Vaše ředitelka. Byly jsme kdysi spolužačky, tak jsme si před zahájením trochu povídaly.“

„A ona ti to věřila?“

„Musela. My jsme totiž takový fór samy jednou společně provedly.“

„Povídej, mami,“ žadonil Ralph.

„Umluvily jsme si, že si uděláme dámskou jízdu a budeme se opalovat bez plavek. Chodily jsme tenkrát do čtvrtého ročníku.

Vybraly jsme si takové tiché opuštěné místo u vody – vzpomínám si, že to bylo na Morrisově nádrži v Gabriel Canyonu – ale sotva jsme se tam uvelebily, přišel k nám takový protivný patron v širokém klobouku s lennonovskými brejličkami proti slunci, foťákem a rybářským náčiním. Rozložil si vedle nás deku a natáhl se na ni.

Bylo po opalování. Teprve za dvě hodiny, když už slunce nestálo za nic, se zvedl, sebral udice a zmizel někde za skálou.

Mrkly jsme s Ednou na sebe a hned nám bylo jasné, co uděláme.

Střihly jsme si a los vyšel na Ednu. Rychle si stáhla plavky, nasadila si široký klobouk a brejličky a já jsem ji v několika svůdných pozicích vyblejskla. Pak jsme vrátily všechny věci zpátky na deku a rychle vyklidily pole. Byl to dost surový vtip.“

„Proč surový?“ vyjevil se Ralph. „Ten chlap tím jen získal pár snímků vnadné dívky. To se mu přece muselo líbit.“

„Jemu možná ano, ale určitě se našel někdo, komu se to nelíbilo,“

řekla paní Saundersová trochu provinile. „Podle prstýnku byl ten pán ženatý a moc klidu do domácnosti mu to asi nepřineslo. Je to typická ukázka špatného vtipu z mladické nerozvážnosti.“ To, co paní Saundersová dodala, tak silně kontrastovalo s tím, co jsme před tím slyšeli, že jsem nevěděla, jak se mám tvářit. Dokonce jsem si musela přiznat, že představa naší ředitelky v roli svůdně, vyzývavé holky mě trochu šokovala. I když jsme si z ní často dělali psinu, brali jsme ji 57

jako autoritu, která zároveň dávala pocit jistoty. A teď najednou tohle! Kdybychom to udělaly my s Angelou –

Ještě dlouho potom, co jsme se se Saundersovými rozloučili, mi to vrtalo hlavou. Co vlastně od dospělých chceme? Mají být blázniví jako my? Určitě ne, ale tím je vlastně zároveň vylučujeme z mladé společnosti. Nemají to lehké. Když jsou blázni, jsou nám směšní, protože na to podle nás už nemají právo. Když jsou vážní, máme dojem, že nám nerozumějí.

„Co je ti? Nějak ses zamyslela,“ vyrušil mě Ralphův hlas. Stáli jsme teď všichni na parkovišti před aulou, odkud odcházeli poslední návštěvníci.

„Štvou mě rodiče. Vždycky když si s něčím lámeme hlavu, řeknou nám, že je to starý školní vtip. Jsme tak blbí? Jsou oni chytřejší než my?“

„Chytřejší asi sotva, jen toho víc zažili,“ odpověděla Angela. „To, co my teď prožíváme, mají už za sebou a dívají se na tu dobu s přehledem. Dnes mají zase jiné problémy, ale čím jsou starší, tím mají větší nadhled.“

„Vidím, že jsi vzorná žákyně slečny Doncasterové,“ řekla jsem trochu posměšně. „Když chceš mít nadhled, posuň čas kupředu.“

„A nepomáhá to snad?“

„To ano,“ připustila jsem. „Ale kam bude posunovat čas třeba takový osmdesátník? Neříkej mi, že v takovém věku už žádné problémy nemá.“

„Posune ho za hranice tohohle světa,“ řekla Angela vážně.

„Slečna Doncasterová to udělala už v pětadvaceti a přestala mít s životem problémy.“

„To není život, ale poustevničení.“

„Ráda bych viděla poustevníka, který se stýká s tolika lidmi jako ona.“

„Co z toho má?“

„Jsou jí vděční za pomoc v nouzi.“

„Připouštím, že mnoha lidem pomáhá. Ale já nevěřím na šamanství, záhadné jevy a tajemné síly. Všechno se dá vysvětlit logikou.“

Dlouze se na mě zadívala. „Jo?“ ušklíbla se. „Tak mi laskavě 58

logicky vysvětli, jak se ti dostal do aparátu obrázek té zrzky.“

59

VIII.

Nepřeji slečně Higbyové nic zlého. Bylo mi líto, že leží s chřipkou v posteli, ale ty dvě hodiny tělocviku, které nám kvůli tomu odpadly, se mi skvěle hodily k lenošení. Mohla jsem sice s Angelou už dávno odjet domů, ale rozumělo se jaksi samo sebou, že tu počkáme na Ralpha. Protahovala jsem se blaženě na lavičce před tělocvičnou a pozorovala přes hřiště školu. Zdála se mi opuštěná. Byla jsem zvyklá na věčný pohyb, ruch a šum hlasů a teď tu bylo mrtvo. Jedinou známkou života byl zahradník pan Gonzales, kropící trávníky a nějaký kluk na kole, který dojel ke škole, vešel dovnitř a hned zase odjel. To bylo všechno. Pak se otevřely dveře, vyšla z nich Angela a loudala se přes hřiště ke mně. Nevypadala moc vesele a bylo mi jasné, že není ve své kůži. Šla si do školy zatelefonovat otci a zřejmě nepřinášela potěšující zvěsti.

„Tak co?“ vyzvídala jsem. „Mluvila jsi s tátou?“

Přikývla. „Jo. Ve Fullertonu už to dokončují a příští týden se stěhuju. Už se mě konečně zbavíš.“

„Co šílíš?“ řekla jsem trochu podrážděně. „Copak se tě chci zbavit?“

Přeslechla to.

„Se vším se tu musím rozloučit,“ povzdechla si nešťastně. „Táta mi už našel novou školu. Ještě tenhle týden budu tady a pak –

sbohem. Ale asi to tak bude lepší,“ dodala nakonec. „Pro tebe, pro mě – i pro Ralpha.“

„Co s tím má co dělat Ralph?“ vyjevila jsem se.

Podívala se na mě, jako bych spadla z měsíce. „Svatá prostoto?“

vydechla nevěřícně. „Ještě ti pořád nic nedošlo? To se nenašel žádný 60

dobrodinec, který by ti donesl, jak to s námi třemi vypadá?“

„Co mi měl donést?“ zeptala jsem se nechápavě.

„No přece to, že než jsi přišla na školu, chodila jsem s Ralphem já.“

Zatmělo se mi před očima. „Jak dlouho jste spolu chodili?“ hlesla jsem.

„Něco přes rok. Myslela jsem, že si rozumíme, ale pak to nějak přestalo fungovat. Chtěla jsem na něj zapomenout, ale copak to jde, když bydlím právě u tebe a musím ho denně vidět? Chápu, že o tom nemáš ponětí, že to se mnou myslíš dobře a pomáháš mi v nouzi, ale víš, co to je, bydlet u nejlepší kamarádky, která ti přebrala kluka a navíc o tom ještě ani neví?“

„Mlč, prosím tě!“

Angela se nedala zastavit. „To ti ušlo, že nám ve škole za zády říkají Nejsvětější trojice a nám dvěma Ralphovy víly? V tomhle trojúhelníku se strašně těžko žije. Ralphovi asi taky. Miluje tebe, ale je natolik slušný, že mě nechce odsouvat na vedlejší kolej. Musí to být pro něho svízel, když nás pořád vidí spolu a nemůže se ani k jedné chovat tak, jak by chtěl.“

Nikdy bych nevěřila, že se větrné zámky bortí tak rychle. V

jediném okamžiku jsem ztratila víru v Angelino přátelství, Ralphovu lásku a svou vlastní cenu. Nevěděla jsem, jestli mám Ralpha s Angelou litovat, nebo je zaškrtit a litovat sama sebe. Cítila jsem se podvedená, jako by se ti dva proti mně spikli. Byli to oni, kteří něco společně věděli, kdežto já ne! Vyřadili mě ze svého tajemství!

Společné tajemství! Jak jsem na ně věřila! Všechno, co jsme s Ralphem prožívali, jsem si pečlivě schovávala jako poklad, ke kterému nikdo nemá přístup – jen my dva. A teď najednou přijde tahle zmije a dá mi na vědomí, že má takový poklad taky a – možná ještě větší a krásnější. Za rok se toho dá zažít! Otřásla jsem se odporem a cítila jsem, že mi po tváři stékají slzy ponížení. Jak se teď mám k Angele chovat? A jak k Ralphovi?

„Proč jste mi to ani jeden neřekli?“ vzlykla jsem. „Proč ze mě děláte křena?!“

„Myslela jsem samozřejmě, že to víš. A pak – člověk si nerad připomíná vlastní debakl.“

61

„Jakýpak debakl?“ rozčilila jsem se. „Vždyť jsi ho měla!“

„Jestli myslíš Ralpha, tak toho jsem měla. Někdy až moc často.

Jenomže měla je minulý čas. Už ho nemám. Přišel někdo úspěšnější a přebral mi ho. Teď ho máš ty. Nevyšiluj a laskavě si uvědom, že ta poražená jsem já. Brzo ti se vší slávou vyklidím pole.“

Brečela jsem vzteky. „Stejně mě Ralph podvedl. Myslela jsem –“

„Já vím,“ přerušila mě Angela přísně. „Myslela sis, že nemůže milovat nikoho jiného na světě než tebe. Jsi naivní. Vadí ti, že jsi přišla na řadu až po mně? Kde ale najdeš kluka, který před tebou nikoho neměl? Já jsem taky asi nebyla Ralphova první a jediná.

Nevím, čím sis ho získala, ale podle toho, jak se k němu někdy chováš, bych se vůbec nedivila, kdyby utekl i tobě. Víš, jak z tebe musí být nešťastný?“

Vyvalila jsem oči a rázem jsem zapomněla na vztek. „Já že se k němu špatně chovám? Co tím myslíš?“

„Když se o tebe stará, tak to neoceníš. Když jsi v nebezpečí a on má o tebe strach, zesměšňuješ ho. Když ti z lásky nahrává na smeč, abys zazářila, bereš to jako samozřejmost. I to, že tě miluje, bereš úplně samozřejmě.“

Seděla jsem a rozmazávala si slzy po tvářích.

„A jak vůbec víš, že mě miluje? Co pro mě tak ohromného udělal?“ řekla jsem nerudně.

„Nic, co by bylo vidět. Ale stejně jednu neuvěřitelnou věc udělal.“

„Jakou?“

Smutně se usmála. „Půjčil ti motorku. Je to jeho pýcha a chrání si, ji jako oko v hlavě. Nikomu na ni nenechá ani sáhnout, natož aby někomu dovolil ji řídit! Mně takovou poctu neudělal nikdy, i když jsem ho o to několikrát prosila. Víš, kolik ho to muselo stát přemáhání, než ti ji půjčil? Asi tě to vůbec nenapadlo. Bralas to jako samozřejmost.“

Seděla jsem zaraženě. Je vůbec možné podle takové prkotiny měřit lásku? Vždyť je to směšné! Pak jsem se ale vžila do obrácené role. Kdyby mi Ralph odmítal půjčit mašinu a pak ji bez řečí předal Angele, brala bych to jako zradu, ničemnost a nevěru. Jak je všechno relativní! Otřela jsem si zbytky slz. Vztek i lítost přešla, zbývala jen naprostá bezradnost.

62

„Co s tím budeme dělat?“

„Teď už to přece není problém,“ řekla Angela skoro vesele. „Já odtud odejdu a vy si už s Ralphem nějak poradíte. Hlavně si teď zajdi do školy pořádně se umýt. Nevypadáš vůbec jako Ralphova víla, spíš jako divoženka.“

Nevěděla jsem, koho z nás mám litovat víc. Beze slova jsem vstala a kráčela přes hřiště ke škole. Pohled do zrcátka mě ujistil, že to Angela s tou divoženkou nijak nepřeháněla.

Chtěla jsem co nejrychleji proklouznout kolem vrátnice, abych nevystavovala na obdiv svůj zjev, ale nepodařilo se mi to. „Hej, Sylvie!“ ozval se protivný hlas paní Randolphová „Pojď sem. Už tu máš zase nějaký balíček.“ Přes slzy v očích jsem viděla, jak mi vrátná přichází naproti a podává mi povědomý sáček se známou adresou.

„Řekni tomu ctiteli, co ti tohle posílá, aby toho laskavě nechal,“

poradila mi nevrle. „Do přihrádky s poštou se to nevejde a já tu nechci mít sklad potravin. Když něco chceš, jdi si to koupit sama.“

Zamyslela se a pak dodala zcela nelogicky: „Je to ostatně i proti předpisům.“

Důra jedna důležitá! ulevila jsem si v duchu. S takovými to škola vyhraje! Ale byla jsem tak zpitomělá, že jsem nahlas řekla: „Já to zařídím, paní Randolphová. Děkuju.“ Co jsem kde chtěla zařídit, jsem ovšem nevěděla. Zdálo se mi, že všechno náhle ztratilo svůj obvyklý normální smysl. S kabelou a s balíčkem v ruce jsem co nejrychleji prchla do ústraní umývárny. Zatím jsem se ještě držela.

Teprve když jsem vylovila ze sáčku skleněnou dózu s rybičkami otevřela víko a vdechla známou vůni, přepadl mě nápor hysterického pláče, v němž se utápěla má láska, přátelství, sebeúcta a zdravý rozum.

„Okamžitě jedeme k bráchovi,“ rozhodl Ralph.

Měla jsem sto chutí ho sarkasticky odpálit, ale pak jsem to vzdala.

Od chvíle, kdy se naše trojka sešla po škole na parkovišti, bylo mezi námi napětí. Ralph už zřejmě věděl, co mi Angela prozradila a cítil se trapně, stejně jako já a ona. Chodili jsme jeden kolem druhého jako okolo horké kaše a nevěděli jsme, jak se k sobě máme chovat, 63

abychom si navzájem neublížili. V téhle situaci byla má láhev s rybičkami skoro vítaná, protože vytvářela pole dohadů a problémů, na které jsme se mohli upnout. Jestli se Ralph rozhodl, že dá rybičky přezkoumat, ať je po jeho. Neměla jsem svou obvyklou jistotu, abych mu odporovala, i když se ve mně všechno bouřilo. Je to ostatně jediné možné řešení, usoudila jsem nakonec. Lepší nimrat se v rybičkách, než sami v sobě.

„Bude nejsnazší, když pojedete v dodgi za mnou,“ řekl Ralph. „Já vás na mašině povedu.“

Poslušně jsem nasedly do vozu a vyjely.

Ralph před námi.

Brzy jsme se octly v části města, kterou jsem skoro vůbec neznala.

Tudy jsme s Ralphem už asi jeli předevčírem, napadlo mě a píchlo mě u srdce.

Uprostřed živé třídy zablikal doprava a odbočil na příjezdovou cestu k velké budově, obklopené malým parčíkem. První mou reakcí bylo vykašlat se na něho a jet dál, ale netroufala jsem si. Zabočila jsem za ním. Ralph zatím slezl z motorky, prohodil několik slov s vrátným ve skleněném vestibulu a mával na nás, abychom šly za ním. Vyjeli jsme výtahem do sedmého patra a zastavili se před dveřmi s tabulkou: Institut pro zkoumání potravin. Laboratoř. Dr.

Edward Saunders, Theodore Skypack. Ralph na ně zaklepal, ozval se bzučák a vstoupili jsme do nevelké místnosti, která byla záhadným křížencem kanceláře a skladiště. Řada stolů s počítači, kolem stěn vysoké regály, nacpané množstvím nejrůznějších druhů potravin.

Přes úzkostlivý pořádek a čistotu působil celek dost neladně.

Uprostřed té krásy seděl u stolu mladý muž v bílém plášti a jeho oči za zlatými brýlemi na nás trochu roztržitě civěly.

„Ahoj, Eddie,“ řekl Ralph. „Přinesl jsem ti další kšeft.“

„To mám ohromnou radost,“ řekl bratr suše. „Nevím, kam dřív, a ty mi sem taháš pitomosti. Co je to tentokrát? Zase rybičky?“

Ralph přikývl a obrátil se ke mně. „Dej mi je, Sylvie, prosím tě.“

Chtělo se mi hodit mu je na hlavu, ale přemohla jsem se a obřadně jsem mu předala dózu.

„Proč si vůbec myslíš, že ty ryby nejsou v pořádku?“ zeptal se Eddy. „Posledně byly výborné a moc jsme si na nich s Teddym 64

pochutnali. Abys věděl, snědli jsme ti je za trest, že nás takhle otravuješ.“

Ralph váhal s odpovědí a upíral na mě nešťastný pohled, jakoby ode mě čekal pomoc.

„Rád si tyhle rybičky kupuju,“ řekl nakonec. „Jenže jsem slyšel, že se pár lidem po nich udělalo špatně.“

„Mám to brát jako hlášení?“ zpozorněl Eddy.

„Vůbec ne,“ ujistil ho kvapně Ralph. „Jen mě to osobně zajímá.

