Christopher Pike

Stopy hrůzy 43

Cesta do neznáma

I.

Když Tereza Chafeyová zabouchla dveře od bytu, venku se zablesklo. Byla chladná noc. Od západu se valily těžké mraky doprovázené hřměním, začalo pršet. Tereza na chvilku zaváhala.

Možná, že bych se měla vrátit pro pláštěnku a deštník, pomyslela si.

Nebo se vrátit úplně – na útěk z domova je stejně trošku pozdě.

Ale zpátky se jí už nechtělo.

Měla pro to své důvody.

Utíkala ke garáži. Na tvář se jí lepily pramínky promáčených světlehnědých vlasů. Terezina tvář však byla vlhká už dávno předtím, než dopadly první kapky. Ještě pořád totiž plakala.

Taky bylo proč.

Rodiče nebyli přes víkend doma. Stála v poloprázdné garáži a po kapsách hledala klíčky od auta. Otec s matkou odjeli do San Diega, kde chtěli navštívit jejího staršího bratra, jeho manželku a Kathy –

neteř Terezy – která se nedávno narodila. Naléhali, aby jela s nimi, ale vymluvila se na nával práce. Z výletů nikdy netelefonovali. Až se vrátí, bude už někde daleko.

Tereza vlastnila čtyři roky starou Mazdu 626; byla ve výborném stavu. Odemkla dveře a tašku hodila na zadní sedadlo. Moc toho v ní nebylo: toaletní potřeby, svetr na převlečení, spodní prádlo a šeková knížka. Na hotovosti neměla skoro nic; maximálně devadesát dolarů.

Seženu si práci a do té doby nějak vyjdu, pomyslela si. Nasedla do auta, nastartovala a vycouvala z garáže. Zpátky se nevrátí ani za nic.

Vyrazila k odbočce na druhé straně obytného bloku. Zahnula na hlavní a směřovala k dálnici vzdálené zhruba šest mil. Vlastně ani netušila, kam chce dojet, ale byla rozhodnuta držet se severního 4

směru. Možná, že to vezme nahoru podle pobřeží – nebylo by špatné mít na dlouhé cestě za společníka moře. Tereza bydlela v Los Angeles. Nezastavím se, dokud nebudu v Kanadě, blesklo jí hlavou.

Tam mě nikdo hledat nebude a Bill si bude myslet, že jsem mrtvá.

Při tom pomyšlení se usmála. Hajzl jeden – jen ať se pořádně zapotí.

Bill byl jednou z příčin jejího útěku.

Ale ne jedinou, a vůbec už ne tou největší.

Cestou otevřela okénko. Dovnitř se valil déšť. Měla by jí být zima, ale opak byl pravdou. Dokonce se potila, jako by měla horečku. Studený vítr a déšť jí příjemně osvěžoval tvář. Alespoň cestou neusnu, napadlo ji. Podívala se na hodiny na přístrojové desce

– 11:06. Slunce vyjde, až bude míjet San Francisko. Stejně se bude muset někde zastavit, aby si odpočinula.

Kousek od nájezdu zpozorovala dva stopaře. Už na první pohled to byl zajímavý pár. Kluk byl oblečený celý v bílém a měl oslňující blond vlasy. Dívka byla hubená a bledá. Dlouhé černé vlasy jí sahaly až k pasu. Stáli v lijáku a neměli ani deštník. Později si Tereza uvědomila, že právě to byl důvod, proč je vzala – normálně totiž nikdy nikomu nestavěla.

Zpomalila a zajela ke kraji silnice; kluk se rozběhl k autu. V ruce držel velkou zelenou tašku. Tereza se naklonila a stáhla okénko. V

autě se objevila jeho hlava.

„Svezeš nás?“ zeptal se.

„Jasná věc.“

„Kam máš namířeno?“

„Na sever.“

„Tak dobře.“ Obrátil se a zavolal na svou partnerku: „Dělej, jedeme!“

Dívka pomalu kráčela k autu. Na sobě měla bílé kalhoty a fešácký kabát z černé kůže, kterému déšť určitě nedělal dobře. Černé boty jí sahaly skoro ke kolenům. Byla hezká – zrovna jako ten kluk. Tereze se ani nechtělo věřit, že by na tom mohli být tak špatně, aby museli stopovat uprostřed deštivé noci. Vypadalo to, že jsou starší než Tereza, která nedávno oslavila osmnáctiny.

„Hod sebou,“ zavolal neznámý.

„Už jdu,“ odpověděla dívka.

5

Stopař znovu strčil hlavu do vozu. „Můžu si dát tašku dozadu?“

„Samozřejmě,“ řekla Tereza a podívala se do zpětného zrcátka.

Nechtěla, aby ji někdo za to, že si dneska už dobrý skutek odbyla, zezadu naboural. Naštěstí skoro žádná auta nejezdila. Do deště se nikomu nechtělo, a tak všichni radši zůstali doma. „Nechceš si ji hodit do kufru?“ zeptala se, když kluk otevřel zadní dveře.

„Ne.“ Za chvíli dorazila k autu i dívka. Její partner se na ni podíval a zeptal se: „Chceš sedět vzadu u tašky?“

„Můžu si vybrat?“

Usmál se. „Na vybranou máš vždycky.“

Dívka se podívala na Terezu nebo spíš na to, co asi mohla zahlédnout otevřeným okénkem, kterým fičel vítr a pršelo. „Posadím se dozadu,“ řekla lhostejně.

Oba dva nastoupili. Když Tereza odrazila od obrubníku a vyrazila k dálnici, stopař zavřel okénko. Rychlost byla omezena na padesát čtyři mil, ale Tereza vždycky jezdila o deset mil rychleji. Pokutu zatím nikdy nedostala. Letmo se podívala na nového pasažéra.

Pozorně ji sledoval.

„Ahoj,“ řekla. „Já jsem Tereza.“

Podal jí ruku. „Těší mě. Já se jmenuju Freedom Jack.“

Měl ji studenou a vlhkou, jako noc venku.

„To je tvoje pravé jméno?“

„Moje matka mi tak říkala vždycky. Ale můžeš mi říkat Free, jestli chceš.“ Ukázal přes rameno. Neznámá dívka si sedla rovnou za Terezu. Docela ji to znervózňovalo. „A tohle je moje kámoška Poppy Cornová.“

Tereza svraštila čelo. „Prosím?“

„Poppy Cornová,“ opakovala dívka. „Tak mi říká táta.“

„Tak se opravdu jmenuješ? Zní to legračně.“

„Můžeš jí říkat Poppy,“ prohlásil pobaveně Free.

„Říkej jí, jak chceš. Poppy je to stejně jedno; všechno je jí jedno.

Nemám pravdu, Poppy?“

„Asi jo,“ ozvala se Poppy nakonec a poklepala Tereze na rameno.

„Můžu tady kouřit?“

„Jo,“ souhlasila Tereza váhavé. Cigaretový kouř nesnášela.

„Nebude ti vadit, když nechám pootevřené okénko?“

6

„Je to tvoje auto, můžeš si v něm dělat, co chceš,“ ozval se Free.

„Mně zima nevadí,“ řekla Poppy.

„Ale ten kouř mě štve,“ namítl Free.

„To je tvůj problém,“ odsekla mu Poppy.

„Ale ty z toho chceš udělat i Terezin problém.“

„Je mi to jedno, opravdu,“ ozvala se Tereza.

Poppy si na zadním sedadle zapálila cigaretu a kouř vyfoukla Tereze rovnou za krk. Otočila se a podívala se ven. „Kam vlastně jedeme?“

„Na sever,“ řekl Free rychle. „Přesně tam, kam jsme chtěli.“

„Kam přesně?“ zeptala se Tereza. Byla zvědavá, jestli spolu něco mají – nevypadalo to, že by se navzájem zrovna zbožňovali.

„Máme štaci kousek od San Franciska,“ řekl Free. „ Z ítra tam musíme být. Už bysme tam taky byli, kdyby Poppy naše auto neomotala okolo telefonního sloupu. Nemám pravdu, Poppy?“

Poppy si dala dalšího sluka. „Na telefonní tyč si nepamatuju.“

Free se zasmál. „O tom právě mluvím. Vůbec si ji neviděla a pak už bylo pozdě.“

„Co to je za štaci?“ zeptala se Tereza.

„Jsem kouzelník. Máme vystoupení v klubu Bardos. Už jsi o něm někdy slyšela?“

„Jméno je mi povědomé,“ zalhala Tereza. „Ty jsi taky kouzelnice, Poppy?“

Free se zasmál. „ J e to moje kulisa. Přeřezávám ji napůl a nechávám ji vznášet v prostoru. Zítra ji nechám zmizet úplně. Měla by ses přijít podívat. Seženu ti volňásek.“

„To by nemuselo být špatný,“ souhlasila Tereza. A San Francisco je možná dost daleko na to, aby Bill uvěřil, že se navždy ztratila z povrchu zemského. Kdyby nepřekročila hranice, mělo by to i své výhody.

„Cestou bychom rádi navštívili rodiče,“ řekl Free. „Já matku a Poppy otce. Proč, to nevím. Ten chlap je hrozně nudnej.“

„Kde žije tvůj otec, Poppy?“ zeptala se Tereza.

„Na druhé straně sekvojového lesa.“

Z toho Tereza usoudila, že zřejmě bydlí na sever od Big Sur. „A co dělá?“

7

Poppy se rozkašlala. „Je knězem.“

„Aha,“ zamumlala Tereza. Ta holka byla vážně divná.

„Hele, nechceš radši ukázat nějaké kouzlo?“ zeptal se Free.

„Teď, když řídím?“

„No jasně. Točit volantem a obdivovat mě můžeš najednou.“

„A nepočkalo by to na pozdějc?“

„Nejlepší je nečekat,“ řekl Free a z kapsy svého bílého kabátu vyndal balíček karet. Podal jí ho. „Tohle je normální sada,“ začal vysvětlovat.

„Budu ti muset věřit.“ Nemotorně uchopila balíček a současné se snažila nespouštět oči ze silnice. Free byl trochu dotěrný, ale v jeho společnosti se cítila dobře. Pomohl jí zapomenout na všechnu tu mizérii, kterou musela v poslední době snášet. Jen si přála, aby jí Poppy přestala foukat kouř za krk. Bude se muset osprchovat, jinak se zápachu kouře ve vlasech už nezbaví.

„Chceš, abych si vytáhla kartu?“ zeptala se.

„Chci, aby sis vytáhla čtyři karty. Vyber si je namátkou a nedívej se na ně. Pak si je polož na klín, barvou dolů, a zbytek mi dej.

Nejdřív by ses ale měla přesvědčit, že máš v ruce regulérní balíček.“

Vyhovět mu, nebylo jen tak. Jednou rukou totiž musela řídit.

„Budu šťastná, když se mi povede vytáhnout čtyři karty,“

zamumlala. Vytáhla si dvě z horní části a dvě z dolní. Položila si je na nohy a balíček podala zpátky Freeovi, který si ho hned nacpal do kapsy. Ani se na karty nepodíval. „A co teď?“

„Prozradím ti, jaký karty sis vybrala.“

„To zní vážně napínavě,“ ozval se zezadu znuděný hlas Poppy.