Rád vím, co jím.“

Eddy zakroutil pochybovačně hlavou. „No dobrá, ať má tedy tvá duše pokoj –“ Stiskl na stole tlačítko a za chvíli se v postranních dveřích, označených tabulkou „Laboratoř“, objevila hlava pihovatého mladíka. „Přišly nám další pochoutky, Tedde,“ oznámil mu Eddy. „Než si na nich pochutnáme, přezkoušej je. Nech všechno ležet a udělej to hned.“

„Ano, pane Saundersi,“ zazubil se mládenec a zmizel s dózou ve dveřích. Eddy se obrátil k bratrovi.

„A teď, když jsem ti vyhověl,“ řekl nerudně, „dovol, abych ti vynadal. Jak si to vůbec představuješ, takhle zdržovat laboranta?

Představ si, jak by to tu vypadalo, kdyby mi sem lezla každá bába, která si na trhu koupí něco k jídlu? Jestli jsi dobře slyšel, že se po těch rybičkách udělalo někomu špatně, tak proč sis je vůbec kupoval? Máš rozum?“

„Promiň brácho,“ omlouval se rozpačitě Ralph. „Netušil jsem, že tě to tak vytočí.“

„Takováhle pitomost vlastní krve by vytočila i mrtvého!“

Tiše jsem seděla a hryzalo mě svědomí. Poprvé mě napadlo, že Ralph hraje pitomce kvůli mně, že má o mě strach, chce mě ochránit a zároveň nevyzradit mé tajemství. Asi bych tomu jindy nevěnovala pozornost, ale po dopoledním rozhovoru s Angelou mi došlo, že to není samozřejmé. Bylo mi Ralpha líto a zároveň jsem pociťovala zvrhlou radost a zadostiučinění. Jen ať si nemyslí, že mu to tak lehce projde! Ještě mnoho důkazů lásky mi bude muset dát, aby odčinil tu sprosťárnu, že přede mnou chodil s Angelou! Jenže – co když se nakonec na důkaz lásky vybodne a pustí mě k vodě? Tahle představa mi málem znova vehnala slzy do očí. Protivný, milovaný Ralph!

65

Dveře laboratoře se otevřely a vykoukla pihovatá hlava. „Měl byste na chvíli čas, šéfe?“ zeptal se laborant.

Eddy se líně zvedl od stolu a zmizel za dveřmi.

Naše „Nejsvětější trojice“ byla ponechána napospas sama sobě.

Chvíli jsme mlčeli. Pak se na mě Ralph tázavě zadíval a tiše se zeptal:

„Zlobíš se?“

Bylo dnes dost důvodů, abych se na něho zlobila, vybrala jsem si tedy ten nejschůdnější.

„Jsi pošuk!“ vybuchla jsem. „Vidíš trávu růst, děláš z komára velblouda, otravuješ bráchu úplně zbytečně a přitom když o něco opravdu jde, tak –“ Nevěděla jsem, jak dál.

„Tak co?“ zeptal se mírně.

Bylo mi do breku. Mám se mu vrhnout do náruče nebo ho mám na místě zabít? Ralph i Angela mě pozorovali pohledem, který mě přiváděl k zuřivosti. Připadala jsem si jako pomatenec, s kterým se musí jednat jemně a laskavě. Proč mě takhle ponižují? Nejraději bych se hanbou propadla. Náhle jsem si všimla, že ve dveřích laboratoře stojí Eddy a upřeně se na nás dívá. Ještě toho trochu!

pomyslela jsem si zoufale. Bůhví, jak dlouho už tu je a co všechno z mých výlevů slyšel. Stál nepohnutě, se stisknutými rty a mračil se. V

bílém plášti mi připomínal negativ tmavé siluety Apolóna, kterou jsem předevčírem tak toužebně pozorovala v okně svého pokoje.

„Kdo z vás měl dnes tu sklenici v rukách?“ vybafl náhle.

Nechápavě jsme na něho pohlédli. „No – přece všichni tři,“

odpověděl za všechny Ralph.

„Tak všichni tři do fronty,“ poručil Eddy. „Támhle je umyvadlo a nálevka s dezinfekcí. Pořádně vydrbat ruce!“

„Co je to za fóry, bráško?“ ohradil se Ralph.

„To bys měl vědět spíš ty,“ řekl Eddy zlověstně. „Ty tvé rybičky jsou tak dokonale otrávené, že by po nich chcípl i slon. A tenhle fór mi budeš muset zatraceně rychle vysvětlit, chlapečku!“

Byla jsem malá zlatá ryba v modrém akváriu, schovaná v rohu a nikdo si mě nevšímal.

„Co je na tom k vysvětlování?“ řekla hnědá ryba. „Chtěl jsem 66

Sylvii otrávit, abych se mohl vrátit zpátky k Angele.“

„Čím?“ zeptala se bílá ryba.

„Jedem na krysy.“

„Ani náhodou,“ zavrtěla hlavou bílá ryba. „Budeš si muset vymyslet nějakou jinou verzi.“

Nad nimi proplula růžová ryba a hned jsem věděla, že je to Angela, protože na sobě měla můj župan. „To jsem zavinila já,“

oznámila. „Vsadila jsem se s Ralphem, že nerozeznáš dobré rybičky od otrávených, tak jsme to chtěli vyzkoušet.“

„Blbost,“ řekla bílá ryba Eddy. „Zkuste, něco méně idiotského.“

„Někdo ty rybičky posílá Sylvii na školní adresu,“ soukala ze sebe hnědá ryba Ralph. „Nevíme, kdo to je, tak jsme ti to přinesli, aby ses na to podíval.“

„To jsem taky udělal. Je ti, doufám, jasné, že to musím ohlásit policii?“

„Proč?“ ozvala se ryba Angela. „Policii zajímají jen vraždy a tady se nic nestalo. Vysmějí se nám a nic s tím neudělají.“

Z nekonečného prostoru akvária připluly další dvě ryby. Jedna ohnivě zrzavá a druhá blond. Vrtalo mi hlavou, proč jsme vlastně všichni ryby, když vypadáme úplně normálně.

Zrzavá ryba Frances Barnyardová ke mně doplula a zeptala se:

„Ty jsi ještě tady? Máš být už dávno zpátky v Chicagu. Jestli ihned neodejdeš, zabiju tě.“

„Kašlu na tebe,“ řekla jsem vzdorovitě.

„Nedělej to,“ radila blonďatá ryba Doncasterová. „Myslí to úplně vážně. Na tvém místě bych jí vyhověla.“

„Co vy se do toho plete, slečno?“

„Jsem tu přece proto, abych tě zachránila. Za všechny, kdo ke mně přijdou pro radu, nesu zodpovědnost. Vím mnohem víc, než vědí ostatní. Tvůj případ je jasný. Odejdi, nebo zemřeš.“

„Vždyť je to komické!“ vybuchla jsem rozhořčeně.

„Mýlíš se. Komický je bezúčelný pochod, jenž zvrácením účelu vyvolává představu účelu,“ řekla ryba Doncasterová. „Nebo poněkud všeobecněji,“ dodala, „komické je to bezvědomé, jež se zvrácením účelu stává vědomým.“ Zdálo se mi to logické a musela jsem to uznat.

67

„Ještě si to rozmyslím,“ řekla ryba Eddy. „Kdybys nebyl protekční dítě, došla by na ty tvé rybičky řada asi tak za tři dny. Do té doby můžeme ještě počkat, ale pak –“

Ozvaly se tóny saxofonu a kolem nás proplula ryba táta. Z úst mu visel nástroj jako strejcovi fajfka. Je to samozřejmé, napadlo mě.

Ryba na klavír hrát nemůže. Jestlipak se mu líbím jako zlatá rybka?

Nevěnoval mi pozornost. Poslouchal právě rybu doktora Saunderse staršího, který se mu svěřoval: „Ten podnik už musel zavřít dvě dílny. Nemá na výplaty. Peníze tu sice jsou, ale banka je odmítá vydat, dokud nebude soudně stanoven nástupce manželů Barnyardových. A takový člověk mi tu stále chybí.“

„Člověk je obvykle bytost monotokická a tropotokická,“ řekla ryba Doncasterová. „Někdy ovšem di – a polytok, což je prakticky bi

– a multipar, výjimečně též amphotok, arrhenotok a thelytok.“

Nevěděla jsem, co bych proti tomu mohla namítnout. Neřekla mi nic nového.

„V životě už pro tebe žádný balíček nepřevezmu!“ vykřikla na mě z protějšího rohu akvária ryba Randolphová. „Každého, kdo se tu s něčím objeví, okamžitě vyhodím. Já se kvůli tobě nenechám zavřít!“

„Slyšelas to?“ zeptala se zrzavá ryba Barnyardová. „Už se k tobě příště nedostanu a proto musíš zemřít teď hned.“

Akvárium začalo měnit svou podobu. Zmizely hrany a stěny se zaoblovaly. Všechny ryby mrtvolně ztuhly a modravá voda se začínala kalit. V nose i v ústech jsem začala cítit ostrou chuť rybího nálevu. „Ne!“ vykřikla jsem zděšeně. Lák se mi nahrnul do plic a začala jsem se dusit. „Pomoc!“ zařvala jsem z posledních sil. Cítila jsem, jak padám na dno láhve a něco mi třese ramenem.

„Probuď se,“ uslyšela jsem Angelin hlas. „Něco ošklivého se ti zdá.“

Vztyčila jsem se na posteli. „Jak to víš?“ zeptala jsem se mátožně.

„Kňučela jsi ze spaní.“

„Víš, že lidi jsou vlastně ryby? Ne – že ryby jsou lidi?“ blekotala jsem.

„No, ty zase vypadáš!“ zhrozila se Angela. „Opilec je proti tobě frajer! Počkej, dám ti své prášky, ať se ti slušně spí.“

Seděla jsem na posteli, kymácela trupem a pomalu se probírala k 68

životu. Angela mi podala dvě pilulky a sklenici s vodou. Vypila jsem ji naráz a na prášky jsem zapomněla. Můj strážný anděl mi musel donést novou. Seděla jsem tu nažbrundaná vodou a tupě zírala před sebe.

„Tak co?“ naléhala Angela. „Už je ti dobře? Vzchop se trochu!“

„Ráda bych tě viděla na mém místě,“ řekla jsem nevrle. „Víš, co to je, když se najednou přesvědčíš, že tě chce někdo opravdu zabít?“

„To samozřejmě nevím, ale dovedu si to dost živě představit.“

„Když máš takovou představivost, nemohla bys mi taky říct, proč by mě někdo chtěl zabíjet?“

„Jednu teorii bych měla,“ přikývla Angela. „Dejme tomu, že v tomhle případě jde o dědictví po Barnyardových. Existuje tu nějaký vzdálený příbuzný, který by se mohl o ten majetek ucházet, ale ví, že je tu ještě bližší příbuzný, někdo, kdo by měl před ním přednost.“

„A co s tím mám co dělat já?“ vyjevila jsem se.

Angela chvíli mlčela. „Nic,“ řekla nakonec, „pokud ovšem ten bližší příbuzný nejsi ty.“

69

IX.

„Co sis to včera vymyslela za pitomost s tím dědictvím?“ zeptala jsem se Angely u snídaně.

„Proč pitomost?“ bránila se Angela. „Bylo by to přece docela možné. Znáš snad všechny své příbuzné? Já rozhodně ne. Klidně by se mi mohlo stát, že bych někde měla bohatého strejdu, o kterém nemám ponětí.“

„Tak proč se o to víc nezajímáš?“ řekla jsem jízlivě. „Mohla by z tebe být milionářka.“

„Protože mě nikdo nechce zabít a nepotřebuju najít důvod, proč.“

Lovila jsem v paměti. „Pokud vím, měl tu táta nějaké příbuzné, ale o těch nic nevím –“

„Vidíš,“ vpadla Angela. „Být tebou, trochu bych se pošťárala v rodokmenu.“

„Je to stejně nesmysl,“ usoudila jsem. „Kdyby měl někdo dědit, tak to bude táta a ne já.“

„A jseš si tak jistá, že se tátu někdo nesnaží přimáčknout ke zdi tak jako tebe? Vždyť ani nevíš, jestli má nějaké starosti. Prakticky se spolu vůbec nevidíte.“

Byla to pravda, ale nechtěla jsem si takové úvahy připouštět.

„Změňme téma,“ řekla jsem rozhodně. „Je něco v novinách?“

Podala mi Midday City Observer. „Dnešní tu samozřejmě nejsou, ale včerejší jsme stejně ještě nečetly.“

Rychle jsem těkala očima po stránkách, ale kromě výzvy doktora Saunderse tu nebylo nic, na co bych byla zvědavá. Reportéry přestal případ v Little Rock Canyonu zajímat. Nakonec jsem přece jen v soudní rubrice našla něco, co mě upoutalo. „Víš, že slečna 70

Doncasterová prohrála ten proces s městskou správou?“ zeptala jsem se Angely.

„To se přece dalo čekat. Ještě se nestalo, že by obyčejný smrtelník vyhrál ve sporu s městem. Myslím, že jí už předem bylo jasné, že nemá šanci. Bylo to zbytečné furiantství. Nic nezískala a ještě bude platit soudní výlohy.“

Byla jsem zvědavá, jak si v téhle situaci slečna Doncasterová poradí. Jestlipak také použije své osvědčené metody časového posunu? Nebo to na ni neplatí? Protože radí ostatním, nemusí přece umět poradit sama sobě.

„Máme čas vyjet,“ vyrušila mě Angela.

Rychle jsem dopila poslední doušek mléka, shrábla kabelu a vyšly jsme před dům. Můj věrný dodge už na nás čekal. Nasedly jsme a rozjely se do školy. Začala jsem pomalu pracovat na svém dnešním plánu, který jsem si ráno vymyslela.

„Omluv mě, prosím tě, na biologii a matematiku,“ požádala jsem Angelu. „Chci se ještě zastavit v Orange Steet u doktora Symondse, aby mi předepsal něco silnějšího na spaní. Myslím, že to teď budu moc potřebovat. Auto ti samozřejmě dám a dojdu pak pěšky. Není to od školy daleko.“

Nedůvěřivě na mě pohlédla. „Moje prášky ti nestačí?“

„Jsou skvělé,“ ujistila jsem ji, „ale přece ti je nebudu pořád ujídat.“

„No jak chceš,“ řekla váhavě.

Zastavila jsem na rohu Orange Street, vystoupila z vozu a předala Angele řízení.

„Dej si pozor,“ řekla mi na rozloučenou. „Doktoři mohou být nebezpeční.“ Zamávala mi, zařadila rychlost a zmizela za rohem!

Nevěděla jsem, co tím myslela, a nelámala jsem si s tím hlavu.

Vytáhla jsem z kabely nákupní sáček a pomalu kráčela ulicí. Dům s tabulkou Dr. Salomon Symonds jsem minula bez povšimnutí a věnovala jsem se sledování domovních čísel. Asi v polovině ulice jsem našla, co jsem hledala. Byl to malý obchůdek, označený nápadným štítem „Nicolas White – potraviny“. Stejná firma jako na mém nákupním pytlíku. Nadechla jsem se a odhodlaně vešla dovnitř.

Byla to malá místnost, zařízená jako samoobsluha. Celý prostor byl 71

rozdělen třemi oboustrannými regály vytvářejícími čtyři uličky, v nichž se dva vozíky sotva vyhnuly. Naštěstí tu bylo úplně prázdno.

Doba nákupů ještě nezačala. U pokladny se nudil holohlavý muž středního věku a krátil si chvíli čtením Playboye. Sáhla jsem po vozíku a vykročila do uliček. Dlouho jsem marně hledala, až jsem konečně našla, co jsem potřebovala. Úplně vzadu na konci místnosti stála police z poloviny zaplněná Gageovými nakládanými rybičkami.

Byl to zastrčený kout obchodu, kam odnikud nebylo vidět. Udělala jsem pokus. Vyndala jsem z regálu jednu dózu a zkusila jsem odšroubovat víko. Podařilo se mi to bez potíží. Sáhla jsem do kabely, nahmatala lahvičku s lakem na nehty, otevřela ji a na chvíli ji podržela nad otevřenými rybičkami. Snažila jsem se dělat všechny pohyby hodně pomalu. Chvilku to trvalo a byla jsem zvědavá, jestli se o mě začne holohlavec zajímat. Nezajímal se. Hodila jsem lak zpátky do kabely, zavřela víčko a naložila láhev do vozíku. Když jsem ho dostrkala zpátky k pokladně, čtenář Playboye ožil a zatvářil se úslužně.

„Jedny rybičky – dolar třicet,“ zašveholil. „Dobře jste si vybrala, slečno, jsou výborné. Mohu vám je vřele doporučit.“

Hodila jsem udičku. „Já vím, že jsou výborné,“ usmála jsem se mile. „Někdo mi je už dvakrát u vás objednal a dal mi je poslat.

Nevíte náhodou, kdo je ten dobrotivý dárce?“

Čelo pana Whitea se pozvedlo a vytvořilo obraz starodávné valchy na prádlo.

„Kdy to, prosím, bylo?“

„Včera a předtím v pondělí.“

„Smím vědět, na jakou jsme to posílali adresu?“

„Lincolnova střední škola.“

Plácl se do čela a valcha zmizela. „Jistě,“ vykřikl nadšeně.

„Vzpomínám si – podle té adresy. Na Lincolnovu školu totiž příliš často zboží nedodáváme,“ připojil téměř omluvně.

„Pamatujete si tedy, kdo to pro mě objednával?“

„Moc jsem si toho nevšímal,“ řekl pan White trochu dotčeně, „ale byla to taková mladá dáma. Položila mi na pult ty rybičky a lístek s adresou, na kterou je máme dodat.“

„Byla to vaše pravidelná zákaznice?“

72

„Ne, slečno. Nikdy předtím jsem ji tu neviděl.“

„Poznal byste ji, kdyby přišla znova?“

Zasmál se. „Určitě. Má totiž velmi nápadné rudé vlasy.“ Smutně si pohladil lysinu a náhle zneklidněl. „Proč se na ni ptáte? Bylo snad s těmi rybičkami něco v nepořádku?“

„Vůbec ne,“ zalhala jsem statečně. „Byly skvělé. Sám vidíte, že jsem si přišla koupit další. Zajímalo mě jen, kdo mi je poslal. Podle toho, co říkáte, si na mě asi vzpomněla má sestřenice. Ta má takové vlasy.“

Zřejmě ho to viditelně uklidnilo.

„Můžete mi říct, jak to zboží rozesíláte?“ zeptala jsem se ještě.

„Jistě, slečno,“ řekl už trochu netrpělivě. „Přijmu objednávku, naložím zboží do sáčků, opatřím je adresou a předám je Benovi –

svému poslíčkovi. Ten tu pochůzku vyřídí. Je to všude stejná praxe.

Ještě něco?“

Usoudila jsem, že je nejvyšší čas zmizet, abych nevzbudila plešatcovo podezření. Znova jsem vykouzlila příjemný úsměv.

„Ne, díky, to je všechno,“ řekla jsem rychle a ještě rychleji vypadla z krámu.

V tu chvíli přistálo u kraje chodníku kolo, opatřené vpředu velkým drátěným košíkem a firmou White – potraviny. Seděl na něm asi dvanáctiletý chlapec. Vyšla jsem mu vstříc. Slezl z kola a chtěl vejít do krámu.

„Ty jsi Ben?“ oslovila jsem ho.

„Jak to, že mě znáte?“ řekl nedůvěřivě.

„Byla jsem u vás nakoupit a mluvili jsme o tobě s panem Whitem.“

„To jste se o mně musela dovědět pěkný věci. Šéf mě má plný zuby.“

„Pojď trochu stranou,“ vybídla jsem ho, „aby pan White neviděl, že tu prokecáváš čas se zákazníky. Ráda bych se tě na něco zeptala.“

Ustoupili jsme z holohlavcova dohledu.

„Tak vo co jde?“ zeptal se Ben. Vytáhla jsem z kabely láhev s rybičkami a strčila mu ji pod nos. „Vezl jsi včera takovéhle ryby do Lincolnovy školy?“

„Jo, to jsem vez,“ připustil ochotně. „Dal jsem je ve vrátnici 73

takový protivný rašpli.“

Maně jsem se usmála jeho trefné charakteristice paní

Randolphové.

„A nepamatuješ si náhodou, kdo tu sklenici objednal?“

„Myslíte jako kdo ji zacvaknul? Taková ženská se zrzavejma vlasama.“

„Nebylo ti na ní něco nápadného?“

„Nápadnýho? To teda ne. Byla

normální. Ačkoli jo – měla

rukavice. V takovýmhle počasí se s nima normální člověk netahá.“

Kdyby ten případ vyšetřovala policie, napadlo mě, daktyloskop by asi moc nepochodil.

„A co v pondělí?“ vyzvídala jsem. „Taky ta ženská dala poslat rybičky do školy?“

„Taky. Ale radši mi to ani nepřipomínejte. Měl jsem s tím průšvih. To pondělí byl den blbec.“

„Co se stalo?“ zajímala jsem se.

Mávl znechuceně rukou, jako by odháněl mouchu. „Hned, jak jsem vyjel ke škole, sklouznul jsem támhle za rohem na volejový louži. Spadnul jsem z kola a tu flašku jsem úplně roztřískal.“

Vyvalila jsem oči a zatajil se mi dech. „Co jsi s ní udělal?“

„Hodil jsem ji do smeťáku. Nic jinýho se s tím udělat nedalo.

Zbyla z ní jen ta cedulka s adresou.“

„A potom?“

„Šel jsem to říct šéfovi. Nejdřív půl hodiny řádil jak vzteklina, a pak mi dal z regálu nový rybičky. Musel jsem mu je zatáhnout ze svýho. Dolar třicet! To se mu řekne: copak si myslí, že kradu?“

Byl skoro vznešený ve svém rozhořčení, i když si vlastně nemohl na nic stěžovat. Udělal škodu – zaplatil.

„Doufám, že ty druhé rybičky jsi už nerozbil,“ zadoufala jsem.

„Ne. Dal jsem si majzla. Ty jsem už odevzdal v pořádku.“

„Té protivné rašpli?“

„Jo.“

Sáhla jsem do kabely a vytáhla peněženku. „Tady máš dolar třicet,“ řekla jsem. „Ty rybičky byly pro mě a nechci, abys na tom tratil.“

Šťastně se usmál a napřáhl ruku. „Děkan, slečno.“

74

„A teď už běž,“ vybídla jsem ho, „ať ti šéf zase nevynadá. A s tím, co jsme si tu povídali, se nikomu moc nechlub.“

„Jako hrob,“ ujistil mě. „Kdybyste ještě něco potřebovala –“

Posunkem ruky jsem to zamítla

„Tak teda nashle,“ rozloučil se způsobně a zmizel v krámě; Podívala jsem se na hodinky. Do konce matematiky zbývalo ještě dvacet minut. Měla jsem tedy dost času na cestu. Zvolna jsem se loudala ke škole. Teprve teď mi došel dosah, toho všeho, co jsem se právě dověděla: že se mě pokouší zavraždit rusovlasá žena v rukavicích a že ta pondělní zásilka rybiček byla určitě taky otrávená.

Jen náhodou se stalo, že jsem ji nedostala. Dále jsem si vyzkoušela, že nasypat jed do sklenice je velmi snadné. Ale kdo se mě tak usilovně snaží zbavit? Tolik zdravého rozumu ještě mám, abych odmítla bajky o mstivých nebožtících, kteří vládnou nadpřirozenou mocí. Ta žena musí být skutečná. Ale jaký má důvod mě zabíjet? A proč mi po pondělní zásilce poslala ještě druhou? Dověděla se snad, že ta první zklamala?

A pak mě napadl telefon, který někdo zavěsil, když jsem se ohlásila. Jasně! Tak to bylo! Vrah zjistil, že jsem naživu a poslal mi pro jistotu druhou várku jedu! Všechno to do sebe logicky zapadá.

Náhle jsem si uvědomila, že jsem ve vážném nebezpečí. Zastavila jsem se a opatrně se rozhlédla kolem. Nic. Ulice žila svým obvyklým životem. Blázníš, napomenula jsem se. Nepomohlo to. Vykročila jsem znova ke škole a za mnou se tiše plížil tíživý pocit strachu.

„Jaké to bylo u doktora?“ zeptala se trochu poťouchle Angela, když se naše Nejsvětější trojice sešla u oběda. „Nevypadáš zrovna moc zdravě.“

Mávla jsem rukou. „Nebyla jsem tam. Ale zato jsem zjistila pár užitečných informací.“ Stručně jsem vylíčila své dopolední zážitky.

„Tak ty si hraješ na detektiva?“ řekl ohromeně Ralph, když jsem skončila. „Není to trochu riskantní? Nechceš to raději přenechat někomu jinému?“

„Komu asi?“

„Třeba policii a nebo aspoň mně.“

„Pro policii to není případ a ty to nevytrhneš.“

75

Zatvářil se dotčeně a chvíli přemýšlel. „Ber to vážně, Sylvie, ono to všechno nebude tak jednoduché, jak se ti zdá. Eddy bere to přezkoumání jako normální zakázku, a podle pořadí ji vyřídí asi do dvou dnů. Pak nález ohlásí policii. Víc času mi nedává.“

Omluvně se na mě zadíval. „Snažil jsem se ho přemluvit, aby to pustil k vodě, protože nechceš mít s policii nic společného, ale seřval mě jako smrada. Ostatně má pravdu. Já na jeho místě bych jednal stejně. Strávili jsme s bráchou moc příjemný večer!“ Po dnešním prožitém strachu jsem mu ani moc neodporovala.

„Mimochodem“ – usmál se slabě – „to umytí rukou byla úplně zbytečná opičárna. Brácha jen chtěl, aby to na nás patřičně zapůsobilo. Žádný travič prý není takový blbec, aby sypal jed po lahvi a kromě toho, i kdyby nám něco zůstalo na prstech, neublížilo by nám to.“

„Tak proč si Eddy dělá psinu?“ rozhořčila se Angela. „Našel tam vůbec nějaký jed?“

„Jo. Amitriptylin.“

„Co to je?“

Ralph zaštrachal v kapse. „Já jsem si to radši hned večer napsal, abych to nezapomněl.“ Vytáhl složený papírek a přečetl. „Je to psychofarmakum, které se používá jako lék při depresích. Při předávkování působí kardiotoxicky a způsobuje zástavu srdce. Bylo toho tam prý tolik, že by to na několik srdcí bohatě stačilo,“ dodal nakonec.

„Co teď?“ povzdechla jsem si.

„Jsou dvě možnosti,“ nabídl mi Ralph. „Buď se na všechno vykašleme a počkáme, až si nás do latě postaví policie, nebo se pokusíme přijít na tu záhadu sami.“

„Ááá –“ ušklíbla se Angela. „Ralph a jeho záhadné detektivní případy!“

V duchu jsem se naježila. Co má proti Ralphovi?

Ralph se nedal vyrušit. „Nic za to nedáme, když zkusíme druhou možnost. V tom případě si musíme ujasnit, o co vlastně jde, co všechno víme a co ne. O co jde, už víme. Někdo se snaží Sylvii vyštvat nebo zabít.“

Zachvěla jsem se nad tím, jak klidně a věcně to říká. Rozhlédla 76

jsem se kolem. Jídelna byla úplně prázdná, zbyli jsme tu jen my tři.

Ralph sledoval můj pohled.

„Proto navrhuju,“ pokračoval, „abychom teď sjeli k vám a udělali si seznam všeho, co se událo od minulého pátku. To je ten den, kdy to všechno začalo.“

„K čemu to bude dobré?“ namítla jsem pochybovačně.

„Získáme přehled o situaci a o tom, co vlastně můžeme řešit.

Něco se už vyklubalo samo, například ten obrázek u bazénu. Třeba přijdeme na něco dalšího.“

Dala jsem mu za pravdu. Člověk by neměl nečinně přihlížet, když má za zády vraha. „Pojďme, zkusíme to,“ řekla jsem odhodlaně.

Vyšli jsme ze školy, zformovali na parkovišti svůj obvyklý konvoj a vyjeli jsme. Napřed Ralph na nablýskané motorce, za ním jeho dvě víly ve strašlivé rachotině, kterou jsem hrdě nazývala svým autem.

Pátek

1) Smrt dvou lidí v Little Rock Canyonu.

2) Návštěva Sylvie u sl. Doncasterové.

3) Věštba si. Doncasterové Sylvii (Mrtvá rusovláska tě nenávidí a je ti nebezpečná.)

Sobota

1) Identifikace mrtvých z L. R. Can. = manželé Barnyardovi.

2) Sylvie dostává poštou ústřižek vlasů Barnyardové a hudební kryptogram s pondělním datem, napsaný na kalendářním lístku.

Vyluští ho p. Lawrence.

Neděle

1) Otec shání dědice po Barnyardových. (Továrna na nábytek +

velké jmění.)

2) Dva snímky na negativu navíc, a) Fotka Barnyardové s pohrůžkou smrti adresovaná Sylvii, b) Snímek u bazénu.

Pondělí

1) Sylvie dostává první zásilku rybiček. Dá se předpokládat, že byly otrávené, i když Eddyho rozbor byl negativní. (Záměna 77

lahví, pád poslíčka z kola.)

Úterý

1) Sylvii někdo shání telefonem. Když se ohlásí, neznámý zavěsí.

(Zdá se, že to s případem souvisí kontrola, zda žije.) 2) Vysvětlení vzniku snímku u bazénu.

Středa

1) Sylvie dostává druhou zásilku rybiček, otrávenou

Amitriptylinem.

2) Eddy se rozhoduje, že do dvou dnů předá nález policii.

Čtvrtek

1) Sylvie zjišťuje ve Whiteově obchodě, že se jí pokouší zavraždit rudovlasá žena v rukavicích. (Popis se hodí na zemřelou Barnyardovou.)

2) Dovídá se o záměně sklenic v pondělní zásilce.

„Chybí vám tam něco?“ zeptal se Ralph, když dopsal.

„Myslím, že jsme nic podstatného nevynechali,“ řekla jsem zamyšleně. „Dvě věci už jsou jasné: vyluštěný kryptogram a způsob, jak se nám dostal do kamery ten obrázek u bazénu. Také má teď svou logiku to pondělní datum na kalendáři s kryptogramem a to, že mě po pondělní várce rybiček v úterý volal útočník, aby se přesvědčil, jestli jsem ještě na živu. Když zjistil, že jsem, poslal mi ve středu další várku. Všechno ostatní mi nedává smysl.“ Sama jsem se podivila, jak dovedu věcně uvažovat, i když mi jde o život. Všechen dopolední strach mě opustil. Je to snad proto, že mám s Ralphem pocit bezpečí?

„Myslíš, že vrahem je ta zrzavá ženská?“ vpadla mi do úvah Angela.

„Určitě,“ ujistila jsem ji. „Samozřejmě s výhradou, že to nemůže být ta mrtvá Barnyardová. Nebožtíci nevraždí.“

„Nejsem pověrčivá, ale tak moc jistá bych si nebyla. Ona slečna Doncasterová není hloupá husa a něco o světě ví.“

„Jo. Hlavně o tom nadpozemském. V tom se vyžívá.“

„Jsi nespravedlivá. Kdyby ti nepomohla ze šoku po smrti těch 78

dvou lidí, třásla by ses tu dodnes jako osika.“

„Podívej,“ vysvětlovala jsem trpělivě. „Logicky může jít i o dvě úplně samostatné záležitosti. Na jedné straně tu jsou Barnyardovi a jejich dědictví. Na druhé straně je tu někdo, kdo mi vyhrožuje a chce mě zabít. To spolu přece nemusí vůbec souviset. Jediné, co ty dva případy spojuje dohromady, je ta idiotská předpověď vážené Doncasterové –“

„A ta výhružná fotka s Frances Barnyardovou,“ skočila mi do řeči Angela. „Připusť, že Doncasterová lidem pomáhá! Co když ti tou předpovědí naznačuje, aby sis oba ty případy dala do správné souvislosti?“

„Doncasterová není bůh!“ vyjela jsem rozhořčeně. „Je to normální ženská jako my a není víc než o deset let starší než my. Co ta může znát za neznámá tajemství? Je to vyšinutý idiot –“

„Počkej, sama jsi teď právě řekla, že je to normální ženská,“

brzdila mě Angela.

„Dost, víly, dost!“ přerušil nás Ralph. „Takhle bychom se nikam nedostali.“

Ty víly mě vzpamatovaly. Dotklo se mě to víc než skutečnost, že mi někdo ukládá o život.

„Dobrá,“ řekla jsem posměšně. „Co navrhujete, pane vrchní inspektore?“

Ralph na mě pohlédl tak nešťastně, až mi ho znova, přišlo líto.

„Navrhuju,“ řekl nesměle, „abychom si z toho seznamu vybrali nějakou jednotlivost a pokusili se ji vysvětlit.“

„Co například?“

„Třeba to, odkud pochází fotka zrzavé

Barnyardové s tím

sprostým textem. Teď už víme, jak vznikla fotka u bazénu a mohlo by nám to něco napovědět. Aparát asi někde ležel, někdo toho využil a pořídil fotku. Zřejmě se to stává, když to i máma označila za starý školní vtip a navíc to doložila vlastním příběhem s naší ředitelkou.“

„To přece není možné,“ namítla jsem. „Vždyť ten aparát nedávám z ruky.“

„To je právě ono,“ řekl Ralph. „Nosíš ho pořád s sebou. Snaž si vzpomenout, kdes ho všude měla.“

„Od minulé středy až do neděle jsem ho tahala pořád, aby byl po 79

ruce, kdybychom chtěli pokračovat ve focení. Ale to je stejně nesmysl. Jak by někdo mohl vyfotit Barnyardovou, když už byla po smrti? Víš vůbec, jak strašně vypadala?“

„To samozřejmě nevím,“ řekl Ralph chmurně, „ale vím, že ta fotka musela vzniknout mezi středou večer a nedělním odpolednem.

Spíš mezi pátkem a nedělí, protože v pátek ses s Barnyardovou setkala poprvé, a předtím jsi neměla o její existenci ani ponětí.“

„Před pátkem aspoň žila,“ bránila jsem se. „A na té fotografii je živá.“

„Jistě, ale jak by se tvůj aparát dostal do její blízkosti? Začínáš snad věřit na zázraky?“

Zaraženě jsem mlčela.