Free se na ni otočil. „Víš snad, jaký karty si vytáhla?“

„Samý žolíky.“

„Mýlíš se,“ řekl docela mile. „Vždycky se mýlíš.“ Otočil se zpátky. „Ty víš, co máš za karty, Terezo?“

„Vždyť jsi mi přece poručil, abych se na ně nedívala,“

odpověděla.

Free se usmál. Byl hezký, skoro klukovský. Zdálo se jí, že má modré oči, ale v příšeří si nebyla jistá. „Chtěl jsem se zeptat, jestli nemáš nějakou intuici, pokud jde o to, co držíš v ruce,“ opakoval svou prosbu.

8

„Nejsem žádné médium.“

„Ale já ano,

já jsem supermédium.“ Přitiskl si ruce na čelo a

zavřel oči. „Hmmm. Vidím esa. Vidím srdcové eso. Hmmm. Vidím kulové eso. A ještě další. Zelené eso a křížové eso.“ Otevřel oči a zadíval se na ni.

„To je neuvěřitelné. Vytáhla sis esa z úplné normálního paklíku karet.“

Tereza se rozesmála. „Nevěřím ti.“ Zvedla karty a podívala se na né. Esa – samá esa. „To je k nevíře! Jaks to uhod?“

Free si vzal karty zpátky. „Kouzlo,“ řekl.

„Ne, vážné? A prozradíš mi ho?“

Free zavrtěl hlavou. „Když ti prozradím všechna tajemství, tak ztratím auru tajemnosti. Nemám pravdu, Poppy?“

„Tu už jsi ztratil dávno, Jacku.“

„Neříkej mi tak!“

„Free,“ ozvala se Tereza. „Můžu se teď na tu sadu podívat?“

„No jasně.“ Vytáhl paklík z kapsy a podal jí ho. Tereza na něj poťouchle zamrkala.

„Kdo mi zaručí, že to je ten samý?“ zeptala se.

„Nikdo. Mám hluboké kapsy. Říkal jsem ti, aby sis ho

zkontrolovala hned.“

Tereza se na karty rychle podívala. Vypadaly úplně normálně.

Podala mu je zpátky. „Kde ses naučil kouzlit?“

„Ve škole života,“ odpověděl. „Nemáš hlad, Terezo? Nemohli bysme se někde zastavit? Rozumíš, nic nóbl. Nepohrdl bych krabicí koblih a mléka z nějakého minimartu. Šlo by to?“

„Proč ne. Budeme ale muset sjet z dálnice.“

„Vrátit se můžeme vždycky,“ řekl Free.

Zastavili u jednoho stánku hned vedle dálnice. Venku stály řady benzínových pump. Tereza a Free vystoupili, ale Poppy zůstala dál pohodlně usazená na zadním sedadle. Free se zeptal, jestli něco nechce. Pořád ještě pršelo, ale už ne tak hustě. Ze vzduchu čpěla špína.

„Karton cigaret,“ řekla Poppy.

Free si odfrkl. „Nakonec tě to kouření stejně zabije.“

„Svět je plný věcí, které tě mohou zabít,“ řekla Poppy. „Vem mi 9

marlborky.“

„K jídlu nic nechceš?“

Vstoupili do obchodu. Teď měla Tereza poprvé možnost pořádně si Freea prohlédnout. Měřil skoro dva metry. Bílý kabát měl vycpávky na ramenou. Ale dobře si všimla, že i pod kabátem je pořádně silný – spíš pružný než svalnatý. Napadlo ji, jestli se nezmýlila v jeho věku. Ve světle obchodu jeho pokožka už nevypadala tak hladce, jako předtím. Určitě je starší, než si původně myslela. Pronikavé oči měl modré, možná bleděmodré. Měla podezření, že si odbarvuje vlasy – jejich kořínky byly tmavší. Kráčel sebejistě. Docela dobře si ho dovedla představit na jevišti v roli kouzelníka. Vlastně ani nešel – spíš se vznášel. Právě teď směrem k pultu s pivem.

„Co si dáš?“ zeptal se. „Teď je to na mně.“

„Chtěla jsem si koupit čokoládové bonbóny.“

Byla blázen do sladkostí, přesněji řečeno do mátové čokolády Junior Mint‘s. Denně snědla několik pytlíků, ale na její linii se to zatím – až na občasný uher, který teď naštěstí neměla – neprojevilo.

Tereza byla vysoká asi sto sedmdesát centimetrů. Měla štíhlou postavu, dlouhé nohy a čistou pleť. Prsa měla malá, ale docela se k ní hodila. Hnědé vlasy byly dost světlé na to, aby si ji lidé v létě pletli s blondýnkou. Docela hezká byla i ve tváři

– přesně ve stylu

kalifornské mody. Ale kruhy pod očima, připomínající podlitiny, prozrazovaly trauma, kterým nedávno prošla.

Rty měla smyslné. Hodně se usmívala; možná až moc. Její úsměv byl spíš nervózní tik než výraz radosti. Modré oči připomínaly oblohu; hnědé obočí mraky na horizontu. Nos byl vzhledem k tváři o trošičku větší a jen to bránilo tomu, aby ji považovali za dokonalou krásku. Nějakou dobu se rozmýšlela, jestli nemá jít na operaci, ale pak se rozhodla, že vlastně krásná být nepotřebuje. Přirozeně, že to byla lež, občas si zalhala. Ale byly to jen takové maličké, neškodné lži, které nikomu neublíží. Pravda byla taková, že za neodolatelnost by obětovala skoro všechno. Pak by ji totiž Bill ještě chtěl.

Ale komu na tom záleží? Mně ne. Nevrátila bych se k němu, ani kdyby mě prosil na kolenou.

10

„Piješ pivo?“ zeptal se Free. Otevřel chladicí box a vyndal z něho karton se šesti budweisery.

„Když řídím, tak ne,“ odpověděla Tereza.

„Je fajn, žes nám zastavila a vzala nás.“

„Stáli jste tam už dlouho?“

„Ne, moc dlouho ne.“

„Opravdu Poppy narazila autem do telefonního sloupu?“

„Možná, že to byl strom. Vím jen, že to bylo vysoké a tvrdé. Auto bylo úplně na mraky.“

Tereza se zachichotala. „Seš blázen, víš o tom?“

Free se natáhl pro další karton. „Čím víc se připozdívá, tím je to se mnou horší. Pojedem celou noc?“

Tereza se odmlčela. Vlastně jim nikdy nenavrhla, aby s ní jeli až k pobřeží. Přesto si nedovedla představit, že by je uprostřed noci někde vysadila; zvláště když měli namířeno stejným směrem.

„Počítala jsem s tím,“ řekla nakonec. Pravou rukou si mnula zápěstí. Sířila se jím tupá, pulzující bolest – určitě se ještě doma o něco uhodila.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Free.

„Jo.“

„To je dobře.“ V každé ruce nesl po jednom kartonu. „To je opravdu dobře.“

Tereza si vybrala dva pytlíky Junior Mint‘s a láhev koly. Pak se vydala k pokladně. Free měl nějaké problémy s pivem. Muž za pultem – malý Hispánec, kterému bylo asi okolo čtyřiceti – chtěl vidět průkaz. Free začal hledat po kapsách, ale řidičák nenašel.

„Co teď?“ zeptal se Free chlápka. „Nevěříte, že už mi bylo jednadvacet?“

„Až uvidím váš řidičák,“ odpověděl.

„Dejte mi karton marlborek,“ řekl Free a z kapsy vytáhl svazek zmačkaných bankovek. Prodavač za sebe sáhl pro cigarety a karton přisunul k pivům a dalším dobrotám, které ležely na pultu – ke krabici koblih, litru mléka a chipsům. „Kolik to dělá?“ zeptal se Free.

„Kolik to dělá bez piva, ti můžu říct hned,“ odpověděl prodavač.

Free byl otrávený. „Ztratil jsem řidičák. A kvůli tomu jsem u vás kriminálník? Jen se na mě podívejte. Copak vypadám jako dítě?

11

Namarkujte to pivo, člověče. Dneska mám před sebou ještě dlouhou cestu.“

„Chci vidět nějaký průkaz,“ trval na svém muž.

„Nemůžete přece vidět něco, co nemám,“ oponoval Free.

„Free,“ řekla Tereza bojácně, „nemá cenu se hádat.“

Podíval se na ni a usmál se. V tom okamžiku z něho spadlo všechno napětí, což uklidnilo i Terezu. „Máš pravdu, kočko,“ řekl.

„Za jízdy se přece nepije.“ Znovu se obrátil k prodavači.

„Spočítejte to, jak chcete.“

Z obchodu odešli bez piva.

Free v autě podal Poppy cigarety. Vzala si je a ani nepoděkovala.

Když Tereza otočila klíčkem a nastartovala auto, Free se naklonil, aby zkontroloval jejich zásoby benzínu.

„Měla bys natankovat,“ řekl. –

„Mám ještě tři čtvrtě nádrže,“ odpověděla Tereza.

„Stejně bysme ji mohli doplnit, když už jsme jednou tady,“ řekl Free a začal znovu vystupovat. „Zastav u pumpy a zůstaň v autě. O

všechno se postarám.“

Tereza poslechla. Free zmizel vevnitř. Tereza si nastavila zadní zrcátko, aby lépe viděla na neznámou dívku. Poppy žádný problémy s velkým nosem evidentně neměla. Byla krásná – měla velké šedé oči a smetanově bílou kůži. Byla velice bledá, to je pravda, ale díky tomu vypadala skoro nadpozemsky, nehmotně. S hřívou černých vlasů a černým koženým kabátem připomínala upíra na maškarním bále. Zdálo se jí, že i ona je unavená. Když si opřela hlavu o sedadlo, Tereza sledovala, jak jí uprostřed černých očí plápolá oranžové světlo zapálené cigarety.

„Jseš spokojená?“ zeptala se Poppy.

„Prosím?“

„Prohlížela sis mě, nebo snad ne? Je mi to jedno. Vezeš nás ty.

Líbím se ti?“

„Jseš pěkná holka, Poppy.“

„Ty taky, Terezo.“

„Ne, nejsem. Jsem jen normální.“

„Proč to říkáš?“ zeptala se Poppy. „Protože to je pravda.“

„Neříkáš to proto, že chceš, abych s tebou nesouhlasila?“

12

Tereza se začala třást. „Ne. Proč jsi to řekla?“

Poppy už začala ztrácet zájem. „Protože jsem amatérský psychiatr.“

„Nevadí ti moje kouření?“

„Už jsem ti říkala, že ne.“

„Chtěla bych toho nechat.“

„Tak proč to neuděláš?“

„Na to už je pozdě.“

„Tvůj otec žije blízko Big Sur?“

„Jo,“ řekla Poppy. „Bydlí v jednom starém, velkém kostele.“

„Ale to s tím knězem, to byl vtip, ne?“

„Vůbec ne.“

„Opravdu ho chceš cestou navštívit? Ptám se jen proto, protože bychom museli jet podél pobřeží, a to by trvalo dýl. Ale v zásadě mi to je jedno. Stejně jsem plánovala, že tamtudy pojedu.“

„Chceš se s ním seznámit?“ zeptala se Poppy. Tereza se zasmála.

„Co bych měla z kněze?“

„Mohl by tě vyzpovídat.“

Tereza se otřásla, ačkoli jí ještě pořád bylo vedro. Košili měla vlhkou potem. „Nemám se z čeho zpovídat,“ řekla nakonec.

Poppy zavřela oči. „Každý se musí z něčeho zpovídat.“ Zatáhla z cigarety a rozkašlala se. „Z nějaké pitomosti, kterou udělal.“

Po chvíli se znovu objevil Free. Tereza byla překvapená, když si všimla dvou kartonů piva, které nesl. Vysvětloval, že už našel řidičák. Položil je na přední sedadlo a ležérně dotankoval. Pak znovu vyrazili. Směřovali k nájezdu na dálnici. Jeli na sever; ani jeden z nich nevěděl, kam.

13

II.

Na pobřeží dorazili až po hodině a půl. Cestou Free vypil čtyři piva, Poppy dvě a Tereza jedno. Blížili se k Santa Barbaře, dojídali poslední koblihy a dopíjeli mléko. Po levici se rozkládal černý oceán; vzduch byl konečně čerstvý a voněl solí. Free oslňoval Terezu dalšími karetními triky a ani na chvilku neztratil dobrou náladu. Při jednom z nich si Tereza měla vybrat jednu kartu – Free tvrdil, že tentokrát se bez kouzla opravdu neobešel – která se pak objevila v zadní kapse jejích kalhot. Ať si Tereza lámala hlavu sebevíc, na to, jak to udělal, stejně nepřišla.

„Kdybych chtěl, tak se ti objeví třeba v kalhotkách,“ řekl Free, když si bral kartu zpátky a zasouval ji do jedné z hlubokých kapes.

„Skoro tomu už věřím,“ odpověděla Tereza a začervenala se.

Pokud šlo sexuální záležitosti, dostávala se do rozpaků poměrně snadno – zvláště když se o nich měla bavit s takovým frajerem. Free se jí začal líbit – jeho trošku násilnický šarm, radost ze všeho, co říkal, a přehnaná nechuť ke všemu, co řekla Poppy. Ta toho samozřejmé moc nenamluvila a zatím se neprojevovala ani jinak. Jen kouřila a z okna civěla do deštivé noci. Tereza skoro litovala, že Free nestopoval sám. Poppy jí sice až zas tak na nervy nelezla – vážně ne, ale měla problémy, s kterými jí Tereza nemohla pomoct.

Free se vrtěl na sedadle. Sedět v klidu mu bylo úplně cizí.

„Tak co budeme dělat teď?“ zeptal se.

„Nechceš poslouchat rádio?“ zeptala se Tereza. Když jela autem, tak je vždycky měla puštěný na plný pecky. Zahánělo to nepříjemné myšlenky. Ale doteď rádio nikdo z nich nezapnul. Freeovi se její nápad moc nezamlouval.

14

„Komerce mě nezajímá,“ řekl. „Potřebuju něco živýho, něco v čem je spousta energie. Hele, víš co? Mám nápad. Co kdybysme si vyprávěli příběhy?“

Tereza se zamračila. „Jaký příběhy?“

„Hrůzostrašný přece,“ upřesnil Free. „Horory

– opravdové

příběhy ze života. Cokoli, je mi to jedno. Já a Poppy to tak děláme vždycky, když někam jedeme. Rychlejc při tom utíká čas. Co říkáš, Poppy?“

„Čas plyne pořád, a to i bez tvojí pomoci,“ ozvala se zezadu Poppy.

Free se otočil. „Ty máš ale dneska pitomou náladu. Radši bys měla něco začít vyprávět. No tak, Poppy, řekni nám příběh svého života. Pověz nám, jak se z tebe stala velká hvězda.“

„Radši bych slyšela něco nového.“

Free zvedl obočí. „Například?“

„Chtěla bych slyšet příběh Terezy Chafeyové.“ Tereza se nucené zasmála. „Já žádný příběh neznám.“

„Tak to přece nemyslela; chce slyšet příběh tvého života.“

„Je mi osmnáct,“ začala Tereza. „Trvalo by celou noc, než bych vám vylíčila všechno, co se mi přihodilo.“

„Právě tolik času máme,“ řekla Poppy.

„Nenuť ji do toho,“ utrhl se na ni Free a vlídně oslovil Terezu:

„Proč nám nechceš říct, co se děje v tvém životě?“

„Jak vůbec víš, že se něco děje?“

Free pokrčil rameny. „Neprozradilas nám, kam jedeš zrovna teď uprostřed noci, taky nevíme proč. Já a Poppy si myslíme, že utíkáš z domova. Totiž, jestli to tak je, pak je to skvělý. Kdo by taky zůstával doma, když může někam odjet? Ale chtěl jsem říct tohle: My jsme jako ostatní – jsme zvědaví, a strkáme do všeho nos. Rádi propíráme špinavé prádlo. Zabilas někoho?“

Tereza se zasmála. Chechtala se tak divoce, že málem sjeli ze silnice. „Nikoho jsem nezabila. Ale teď mě to mrzí.“

„Kdo to měl být?“ zeptal se Free.

„Ten kluk,“ řekla Tereza. „Ten kretén, kterýho znám.“

„Kdo?“ zeptala se ze zadního sedadla Poppy.

Tereza zaváhala a ucítila, jak se jí svírá hrdlo. Pořád jí bylo vedro.

15

Možná, že na ni něco leze. Možná, že se jen potřebuje vypovídat. A pak – tyhle dva jsou stejně úplní cizinci. Bude se s nimi bavit jen cestou na pobřeží; možná že se i trochu skamarádí. Ale pak se jejich cesty opět rozdělí a oni už se nikdy neuvidí. Komu jinému se svěřit, když ne jim?

V tom okamžiku se rozhodla. Bude jim vyprávět o Billovi.

O té hrozné věci, kterou jí provedl. „ J menuje se Bill Clark,“

začala Tereza. „Byl to můj kluk.“

„Proč jsi řekla, žes ho radši měla zabít?“ vyzvídal Free. „Mám pro to svoje důvody.“

Potkali se o vánočních prázdninách v nákupním středisku. Bylo tam narváno, protože do Ježíška zbývaly už jenom dva dny. Tereza tam byla s matkou. Na poslední chvíli dokupovaly vánoční dárky. I když přijely do obchodu spolu, nenakupovaly dohromady, jak by se na šťastnou matku s dcerou slušelo. S matkou nakupovat nemohla.

Pořád jí totiž stála za zády a říkala jí, jak je pitomá. Nesouhlasila s ničím, co Tereza dělala, a ta se v její přítomnosti raději držela zpátky.

Nelíbilo se jí ani, jak se Tereza učí – vždycky ležela na posteli a poslouchala muziku. Přesto měla samé jedničky a úspěchy slavila i jinde.

V tom okamžiku byla Tereza naštěstí sama, a tak se mohla i nezávisle rozhodnout. Dostala hlad a vydala se do tamního oddělení potravin; bylo obrovské. Mohla si vybrat mezi mexickou, italskou, čínskou a americkou kuchyní, ale nakonec skončila u stánku Carl’s Junior – sendviče s grilovaným kuřetem prostě milovala. Musela se postavit do dlouhé fronty. Po chvilce se na ni otočil kluk, který stál před ní. Byl ověšen taškami zrovna tak jako ona. Měl hnědé vlasy, hnědé oči a pěknou postavu. Ve tvářích měl dolíčky, těch si všimla ze všeho nejdříve. Dolíčky se jí u kluků vždycky líbily – připadalo jí, že kluci s dolíčky nejsou tak nebezpeční. Se žádným ještě moc nechodila, a tak jí trochu naháněli strach. Tenhle byl zhruba v jejím věku.

„Vypadá to na pěkně dlouho,“ řekl.

Tereza přikývla. „Tak patnáct minut, než si vůbec něco objednáme.“

16

Ukázal na její tašku. „Už máš pro každýho něco?“

Usmála se. „Ne. Došly mi peníze. Tenhle rok asi naštvu plno lidí.“

Ve skutečnosti to nebyla pravda. Dárek koupila každému, o kom si myslela, že by ho od ní mohl právem očekávat. Utratila za ně všechny peníze – přes čtyři sta dolarů. Nevadí, zase si je vydělám, pomyslela si. Každý den po škole dávala hodiny klavíru a kytary. Na oba dva nástroje hrála už od devíti let a podle názoru ostatních vůbec ne špatně. Taky skládala a zpívala písničky. Ale o tom vědělo jen pár známých. Jednou z nich byla i její nejlepší kamarádka – Rena LeRoeová. Za kašmírový svetr od Nordstroma pro Renu zaplatila sto dolarů.

„Všem se zavděčit nemůžeš,“ řekl ten kluk.

„To není pravda.“ Vždycky se snažila udělat radost všem. Říkala si, že to je proto, že i ona je sympatický člověk. Občas o tom ale pochybovala a připadalo jí, že jen chce, aby ji lidi měli rádi. Dobře věděla, že to jsou dvě rozdílné věci.

„Jsi tu sama?“ zeptal se.

„Někde se mi tu toulá máti. Za hodinu se máme setkat v knihkupectví. A co ty?“

„Přišel jsem sám. Víš už, co dostaneš k vánocům?“

To je dobrá otázka, pomyslela si. „Vím, že od rodičů dostanu novou kytaru, protože jsem ji jim sama pomáhala vybírat. Můj bratr

– žije v San Diegu – mi asi dá dárkový kupón na šaty; dělá to vždycky. A od mojí nejlepší kamarádky dostanu něco úplně šíleného.

Něco, co k ničemu nebude a co nebudu ani moct nikomu ukázat.“

„A co tvůj kluk?“ zeptal se. Tereze se zdálo, že v otázce zaslechla náznak zvědavosti. Položil ji ale tak bezstarostně, že si nebyla jistá, zda se o ni opravdu zajímá. Ani nevěděla, jestli by o to stála.

Stydlivě sklopila hlavu a zamumlala: „Žádného přítele nemám.“

„V tom případě bych tě měl pozvat na oběd.“

Rychle zvedla hlavu. „Prosím?“

„Můžu tě pozvat na oběd?“

„Proč? Vlastně ani nevím, jak se jmenuješ.“

„Já jsem Bill Clark. A ty?“

„Tereza.“

„Můžu tě pozvat na oběd, Terezo?“

17

Cítila, jak se červená.

„A budu si moct objednat, co budu chtít?“

Bill se usmál; na tváři se mu objevily dolíčky. „Cokoli, po čem toužíš.“

Když o půl hodiny později přišli na řadu, objednali si kuřecí sendviče. To už Tereza věděla, že Bill, zrovna tak jako ona, končí střední školu, zajímá se o fyziku a astronomii a ještě před čtyřicítkou chce podniknout cestu na Mars. Ale taky už věděla, že s ním chce chodit. Když ji po jídle poprosil o číslo, mohla se při hledání propisky přetrhnout.