„Mělas ten foťák stále u sebe, když jsi byla u slečny Doncasterové?“

„Jo, měla jsem ho pořád v kapse u bundy –“ Nedořekla jsem, jen jsem otevřela pusu a vyvalila oči, protože se mi náhle ostře vybavila vzpomínka: stojím se slečnou Doncasterovou v předsíňce, vyprazdňuju kapsy a věci odkládám na stolek pod zrcadlem. Klíčky od motorky, klíče od domu, zatoulanou rtěnku, kus provazu, školní legitimaci a – samozřejmě foťák! Ležel tam celou tu dobu, co jsem v koupelně prala bundu a ráchala se pod sprchou! „Myslím, že to mám,“ vydechla jsem ohromeně. „Je to jediná možnost, kdy se to mohlo stát.“ Svěřila jsem se přátelům se svým poznatkem.

„Sláva!“ zajásal Ralph. „To bychom tedy měli.“

Nepřipojila jsem se k jeho nadšení. Přesto, že jsem teď celou záležitost logicky odhalila, nebyla jsem s výsledkem spokojená.

Začala jsem sama sobě oponovat. Kde by vzala slečna objekt té fotky? Proč by mi právě ona chtěla vyhrožovat, když spolu kromě té jedné návštěvy nemáme nic společného? Proč by se spolčovala s vrahem, když z mé smrti nemůže mít žádný prospěch? Chtěla mi snad podstrčit něco, co by její předpověď udělalo přesvědčivější a důvěryhodnější? Byla by tak marnivá?

Nic z toho se mi nezdálo pravděpodobné. Ještě tak kdyby se našlo nějaké spojení mezi ní a Barnyardovými, nebo spojení mezi mnou a nějakým dědicem, dalo by se o tom uvažovat. Ale takhle? Ralph byl zřejmě mou reakcí zklamán. Zase jedna jeho nahrávka na smeč, 80

kterou mi pečlivě připravil a která mi nevyšla, pomyslela jsem si hořce.

„Pamatuješ, co jsem ti včera říkala?“ promluvila náhle Angela.

„Já si totiž pořád myslím, že máš nějaký neznámý vztah k tomu dědictví. Na tvém místě bych se pořádně vyptala otce na ty vaše zdejší příbuzné.“

81

X.

„Čekám tu na tebe,“ řekl táta, když jsem dojela domů ze školy.

„Chtěl bych si s tebou popovídat.“

„Stalo se něco, tati?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Nevím, jestli se něco stalo, ale volala mi tvá ředitelka. Nelíbíš se jí. Prý jsi usnula při matematice a včera jsi dokonce dvě hodiny chyběla. Paní Proustová zastává názor, že v biologii a v matematice nejsi takové světlo, aby sis to mohla dovolit. Zároveň mě upozornila, že Lincolnova škola není univerzita, kde si každý může chodit na přednášky, jak chce.“

Zatracená baba! pomyslela jsem si. To mi ještě ke všemu chybělo!

Náhle jsem si ji představila jako nahou holku, vyzývavě pózující v širokém klobouku a s lennovskými brejličkami a dalo mi dost práce, abych se hlasitě nerozesmála.

„Vidím, že se tím na rozdíl ode mě dost bavíš,“ poznamenal táta zlověstně.

„Vůbec ne, tati,“ omlouvala jsem se rychle. „Jen jsem si na něco vzpomněla.“

„Teď na nic nevzpomínej a dej se rychle dohromady. Je ti něco?

Nejsi nemocná?“

„Jen unavená,“ řekla jsem diplomaticky. „Včera ráno jsem si zašla k doktorovi, ale byl u nějakého pacienta a nechtěla jsem dlouho čekat, tak jsem zase odešla,“ zalhala jsem. „To jsou ty dvě hodiny.“

„Z čeho jsi unavená?“

„Špatně spím a zdají se mi ošklivé sny. Každé ráno jsem strašně ospalá.“ Byla to celkem pravda.

„Myslíš, že sny mohou znamenat nějakou předpověď do

82

budoucna?“ dodala jsem, abych trochu odvedla pozornost od problému škola. Tušila jsem totiž, že se táta naštve a udělá mi přednášku o nesmyslnosti takových představ. K mému nesmírnému překvapení nic takového neudělal. Chvíli se na mě díval a pak vážně řekl: „Na světě je mnoho věcí, které si zatím nedovedeme vysvětlit.“

„Ty věříš na sny a záhady?“ užasla jsem.

Přikývl. „Věřím proto, že musím. A musím proto, že nevím.

Nevadí mi to. Nevědět je vždycky krásné. Netoužím poznat tajemství, ale snadno se smířím, s tím, že jsou.“

„Jak to myslíš?“

„Nevrtám se v hlubinách země, neodkrývám záhady pyramid a megalitů, obrazů na zemi, které komunikují s bohy, neřeším problémy Bermudských trojúhelníků, magnetismů a Poltergeistů, ale to neznamená, že záhady popírám. Jestli máš nějaké vzrušující sny, koukej na ně co nejrychleji zapomenout. Nechat se vláčet sny je zdraví nebezpečné.“

„Proč jsi mi tohle ještě nikdy neřekl?“ špitla jsem ohromeně.

„Byla jsi příliš malá, pak jsme dlouho nežili spolu a konečně –

považuji to pro sebe za něco samozřejmého. Ten, kdo popírá sny a záhady, nemůže dělat dobrou muziku. Vtip je ale v tom udržet si tajemství neznámého až do smrti. Kdyby mě jednou potkalo to neštěstí, že bych skutečně objevil nějakou svou Atlantidu, zbývalo by mi už jen umřít.“

Otřásla jsem se. Tohle byl táta, jakého jsem dosud neznala.

„Ale přece –“ namítala jsem nesměle – „vždycky ses vysmíval lidem, kteří se záhadami měli něco společného.“

„Člověk může věřit v boha a přitom nemít rád kněze,“ řekl táta.

„Nenávidím celou tu sebranku proroků, kouzelníků a šamanů, kteří ze záhad těží a ovládají lidi. Jestliže opravdu něco vědí, nemají to aspoň vyzrazovat. Jsou jako bezohlední lékaři, kteří ve své marnivosti odborníku neudrží jazyk za zuby a prozradí pacientovi, že do dvou let zemře. To se nedělá. Člověk by své poslední dva roky měl dožít v klidu. Věštců se bojím.“

„Proč? Vždyť k nim nechodíš.“

„Jednou jsem u takové věštkyně byl a stačí mi to na celý život. Šel jsem tam tehdy z recese. Víš, co mi předpověděla? Že budu mít 83

dceru a že se do deseti let rozvedu se svou ženou. Moc jsme se tomu tenkrát s mámou nasmáli. Právě jsme spolu začali chodit, svět byl krásný, všechno nám spolu klapalo a nikdo z nás nevěřil, že bychom se někdy mohli rozdělit. A vidíš. Měli jsme tě a za deset let bylo naše manželství v háji. Někdy si myslím, že kdyby to někdo neurčil předem, tak se to vůbec nemuselo stát. Pak neměj mít strach, když se ti nakonec taková bláznivá předpověď opravdu splní!“ Táta se rozjel a nebyl k zastavení.

Nestačila jsem žasnout.

„A nejhorší na tom je,“ zlobil se, „že si tihle samozvaní spasitelé myslí, že pomáhají lidem. Houby pomáhají! Jen do nich vnášejí neklid a nejistotu. Jsou všichni za osmnáct nebo bez dvou za dvacet, ať je to Miss Caligari, u které jsem tenkrát byl, nebo naše věhlasná místní čarodějnice Doncasterová. Všude je jich plno a všechny jsou nebezpečné jako jed.“ Snažila jsem se rychle vzpamatovat z toho, co jsem právě slyšela.

„Takže proto jsi nechtěl, abych se s ní setkala?“

„Než bych tě k ní pustil, radši tě doma uvážu za nohu!“

„Ty slečnu Doncasterovou znáš?“

„Já ne, ale mám v kapele trombonistu, který ji prý pamatuje od dětství. Nějaký Les Harriman. Podle toho, co o ní někdy utrousí, je to pěkně záhadná existence. Snad dokonce i vdaná, protože podle Lesa se kdysi jmenovala jinak, myslím že Eliottová. Pěkná slečna! Ta už toho musí mít fůru za sebou!“

To byla pro mě novinka. Pokud vím, nikdo ji nikdy jako vdanou nepamatoval a i kdyby byla někdy vdaná, těžko by se asi dala titulovat slečno. Tak mladá už zase není.

Pokrčila jsem rameny. „Vždyť já k ní nechodím,“ lhala jsem, abych tátu uklidnila.

„To bych ti taky neradil,“ řekl táta důrazně. „A když už jsme u těch rad, nedělej si ze školy holubník. Když si potřebuješ zajít k doktorovi, tak mi to řekni nebo aspoň napiš a já tě u ředitelky omluvím sám. Předpokládám samozřejmě, že k němu opravdu půjdeš.“ Dodal to tak smutně, že jsem pocítila výčitky svědomí.

„Škoda,“ povzdechl si, „že na tebe mám tak málo času. Vždyť se prakticky nevidíme. Ale nedá se nic dělat. Válčím, jak mohu, a 84

nechci ztratit ani jednu příležitost k výdělku. Dokud je co dělat, musím to táhnout ve dne v noci. A až nebude o práci k zavadění, bude to zase totéž. Dojdou peníze a začnu honem skládat nějakou muziku, kterou bych mohl prodat.“ Usmál se. „Tak to chodí.“

„Netrap se tím, tati,“ utěšovala jsem ho. „Vždyť nám to jde spolu dobře, ne? Slibuji ti, že si tu školu ohlídám a všechno bude dobré.“

„Rád bych,“ řekl táta. „Jsme tu jediní reprezentanti našeho chicagského rodu, tak musíme všem ukázat, že něco dovedeme.“

Využila jsem příležitosti. „Jsme tu opravdu jediní?“ zeptala jsem se. „Myslela jsem vždycky, že tu máme nějaké příbuzné.“

Táta mávl rukou. „Míval jsem tu kdysi velmi vzdáleného bratrance, ale ten se dávno odstěhoval. Myslím, že někam do Austrálie. Jmenoval se Hardy – a víc o něm nevím.“

Náhle se podíval na zápěstí a vytřeštil oči. „Proboha, to je zase hodin! Už jsem měl být dávno pryč!“ Rychle vstal a chystal se k odchodu.

Ve dveřích se ještě obrátil. „Takže si rozumíme, ano?“ zeptal se s úsměvem.

„Spolehni se, táto,“ ujistila jsem ho. Pak už jsem jen zaslechla, jak dupe po schodech, startuje vůz a odjíždí. Chudák táta, pomyslela jsem si, taky to nemá zrovna lehké.

Sešla jsem dolů do kuchyně. Angela seděla u stolu a vykládala si pasiáns. Kuchyně byla její oblíbené místo. Trávila tu většinu času.

Dávala tak najevo, že se tu přece jen necítí doma a respektuje mé a tátovo soukromí.

„Jak ti to vychází?“ zeptala jsem se.

„Prima. Vynadal ti táta?“

„Asi to měl v úmyslu, ale pak se to nějak zamluvilo. Jenže tady koukám, že už máš čtrnáct řad a šestku na osmičce!“

„Co na tom? Když štěstí nevychází samo, musíme mu trochu pomoct. Hele –“ zajásala „– už jsem se jedné řady zbavila. Když to takhle půjde dál, dohraju to bez švindlů. Co ti chtěl táta?“

„Naše nohatá modelka si na mě stěžovala, tak se mě snažil umravnit. Ralph tu ještě není?“

„Už přijel. Je venku blejská si motorku.“

„Proč ti nedělá společnost?!“

85

„To nevím, ale je to tak lepší. Musím si trochu zvykat na samotu.

Mimochodem – zítra jedu s tátou do Fullertonu. Mám si tam prý přestěhovat své věci, abych je měla připravené na příští týden. Táta asi nějak pozapomněl, že nic nemám. Celý můj majetek se vejde do dvou kabel.“

Cítila jsem, že se mi do očí derou slzy. Jak je to nespravedlivé!

Proč se každý zisk musí vykoupit nějakou ztrátou? Abych měla Ralpha pro sebe, musím ztratit nejlepší kamarádku. Ale na druhé straně – pokud Angela neodejde, zůstanu stále víla – jedna za dvou.

Jak se na to vlastně dívá Ralph? Je se mnou vůbec šťastný? Moc důvodů k radosti mu asi nedávám. Nebere mě jen jako někoho, koho je nutné chránit před nebezpečím? Mohla jsem se ho přímo zeptat, protože právě teď vstoupil do kuchyně, ale na to nebyla vhodná příležitost.

„Ahoj,“ pozdravil.

S potěšením jsem vzala na vědomí, že vynechal obvyklé víly.

„Ahoj, Ralphy,“ usmála jsem se na něho. „Je něco nového ve světě?“

„To si pište, že je. Joe Firkin se nám vrhl na dráhu profesionálního fotografa. Nějaký chlap od něho koupil tu fotku ‚Můj dům – můj hrad‘ s Doncasterovou.“

„Děláš si psinu?“

„Vůbec ne. Joe se nadýmá pýchou. Nechce sice prozradit, kolik za ni dostal, ale říká, že dost.“

„On toho kupce zná?“

„V životě ho prý neviděl. Byl to někdo z návštěvníků výstavy.“

„Na tohle ať si dá pozor,“ zahučela Angela, „nebo si ho ředitelka brzy zavolá na koberec. Ta výstava je nevýdělečná a pokud by náhodou něco vynesla, patří peníze škole.“

„Mě by spíš zajímal ten člověk, co to koupil,“ řekla jsem zamyšleně. „Musí mít ke slečně nějaký vztah.“

„Myslím, že je fůra lidí, kteří k ní mají vztah.“

„To je právě to, co mě zaráží,“ vysvětlovala jsem. „Zdá se mi totiž, že Doncasterová je namočená ve všem, co se tu v okolí děje, stýká se s mnoha lidmi a přitom ji vlastně nikdo pořádně nezná.

Mluvila jsem teď s tátou a ten mi řekl, že snad dokonce byla vdaná, 86

ale nenajde se přitom nikdo, kdo to pamatuje.“

„Proč by měla být vdaná?“ podivil se Ralph.

„Protože se prý kdysi jmenovala Eliottová.“

Ralph nakrabatil čelo, pak se mu náhle rozšířily oči úžasem a vyskočil ze židle. „Cos to říkala? Řekni to ještě jednou!“

„Eliottová. Co má být?“

„Nic ti to neříká?“ drmolil horečně. „Pamatuješ se, co nám říkal táta o tom svém dědickém případu? Eliott se přece jmenoval původní majitel toho nábytkářského podniku, který pak převzali Barnyardovi a na který se teď mamě shání dědic!“ –

„Víš to jistě?“ užasla jsem.

„Stoprocentně. Na jména mám paměť.“

„Víte vůbec, co jsme objevili?“ vykřikla nadšeně Angela. „Tohle je přece stopa jako hrom!“

„Stopa k čemu?“

„To je přece jasné,“ brebentila překotně Angela. „Doncasterová patří do rodiny toho fabrikanta a tím taky, nějak vzdáleně souvisí s Barnyardovými. To je přesně to, co jsem říkala. Ona je ten vzdálený dědic a ty jsi ten blízkým který jí může konkurovat. Proto se tě chce zbavit.“

„To říkáš ty, která ji pořád tak obhajuje?“ podivila jsem se.

„Já hájím jen to, že lidem opravdu pomáhá.“

„Je to nesmysl,“ prohlásila jsem pevně. „I kdyby všechno bylo pravda, já rozhodně nejsem dědička. Ptala jsem se táty a on mi řekl, že jediný náš příbuzný, který tu nějakou dobu žil, je už mnoho let v Austrálii.“

„Třeba tu měl nějaké potomky?“

„Neměl.“

„Počkejte,“ přerušil nás Ralph. „Snažme se to všechno dát nějak logicky dohromady. Dejme tomu, že je to Doncasterová, kdo se chce Sylvie zbavit. Mnoho věcí by tomu i napovídalo. Zkusme tedy zjistit, jestli mohla mít prsty ve všech těch událostech, co se tu staly.“

Posadil se ke stolu, vytáhl z kapsy svůj seznam a zahloubal se do něho. „Smrt Barnyardových v Little Rock Canyonu,“ četl, „s tím určitě nemá nic společného. Píšu NE.

Návštěva Sylvie a věštba – to samozřejmě souvislost má. Kromě 87

toho, jak jsme zjistili, mohla pořídit tu výhružnou fotku, zatímco Sylvia byla v koupelně. Píšu ANO.

Úterní telefon do školy – vrátná si sice nezapamatovala, jestli hovoří muž nebo žena, ale mohla to být ona. Píšu ANO. To by snad bylo všechno.“

„Co nám říká statistika?“ zeptala se Angela trochu posměšně.

„Jednou NE proti čtyřem ANO,“ ohlásil Ralph.