Na první schůzku ji pozval dva dny po vánocích. Byla sobota. Její rodiče ho vyslýchali půl hodiny, než mu svěřili do rukou život své jediné dcery, kterou na téhle planetě měli. Bill to bral sportovně a za chvíli se mu je podařilo umluvit. V autě se jí svěřil, že jeho matka zemřela, když byl ještě dítě a otce skoro nikdy nevidí, protože je pořád v práci. Tereza pocítila s Billem soucit, ale současně si nedovedla představit lepší konstelaci.

Šli na večeři. Bill mluvil o teorii velkého třesku a o původu vesmíru. Tvrdil, že před patnácti miliardami let byla veškerá stvořená hmota soustředěná do jednoho bodu, který nebyl větší než tečka na konci věty. Ale v tom okamžiku vybuchl a při explozi se uvolnilo teplo několika trilionů stupňů a současně i světlo obrovské intenzity, které slabě září ještě dnes. Bill tomu říkal pozadí dané radioaktivním zářením. Znělo to neuvěřitelně, protože v jeho očích se zrovna odrážel plamen svíčky, která stála na stole. Bill se kvůli ní vyfiknul a dokonce se i oholil. Když domluvil, položila mu první otázku.

„A kdo jsme tedy my?“

„Jak to myslíš?“

„Jestliže veškerá hmota tohoto vesmíru může být soustředěna do jedné tečky, neznamená to vlastně, že neexistujeme? Nejsme jen přízraky, které se vznášejí nad touhle strašidelnou planetou?“

Bill souhlasně přikývl. „To je pravda. Veškerá hmota je v podstatě prostorem. Pouze nekonečně malá část je hmotná.“

„Jak to, že skrze mě nevidíš?“ zeptala se.

Usmál se. „Kdo říká, že nevím, na co myslíš právě teď?“

„Na co tedy?“ Sama to nevěděla, ale mělo to něco společného s 18

Billem; vlastně všechno. Byl báječný – to, jak mluvil o důležitých věcech, o velkých věcech. Ona sama vždycky myslela jen na maličkosti. Na sebe a na to, co si ostatní myslí o ní.

Bill pozvedl skleničku s vodou a naznačil jí, aby udělala totéž.

Přiťukli si. „Myslíš na to, že by ses se mnou chtěla ještě setkat,“ řekl.

„Nevím, jestli budu moct,“ odpověděla. Kochala se výrazem, který se mu v tom okamžiku objevil ve tváři. „Chci říct, že tvoje pozadí dané radioaktivním zářením je moc silné.“

Zasmál se. „Okolo tebe je taky plno světla, Terezo.“

Později, po filmu, který se nelíbil ani jednomu z nich, ji Bill odvedl k sobě domů. Jeho otec byl v práci. Musel vydělávat velké peníze – dům byl nádherný. Tereza byla nervózní. Ještě nikdy nebyla s žádným klukem v noci o samotě. Byla vzrušená a Billovi věřila.

Věděla, že toho nezneužije. V obýváku si sedli vedle obrovského akvária s exotickými rybkami. Bill si vzpomněl na její poznámku o nové kytaře. Při večeři se o hudbě nebavili. Měla moc práce se stvořením galaxií, formováním planet a jejich osidlováním cizími bytostmi. Billovo vyprávění ji zavedlo na místa, kde nikdy předtím nebyla.

„Už hraješ na novou kytaru?“ zeptal se.

„Jasně. Pořád. Od devíti let hraju každý den.“

To na Billa udělalo dojem. „Jsi tedy opravdová muzikantka?“

Zachichotala se. „Vždyť přece neexistuji, sám jsi to před chvílí řekl; a ty taky ne. Jsme jen svazek prázdného prostoru, který si hraje sám se sebou.“

„Vedle v pokoji mám kus prázdného prostoru, který vypadá jako stará kytara, na kterou se můj otec nikdy nenaučil hrát. Zahraješ mi něco?“

Obešly ji mrákoty. „To ne! Radši ne, nikdy jsem nehrála před publikem.“

„Pro koho tedy hraješ?“

Pokrčila rameny. „ J en tak. Hraju jen pro lidi, kterým dávám hodiny.“

Bill se postavil. „V tom případě můžeme předstírat, že dáváš hodinu mně, Billu Clarkovi. Chci tě slyšet.“

„Proč?“

19

„Protože vím, že jsi skvělá.“

Po chvilce se vrátil s kytarou, která určitě pamatovala lepší časy, a posadil se na židli naproti ní. Ocelové struny byly rezavé a Tereze trvalo několik minut, než ji naladila. Bill trpělivě seděl; Tereze bušilo srdce. Věděla, že je dobrá, ale nevěděla, co Bill poslouchá. U večeře jí říkal samé pěkné věci, ale jestli ji má rád tak, jako ona jeho, to zatím nevěděla.

„Co ti mám zahrát?“ zeptala se nakonec.

„Můžu prostě říct jednu písničku a ty ji zahraješ?“

„Všechny neznám, ale pár jich umím.“

„Zahraj jednu ze svých oblíbených.“

„Chci zahrát jednu z tvých oblíbených.“

„Terezo!“

„Co?“

„Zahraj něco, co jsi sama složila. A neříkej mi, že nic takového nemáš. Já vím, že ano. To se pozná.“

Byla ohromená. „Jak to můžeš vědět?“

„Protože v sobě máš nadání tvořit. Kdybys byla u velkého třesku, tak jsem si jist, že bys při organizaci vesmíru odvedla dobrou práci.

Možná lepší než ten, který to už udělal za tebe.“

To, co řekl, bylo samozřejmě směšné. Ale možná právě proto ji to dojalo. Už věděla, co mu zahraje. Bude to píseň, kterou složila ráno, když o něm snila. Nechtěla zpívat, ale sotvaže prsty vyloudily první akord, otevřela se i ústa a slova začala nezadržitelně proudit ven.

„V pokoji mám píseň, kterou slyšet máš,

Barvy i rytmus i krásný děj.

Zpívat však bolest a strach mi brání:

Co kdybys ji dříve, než máš, znal

A už nikdy, nikdy nepřišel?

Tys ji ale stejně zaslechl,

A začal ses mi smát.

Očima mě celou pořezal

A uzřel dřív, než dáno bylo a mělo se stát.

Teď už se taky směju, navěky chci tak žít,

20

Se svým chlapcem, který ve mně touhu probudil,

A naučil mě snít.

Myslíš, že jsem zajímavý cizinec,

A já mám i tajemství, o kterých nevíš, jak je nebezpečné z nát; Lži, o které se nechci dělit, protože pak bolí,

A pravdy, které utišují duši, když máš mě rád.

Proč ale zpívám dál a neklaním se davu?

Na to jsou slova krátká a píseň jakbysmet.

Sedíme a bavíme se o nástrahách mravů,

A ani věčný čas nezná odpověď.

Proč ale vůbec mluvit a používat slova?

Cestu stejně neznáme a směr je jenom sen,

Žijeme jen pro dnešek.

Dnešek je náš den.

A bude-li to dost a osud odpustí nám dluhy,

až do měsíce máje budem snít náš sen.

Věrná až do máje ti zůstanu,

To je můj vzkaz, ty můj nej.“

Když dohrála, dál tiše seděli a Bill se na ni upřeně díval. Srdce už nebušilo. Propadalo se do teplého, zlatavého světla, které je předzvěstí počátku nového stvoření. Bill se usmál a zavrtěl hlavou.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se.

„Měsíc máj.“

„Ještě pořád máme prosinec. Do máje je ještě daleko.“

„Jasně, já vím,“ řekla.

Vstal a přistoupil k ní. Naklonil se a políbil ji na rty. To stačilo na minimálně dalších sto písniček a tisíce osamělých nocí. Bylo to poprvé, co ji políbil nějaký kluk a ona byla ráda, že to byl právě tenhle. Pustil ji a znovu zavrtěl hlavou.

„Bylo to krásné,“ řekl.

„Děkuju.“

„Kdys ji napsala?“

21

Chvíli váhala. „Dneska ráno.“

Pochopil. „Jsi krásná, Terezo.“

„Vážně si to myslíš?“

Přikývl a chystal se ji znovu políbit. „Myslím, že máj u ž je za dveřma. Bez tebe nikam nepůjdu.“

Zůstali spolu až do půlnoci. Kam by taky chodili.

„Jen mě použil,“ řekla Tereza Freedom Jackovi a Poppy, když dovyprávěla příběh své první schůzky. „ Namluvil mi, že o mě stojí, ale nebyla to pravda.“

„Vyspali jste se spolu hned napoprvé?“ zeptal se Free.

„Jacku!“ napomenula ho káravě Poppy.

„Kolikrát jsem tě žádal, abys mi tak neříkala?“ vyjel na ni Free.

„To je pravda,“ souhlasila Poppy. „Chovej se ale alespoň trochu slušně.“

„První noc jsme spolu nespali,“ řekla Tereza. „A co později, hmm?“

Tereza zaváhala. „Jasně, samozřejmě. Byla jsem šťastná, skvěle jsem se bavila.“ Udělala nesmělé gesto. „Byla jsem blázen.“

„Lump jeden,“ poznamenal Free. „Co ti udělal?“

„To je na dlouhý lokte.“

„Musíš nám to říct.“ Pak Free na chvíli zmlkl. A to u něho už něco znamenalo. „Ale teď je zase řada na nás. Nemám pravdu, Poppy?“

„Ty žvaníš pořád,“ ozvala se Poppy zezadu.

„Drž zobák!“

„S radostí.“

„Teď musíš vyprávět ty,“ řekl naštvaně Free. „ J e to součástí smlouvy, kterou jsme uzavřeli s Terezou.“

Poppy si zapálila další cigaretu. „Proč nezačneš ty. Já se připojím, až ztratíš nit.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Free. „Povíme jí příběh Johna Gerharta a Candice Manvilleové.“

„Co jsou zač?“

„Jedni naši známí,“ vysvětlil jí Free. „Měli zajímavý život. Oba dva jsme je znali. Prožili spolu románek – něco jako Romeo a Julie.“

22

Tereza udělala grimasu. „Doufám, že na konci nespáchali sebevraždu.“

„Vždyť to nebyl opravdový Romeo, ani Julie,“ zašeptala Poppy.

„Pusť mě ke slovu, ať můžu začít,“ řekl Free.

23

III.

„John a Candice se poprvé setkali, když chodili do druhého ročníku na střední škole,“ začal Free. „John se pravé přistěhoval do Los Angeles, kde se celý jejich příběh také odehrává. Původně pocházel z Detroitu. Ale jeho matka a nevlastní otec odešli do Los Angeles, protože otčím dostal padáka v továrně firmy General Motors, kde do té doby pracoval. Hledal práci. Rodina moc peněz neměla. John si kromě toho, že chodil do školy, musel hned sehnat i zaměstnání.

Pracoval u benzínové pumpy a dělal všechno, na co byl jeho šéf moc líný. Perfektně rozuměl auťákům – uměl spravit úplně všechno. Ale byl trochu divoký. Čas od času rozbíjel věci, které žádnou opravu nepotřebovaly. Přesto to byl výbornej kluk a každýmu bylo jasný, že nadosmrti automechanikem nezůstane. S jeho dobrýma známkama o tom nikdo nepochyboval. Hodně se věnoval matematice a dalším, pro ostatní jen těžko pochopitelným, vědám. Věděl, že se z něj jednoho dne stane inženýr.

Na Candice narazil nedlouho potom, co přešel na novou školu.

Byla to kráska a John měl pro hezké holky vkus. Jako jediný jí směl říkat Candy. Nikomu jinému to nedovolila. Měli společnou hodinu matematiky. Candy měla ke studijnímu typu hodně daleko. Ráda sice četla, ale nejraději ze všeho jen seděla a nemyslela na nic; snila.

Měla se narodit na Měsíci. Zkrátka a dobře, John jí začal pomáhat s matematikou ještě předtím, než ji pozval na první schůzku. Hned od začátku věděl, že ji chce. Zatím ale jen čekal a tvářil se, že je nad věcí. Candy jeho pomoc navíc opravdu potřebovala. Z matematiky měla trojku, která každým dnem vypadala víc a víc jako čtyřka.

Candy potřebovala víc než doučování. John si při testech sedal 24

vždycky za ní, aby jí mohl posílat správné odpovědi. John byl na matematiku bedna. Její známky se během měsíce zlepšily na jedničku. Učitel vždycky chodil na oběd, takže je při opisování nikdy nechytili. Candy by tu jedničku nakonec i dostala, nebýt toho, že to s ní předtím vypadalo tak bledě. John ji na vysvědčení dostal – jako ostatně skoro ze všech předmětů.

Nakonec spolu začli chodit. John se ani nemusel moc snažit. Na první schůzku ho pozvala sama! To už do něho byla zamilovaná až po uši. John na tom nebyl o moc líp, ale vždycky chtěl, aby se dívka nejdřív sama trochu odrazila, než se po ní vrhne – jestli tedy víš, co tím myslím. Chodili spolu do kina, společně jedli a pili pivo. Úplně normální láska mezi teenagerama. Taky hodně chodili na pláž. Když Candy ležela na písku, vypadala jako sexbomba z nějakého časopisu.

Tou dobou už na sobě byli závislí, myslím fyzicky. Milovali se skoro každý den. Výborné jim to klapalo. A když se dostali do vyšších ročníků, měli i víc volného času, ačkoli John ještě pořád pracoval u pumpy. Když domů nepřinesl peníze, otec ho seřezal páskem.

Johnův otec byl pěknej grázl. Měl o kolečko víc. Asi se zbláznil, když tolik let navařoval šrouby na montážní lince v Detroitu.

Nemohli se ani cítit.

Ale celou tu dobu John netušil, že před ním Candy má tajemství.

Přišel na to, až když se jednou vrátili po prázdninách do školy.

Candy si totiž nikdy nezapisovala žádné humanitní vědy. Její rodiče chtěli, aby se z ní stala doktorka. Říkám její rodiče, a ne ona, protože Candy vlastně nevěděla, co si se životem počít. Věděla jen, že ráda kreslí. Když šlo o kreslení, tak ji nikdo nepřekonal. Ale před Johnem své nadání tajila; bála se, že by si z ní dělal legraci. To byla jedna z věcí typických pro Johna. Neustále si z lidí utahoval. Dělal by si legraci i z mrzáka jedoucího do kopce na vozíčku. Ne proto, že by ho chtěl ranit, ale protože ho chtěl rozesmát. John si vždycky dělal legraci ze všeho a ze všech.

No a jednoho dne se zastavil u Candy doma, když ho nečekala.

Byla nahoře v pokoji a pracovala. U okna měla postavený stojan, na kterém byla načrtnutá Candy a on, jak se opaluj í na pláži. Používala uhel – kreslila jen černou barvou. Později Johnovi prozradila i důvod

– byla barvoslepá. Ale on si myslel, že ho jen dráždí. Věděl dobře, že 25

na barvoslepost trpí pouze velmi malé procento dívek.

Tedy, jak jsem říkal, vešel právě v okamžiku, když byl obrázek z poloviny hotový. Candy se mohla rozpaky propadnout do země. A tu do rozpaků jen tak něco nedostalo.

Jak taky, když její myšlenky pořád bloumaly na tom pitomým Měsíci? Ale když šlo o umění, byla velice zranitelná. Věděla, že Johnovy úsměšky nebudou mít konce. A přesně to se taky stalo. Ale já jsem Johna znal. Věděl jsem, co si o Candině práci opravdu myslí; její talent ho prostě ohromil, vážně. V okamžiku, kdy spatřil její kresbu, řádně mu poklesla čelist. Ani se nechtělo věřit, kolik síly do obrazu vložila. Vystihla Johna z pohledu, z kterého ho znalo jen málo lidí. Silného Johna. Toho, který je schopen udělat velké věci.

Mohl se z něho stát pan Někdo.

Ale John uvolněnou čelist ihned vyrovnal a pustil se do ní. Že mu udělala moc velký uši a nos naopak příliš dlouhý; měla ho nakreslit se samopalem, aby vypadal jako správný macho. Candy to nevydržela. Servala kresbu, roztrhala ji a kousky papíru naházela do koše. Rozplakala se. John si z ní kvůli tomu dělal legraci ještě větší.

V jeho přítomnosti nemělo cenu zbytečně upozorňovat na slabé stránky. Spatřoval v tom jen příležitost na zlepšení svého skóre. A tak se díval na všechno. Musel získat body, dostat se dopředu, dokud to šlo. Candy byla jeho přesným opakem. Nechávala věci, aby šly svou vlastní cestou, a když se nic nedělo, tím lépe. Mohla zabořit hlavu do knih a stejně vědět, že se svět bude točit i bez ní.

Potom se John cítil provinile. Styděl se za svou nemilosrdnost.

Chtěl vidět víc jejich kreseb, ale ona mu je neukázala. Všechny je vzala a ukryla v domě jedné kamarádky. Od té doby John věděl, že Candy kreslí. Rozčilovalo ho to. Na Candy mu přece záleželo. Chtěl se podílet na všech částech jejího života. Byla to chyba. John by jí totiž býval mohl pomoci, aby svůj talent dál rozvíjela; nasměrovat ji správným směrem. John pochopil, že se Candy nenarodila proto, aby se stala doktorkou. Neměla žádnou sebekázeň. Snažil se to vysvětlit i jejím rodičům, ale oni mu začali zakazovat, aby za ní chodil, a tak toho nechal. John byl pragmatický. Nevzdá se přece dívky jen proto, aby ji zachránil pro správné povolání.

A tak to šlo dál. John dostával výborné známky a Candy si taky 26

nevedla špatně, protože John jí posílal opovědí na všechny testy, co psali. Rozvrhli si hodiny tak, aby mohli skoro celý den sedět vedle sebe. John a Candy dotáhli umění opisovat k dokonalosti – ať už šlo o zrcátka, neviditelný inkoust, morseovku, papírové kuličky nebo dokonce i telepatii. Bylo to opravdu tak. Byli si tak blízko, že Johnovi stačilo, aby se podíval na Candy, a ona už věděla, na co myslí. Jestliže například správná odpověď na otázku dvacet bylo B, řekl John třeba: ‚Být teBou, neBydlel Bych tak Blízko Blázince. Je to na Bednu.‘

John ke Candy choval vlastnické city. Stačilo, aby se bavila s jiným klukem, a hned ji hrozně seřval. A kluk obvykle skončil s rozbitým nosem. John byl temperamentní, o tom nebylo sporu. Jeho temperament se vždycky stupňoval ke konci školního roku. Na konci června dělilo Candy a Johna od maturity jen pár týdnů. Museli napsat ještě poslední test – chemii. To byla Johnova silná stránka a Candina nejslabší. Vždycky, když vzala do ruky zkumavku, nemohla se zbavit pocitu, že jí budou dělat těhotenský test. O periodické tabulce prvků si myslela, že není dost hranatá. A to byla prosím holka, která se chtěla stát doktorkou!

Ale byla na dobré cestě. Vzali ji na Berkeley, na tu samou školu jako Johna. Všechno si už předem naplánovali. Chtěli spolu bydlet v nějakém laciném bungalovu, přes noc pracovat v kině a alespoň dvakrát denně se milovat. Candy se na Berkeley ale dostala jen proto, že si díky Johnovi v posledních třech letech hodně zlepšila známky.

Měla začít chodit do školy, kam pravděpodobně nepatřila, a John to věděl. Přesto věřil tomu, že se mu to nějak podaří zařídit a že Candy univerzitu dodělá.

No, a tak už před sebou měli jen poslední test z chemie. John byl připraven. Mezi směnami u benzínové pumpy neustále šprtal. Candy mezitím kreslila obrázky. Přišla na test a sotva věděla, že vzorec vody je H20. Domluvili se, že jí John předá odpovědi ještě před testem. Ale nepovedlo se to. Oba dva už byli hodně namyšlený a mysleli si, že všichni učitelé jsou jen neškodní blázni. Ani na chvíli si nepřipustili, že by je někdy mohli přistihnout.

Jejich učitel chemie se jmenoval Sims. Během testů měl ve zvyku odcházet ze třídy a něco urovnávat vedle ve skladišti; dělal to celý 27

rok. V tom okamžiku jí John chtěl předat odpovědi. Sklad byl přímo spojem s učebnou a Sims se mohl každou chvíli vrátit. Ale to by ho John musel slyšet. Před koncem testu Sims podle očekávání zmizel ve skladu. Candy už byla celá zpocená a prosebně si dívala na Johna.

Nedostala se totiž ještě ani ke třetímu bodu a v písemce jich bylo dvacet. John vytáhl útržek papíru a napsal na něj odpovědi. Svůj test už měl hotový; jako vždycky byl první.

Rozhodl se, že až ho půjde odevzdat ke katedře, hodí správné odpovědi Candy na lavici. Nejdřív se ale ujistil, že Sims není nikde nablízku. Mimo učitele bylo ve třídě ještě čtyřicet dalších studentů.

Ti všichni ho samozřejmě viděli.

Ale John o nich neměl valné mínění. Nedovedl si představit, že by ho některý ze spolužáků shodil. To bylo pro Johna typické. Dělal si sice z lidí legraci, ale nikdy nechtěl nikomu uškodit.

Možná, že to mohlo být napjatou situací. Možná, že se John té dívky někdy předtím nějak dotkl a ona jen čekala na příležitost, aby mu to vrátila. Na tom už teď nezáleží. John zmuchlal papír do kuličky a hodil ho Candy. Candy byla připravená a čekala. Ale dřív než ho stačila schovat, dívka zavolala na Simse, aby se hned vrátil do třídy. Candy měla dost času, aby se důkazu zbavila. Mohla si tahák nacpat do pusy a spolknout ho, ale místo toho úplně zkameněla. Sims se vrátil. Chtěl vědět, co se děje. Dívka vzadu ukázala na Johna a Candy.

‚John právě dal Candy odpovědi na test,‘ vypískla. Měla jeden z těch nepříjemných hlasů, které manžele bezpečně zahánějí k milenkám. Sims přiběhl ke Candy a Johnovi. Měl mizernou náladu.