„Takže podle tebe jsme právě odhalili toho pravého?“

„Ani náhodou,“ hájil se Ralph. „Zajímalo mě jen, jaké měla možnosti. Vždyť i podle tvé teorie by to mohla být právě ona.“

„Proč se vůbec snažíš tohle všechno vy řešit, detektive?“ zeptala jsem se rozmrzele.

„Kromě té maličkosti, že ti jde o život, jsou tu ještě jiné důvody.

Jestli to sami nevysvětlíme do té doby, než brácha odešle nález na policii, bude malér. A to bude nejpozději v pondělí.“

„Jaký malér?“

„Jakmile se toho případu ujme policie, spadne do něho slečna Doncasterová až po uši. Bude z toho velká senzace, fůra ostudy a moc lidí nám za to nepoděkuje.“

„Proč by do toho padala? Nikdo jí přece nebude dávat s těmi rybičkami do souvislosti a tu výhružnou fotku nikomu ukazovat nebudeme.“

„My ne, ale jakmile se tvé jméno objeví v novinách, vzpomene si na ni laborant z Nonstop Expressu, který ji vyvolával a dával ji do obálky. Měl dost času si všechny ty fotky důkladně prohlédnout.

Třeba si jednu udělal i pro sebe. Takové recesní srandičky se přece nenajdou každý den a vím, že si z nejlepších fórů dělají laboranti soukromé sbírky. Jakmile zjistí, že jistou Sylvii Lawrenceovou chtěl někdo otrávit a jisté Sylvii Lawrenceové někdo na fotce vyhrožoval, okamžitě to ohlásí. Náhodou ho znám, je to poctivý chlap.“

„To přece není žádná stopa!“

„Jak to, že není? I kdyby tu fotku neměl, dostanou se přes objednávku ke mně. Já mohu jen tvrdit, že je to záhada. Budou se shánět po aparátu a po všech fotkách z toho filmu. Aparát je tvůj a z filmu nemůžeme jeden negativ prostě vystřihnout. Pak se začnou zajímat, kdo na té fotce je. Dostanou dobrý nápad ji zveřejnit a 88

přihlásí se pan White nebo Ben, že taková ženská u nich kupovala rybičky a že se na ni někdo všetečně vyptával. Nakonec fotku identifikují a zjistí, že je to Frances Barnyardová, která je už šest dní mrtvá. Všechen zájem vyšetřovatelů se pak samozřejmě soustředí na tebe a řekni sama, jak dlouho vydržíš policii zatloukat? A jakmile jen jedinkrát padne jméno Doncasterová, jsi ztracená. Slečna sice prohrála spor s městem, ale má tu spoustu velmi vlivných přátel, kteří tě budou chtít co nejdříve umlčet a zneškodnit už proto, aby se při vyšetřování nedošlo až k nim.“

„Vidím, že miluješ katastrofické scénáře,“ vydechla jsem s nevolí.

Musela jsem ale uznat, že má pravdu. Při policejním výslechu bych asi dlouho nezapírala. Ralph seděl naproti mně a mlčky mě pozoroval. „Co s tím vším chceš udělat?“ zeptala jsem se nešťastně.

„To mě teď právě nenapadá,“ přiznal, „ale nějak tuhle záhadu vysvětlit musíme. Jestliže dám bráchovi jen trochu kloudné vysvětlení, tak to hlášení stáhne. Nemohu se na něj zlobit. Je od něho celkem hezké, že mi dává příležitost a nehlásil to hned.“

„Víte co?“ navrhla Angela. „Pojďme se na to někam posadit.

Dáme si večeři, něco k pití a pak si můžeme rozmyslet, co dál. Já vás zvu.“

Trochu užasle jsme se na ni podívali a viděli jsme, že má v očích slzy.

„Co je ti?“ zeptali jsme se oba zároveň.

„Nic,“ řekla Angela lítostivě. „Jen jsem myslela, že bychom náš poslední společný večer mohli strávit nějak hezky, než se nadobro rozejdeme. Zítra ráno si už jen vyzvednu své věci ve škole, rozloučím se a táta mě odveze. Snad se tu v neděli ještě zastavíme, abychom poděkovali panu Lawrenceovi za pohostinství, které mi tu poskytl – a pak sbohem!“

Strnuli jsme. Vždyť jsme si v tom zmatku vůbec neuvědomili, že nás Angela opouští! Zastyděli jsme se a o to usilovněji jsme se ji snažili potěšit.

„Jaképak loučení?“ domlouvala jsem jí. „Fullerton není na konci světa.“

„Těch pitomých třicet mil se dá přece hravě zvládnout,“ přidal se Ralph.

89

Angela si otřela oči. „To je sice pravda,“ řekla smutně, „ale já jsem o auto přišla a hned tak nějaké mít nebudu. A vy,“ povzdechla si, „budete mít jiné starosti než za mnou jezdit.“

Tušili jsme to taky, ale oba jsme jí to co nejpřesvědčivěji vymlouvali. Nakonec se Angela uklidnila.

„Návrh na posezení se přijímá,“ uzavřel Ralph, „až na to, že Angela nebude hostitelka, ale náš host. Kam zajdeme?“

„Co takhle do toho bistra na Colorado Boulevardu, jak jsme tam byli tenkrát?“ napadlo mě.

Angela neřekla nic.

Ralph chvíli vyčkával a pak rozhodl: „Námitky nejsou – jedeme!“

Na rozdíl od minula bylo v bistru natřískáno. Museli jsme chvíli počkat, až se nám uvolní místo u stolu v zadním rohu. Hudební skříň nešetřila decibely a servírky s tácy opatrně obcházely tančící páry na malém parketu uprostřed místnosti. Jídelní lístek nám příliš nezalahodil. Ukázalo se totiž, že hlavním dodavatelem podniku je zřejmě firma Gage – rybí pochoutky. Zato nás mile překvapil Ralph, který objednal láhev skotské.

Ta na nás také začala velmi brzy blahodárně působit. Svět se stal příjemným místem pobytu a život byl bez problémů.

Ralph spravedlivě vystřídal mě a Angelu na parketu. Měla jsem smíšené pocity. Když tančil s Angelou, přála jsem jí ho, ale brala jsem to od něho jako proradnost. Když jsem s ním tančila já, byla to samozřejmost a zároveň jsem mu měla za zlé, že se Angele dost nevěnuje. Je to přece její večer. Teď právě tančili spolu. Seděla jsem u stolu sama a pozorovala parket. Náhle jsem vytřeštila oči. Mezi poskakujícími hlavami se objevila jedna zářivě rudá. Sáhla jsem po sklenici a pořádně se napila.

V rytmu hudby se hlava pomalu blížila ke mně. Patřila mladé ženě, tančící v objetí chlapíka sportovního typu v hnědém. Zacpala jsem si dlani ústa, abych nevykřikla. U vedlejšího stolu se zřejmě domnívali, že se mi chce zvracet a znechuceně se odvrátili. Pak hudba na chvíli ztichla a tanečníci opouštěli parket. Rusovláska s mužem v hnědém zamířili k jednomu z předních stolů. Zároveň se také objevili Ralph s Angelou.

90

„Co je?“ zeptala se mě Angela. „Sedíš tu jak vyjevená.“

„Kdybys viděla to, co já –!“

Usmála se. „Myslíš ty duchy Barnyardových? Ty jsem viděla taky. Ale neboj se. Nejsou to oni a jsou živí a zdraví. Toho chlapa jsem dokonce omylem kopla a vykvikl úplně lidsky.“

„Ale – proč jim jsou tak strašně podobní a proč tu vůbec jsou?“

„To jim přece nemůžeš zakázat. A kromě toho jim nejsou podobní. To je jen tvá představa.“

Znova jsem se napila. „Proč mi nedají pokoj?“ naléhala jsem lítostivě.

Angela se zamyslela. „Kdybys trochu víc věřila na záhady, jedno řešení bych měla. Všechno začalo tím, že jsme tu tenkrát Barnyardovy potkali. Třeba nám teď prostřednictvím těch dvojníků chce osud naznačit, že abychom něco vypátrali, musíme se znova vrátit až na samý začátek!“ Mluvila už trošku rozmazaně.

Ralph nad námi nešťastně stál a nevěděl, k čemu se přiklonit.

Máme-li znova řešit můj případ nebo se prostě bavit. Všimla jsem si, že moc nepije. Samozřejmě. Kdo by nás pak odvezl domů?

Náhle se mi zazdálo, že Angela měla výtečný nápad.

„To je ono!“ vykřikla jsem. „Začneme úplně od začátku. Nejdřív tu trochu posedíme, potom pojedu ke slečně Doncasterový a uvidíme, co se stane!“

Na Ralphově čele naskočily vrásky. „Nech toho, Sylvie, a uklidni se,“ řekl ustaraně.

„Já musím k Doncasterový, jinak se nehneme z místa!“ Začala jsem vstávat od stolu a Ralph se mě pokoušel zadržet.

„Pusť mě,“ vyjela jsem na něho. „Potřebuju jít na toaletu a tam za mnou stejně nemůžeš. A pamatuj si, že co chci, to taky udělám.“

Procpala jsem se mezi tančícími do úzké chodbičky za barem.

Trochu jsem už vrávorala a narazila jsem přitom ramenem do telefonního automatu na stěně. V ten okamžik mě osvítila skvělá myšlenka. Pracně jsem vyhrabala z kabely několik mincí a diář.

Chvíli jsem do něj mžourala a pak jsem našla, co jsem hledala.

Vhodila jsem minci do aparátu a začala vyťukávat 714-743. Nevím, jak dlouho jsem se zdržela, ale asi dost, protože si pro mě na toaletu přišla Angela. Ani ona už nestála moc pevně na nohách. Dovrávorala 91

ke mně, bouřlivě mě objala a vykřikla mi šťastně do ucha: „Tak jsem tě konečně přece jen našla, ty můj poklade milovanej!“

„Poslal tě Ralph, ten had, že jo?“ brebtala jsem. „Proč nepřišel sám? Bojí se?“

„Copak sem smí?“ řehtala se Angela. „Ale my tu jsme a tak jsme na něho pěkně vyzrály.“

„Patří mu to. Za všechno může on!“

„Za co?“

„Za to, že jsme tak na – namazaný.“

„Budeš na mě myslet, až tady nebudu?“

„To víš, že jo. Na nikoho jinýho. Ralph je hnusák, kterej nás chce jen využít a pak nás tu nechat samotný.“

„Budeme si věrný na věky.“

„Na to máš mý slovo.“

„Jen my dvě! Už nikdy žádnýho, zrádnýho kluka! – Sakra – kde je ten Ralph, mně se chce strašně spát!“

Kolem nás přešla partnerka muže v hnědém. Zastavila se u zrcadla, sundala si rudou paruku a přečesala si krásně světlé vlasy.

92

XI.

Rozloučení s Angelou dopadlo nevalně. Obě jsme sotva mžouraly očima a svět jsme příliš nevnímaly. Naštěstí si to spolužáci vyložili jako následek pohnutí. I jim zřejmě přišlo líto, že se naše Nejsvětější trojice rozpadá. Nebudou mít o

čem klábosit. Neušlo mi, že i

Ralphovi bylo trapně a že se mu ulevilo, když auto s Angelou a jejím otcem zmizelo za rohem.

Celé dopoledne jsem přemýšlela, jaké to bude, až se po vyučování sejdeme u vrátnice – sami dva. Bude to po dlouhé době poprvé.

Změní se teď mezi námi něco? Tajně jsem si to přála a zároveň jsem z toho měla strach. Cítila jsem, že s mou láskou něco není v pořádku.

Milovala jsem Ralpha, protože byl hezký a protože mi ho bylo líto, s jakou trpělivostí a oddaností zvládá situace, do kterých jsem ho přiváděla.

Jenže láska z lítosti nebude asi to pravé. Nebylo by lepší, aby jednou konečně třískl do stolu, dal mi pár facek a rozhodoval o věcech sám? Určitě by mi to víc imponovalo a zároveň by mě to zbavovalo odpovědnosti. Když muž něco rozhodne a ono to nevyjde, je tu vždycky v zásobě pokrčení ramen a okřídlená věta: co chcete od chlapů? Jsou to cvoci. Vytahovat mě z ošemetných situací není přece žádná opora! Kdyby se Ralph opravdu staral, tak by k nim vůbec nedocházelo!

Nevím, kde se ve mně n a jednou vzalo tolik zloby. Hlava mě bolela jako nohy v těsných botách a chvílemi se mi houpal žaludek.

To všechno on, žalovala jsem světu. To on objednal tu hnusnou skotskou! Naštěstí o mě celé dopoledne nikdo z vyučujících neprojevil zájem, až na neblahou výjimku dějepisářky paní 93

Wellingtonové. Nevěděla jsem nic a bylo to také po zásluze oceněno.

Táta bude mít zase radost! Nějak jsem zapomněla uvažovat o tom, jakou radost ze mě bude mít Ralph, ale zjistila jsem to celkem brzy, když jsme se konečně po vyučování sešli.

„Ahoj, Sylvinko,“ řekl bezvýrazně. „Co dělá hlava? Bolí?“

„Jako střep,“ přikývla jsem chabě.

„Přinesl jsem ti prášky. Určitě zaberou. Pojď do jídelny, zapiješ je kafem z automatu.“

„Kdes je vzal?“

„Nosím je s sebou, kdyby se náhodou hodily. Ošetřovatel nesvéprávných osob musí myslet na všechno.“

„Ta nesvéprávná mám být já?“ vyjela jsem,

„Jo. A ještě znám jednu. Obě to spolu včera pěkně přepískly.“

„Ty jsi ten pravý, kdo mi má dělat kázání!“ rozčilila jsem se.

„Nepamatuješ se náhodou, kdo tu skotskou objednal?“

„Samozřejmě já. Ale to vám neukládalo povinnost opít se a utéct mi na záchod. Víš, jaká z toho byla aféra? Poslal jsem za vámi servírku a ta se za chvíli vrátila celá naštvaná, že obě sedíte na zemi a že se s vámi nebude tahat, ať si vás prý odvedu sám. Když jsem to chtěl udělat, řekla, že tam přece nesmím. Nakonec se dala umluvit, vyhnala všechny dámy z toalety a já jsem vás jednu po druhé odtáhl do auta. Vláčel jsem vás jako pytle brambor přes celý sál. Jinudy to nešlo. Byla to ostuda jako hrom a myslím,

že se tam dlouho

nebudeme moc ukázat, ledaže bych si nalepil knír a ty sis vzala paruku.“ Snažil se mluvit klidně a nevzrušeně, ale poznala jsem na něm, že má pořádný vztek. Prudce jsem zatoužila nějak ho setřít a znectít, ale nebylo čím. Měl pravdu. Ten blbec jsem tu byla já.

„Dej mi ty prášky,“ řekla jsem kajícně. „Třeba zaberou a budu zase normální.“

Byl natolik slušný, že si ušetřil poznámku ‚bylo by na čase!‘

Zdálo se naopak, že ho to potěšilo, jako bych mu byla slíbila, že od nynějška začnu nový život.

Seděli jsme v jídelně a usrkávali kávu, které se ve škole říkalo metla lidstva. Sotva jsem spolkla Ralphovy prášky, měla jsem náhle pocit, že se mi ulevilo. Psychika dělá zázraky. Kdyby mi podstrčil kousky křídy, vyšlo by to asi nastejno. Uvědomila jsem si, že by se 94

hodilo nějak mu vyjít vstříc.

„Nezlob se, Ralphy,“ řekla jsem odhodlaně. „Nevím, jak se mi to mohlo stát. Příště si dám pozor.“ Stálo mě to dost přemáhání, ale výsledek byl nade všechno očekávání.

Ralph se rozzářil jako dítě nad novou hračkou a políbil mě.

„Už si z toho nic nedělej, Sylvinko,“ řekl měkce. Když se usmíval, byl krásný a já se zaradovala, že ho mám. Bylo mi zase dobře a na chvíli jsem se příjemně zasnila.

„Jak naložíme s odpolednem?“ zeptal se náhle Ralph.

Vrátilo mě to zpátky na zem, „Máš snad nějaký návrh?“

„Kdyby bylo po mém, nejraději bych se s tebou celé odpoledne miloval. Bohužel mi tě někdo chce zabít a musíme přijít na to, kdo to je.“

Rozhodla jsem se otázku milování příliš nerozebírat a raději jsem se chytila druhé možnosti, i když jsem se toho dost bála.

„Ty se na mě určitě zase rozzlobíš, Ralphy,“ řekla jsem, jak nejzkroušeněji jsem dovedla, „ale já včera provedla ještě jednu věc, o které nevíš. Zavolala jsem z toho bistra slečně Doncasterové a ujednaly jsme si na dnešek schůzku na půl šestou. Mohl bys mi na to zase půjčit motorku?“

Ralph zalapal po dechu. „Co tě to, proboha, napadlo?“ vyjel vztekle. „Ještě nemáme dost starostí?“

„Nezlob se, Ralphy,“ konejšila jsem ho. „Napadlo mě to, když včera Angela řekla, že abychom něco vypátrali, musíme začít úplně od začátku. U slečny Doncasterové všechny problémy začaly, tak je logické, že by se tam taky měly vysvětlit.“

„Uvědomuješ si vůbec, že nám ta ženská vychází jako možný vrah?“

„Jestli je něčí vrah, tak rozhodně ne můj. Uznávám, že měla dost možností všechny ty věci na mě nastražit, ale chybí tady to hlavní: proč? Já ji přece v ničem nemůžu ohrozit!“

„Moc bych na to nespoléhal,“ hučel Ralph otráveně. „Co si vůbec od té návštěvy slibuješ?“

„Vysvětlení celé té praštěné záhady. Vsadím se, že o ní slečna ví daleko víc, než my všichni dohromady.“

„A proto chceš riskovat život?“

95

„Nic mi neudělá. Nemá proč.“

„Já tě tam samotnou nepustím.“

„V tom případě nás slečna nepřijme. Bere vždycky jen jednoho.