Jeho žena mu nedávno utekla s jedním filmovým producentem, který točil dokumentární pořady o zvířatech. Zlost si vyléval na svých svěřencích a testy byly od hodiny k hodině složitější. Přesto John nepočítal s tím, že ho Sims potopí. Byl přece jen jeho nejlepším studentem. Jako jediný ze třídy měl na vysvědčení výbornou.

Sledoval, jak se k němu Sims žene. Pošeptal Candy, aby tahák schovala. Možná, že ho neslyšela.

‚Tak vy dva podvádíte?‘ dožadoval se vysvětlení Sims. Nebyl veliký, spíše naopak – malý a zakulacený. Ale od té doby, co ho opustila žena, se snažil chovat mužněji. Tvář měl rudou jako 28

ředkvička a John špatně odhadl, jak je naštvaný.

‚Ne. Pravé jsem odevzdával test,‘ řekl John. ‚Vůbec nevím, o čem Annie mluví.‘ Ale ona to nebyla Annie. Jmenovala se Sally a to jí dožralo ještě víc. Vyskočila ze židle a běžela rovnou k Simsovi.

Celou tu dobu ležel tahák v pravém rohu lavice. Sally ho triumfálně zvedla a předala profesoru Simsovi.

‚Viděla jsem, jak jí ho John před chvilkou hodil na lavici,‘

žalovala vysokým pisklavým hláskem.

‚Je to pravda?‘ zeptal se Sims Candy.

‚Ne,‘ odpověděl John rychle.

‚Je to úplná lež,‘ přidala se Candy.

Ale Sims na to neskočil. To by taky musel být úplně blbej. ‚Tak kde se tady vzal ten papír,‘ řekl a začal ho rozbalovat.

John měl pocit, že může všechno. ‚Myslím, že patří Annie,‘

odpověděl.

‚Jmenuju se Sally a ty seš odpornej lhář!‘ vyjekla Sally nosovým hlasem.

‚Vypadá to na tvůj rukopis,‘ řekl Sims Johnovi, když papír rozbalil. ‚Nesnaž se to zapírat.‘

John pokrčil rameny. ‚Nepopírám to,‘ řekl. ‚Jen si myslím, že se zas tak moc nestalo. Candy se nemohla učit, protože její matka byla nemocná. Nemám pravdu, Candy?‘

‚Matce se daří mizerně od té doby, co jí zjistili nádor,‘ řekla Candy. ‚Skoro každou noc je vzhůru a zvrací krev.‘

‚Minulý měsíc jsem tvoji matku viděl v zelinářství,‘ řekl Sims a každou minutou brunátněl víc a víc. ‚Nezdálo se mi, že by jí něco bylo.‘

‚Měl jste ji někam pozvat,‘ odsekl mu John. ‚Její starej je děsnej vůl – úplné nepředstavitelnej. Myslím, že vy a matka Candy byste byli docela dobrý párek.‘

Simsovi v tom okamžiku málem praskla žíla. Jak jsem říkal, byl choulostivý na to, že ho opustila žena a dost chytrý na to, aby pochopil, na co John naráží. Zamával tahákem Candy před očima.

,Požádala jsi Johna, aby ti dal odpovědi?‘ zeptal se.

Candy neodpověděla hned. Jenom se upřeně dívala na Johna. Ten si konečně uvědomil, že by všechno nemuselo dobře skončit. Ale 29

ještě pořád netušil, jak zlé by to mohlo být. Pořád si myslel, že nemá cenu, aby se do průšvihu zbytečně dostali oba dva.

‚Odpovědi jsem jí dal já,‘ řekl. ,O nic nežádala. Ani nevěděla, co dělám, když jsem jí hodil papír na lavici.‘

Profesor Sims pomalu přikývl a upřeně se zadíval Johnovi do očí.

Nastavil ruku. ‚Dej mi svůj test,‘ poručil. John mu ho podal. Sims si písemku vzal a metodicky ji začal trhat na malé kousíčky.

To Johna vytočilo. Na test se tvrdě připravoval. Byl důležitý – ze čtvrtiny ovlivňoval konečnou známku. Kdyby nezískal žádné body, znamenalo by to, že místo jedničky se mu na vysvědčení objeví trojka. Pomalu se začal rozčilovat a to nikdy nekončilo dobře. ‚Proč jste to ksakru udělal?‘ zakřičel na Simse.

‚Protože jseš mizernej hajzl a podvodník,‘ zaječel Sims. Ukázal na dveře. ‚Vypadni odsud i s tou svojí nevymáchanou hubou!‘

‚Vyhodit mě nemůžete!‘

Sims zapíchl ukazováček do Johnových prsou. ‚Právě jsem to udělal. Vypadni. Právě teď jsi neudělal závěrečný test. Můžeš jít.‘

John mu srazil prst. ,Jste naštvanej, protože jsem vám navrhl, abyste chodil s matkou Candy,‘ řekl John. ,Jen jsem vám chtěl dobře poradit. Sám pánbůh ví, že se pořádně zapotíte, než s tou vaší vizáží najdete nějakou, která vás bude chtít.‘

V tom okamžiku se Sims přestal ovládat. Šťouchl ho ještě jednou, ale tentokrát silněji, takže John musel ustoupit, aby neztratil rovnováhu. ‚Nejen, že jsi nenapsal test, ty hajzlíku,‘ zuřil Sims.

‚Propad jsi i z mého předmětu. Ta parádní vejška, o které sníš, o tebe potom, co jim napíšu, ani nezavadí,‘ vyhrožoval dál.

Tohle se Johnovi přestávalo líbit. Sims si začal pohrávat s jeho budoucností a John měl se svým životem velké plány. To přehnal.

Ještě udělá velké věci a lidé jako Sims mu v tom nezabrání. Ale tenkrát John ještě nevěděl, že čím menší má člověk postavu, tím snadněji se o něj zakopne. A John se rozběhl ve špatný okamžik.

Ztratil nervy. Odhodil mu ruku, zaťal prsty a pěstí ubalil Simsovi do čelisti. Profesor chemie se složil na podlahu k odpolední siestě. Přišel i o pár zubů.“

„Páni,“ ozvala se poprvé po dlouhé době Tereza. Ani ji nenapadlo, aby se do vyprávění vložila. Free byl bohem nadaný vypravěč, a jak 30

se dostal do děje, Tereza měla pocit, že stojí přímo vedle Johnyho a Candy.

„Johna vyloučili ze školy hned druhý den,“ pokračoval Free.

„Vlastně ho uvěznili na základě obvinění z napadení. Jeho případ šel před soud. Vyfasoval přísného soudce. Obhájce si dovolit nemohl a ten, kterého mu přidělil stát, byl alkoholik. Pokaždé, když s ním John mluvil, celý se třásl.

Bylo to ještě horší než nic. Sims a Sally svědčili proti Johnovi.

Sims přišel na přelíčení se zafačovanou tváří – byla to komedie. John byl vinen ještě před tím, než složil přísahu. Letní prázdniny nakonec strávil v polepšovně. Odborářské letovisko to zrovna nebylo. Než se mohl znovu svobodně procházet po světě a dívat se na slunce jako volný člověk, přišel o víc zubů než profesor Sims. Ale John nebyl žádný padavka. Přežil to. Přežil a stal se ještě zarytějším. V životě mu nezbývalo nic, co by mu mohlo přinést útěchu. Za tu dobu, co byl vevnitř, Candy neviděl ani jednou. Její rodiče nedovolili, aby se k němu i jen přiblížila. Jejich dcera se přece měla stát lékařkou a John Gerhart už nastoupil na cestu, která končí kdesi v neznámu. Tak to viděli oni. Stejný názor měli i Johnovi rodiče. Vlastní matka ho navštívila jen dvakrát, a to jen proto, že měla špatné svědomí.

Zatímco byl John v polepšovně, Sims a ředitel gymnázia napsali dopis do Berkeley a o celém incidentu je informovali. To, že Sims dvakrát bouchnul Johna do prsou, než John udeřil, samozřejmě vynechali. Vylíčili ho jako mladíka s násilnickými sklony a jeho studijní výsledky připsali na vrub dlouholetým podvodům. Z

Berkeley přišla zamítavá odpověď. Když se John konečně dostal z polepšovny, měl pocit, že už se do žádné slušné školy už nikdy nedostane.“

„A co se stalo s Candy?“ zeptala se Tereza.

„Nic,“ usmál se Free. Free určitě musel znát Johna moc dobře, když věděl takové detaily o jeho studiu na škole, ale Tereza pochybovala, že ho měl rád. Free vyprávěl Johnův příběh se zápalem, ale přesto jaksi bez osobního zájmu.

„Candy se tedy na Berkeley dostala?“ vyzvídala dál Tereza.

„Jasně,“ řekl Free. „V očích úřadů byla čistá. Než se John dostal ven tak už byla na škole. Bydlela na koleji a žila jako šťastná 31

studentka.“

„To se ji John ani nesnažil najít?“

Free se díval ven z okénka. „Samozřejmě, že snažil. Ale našel ji ve špatný okamžik.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Tereza.

„Tuhle část radši dopovím já,“ ozvala se zezadu Poppy. „Znala jsem Candy mnohem líp, než Free.“

Tereza se podívala přes rameno. Byl to vzácný okamžik – Poppy totiž neměla v puse cigaretu. Tichá dívka se opírala o Freeovu tašku hozenou na zadním sedadle.

„Řekni mi, co se stalo,“ dožadovala se pokračování Tereza.

„Hned. Jen co nám povíš víc o sobě a Billovi.“

„To je fér,“ souhlasila Tereza a dalo se do vyprávění. „Bill a já jsme spolu nechodili ani měsíc, když jednou přišel s nápadem, že ze mě udělá rockovou hvězdu. A to byl začátek konce.“

32

IV.

Když spolu chodili asi šest týdnů, Bill ji přihlásil do konkursu na zpěvačku v klubu na Newport Beach. Oba dva si byli čím dál tím bližší; jen výjimečně se nevídali alespoň jednou denně. Ve volném čase s oblibou chodili na dlouhé procházky a povídali si o všem možném. Tereza měla pocit, že toho namluvila víc, než za všechna předcházející léta dohromady. Před Billem se jen zřídka ostýchala.

Dobře věděla, že nemusí dělat to, co se od ní čeká. Bill ji nikdy nekritizoval. Ale na to, aby se v Billově společnosti cítila úplně uvolněně, musela přesto vynakládat značné úsilí. V přítomnosti rodičů se cítila nesvá vždycky – zvláště to platilo o matce.

S návrhem na konkurs ji Bill překvapil, když se jednou vraceli z nočního představení v kině. Právě se líbali v autě před jejím domem.

Tereza byla nervózní. Chtěla být doma dřív, než si pro ni přijde otec, ale současně doufala, že se Bill nezastaví u pouhých polibků a hlazení. Zatím na ni nikdy moc neútočil a ona to respektovala. Teď by ale spíš ocenila méně respektu a o to více důvěrností. Chtěla se k němu dostat blíž a milovat ho, ale nevěděla, jak to udělat, aniž by se s ním musela vyspat. Billovi to říct nemohla; na to byla příliš plachá.