Jestli se od ní mám něco dovědět, musí všechno vypadat úplně normálně. Nemohu se tam přihrnout s ochrankou.“

„Tak tě tam aspoň dovezu a někde tam na tebe počkám.“

„Bojíš se o motorku,“ popíchla jsem ho.

„Čerta starého!“ vybuchl. „Bojím se o tebe. To je snad jasné. A když už sis vymyslela tu idiotskou návštěvu, tak mi aspoň dovol, abych tě na ni doprovodil a někde poblíž na tebe počkal.“

Věděla jsem, že riskuju, ale rozhodla jsem se udělat malou zkoušku.

„A co když ti to nedovolím?“

„Tak se ti na tvé laskavé dovolení vykašlu,“ řekl Ralph rázně. „V

každém případě pojedu s tebou.“

Bylo mi blaze, protože zkouška dopadla na výbornou. Ralph začal jednat po svém. Rozhlédla jsem se po jídelně a pak jsem mrkla na hodinky. Krásně jsme se zapovídali! Čas oběda už dávno minul a k pultu se trousili poslední opozdilci. Rychle jsme vstali a šli vyfasovat jídlo.

„Víš, co jsem včera zjistila?“ huhňala jsem plnými ústy, když jsme si zase sedli ke stolu. „Že ta zrzka, jak nám připomínala mrtvou Barnyardovou, vůbec nebyla zrzka. Sundala si na toaletě paruku a byla blond!“

„A co má být? Ženské přece paruky nosí.“

„Na mě je těch zrzavých paruk v poslední době nějak moc.

Nakonec ji snad měla i ta nebožka Barnyardová.“

„Ta by asi těžko měla důvod ji nosit,“ namítl Ralph.

„Proč by ho měla mít? Jaký asi důvod mohla mít ta ženská ze včerejška?“

„Paruka je něco jako převlek. Představ si třeba, že je choť váženého milionáře, která se tajně schází po putykách se svým chudičkým milencem. Proto ze sebe udělá nápadnou barvou štětku, aby v ní nikdo nepoznal noblesní oduševnělou dámu. Co tomu říkáš?“

„Je to dojemné, jenže trochu přitažené za vlasy.“

96

„Když se ti to nelíbí, mohu posloužit příkladem ze života. V naší ulici bydlí nějaká paní Rositterová. Je to nakrátko ostříhaná černovláska, nenápadná domácí puťka, která se pečlivě stará o své tři děti. Na noc si ale nasazuje dlouhou blond paruku, namaluje si nový obličej a sklízí úspěchy jako striptérka v baru Casa Habana. Je to sice neuvěřitelné, ale v životě jsem neviděl něco tak svůdného.“

„Ty vytloukáš bary?“ vyjela jsem s nevolí.

„Nemám to ve zvyku,“ klidnil mě Ralph. „Ale loni jsem tam jednou byl s tátou, který hostil nějakého vzácného klienta. On mě taky upozornil, že je to naše sousedka, jinak bych ji samozřejmě vůbec nepoznal.“

„Máš rád svůdné ženské?“

„Ženské mají být svůdné. Nemám rád ty, které si z toho dělají kšeft.“

„Striptérka je přece zaměstnání jako každé jiné.“

„Ty bys ho dělala?“

„Těžko. Přála bych si od života víc.“

„Co bys sis přála?“

„Hodného chlapa, který by se o mě staral, a zdravou a spokojenou rodinu.“

„Teoreticky jsi dost skromná, ale prakticky chceš nemožné.“

„Copak ty nevěříš na šťastnou rodinu?“ podivila jsem se.

„Ne v tom smyslu, jak si ji většina lidí představuje: jako po všech stránkách dokonale zabezpečenou jednotku, která nemá nic jiného na práci než předvádět se ostatním, udávat společenský tón a nimrat se ve svých primitivních citech. Tak nám ji aspoň předvádějí různé seriály.“

„A jak si ji tedy představuješ ty?“

„Jako bojiště, na kterém se každý den svádějí bitvy o existenci, o trochu úspěchu, radosti i lásky. Nic není samozřejmé, nic nepadá z nebe a všechno se musí vybojovat. Zato oslavy vítězství jsou krásné a dávají všem členům rodiny pocit uspokojení, sounáležitosti a vlastní ceny.“

„To jsi někde vyčetl?“

„Ne, to si myslím.“

„Pojďme k nám,“ navrhla jsem. „Ještě chvíli mi tu takhle budeš 97

povídat a nikdy se nevdám.“

„Návrh všemi hlasy přijat,“ zasmál se Ralph.

Věděla jsem, že toužebně čeká, až ho pozvu, protože se mi nechtěl vnutit sám.

Tentokrát jsem vedla konvoj já. Můj dýchavičný dodge hrdě vířil vzduch a razil cestu Ralphovi, který jel na motorce za mnou. Cítila jsem se najednou opuštěná, chyběla mi Angela na vedlejším sedadle.

Co si teď sama s Ralphem počnu? napadlo mě. Vzpomněla jsem si na jeho představy o rodině a trochu mě zamrazilo. Nejsem bojovník.

Kdyby bylo po mém, vybrala bych si z jeho dvou rodinných modelů asi tak něco uprostřed. Oni ti seriáloví hrdinové přece jen nejsou tak úplně k zahození. Jako obvykle nás doma uvítaly zvuky klavíru.

Podívala jsem se na hodinky a bylo mi jasné, že táta už dlouho hrát nebude, protože má teď pravidelně odpolední i noční frekvence. Za chvíli se zvedne a odjede do Hollywoodu.

„Posaď se zatím v kuchyni,“ řekla jsem Ralphovi. „Já si jen bleskově něco zařídím.“ Vyběhla jsem nahoru do svého pokoje a zahrabala v šatníku. Místo šortek jsem si oblékla dlouhé džíny a tričko s výstřihem jsem vyměnila za halenku, upjatou až ke krku.

Podívala jsem se do zrcadla a byla jsem spokojená. Když jsem se vrátila zpátky do kuchyně, Ralph na mě vyvalil oči.

„Proč ses takhle vymódila?“ vydechl trochu zklamaně.

„To je kvůli tátovi. Nelíbí se mu, když před tebou běhám nahá, tak mu chci udělat radost. Musí nás tu nechat s dobrým pocitem, zvlášť dnes, kdy tu už nemám gardedámu. Nejlepší by bylo, kdybys mi povídal nějaké nesmysly, aby to vypadalo, že se učíme. Na to táta moc dá.“

Ralph se rozřehtal, až mu vytryskly z očí slzy. „Co ti mám, proboha, povídat?“ kuckal se.

„Pověz mi třeba, co se dělo v Evropě za druhé světové války.

Dnes jsem na to u Wellingtonové úplně vybouchla.“

„Já si z toho pamatuju jen nejdůležitější data. Hitler obsadil Rakousko, Polsko a Československo v roce 1939, Itálie se přidala k Němcům taky 1939, 1940 k nim přibylo Japonsko. My jsme vstoupili do války po napadení Pearl Harboru Japonci v prosinci 1941, Německo napadlo SSSR v létě 1941, invaze do Francie – 1943, v 98

květnu 1945 podepsal Hitler kapitulaci, nakonec válka skončila v Praze –“

Vyšlo to přesně. Ve dveřích stál táta a usmíval se. „Už vás tu chvíli poslouchám a vidím, že nezahálíte.“

„Trochu si opakujeme dějepis.“

„To je velice chvályhodné.“ Pokynul mi. „Můžeš na moment, Sylvie?“

Spěchala jsem za tátou, který zatím došel až k autu a posadil se za volant.

„Potřebuješ něco, tati?“

Dlouze se na mě zadíval. „Je dojemné,“ řekl nakonec, „s jakým úsilím mi tu hraješ vzornou dceru. Trochu to sice přeháníš, ale i tak ti děkuju za snahu. Dej na sebe pozor.“ Dotkl se dvěma prsty klobouku a odjel. Ohromeně jsem se za ním dívala. Průšvih! Táta asi sešel ze schodů hned za mnou a všechno slyšel! Muselo mu to být hrozně trapné. Já koza pitomá! Proč nikdy nic neudělám dobře? Teď už mi táta nikdy nebude důvěřovat! Vrátila jsem se domů krokem truchlícího pozůstalého v pohřebním průvodu.

„Co se ti stalo?“ zeptal se Ralph, sotva jsem vešla do kuchyně.

„Je to všechno v háji,“ řekla jsem sklesle a vysvětlila mu, co se stalo.

Ralph se zamyslel.

„Je škoda,“ řekl po chvíli, „že nehrajeme se svými milými čistou hru. Já mám taky vůči tátovi špatné svědomí. Vím, jak těžko hledá dědice toho nábytkářského podniku a přesto jsem mu neřekl, že Doncasterová se původně jmenovala Eliottová. Byla by to pro něho vítaná stopa a snad právě proto se toho bojím. Nevím sice, jak všechno spolu souvisí, ale mám tušení, že by to mohlo vyprovokovat tvého vraha. Raději se teď tátovi vyhýbám. Eddymu samozřejmě taky, aby se náhodou moc nezajímal o ty rybičky. Zbývá máma, a tu samozřejmě nesmím takovými věcmi zatěžovat.“ Potřásl hlavou, jako by odháněl komára a dodal: „Jsem teď moc nerad doma. Musím tam ale aspoň zavolat, že se dnes vrátím pozdě. Nebudou tím sice nadšení, ale snad mi to projde.“

Zatímco Ralph telefonoval, snažila jsem se vymyslet, jak naložím s dnešní návštěvou u slečny Doncasterové. Chtěla jsem z ní 99

samozřejmě vytáhnout co nejvíc užitečných informací, ale na žádný chytrý způsob dotazů jsem nepřišla. Budu muset improvizovat na místě. Dá mi to asi pořádně zabrat. Slečna není jelimánek a co nebude chtít, to mi nepoví. Teď jsou tři pryč, počítala jsem, v pět musíme vyrazit – snad do té doby ještě něco vymyslím.

Ralph se vrátil od telefonu podezřele zkroušeně.

„Co je?“ vyptávala jsem se znepokojeně. „Nevyšlo t o?“

Mávl rukou. „Ale vyšlo. Jen mi táta dost důrazně naznačil, že bych měl míň trajdat po světě a víc se učit.“

„Tak si vem dodge, jeď domů a motorku mi tu nech. Můžu jet ke slečně sama.“

„Ani náhodou,“ řekl rázně. „Řekl jsem už jednou, že tě tam samotnou nepustím.“

„V tom případě si to s tátou budeš muset vyžehlit sám.“ Mělo to vyznít škodolibě, ale moc se mi to nepodařilo. Vzpomněla jsem si totiž, že sama budu mít dost práce, abych si usmířila tátu. Seděli jsme s Ralphem proti sobě u stolu jako dvojice románových hrdinů, kteří jeden pro druhého – ztratili svou rodinu. Jak by tohle téma krásně zpracoval televizní seriál! Kolik očí by zaslzelo a kolik srdcí by fandilo mladým vyděděncům! Skutečnost je ovšem trochu jiná: hrdinové nejsou vyděděnci, ale pěkní moulové. Přišlo mi to k smíchu.

„Víš, co bych si teď přál?“ zeptal se náhle Ralph. „Chtěl bych s tebou být na pustém ostrově a na všechno zapomenout. Na rodiče, na školu, na všechny maléry, na vraha, který tu na tebe někde číhá –“

„Žádný vrah tu není,“ přerušila jsem ho. „Kdyby mě chtěl opravdu někdo zabít, nedělal by to tak dětinským způsobem. A hlavně mu k tomu chybí důvod. Proto se taky nebojím. Těžko se stane, že by někdo někoho zavraždil omylem.“

„Rád bych měl tvou jistotu. Víš, jaký mám o tebe strach? Víš vůbec, co pro mě znamenáš?“ Trochu se mu zadrhl hlas.

„Neměj starosti,“ zašeptala jsem konejšivě a pohladila ho po vlasech. „Když po tom tak toužíš, tak opravdu na nic nemysli a na všechno zapomeň. Představ si přitom, že tenhle dům je pustý ostrov a že jsme tu jen sami dva.“

Blaženě se usmál. „Když to udělám, bude to pro tebe dost 100

nebezpečné.“

Pohladila jsem ho na krku. „Neměj strach,“ vydechla jsem mu do ucha. „Já se nebezpečí nebojím. Co bys nejdříve udělal, kdybychom na tom ostrově byli?“

„Našel bych pro nás bezpečnou jeskyni.“

„Víš tu o něčem takovém?“

„Mám tušení, že by se tu útulná jeskyně našla. Půjdeš ji se mnou hledat?“

„Půjdu. Ale napřed jdi zamknout domovní dveře.“

Zacvakaly zámky. Pustý ostrov se stal skutečností a my jsme se oddali jeho krásám a radostem.

„Vstávej, lásko, už je skoro pět.“

„Co je?“ mumlala jsem nevrle: „Já od tebe nechci. Kam zas jdeš?“

„Probuď se. Musíme jet ke slečně Doncasterové.“

„To musíme, ale nech mě ještě spát.“

„Nejde to, Sylvinko, nestihli bychom to.“

S nechutí jsem začala opouštět náš pustý ostrov a začala vnímat skutečnost. Rozmrzele jsem se vyhrabala z postele a začala shánět poházené svršky. Měla jsem pocit, že se mi pod nohama zachvívá země a nedokážu pevně stát. Vyčítavě jsem se dívala na Ralpha, který tu stál už ustrojený a připravený k odjezdu.

„Tos mě nemohl vzbudit dřív?“

„Vzbudil jsem tě včas. Když si pospíšíš, všechno stihneme.“

Jemu se to řekne! Ale já, ať jsem spěchala sebevíc, jsem se nestačila připravit dřív než za deset minut. Chvatně jsme zamkli dům, nasedli na motorku a svět se změnil na nekonečný trychtýř ubíhajících čar. Ralph naháněl zpoždění. Celá země hřměla a houpala se. Připomnělo mi to jízdu na horské dráze v Disneylandu. Držela jsem se Ralpha v pase a zavrtávala hlavu do jeho bundy, vzduté větrem. Naštěstí znal Ralph kratší cestu, než kterou jsem posledně jela já. Za osm minut rychlostního závodu s časem jsme se náhle octli u odbočky do Little Rock Canyonu. Zarazilo mě, že tentokrát vedla doprava a až za chvíli mi došlo, že jsme k ní přijeli z druhé strany. Rychlostní závod vystřídala terénní jízda. Žasla jsem, jak Ralph tuhle disciplínu mistrovsky ovládá. Stroj, zatížený dvěma lidmi, se na nerovném terénu pohyboval rychle a ladně. Pomalu jsme 101

se blížili k místu smrti manželů Barnyardových. Kromě několika černých trosek, ležících na svahu, tu nezbyla po tragédii žádná památka. Poklepala jsem Ralphovi na rameno a naznačila mu rukou, aby zastavil.

„Tady vybuchl ten vůz,“ Vysvětlila jsem mu. „Projeď ještě poslední zatáčku a tam nahoře před tou vysokou skálou zastav a dej mi mašinu. Dojedu ten kousek sama. Slečna nemusí vědět, žes mě sem přivezl.“

Nevypadal právě nadšeně, ale přikývl. Správně pochopil, které místo myslím, a za projetou zatáčkou zastavil přesně tam, kde se lincoln Barnyardových zřítil do hlubiny. Pak mi předal motorku a tvářil se při tom nešťastně.

„Dej na sebe pozor, – Sylvinko,“ řekl ustaraně. „Nespustím ten dům z očí. Kdyby se něco dělo, křič.“

„Jak uvidíš přes zeď?“ zeptala jsem se poťouchle.

„Z té skály, co z ní fotil Joe Firkin.“

Otevřela jsem údivem pusu.

„Tady si vezmi něco na cestu,“ napřáhl ruku a podal mi malý předmět.

„Co je to?“

„Slzný plyn ve spreji.“

„Nedělej z toho kovbojku,“ rozčilila jsem se. „Až se vrátím živá a zdravá, bude ti hanba, že jsi takový strašpytel.“

„Jen si to vezmi.“

Pokrčila jsem rameny a schovala sprej v kapse bundy.

„Vydrž,“ řekla jsem Ralphovi s úsměvem. „Nebude to dlouho trvat.“ Políbila jsem ho na tvář, vzala mu z ruky helmu, nasadila jsem si ji a přidala plyn.

V kouři výfuku vypadal Ralph jako přízrak.

Projela jsem zatáčkou smrti kolem skály a zastavila před bránou ve zdi. Dala jsem motorku na stojan a položila helmu na sedlo. Právě jsem se chystala stisknout tlačítko zvonku, když jsem si všimla, že branka je otevřená. Vstoupila jsem do ní a opatrně prošla zahradou až k domu. I domovní dveře byly dokořán. Osvětlená okna haly byla otevřená.

Zdálo se, že dům je připraven přijmout vzácného hosta. Vešla 102

jsem do předsíně. „Slečno Doncasterová,“ zavolala jsem. „Jste tu někde?“ Žádná odpověď. Postoupila jsem o několik kroků, nahlédla do otevřených dveří haly a stěží jsem potlačila výkřik.

V křesle, zády ke mně, seděla strnule žena s ohnivě rudými vlasy a dívala se na obraz, zavěšený na stěně před ní. Obraz byl dokonale provedená zvětšenina Firkinova vítězného snímku „Můj dům – můj hrad“. V okamžiku, kdy mě zachvátilo zděšení, že je mrtvá, žena náhle vstala a obrátila se ke mně. Vydechla jsem úlevou.

„Vítám tě, Sylvie,“ řekla slečna Doncasterová. „Už na tebe čekám. Trochu ses opozdila. Pojď dál a posaď se.“

V tu chvíli jsem zaslechla, že se za mnou tiše zavřely domovní dveře.

103

XII.

Připadala jsem si náhle jako v pasti a nevěděla, co říct.

„Co je ti?“ zeptala se slečna starostlivě. „Stalo se ti něco?“

Zcela nelogicky jsem ukázala na zvětšeninu Firkinova snímku a vyhrkla: „Kde se to tu vzalo?“

Usmála se. „To mi dnes daroval jeden můj přítel. Líbí se ti to?

Nedávám se ráda fotografovat, protože na všech fotkách vypadám hrozně, ale tohle

– tohle jsem opravdu já. Nahá i oblečená,

samotářská a vyhledávaná, skromná i vyzývavá. Můj přítel mě právě takhle vidí a myslím, že on jediný mě vidí správně. Konečně jsem našla prince Turtlea!“

„Cože?“ zašeptala jsem ohromeně.

„Promiň –“ zarazila se. „Toho si nevšímej. Asi bys to nechápala.“

„To fotil váš přítel?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ řekla marnivě. „Řekl mi, že mě často zpovzdálí sleduje.“

Nebylo v tu chvíli taktické zkazit slečně iluzi. „Je to krásná fotka,“ řekla jsem po pravdě.

„Je,“ přisvědčila slečna. „Teď se ale posaď a řekni mi, co máš na srdci. Kvůli fotce tu jistě nejsi.“

Usadily jsme se proti sobě do křesel.

„Ráda bych se vás na něco zeptala,“ řekla jsem.

„Jsem zvyklá, že se mě lidé ptají,“ přikývla. „Co chceš vědět?“

„Jakým způsobem léčíte lidi?“ Nezdálo se, že by to slečnu překvapilo.

„Léčím každého tím, nač věří. Spiritisty léčím seancemi, těm, kdo věří na věštby, předpovídám události. Pro jiné se stanu na chvíli chiropraktikem. Bylinkáře léčím bylinkami a hypnózou, jinak by jim 104

samotné bylinky nezabraly. V případě realistů se odvolávám na prostou logiku, jenže ti ke mně většinou nechodí. Mohu samozřejmě užívat všech metod v různých kombinacích. Je zajímavé, kolika lidem stačí prostě se vypovídat. Beru na sebe úlohu zpovědníka a pacienti odcházejí spokojeni. Jsou i takoví, kteří tu hledají lásku.“

„Léčíte je snad láskou?“ užasla jsem.

„Ovšem,“ přikývla slečna nevzrušeně. „Každý způsob uklidnění je dobrý. Nezáleží přece na způsobu, ale na výsledku.“

„Často rozdáváte lásku?“

„Jen výjimečně. Proti ostatním praktikám je to zanedbatelné.“

„Nebojíte se,“ zeptala jsem se váhavě, „že si lidé spletou váš dům

– dejme tomu – s jiným druhem domu?“

„Myslíš s bordelem? To jistě ne. V bordelu se platí. U mě ne.“

Náhle jsem pochopila, proč návštěvy u slečny Doncasterové jsou tak oblíbené a přesto se o nich mluví pouze šeptem.

„Smím se zeptat, co tomu všemu říká váš přítel?“

„Samozřejmě souhlasí, jinak by přestal být mým přítelem. Jestliže sama ovlivňuju jednání lidí, nemohu připustit,

aby kdokoli

ovlivňoval mě. Vím, že nezmohu nic proti smrti, ale nebojím se jí, dokonce se na ni často i těším, ale dokud jsem tady, chci žít podle svého a jít si svou vlastní cestou. Je to mé právo.“

„Kdyby se vám někdo do té cesty postavil, byla byste schopná ho zabít?“

Ani okamžik nezaváhala a přikývla. „Jistě.“

„A tomu vy říkáte, že pomáháte lidem?“ vybuchla jsem

rozhořčeně.

„Nemůžeš popřít, že lidem pomáhám. Zřejmě jsi dost brzy zapomněla, jak jsem pomohla tobě.“

„Čím jste mi pomohla?“ rozčilila jsem se. „Snad tím, že jste mi nasadila do hlavy tu krvelačnou nebožku, která se mě chce zbavit?

Nebo tím, že jste si dnes vzala tu ohavnou zrzavou paruku?“

„Není ohavná,“ ohradila se slečna. „Je dokonalá a stála fůru peněz. Nosím ji často. Dnes ji mám proto, že ti chci tu rudovlásku zase trochu připomenout. Kazím si tím sice vlastní práci, ale nedá se nic dělat, musím tě trochu poučit. Víš, co jsem s tebou posledně udělala?“

105

„Ne,“ vyrazila jsem zarputile.

„Vymazala jsem ti z hlavy svědomí.“

„Svědomí?“ vyhrkla jsem.

„Ano. Proč myslíš, že jsi smrt těch dvou ve voze tak lehce přežila? Patříš přece k typu lidí, kteří ze smrti dělají vědu, a kdyby sis plně uvědomovala, že kvůli tobě zahynuli dva lidé, nevím, jak bys dnes vypadala. Možná, že bys už dávno spáchala sebevraždu.“

„Kvůli mně?!“ vykřikla jsem zděšeně. „To je přece nesmysl!“

„Není. Komu se na té cestě vyhýbali? Tobě. Měli na vybranou.

Buď tě lincolnem rozplácnout na kaši, nebo se tě snažit objet.

Vybrali si to druhé – a stálo je to život Každá událost má svou příčinu. V tomhle případě jsi byla tou jedinou příčinou ty.“

Zatmělo se mi před očima. To, co jsem právě slyšela, vyvstalo přede mnou v celé své logické hrůze.

„Proč mi to říkáte?“ vyhrkla jsem stísněně. „Vždyť je to strašné!“

„Aby sis uvědomila, čím jsem ti posledně posloužila. Pomocnou ruku totiž lidé ocení teprve tehdy, když ji náhle ztratí.“

Bylo mi do breku. „Já přece za nic nemůžu!“

„Můžeš,“ řekla slečna stroze. „To je ti snad jako logikovi jasné.

Nebo ne? Kdybych tenkrát to neštěstí neohlásila sama, spadla bys do maléru až po uši.“

„Proč jste mě z něho vůbec vytahovala?“ nechápala jsem. „Snad proto, aby mě mohl zavraždit duch té ženské?“

„Chtěla jsem tvou smrt oddálit, jak nejdéle to šlo, a dát ti příležitost, aby ses sama rozhodla, co uděláš. Už jsi dávno mohla být v Chicagu v bezpečí. Zvolila sis, že tu zůstaneš, proto zemři.“

„Ale proč?“ vykřikla jsem. „Přece mi nechcete namluvit, že duch paní Barnyardové se mi chce mstít, protože jsem zavinila její smrt.“

Slečna se zamyslela. „I to by mohlo být,“ řekla nakonec, „ale čistá pravda to není.“

„Copak vy máte o pravdě nějaký pojem?“ zaútočila j sem.

„Ještě nikdy mi nikdo nedokázal lež,“ řekla slečna upjatě.

„Ostatně ji při své práci nemohu ani potřebovat. Jedna z mých léčebných metod je i hra na pravdu. Nechceš si ji náhodou zahrát?“

Trochu jsem znejistěla. Hru na pravdu jsem samozřejmě znala a vždycky mi při ní bylo trapně. „To záleží na tom, kdo se bude ptát,“

106

řekla jsem váhavě.

„Samozřejmě obě. Na střídačku,“ usmála se slečna. „Je to krásná hra a nám hlavně ušetří spoustu času. Já totiž vím, že jsi za mnou přišla, protože tě potkaly nepříjemné zážitky a ty si chceš ověřit, jestli s nimi nemám něco společného. Je to tak?“

„Je,“ užasla jsem. „Jak to víte?“

„Tak jako všechno ostatní. Sama od sebe. Chceš znát pravdu?

Přijímáš hru?“

„Přijímám,“ řekla jsem odhodlaně. „Kdo začíná?“

„To je jedno. Začni třeba ty.“

Zamyslela jsem se a začala jsem si postupně promítat události minulého týdne.

„Minulou neděli jsem dostala kryptogram, napsaný v notách.

Poslala jste mi ho vy?“

„Ano. Podařilo se ti ho rozluštit?“

„Sama jsem to nezvládla. Poradil mi táta. Proč jste mi ho poslala?“

„Abych tě připravila na to, co tě čeká. Co jsi vyluštila?“

„Gageovy rybí pochoutky. V neděli jsem objevila v aparátu fotku paní Barnyardové s výhružným textem. Víte, jak ten text zněl?“

„Jistě. Stálo tam: Sylvie Lawrenceová, nechci tě v L. A. Okamžitě odejdi, nebo zemřeš. Frances. Ukazovala jsi někomu tu fotku?“

„Ne,“ zalhala jsem statečně. „Kde se vzaly ty rudé vlasy u toho kryptogramu?“

„Jsou z téhle paruky. Myslela sis, že jsou to vlasy Barnyardové?“

„Samozřejmě nemyslela. Ty rybičky jste mi v pondělí poslala vy?“

„Ano. Co se s nimi stalo?“

„Nesnědla jsem je, protože mi bylo špatně. Ale snědl je někdo jiný a byly prý dobré. Myslela jste si, že nikdo po nich nezemřel?“

„Byly otrávené. Víš, jak se stalo, že nikdo po nich nezemřel?“

„Vím. Poslíček tu vaši láhev rozbil a nahradil ji jinou. Volala jste mě v úterý do školy, abyste zjistila, jestli žiju?“

„Ano, volala jsem tam! Byla jsem dost překvapená, když ses ohlásila. Řeklas někomu o těch rybičkách?“

„Ne,“ zalhala jsem znova. „Chtěla jsem své přátele vyřadit ze hry.

107

Poslala jste mi ve středu další rybičky?“

„Poslala. Co se s nimi stalo?“

„Pustila se do nich kočka, tak jsem je vyhodila.“ Lhala jsem už docela dobře. „Ta kočka se už doma neukázala. Byly ty ryby také otrávené?“

„Byly. Byl v nich amitriptylin. Proč jsi mi včera večer volala?“

„Doslechla jsem se, že jste se kdysi jmenovala Eliottová a chtěla jsem se vás zeptat, proč to jméno tajíte.“

„Netajím ho,“ řekla slečna. „Jen ještě není čas, abych se k němu přihlásila. Kdo ti to jméno prozradil?“

„Jeden tátův kolega. Jak se jmenuje, nevím. Víte, že jméno Eliott dnes figuruje v souvislosti s ohromným dědictvím?“

„Vím to. Proč se o to zajímáš?“

„Chci jen vědět, jak s tím souvisím já. Chtěla jste mě zabít?“

„Ano,“ řekla slečna vážně. „Myslím, že můžeme skončit hru.“

„Ani nápad!“ vykřikla jsem. „Tohle všechno mi přece musíte vysvětlit! Proč mě chcete zabít a proč tak dětinsky? Mohla jste se mě klidně zbavit už minule!“

„To jsem sice mohla, ale jednak by se tu sešlo příliš mnoho úmrtí najednou, jednak jsem ti chtěla dát šanci, aby ses mohla zachránit.

Počítala jsem s tím, že odjedeš hned, jak objevíš tu fotografii.

Rybičky se měly uplatnit jen v případě, že bys to neudělala.“

„Jste blázen! Šílenec!“

„Nevím, proč lidé všechno, co není úplně běžné, pokládají za šílenství. Zabít někoho je snadné a nezajímavé. Mnohem přirozenější je vyzvat nežádoucí osobu na souboj a dát jí příležitost se samostatně rozhodovat. Život a smrt je hra, která by měla mít svá pravidla čestného utkání.“

Seděla jsem ohromeně v křesle a nevěděla jsem, jestli se mám na slečnu vrhnout, nebo se rozbrečet. Cítila jsem ve spáncích tíživý tlak a znova se mi zdálo, že se celá země zachvívá. Stěží jsem překonávala pocit malátnosti. „Proč jste mě strašila paní Barnyardovou, když se mě chcete zbavit sama?“

„Pokládala jsem to za výhodné, když jsem zjistila, jak na tebe její smrt zapůsobila. Mam tu také její fotografii, proto jsem na ni mohla napsat tu výhružnou zprávu a znova ji ofotit, když ses sprchovala v 108

koupelně. Možná, že jsi na to přišla už

sama; není těžké to

uhodnout.“

Slečna otevřela zásuvku u stolu, zalovila v ní, vytáhla fotografii zrzky zarámovanou pod sklem v úzkém rámečku a podala mi ji: Takové rodinné památky se staví obvykle na psací stoly a na krby, napadlo mě. Tahle je navíc doplněná výhružným textem, napsaným na skle prvním, co bylo po ruce – tužkou na obočí.

Civěla jsem upřeně na obrázek a tušila jsem, že to bude právě on, který mě dovede k vyřešení celé záhady. Ze hry na pravdu jsem se zatím nedověděla nic, co bychom už nevěděli, nebo aspoň netušili.

Musela jsem ale slečně přiznat, že byla naprosto poctivá a odpovídala podle pravdy, zatímco já jsem třikrát zalhala, abych chránila kamarády. Hra na mě udělala hluboký d o j e m a rehabilitovala slečnu v mých očích. Skoro jsem zapomněla, jaké mi od ní hrozí nebezpečí.

Položila jsem obrázek na stůl. „Jak jste k té fotce přišla?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Patří k rodinnému majetku,“ usmála se slečna. „Sama jsi objevila, že jsem se dříve jmenovala Eliottová. Frances také. Je to má nevlastní sestra a jméno Eliott máme po otci. To je ten pán, který vlastnil nábytkářské závody a zanechal po sobě milióny.“

Užasle jsem vydechla, i když jsem nějakou podobnou souvislost tušila. Jenže tušit není opravdu vědět.

„A vy se mi chcete za smrt své sestry a švagra pomstít?“ zeptala jsem se trochu nejapně.

Teď se slečna zasmála nahlas. „Nebuď bláhová. Co bych z toho měla? Dnes už není v módě zabíjet ze msty.“

„A proč tedy?“ žasla jsem.

„Jako vždycky – pro peníze.“

„Ale co já mám s tím –?“

„Počkej,“ přerušila mě slečna rázně. „Když už jsme si tak hezky po pravdě popovídaly, tak to dotáhneme až do konce. Povím ti všechno, protože teď už na tom stejně nezáleží.

Jméno Doncasterová, které používám, patřilo mé matce za svobodna. Jinak jsem skutečně Eliottová, ale s rodinou jsem se velmi brzy rozešla. Otec se mnou tehdy udělal úmluvu, ze které vyplývá, že 109

budu mít tenhle dům, budu dostávat roční rentu a žádné další finanční nároky mít nebudu. Proto se mnou také v závěti nepočítal.

Dědit měla jen sestra nebo švagr.“

To je to, co říkal Ralphův otec, blesklo mi hlavou.

„Ti dva spravovali po otcově smrti na jeho příkaz majetek společně a podnik mohli dědit už jen jeden po druhém. Švagr by dědil, kdyby sestra zemřela. To by se mě netýkalo.

Kdyby zemřel dříve on, dědila by majetek sestra. Taky by mi to moc nepomohlo. Dědila by pouze ona a pro mě by platila úmluva s otcem. Ovšem, když teď zemřeli při výbuchu oba současně, nemůže dědit nikdo z nich a přišla bych na řadu já.“

„I když jste se otcem už jednou finančně vyrovnala?“ přerušila jsem ji.

„Samozřejmě. Na dědictví po otci už sice žádný nárok nemám, jenže v tomhle případě bych už nedědila po něm, ale po sestře. To je rozdíl!“

Znova jsem zavzpomínala na Ralphova otce. „Ale když je to tak,“

naléhala jsem, „proč ještě ty peníze nemáte? Přece vám nemohlo ujít, že doktor Saunders vyzývá už týden všechny možné dědice po Barnyardových, aby se mu přihlásili. Víte, jaké s tím má potíže? Proč jste se o to dědictví ještě nepřihlásila?“

„Moc rada bych to udělala,“ řekla slečna trpce, „a vím také, že s tím už dlouho nemohu otálet, ale zatím je tu něco – vlastně někdo, kdo mi v tom překáží.“

„Kdo?“ vydechla jsem.