Třeba si myslí, že pro něho není dost dobrá, a to, jestli se Billovi líbí, byla jediná pochybnost, kterou v jeho přítomnosti pociťovala.

Opakovaná tvrzení o tom, že je hezká, ji nejistoty nezbavily; jen ji ještě zvyšovaly.

„Co bys řekla tomu, kdybych tvým publikem nebyl už jenom já?“

zeptal se rovnou uprostřed vášnivého objetí. Tereza ho odstrčila a snažila se pochopit to, co právě řekl. Stejně se jí to nepovedlo.

„Cože?“

33

„Chci, aby tě slyšeli zpívat i ostatní,“ vysvětloval Bill. „Proč?“

„Co chceš říct tím proč? Jsi prostě skvělá.“

„A to musím být skvělá pro každýho? Líbí se mi být skvělá jen pro tebe. O čem to vlastně vůbec mluvíš?“

„O konkursu,“ prohlásil Bill. „O konkursu na co?“

„Na místo zpěvačky v klubu dole na pláži. Jmenuje se Summit. Je to docela zábavný místo. Každý večer uvádějí v živém vystoupení nové talenty – konkurs se koná v úterý odpoledne. Myslím, že bys tam měla jít; já půjdu s tebou. Všichni si před tebou kecnou na zadek, to ti garantuju. Navíc dobře platí. Zajeden večer si vyděláš víc, než za padesát soukromých hodin.“

Tereza se opřela o sedadlo. Okna Billova auta byla zpocená. Sáhla před sebe, otevřela okénko a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. „To je ten nejbláznivější nápad, který jsem kdy slyšela,“

řekla nakonec. „Proč?“

„Nemůžu přece hrát v klubu. Nezpívám hlasité a ani nejsem vzrušující. Sama netančím a rozhodně k tomu nejsem schopná přimět ani publikum. Na klavír a na kytaru hraju jen samé tiché balady.

Kdybych hrála v klubu, lidé by okamžitě usnuli.“

Bill si ji pozorně prohlížel. Přes tvář mu přelétlo světlo vzdálené lampy. Tereze se zdálo, jako kdyby v Billově tváři viděla obličeje dvou lidí, z nichž ani jeden nepatřil klukovi, kterého právě líbala.

„Summit je otevřený pro každý talent,“ řekl. „Vystupují tam rockové i rapové skupiny a mají i umělce, kteří zpívají balady.

Hlavní je, že berou jen lidi, který jsou opravdu dobrý. A ty dobrá jsi.“

„Chodím ještě na gymnázium.“

„Na tom nezáleží. Věk žádnou roli nehraje. Záleží jen na talentu –

a ten poznají na sto procent, to ti zaručuju.“

Musela se zasmát. „Ty mi nemůžeš zaručit nic, Bille. Ty chodíš na gympl taky.“

Odmlčel se. „Už jsem jim pustil pásek s věcma, co zpíváš.“

„Cože?“

„Slyšelas, ne?“

„Žádný takový pásek nemám. Nikdy jsem nic nenahrávala.“

„Ale já ano. Nahrál jsem si tě.“

34

„Cože? Ne! Tys mě nahrál bez mého svolení? Jaks to mohl udělat?“ Dusila se bolestí. „Jaks mi něco takového mohl udělat?“

„Nic jsem ti neudělal. Naopak jsem udělal něco pro tebe. Jsi skvělá holka, Terezo. Nemáš ale sebedůvěru. Získáš ji jedině tak, že se dostaneš do velkýho světa a zvítězíš. Klub je pro to jako udělaný.

Přehrál jsem majiteli tři písničky a on řekl: Tuhle holku rozhodně chci.“

„Říkal si mu taky, kolik mi je?“

„Jo. Třiadvacet.“

„Bille!“

„Na tom přece nezáleží. Chce tě.“

Už měla na krajíčku, ale rozplakat se nechtěla. Alespoň ne před Billem. Plačící holky se nikomu nelíbí. Uvědomila si, že Bill to udělal z nadšení pro její písničky. Přesto se cítila zneužitá. Hudba byla jejím tajemstvím. Rozdělila se o ně s Billem, věřila mu, a on ji zradil. Teď už o tom ví celý svět.

„Ale záleží,“ oponovala mu Tereza. „Hned první noc jsem ti říkala, že nejsem žádná hvězda. Bavit lidi není jen tak. Nestačí, že umíš psát hudbu a texty. Musíš mít taky styl a osobní kouzlo. Navíc mi není dvacet tři. Ještě mi není ani osmnáct a osobního kouzla mám asi jako klepadlo u dveří.“

„Ne když zavřeš oči a zpíváš,“ namítl Bill.

„Když zpívám, tak oči nikdy nezavírám.“

Bill se zasmál. „Vždycky zpíváš se zavřenýma očima. Jak si myslíš, že bych tě jinak nahrál, aby sis toho nevšimla?“

„Neměl jsi to dělat, to víš dobře. Mohla bych tě zažalovat.“ Strčila do něj. „A přestaň se mi smát.“

„Jsi krásná, když se zlobíš.“

Rozesmála se. „Tys mě nikdy rozzlobenou neviděl, podvodníku jeden.“

Rychle ji políbil. „Uděláš to?“

„Ne.“

„Musíš.“

„Proč?“ zeptala se.

„Protože to chci. Pro mě to znamená moc. A proto tebe to bude znamenat ještě víc.“

35

„Půjdu na konkurs a oni zjistí, že jsem ještě dítě.“

„Pořádně se vyfikneš,“ řekl Bill. „Až tam vejdeš, budeš vypadat jako světem protřelá žena – jako Madonna.“

„Nechci vypadat jako Madonna. Neumí zpívat.“

„A vidíš, jak daleko to dotáhla. Půjdeš tam?“

„Ne.“

Ale tohle ‚ne‘ už neznělo tak rozhodně.

„Uděláš to?“

„Ne.“

„Vidím, že povoluješ.“

„Rodiče mi to nedovolí,“ bránila se dál Tereza.

„Neřekneme jim o tom.“

„A co jim tedy řekneme?“ zeptala se.

„Že odjíždíme na romanticky víkend. Můžeme to tak dělat každý týden.“

Upřeně se na něj podívala. Byl přece tak milý a hezký. Natáhla ruku a probírala se mu vlasy. Člověk se na něj nemohl dlouho zlobit.

„A můžeme?“ zeptala se.

„Co?“

„Odjet na romantický víkend přece.“

Překvapilo ho to, ale rychle se vzpamatoval. „Když to pro mě uděláš, Terezo, tak ti nebudu moct nic odmítnout.“

Tereza chvíli uvažovala a pak řekla: „Smlouvaje uzavřená, pane Bille.“

Summit byl mnohem větší, než se Bill snažil Tereze namluvit. Při dobré návštěvnosti se tam vešlo určitě přes dvě stě lidí. Když s Billem vystoupila z auta, aby si klub obhlédla, málem omdlela.

„Tady přece nemůžu hrát!“ vykřikla.

„To je snad jedno, jak je to veliký, ne?“ namítl Bill. „Stejně budeš mít zavřený oči.“

Zatáhl ji dovnitř. Zrovna v tu chvíli žádné zkoušky neprobíhaly.

Jen nějaký boubelatý správce vepředu utíral stoly. V puse měl doutník a z tváří mu stékaly kapky potu.

„Jsme tady, pane Gracione!“ zavolal Bill.

„To je majitel?“ zasyčela Tereza Billovi do ucha.

36

„Jo ten samý,“ odpověděl Bill.

„K sakru.“

„Co je?“

„K sakru se vším. Chci odejít.“

„Teď už je pozdě,“ řekl Bill vesele.

„Vy jste dívka s tím fenomenálním hlasem?“ zeptal se pan Gracione. Měl na sobě sportovní sako vínové barvy a na chlupatých prsou mu visela spousta zlatých řetízků. Vypadal jako románová postava, která právě vystoupila z nějaké scény Kmotra. Natáhl ruku a Tereza měla pocit, jako kdyby jí nabízel svazek buřtů. Pak se přivítal i s Billem.

„To je ta velká slečna,“ řekl Bill. „Terezo, dovol, abych ti představil pana Gracioneho.“

„Vypadáte mladší,“ řekl Tereze.

„Děkuji,“ odpověděla.

Ten chlápek z ní určitě měl ukrutnou legraci. Nepodařilo se jim ho oklamat ani v nejmenším. „Je mi jedno, kolik vám je,“ začal. „Slyšel jsem pásek s vašimi nahrávkami. Tu písničku jste opravdu napsala vy?“

„Kterou myslíte?“

„Jmenuje se ,Až nadejde den‘,“ odpověděl za ni Bill.

„Ano, tu jsem napsala,“ řekla Tereza panu Gracionemu a sama byla překvapena hrdostí ve svém hlase. Rukou ukázal na jeviště v přední části klubu.

„Tak mi ji teď zahrajte,“ řekl. „Nebo něco jiného, to je jedno.

Máte s sebou kytaru? Dobře. Teď se s mikrofonem zatěžovat nebudeme. Sednu si před vás. Už jste někdy předtím hrála v klubu?“

„Několikrát,“ lhala Tereza.

„Kde to bylo?“ zeptal se. „Jména si klidně vymyslete, je mi to jedno, ověřovat si to nebudu.“

Bill uvedl tři místa v Hollywoodu, na kterých se už předtím domluvili. Pan Gracione něco zabručel a sedl si. Bill ji doprovodil na jeviště. Tereza zůstala samotná. A přesně to byl ten problém. Někdo vám může fandit, stát za vámi na sto procent, ale když přijde na věc, zpěvák zůstane úplně sám. Pouzdro s kytarou si Tereza položila na jeviště a otevřela je. I její vlastní kytara teď vypadala cize – jako 37

kdyby na ni nikdy předtím nehrála. Byla strašně nervózní – a to byli v hledišti jen dva lidé! Jak se asi bude cítit, až bude narváno? Celé je to šílené. Ona taková přece vůbec není. To Bill se jí snažil přes noc předělat. Pořád jí říkal, že ji má rád právě takovou, jaká je. Obrátila se na pana Gracioneho. Chtěla mu říct, že to prostě nedokáže.

Usmíval se na ni.

„Třesou se vám ruce?“ zeptal se. „Každý, kdo za něco stojí, se klepe. Kdybyste nebyla nervózní, tak bych hned věděl, že vám na vlastni muzice nezáleží, Terezo. Já jsem přece jen člověk, který tenhle klub vlastní. Nejsem porota, která uděluje ceny Grammy. Jen mi zazpívejte jednu nebo dvě písničky.“

Jeho slova Tereze dodaly nezbytnou sebedůvěru. „Zazpívám vám jednu, co jsem napsala minulý týden. Jmenuje se ‚Teplé léto‘.“

Vystoupila do středu jeviště a posadila se za ztichlý mikrofon. Seděla ve stínu; všechna světla byla vypnutá. Zahrála několik akordů; zvuk se jí líbil. Kytaru si naladila už cestou na Newport Beach. Odkašlala si a začala.

„Pod kůži vryl se mi pot noci,

Skryta pod peřinou bdím.

Je to snad hřích dotýkat se kůže?

O polibcích tvých já s ním.