„Ty.“

„Já?!“ vykřikla jsem zděšeně. „Já s touhle záležitostí nemám přece vůbec co dělat?!“

Slečna se trochu pohrdavě usmála. „Ještě ti nedošly souvislosti?

Zapni mozek! Jsi naivnější, než jsem si myslela. Ty jsi přece jediná, která viděla, že švagr zemřel později než sestra a tím bys mi mohla pořádně zkomplikovat plány. O mém nároku na dědictví bude muset rozhodnout soud a ten bude shánět svědky. Žádný z nich mi není nebezpečný – kromě tebe. Šikovný advokát by z tebe vytáhl všechno a to nemohu potřebovat. Kdyby se zjistilo, že sestra už byla mrtvá a švagr ještě žil, dědil by samozřejmě on, po něm někdo z jeho bývalé 110

rodiny a já bych vyšla naprázdno.“

Seděla jsem jako omráčená. „Proč myslíte,“ řekla jsem po chvíli,

„že jsem vám nebezpečná? Kdybyste mi to sama neřekla, v životě by mě tahle souvislost nenapadla.“

„Na to se, bohužel, nelze spolehnout. Jsou chvíle, kdy se člověku vynoří vzpomínka, o které ani neví, že byla kdysi skutečnou událostí.

Je lepší takovým vzpomínkám předcházet.“

„Myslíte tím, že mě zabijete?“

„Ano. Mohly jsme si bez obav zahrát na pravdu, protože, jak jsem řekla, dnes už na tom nezáleží. Tu hru jsme teď poctivě dohrály až do konce. Dověděla ses dokonce něco, o čem jsi neměla ani ponětí.

Dala jsem ti šanci odejít z města a tys jí nevyužila. Je to s tebou jako s Barnyardovými. I oni měli šanci se zachránit, ale rozhodli se pro vlastní smrt.“

Řekla to tak rozhodně, že mnou poprvé projel pocit hrůzy. Cítila jsem, že se začínám potit, a znovu se mi zdálo, že se celý svět zachvívá.

„Mohu vám přece slíbit, že to, co jste mi řekla, nikdy proti vám nepoužiju,“ pokusila jsem se vyjednávat a hned jsem se za to styděla.

„Mohla jsem tušit, že mi to nabídneš,“ přikývla trochu opovržlivě.

„Ale v tom případě bychom v tom jely spolu a já si žádného společníka nemohu dovolit. Oni se totiž ze společníků často stávají vyděrači.“

„Co si to dovolujete?!“ vykřikla jsem pobouřeně. „K něčemu takovému bych se v životě nesnížila!“

„Byla bys překvapená,“ řekla slečna klidně, „k čemu všemu se lidé dokážou snížit, když jim teče do bot. Lidé jsou strašně nedokonalí. V ničem se neliší od zvířat a bláhově se domnívají, že jsou na zemi pány. Vůbec je nenapadne, že celý náš svět je řízen zvenčí a že všechny naše osudy určují vyšší bytosti, než jsme my.

Nikdo je nezná, několik výjimečných osobností – jako já – je tuší.

Poznat je mohou teprve zemřelí. Brzy to poznáš sama.“

„Vy se pokládáte za výjimečnou osobnost?“ zeptala jsem se posměšně.

Slečna zvedla obočí. „Samozřejmě. Pochybuješ snad o tom?

Kdybych jí nebyla, nemohla bych pomáhat lidem a řešit jejich 111

problémy. Člověk člověku není schopen pomoct.“

„Pomáháte lidem tím, že je zabíjíte?“ vyjela jsem.

„Jen ty, kteří se mi postaví do cesty. Zatím si to ale nikdo netroufl.“

„Mám tedy tu čest být první?“

„Ano, budeš první,“ řekla slečna.

Zamrazilo mě, protože jsem z jejího hlasu vycítila dojetí. Co je to za ženskou? uvažovala jsem horečně. Je naivní anděl, který se domnívá, že nese prapor morálky a nezištně pomáhá lidem, nebo surový gangster, který se nezastaví před ničím?

„Jsi docela sympatická holka,“ vpadla mi do úvah slečna.

„Kdybych tě nemusela zabít, určitě bych si tě oblíbila. Bude tě škoda.“

„Jste blázen. Na co ty peníze potřebujete? Máte přece dům a doživotní rentu. Odkud vám ji vůbec vyplácejí? Přes banku by vás tu přece už dávno museli najít!“

„To by museli hledat hodně daleko – až v New Yorku. Otec tam měl bankovní konto a má ho tam dodnes. Samozřejmě si včas zajistil, že s ním po jeho smrti nesmím disponovat a banka mi z něho může vyplácet pouze mou roční rentu. Sama nemám tušení, kolik na tom kontě je, ale rozhodně to nebude málo. Každý rok si vybírám rentu osobně, takže spojení přes zdejší banky nepadá v úvahu.“

„To si pro ni létáte až do New Yorku?“

„Ano. Je to tak jistější.“

Jistější! Ta ženská je naivní blázen! Převážet takové peníze sama

–!

„A vám ta renta nestačí?“ řekla jsem nahlas.

„Zatím mi stačila,“ přikývla slečna. „Jenže teď je všechno jinak.

Prohrála jsem spor s městem a musím si dát opravit silnici k domu sama. Víš, co to bude stát?“

„Nechcete ten dům radši prodat?“

„Ne,“ řekla rozhodně. „Je to dům mého dětství. Tady jsem doma.

Jsem tu svrchovaná paní a všechno mě tu poslouchá.“ Zasnila se. „A taky tu už dlouho nebudu sama, protože jsem konečně našla přítele, který mě respektuje.“

Co mám dělat? přemýšlela jsem zoufale. Mám ji nechat mluvit?

112

Dokud mluví, nic se mi nestane. Ale musí to přece nějak skončit!

Mám ještě sílu se tu duchaplně bavit, když mi jde o krk? Přišla jsem, abych poznala pravdu. Teď ji znám a už se víc dovědět nemohu. Čím za to zaplatím? Sedím tu jako statista v divadle hrůz. Dlouhá hra je za mnou, otevírá se opona a začíná poslední dějství, ve kterém budu hrát hlavní roli já. Zvládnu ji, nebo skončím jako Shawova Johanka z Arcu? Pocity hrůzy se mísily se zvědavostí. Zdálo se mi, že chvění, které jsem cítila okolo žaludku, zachvacuje celé okolí. Nakonec jsem se přemohla.

„Čím mě chcete zabít?“ zeptala jsem se s předstíranou věcností.

„Tímhle,“ řekla slečna stručně. Vytáhla ze zásuvky malou pistoli, ukázala mi ji a znovu ji položila zpátky.

Zmocnila se mě panika. Co teď? Jediný způsob, jak se zachránit, je nějak ji od toho stolu odlákat a vyskočit oknem. To bych ale musela prolomit ten její bohorovný klid, rozčilit ji, zranit její pýchu.

Zatékala jsem kolem, spočinula očima na zvětšenině ‚Můj dům – můj hrad‘ a něco mě napadlo. Vší silou jsem se přinutila ke klidu a pohlédla zpříma na slečnu, která trůnila za stolem jako spokojená královna.

„Dobrá,“ řekla jsem. „Ale než mě odděláte, měla byste něco vědět. My dvě jsme totiž kolegyně a já jsem lepší než vy. Proto vás musím upozornit, že vám váš zázračný přítel, na kterého tak spoléháte, lže.“

Slečna pozvedla obočí. „Nesnaž se mně namluvit takový nesmysl.

To by si nikdy nedovolil. Vím o lidech hodně.“

„Víte pendrek!“ zaútočila jsem provokativně. „Hrajete si na vyšší bytost, ale nalítnete prvnímu podvodníkovi, který se objeví. Těšíte se tím, že vás oddaně zpovzdáli sleduje, dělá vám fotky, na kterých se sama sobě líbíte a on zatím na vás kašle!“

„Slečna vytřeštila oči. Co si to dovoluješ?“ vykřikla a prudce vstala z křesla.

„Hrajeme dnes na pravdu, tak ať ji i vy znáte celou,“ řekla jsem pevně. „Tu fotku vůbec neudělal on. Koupil ji včera od mého spolužáka Joea Firkina, který vás náhodou vyblejskl, když tu trénoval terénní jízdy. Můžete se o tom přesvědčit u ředitelky Lincolnovy školy, paní Proustové.“

113

Slečně zbělely rty. „Lžeš!“ vyrazila ze sebe a začala se pomalu blížit ke mně.

Vstala jsem z křesla a stejně pomalu jsem ustupovala.

„Nikdo o vás nestojí,“ dráždila jsem ji. „A ten váš vysněný playboy teprve ne. Ucítil z dálky prachy a řekl si, že by mu ta samolibá štětka mohla na jeho lichotky skočit!“

„Ty parchante!“ zaječela slečna a vrhla se na mě. Ucítila jsem, jak se mi její nehty zaryly do tváří. „Za tuhle sprosťárnu ti vyškrábu oči!“ křičela vztekle.

Byla jsem na to připravená. Prudce jsem uhnula hlavou, nahmátla v kapse Ralphův sprej a stříkla jsem jí pořádnou dávku plynu do obličeje. Nezasáhla jsem ji sice přesně, ale přesto zavrávorala a zakryla si rukama oči. Na víc jsem nečekala. Vrhla jsem se k oknu a doslova jím proskočila. Pozdě jsem si uvědomila, že je z vnější strany dost vysoko a při dopadu na trávník jsem se strašně potloukla.

Začala jsem se namáhavě zvedat, když se z pokoje ozvalo slečnino ječení.

„Najdu si tě, mrcho! Ze zahrady mi neutečeš!“

Zapomněla jsem na bolest a rozběhla se po trávníku.

Prásk! ozvalo se mi za zády. Větev keře vedle mé hlavy s lupnutím odskočila. Prudce jsem se ohlédla. Slečna stála za oknem s namířenou pistolí v ruce. Zaťala jsem zuby, zrychlila tempo a pokusila se kličkovat. Prásk! Přede mnou vyvstala vysoká zeď zahrady.

„Ralphe!“ vykřikla jsem zoufale. „Pomoc!“

Prásk! Prásk! Práásk! Země se náhle zachvěla, naklonila se mi pod nohama a pak se roztrhla ve dví. Na místě mohutné zdi se otevřel obrovský kráter a celou ji náhle pohltil. Krev mi ztuhla zděšením, když se mi za zády ozval nelidský řev. Otočila jsem se právě včas, abych ještě zahlédla, jak se do dalšího jícnu řítí trosky domu, který jsem právě opustila. Na silnici za bývalou zdí se otevřela trhlina, která pohřbila Ralphovu motorku. Chtěla jsem utéct, ale nebylo kam. Země se chvěla, vyla a sténala jako živý tvor. Chtělo se mi křičet, ale hrdlo jsem měla stažené zděšením. Kolem mě se kácely stromy. Blesklo mi hlavou, Že takhle vypadá peklo. Lidé si myslí, že vládnou, ale celý svět je řízen zvenčí – Ralphe! Ralphe, kde jsi?

114

Copak to, proboha, bude trvat věčně?

Netrvalo to věčně, ale pouhých třicet vteřin. Byl konec ledna roku 1994 a město Los Angeles zasáhla smrtící vlna ničivého zemětřesení, která rázem změnila Little Rock Canyon v měsíční krajinu.

115

XIII.

Ještě téže noci se svět dověděl o strašném kalifornském neštěstí, které prezident Clinton vyhlásil za národní tragédii. Sdělovací prostředky chrlily zprávy o zničených domech, o hořícím městě, zapáleném unikajícím plynem, o tisících zavalených, o lidech bez přístřeší, o těch, kteří střežili zbytky svého majetku, aby nebyli vyrabováni, i o bezdomovcích, kteří hledali útočiště v hotelových halách a zpívali „Happy birthday to you“ na oslavu přežití a znovuzrození.

Čtenář novin někde v Evropě si mohl doplnit svou snídani informacemi o vyhlášení výjimečného stavu a zákazu vycházení, o vylidněných tmavých ulicích bez elektrického proudu. Mohl se zadostiučiněním vzít na vědomí, že to odnesla Santa Monica, kdežto slavné bulváry Sunset a Hollywood zůstaly celkem ušetřeny. Mohl se podivit nad tím, že jistý pan Gabriel Florian ze Staré Říše přesné předpověděl intenzitu otřesů už několik týdnů předem, i tomu, že stále fungoval rozhlas a televize a náhradní telefonní síť. Pak mohl složit noviny a klidně odejít do práce. Opět se slétla hejna supů, kteří si z neštěstí udělali senzaci a dobře prosperující obchod. Jakou cenu v něm mohou mít mé osobní zážitky? Kolik by mi novináři zaplatili za rozhovor, v němž bych se zpovídala, jak jsem v měsíční krajině Little Rock Canyonu unikla smrti, našla poraněného Ralpha a jak nám pak čtrnáct hodin trvalo, než jsme se dovlekli domů? Asi nic.

Snad ještě kdybych mohla dodat, že jsem nakonec v pláči usedla na prahu svého zničeného domova. Nic takového se ale nestalo. Domy Saundersových i Lawrenceových oba stály a škody nebyly velké. U

Saundersových se vylil bazén a u nás si táta opařil nohu, když se 116

naivně snažil ucpat prasklou trubku s horkou vodou. Padly dosavadní hodnoty a společenské konvence. Lidé v neštěstí se více přimykali k sobě. Ne snad, že by se náhle polepšili, ale dalo se tak snadněji přežít. Osobní problémy ztratily váhu. Město zemřelo a pomalu vstávalo z mrtvých. Bylo jiné než to, v němž se mi dosud tak nesnadno žilo. Teď bylo náhle moje a cítila jsem za ně odpovědnost.

Jak se mi teď zdál malicherný můj „problém“, s kterým jsem s takovou nadějí běžela ke slečně Doncasterové! Kdybych byla počkala, všechno by se vyřešilo samosebou a nemuselo mě potkat to, co jsem v posledním týdnu zažila. Slečna Doncasterová! Hraběnka mezi poddanými! Tolik si o sobě myslela a nic jí to nebylo platné.

Snad si v posledním okamžiku života ani neuvědomila, že není ani výjimečnou bytostí, ani jasnovidkou, která nedokázala sama sobě předpovědět osud. Zemětřesení ji zahubilo a mně zachránilo život.

Nedovedla jsem ji nenávidět, i když mě chtěla zabít. Brala jsem ji teď spíš jako komickou figuru a od komiky je velmi blízko k tragice, která vyžaduje soustrast. Těšila se na smrt, toužila stát se vědoucí bytostí řídící svět a životy lidí, a přece nakonec zakopla o něco tak lidského, jako je láska, nebo přinejmenším o něco, co se lásce velmi podobalo. Pomáhala lidem, aby rozmnožila počet svých ctitelů, obdivovatelů a poddaných. Žila jako vládkyně, skončila jako milióny plebejců. Bylo mi trochu hanba, když jsem si vzpomněla na minulý týden, kdy jsem s ní hrála naivní a dětinskou hru o život.

Doncasterová byla břídil! Tady jí teprve smrt předvedla, co je to dokonale odvedená práce!

Přede mnou se vynořila silniční uzavírka, obklopená několika muži v uniformách.

„Kam jedete, slečno?“ Zeptal se policista.

„Do Fullertonu.“

„Přes Whithier se tam nedostanete. Jsou tam spadlé dálniční mosty. Zkuste to přes Hacienda Heights.“

„Děkuju. Zkusím to.“

Zasalutoval a já začala opatrně otáčet vůz. Vedle mě seděl Ralph s plánem na kolenou.

„Vrať se tři míle zpátky a pak doprava,“ radil mi. „Musíme objet Pio Pico Park. Až se dostaneme z téhle zóny, bude to snad už lepší.“

117

Jela jsem opatrně, protože každou chvíli se dalo narazit na trhlinu ve vozovce nebo na nepředvídanou překážku. Silnice si teď v ničem nezadala se soukromou cestou v Little Rock Canyonu.

„Pomaleji by to nešlo?“ usmál sena mě Ralph.

„Vím, na co myslíš. Kdyby byla motorka, to by to frčelo!“

Mávl rukou a zavrtěl hlavou. „Lidi přišli o víc.“

Chvíli jsme jeli mlčky.

„Na co myslíš?“ zeptala jsem se nakonec.

„Na to, že se asi opravdu vrhnu na advokacii a převezmu po tátovi kancelář,“ řekl vážně.

„Co tak najednou?“ podivila jsem se.

„K řešení záhad nemám zřejmě vlohy a pak – být detektivem je přece jen trochu riskantní. Nechci, aby se jednou musela má žena o mě bát.“

„Jsou přece i statečné ženy, které by si zvykly.“

„Jsi statečná?“ zeptal se s úsměvem.

Vzpomněla jsem si na prožité události. „Myslím, že ano,“ řekla jsem váhavě, „ale na detektiva v rodině bych asi nervy neměla.“

„Tak vidíš.“

Teprve za chvíli mi došlo, co to vlastně řekl a zaplavil mě pocit štěstí.