V mysli spřádám vážné plány

Na lásky krutý lov,

Studené tělo čeká na tvůj dotek;

Na objetí něžných slov.

Na křídlech času utíkáš,

V teplé noci léta sníš.

Srdcem mi jako hořká slza pronikáš

Stýská se mi.

V teplé noci léta sníš;

Jen sníš.

Nekonečné dlouhé dny;

38

Oblohu propaluje slunce žár.

Smutná píseň, příznak nepohody

Předznamenal útěk, lásky zmar.

A přece říkáš – miluji tě,

Tvá slova krásně zní.

Kéž by to pravda byla,

I já zbožňuji tě.

Nelžeš ale?

Bdím?

Na křídlech času utíkáš,

V teplé noci léta sníš.

Srdcem mi jako hořká slza pronikáš

Stýská se mi,

V teplé noci léta sníš;

Jen sníš.“

Když dozpívala, nikdo nezatleskal; vlastně to ani nečekala. Ale kdyby alespoň pan Gracione vyskočil ze židle a začal jásat, vůbec by se nezlobila. Ale ten jen koukal a ve tváři se mu objevil zvláštní výraz. Jeho první otázka ji úplně zmátla.

„Vy dva spolu chodíte?“ zeptal se.

Váhala. „Ano.“

Pan Gracione mrkl na Billa. „Ale vycházíte spolu dobře?“

„Skvěle,“ odpověděl Bill.

Gracione přikývl. „Jen jsem se chtěl ujistit. Ve vašem hlasu bylo tolik smutku, Terezo, že jsem na chvíli zapochyboval. Je to úžasná písnička.“

„Líbila se vám?“ zeptala se hlasem, podle kterého by jí všichni hádali o tři roky více. „Chcete slyšet ještě něco?“

Gracione vstal a jednou tleskl. Byl vzrušený. „Moc se mi to líbilo, vážně. Chci slyšet všechno, co jste doteď napsala. Ale už teď vám můžu říct, že vás beru – pokud samozřejmě chcete. Vystoupení budete mít v úterý a ve čtvrtek; vždycky večer. To jsou už tradičně klidnější dny. Týká se to jak návštěvnosti, tak typu hudby, kterou 39

nabízíme. Až získáte nějaké zkušenosti, mohl bych vás přesunout na pátek nebo sobotu. Pak se uvidí. O víkendech se to tady úplně vaří.

Co říkáte?“

Tereza zářila štěstím. „To je báječné.“ Byla si jistá, že na tenhle okamžik a pocit, který ho doprovázel, jen tak nezapomene. Byl to pocit, který nikdy předtím nezažila. Možná s výjimkou prvního dne, kdy ji Bill pozval na schůzku. Dívala se na něj ze svého triumfálního postu na jevišti a viděla, jakou z ní má radost. Vždyť to koneckonců všechno zařídil on. V tom okamžiku si ani nedovedla představit, že by ho mohla milovat ještě víc. „Zní to skvěle,“ řekla.

Den její premiéry přišel až po dvou týdnech. Odklad si sama vyžádala. Chtěla si své vystoupení nejdřív pořádně nacvičit a vychytat všechny chybičky. Překvapilo ji, že panu Gracionemu nebude vadit, když některou ze skladeb zahraje třeba dvakrát za večer. Každé z vystoupení mělo trvat pětačtyřicet minut. Na scénu přijde v osm a pak zase v deset. Pan Gracione s ní zase tak úplně neriskoval. Kromě ní měl na pořadu ještě další dvě čísla.

Tereza měla radost, když zjistila, že pan Gracione je citlivý a inteligentní muž. Byl to typ člověka, který nikdy neztrácí dobrou náladu. Cílem jeho života bylo vlastnit klub, kam budou chodit lidé a dobře se bavit Dokonce prohlásil, že mu nevadí, když se jí první večer nepodaří. Kvůli tomu se přece nevyhazuje.

Tereza se teď s Billem už tak často nevídala. Bylo to zvláštní, ale koneckonců zcela přirozené – měla totiž plno práce s přípravou na svůj debut. Zkoušet s ním nemohla. Většinou se pak jen bavili a Tereza nic neudělala. Navíc toho o hudbě moc nevěděl. Vždycky po ní chtěl, aby změnila nějaký akord nebo vypustila řádek textu a nahradila ho jeho vlastním – seznam změn, které by si přál, tak nikdy nekončil. Nevadilo jí, když jí radil. Problém byl spíš v tom, že jeho nápady za nic nestály. Bylo těžké mu to říct tak, aby se neurazil, ale nakonec se jí to nějak povedlo.

Mnohem horší bylo sdělit rodičům, že má novou práci. Bylo to přesně takové, jak čekala – úplná katastrofa. Nejdříve to oznámila otci, protože doufala, že jí pak pomůže přesvědčit matku. Přece to není konec světa. Reakce otce byla zajímavá – skoro nic neřekl, což se jí paradoxně dotklo ještě víc, než kdyby jí začal nadávat. Ale 40

matka už tak nestranná nebyla. Hned začaly nekonečné otázky.

Zbláznila ses? Myslíš si snad, že bys dvakrát týdně mohla jezdit jen tak na druhý konec města, a to ještě uprostřed noci, jen proto že sis to umanula? V autě, které jsme ti dali? Kdo si vlastně myslíš, že jsi?

Madonna? Jaké písničky budeš zpívat? Tys někdy psala nějaké písničky? Jak to, že o tom nic nevíme? Proč jsi to před námi tajila?

Cos nám ještě neřekla? Kdo tě to toho vlastně dostrkal? Bill?

Samozřejmě, že Bill. Říkala jsem ti přece, aby ses s ním nestýkala tak často. Chce od tebe stejně jen jedno. Takoví jsou všichni chlapi.

Bože můj.

Ale když matka uslyšela, kolik si Tereza může v Summitu vydělat, uklidnila se. Procenta ze zisku, říkáš? Kolik by to bylo?

Hmmm, zdá se mi, žes jim nalítla, drahoušku. No, uvidíme.

Rozmyslím si to.

Svolení nakonec dostala. Ale od té doby si musela sama kupovat všechny šaty a platit za benzín, což už stejně dělala.

A pak tu byla ještě Rena LeRoeová, Terezina nejlepší kamarádka.

Tereza se s Renou neviděla od té doby, co začala chodit s Billem.

Neviděla ji už celou věčnost. I když šlo o nejlepší kamarádky, jejich přátelství bylo svým způsobem zvláštní. Znaly se snad od narození, a dokud nepřišly první známosti a Tereza se nestala hvězdou, vídala se s Renou minimálně každý druhý den. Ačkoli od Terezy bydlela jen dvě míle, Rena chodila do jiné školy. Byl nejvyšší čas ji zavolat.

Hloubka jejich vzájemného porozumění však nebyla úplná ani v dobách, kdy se spolu stýkaly pravidelně. Kromě toho, že obě byly plaché a stydlivé, moc společného toho neměly. Rena nevěděla nic o muzice a Tereza zase nic o koních – Renině lásce. Rena měla ve škole špatný prospěch a nikdy se neučila, zatímco Tereza vynikala skoro ve všech předmětech, a valnou část svého volného času strávila učením. Člověk by řekl, že jsou nejlepší kamarádky jen proto, že se s nimi nikdo nechce bavit. A to bylo hodně podezřelé.

Rena byla krásná holka. Měla dlouhé lesklé černé vlasy barvy noční oblohy v zimě. Ve tváři byla bledá, ale ne chorobně. Podobala se spíš princezně, která celé roky sama čeká ve věži, až přijde vytoužený princ. Proto taky Rena ještě žádného kluka nikdy neměla.

Vybírala si – byla ochotná čekat věčně. Možná, že se staly 41

kamarádkami jen proto, aby mohly čekat společně.

Tereza však ze své věže nakonec unikla. Už nečekala. Týden před plánovanou premiérou Reně zatelefonovala. Rena už věděla o Billovi všechno – Tereza jí ho podrobně popsala. Zatím se ale nesetkali.

Zprávy o Terezině románku a práci v klubu přijala Rena s nadšením.

Tereze ale pořád vrtalo hlavou, jestli na ni přece jen trochu nežárli.

Nikdy to nedala najevo. Ale co kdyby?

Rena chtěla přijít na její první vystoupení. Tereza souhlasila. Čím víc Tereza cvičila a čím častěji mluvila s panem Gracionem, tím větší měla sebedůvěru. Bez jakékoli pýchy a arogance pomalu začala chápat, co se v ní skrývá – uvědomila si, že má talent. Umí psát písničky a oslovit lidi; má hlas, který proniká hluboko do duší jejích posluchačů. A světe div se – dokonce i její matce. Jednou vtrhla do pokoje, právě když Tereza zkoušela. Zpívala tiše, ale její matka pravděpodobně už předtím stála za dveřmi a poslouchala. Složila jí největší kompliment, kterého byla schopná, když řekla:

„Nechce se mi ani věřit, žes to byla ty, kdo zpíval.“

Rodiče slíbili, že se na ni přijdou podívat, až bude mít vystoupení pořádně zažité. Jak dny ubíhaly, Tereza si všimla, že když s ní mluví o novém zaměstnání, v hlase mají pýchu. Tereza si uvědomila, že jim na ní přece jen záleží.

A pak konečně přišel její velký den. Tereza se pečlivě oblékla, nebo si spíš zkusila všechno, co našla ve skříni, aby nakonec přišla na to, že jí nic z toho nesluší. Naštěstí s ní byla Rena. Obě dvě měly stejnou velikost. Rena ji měla odvézt k sobě domů. Do klubu chtěly jet společně. Bill už čekal připravený v Summitu a naposledy kontroloval Terezinu aparaturu. Na akustické kytaře neměla přímý vývod na snímač a mikrofon připojený k hlavnímu mikrofonu byl často zahlcen statickou elektřinou. Pan Gracione slíbil, že sežene nový a Bill dozíral na to, aby ho správně zapojili.

„Možná že červené šaty by pod světly vypadaly docela pěkně,“

řekla Rena, když jely po silnici v Renině černém autě. Tereza se za volant posadit nemohla, na to byla moc nervózní.

„Sedím na stoličce,“ vysvětlovala Tereza. „Spíš bych si vzala kalhoty.“

„A co takhle můj zelený komplet?“ navrhla Rena. „Víš, který 42

myslím?“

„Jasně. Nevím. Zelená je moc přírodní barva. Je to přece noční klub. Myslím, že bych si měla vzít něco černého.“

„Černá je moc střízlivá.“

Tereza přikývla. „Máš asi pravdu. A co bílá?“

„Nic bílýho nemám. To přece ty máš oblek s bílýma kalhotama.“

„Vážně? A kde?“

„U sebe ve skříni,“ odpověděla Rena.

„No jo. Zkoušela jsem si ho?“

„Ne.“

„Chci si ho vyzkoušet,“ řekla Tereza. „Ty se chceš vrátit zpátky domů?“

„Samozřejmě. Dělej rychle. Za dvě hodiny už mám být na jevišti!“

Rena se potichu zasmála. „Jsem ráda, že nejsem na tvém místě,“

řekla, když obracela auto.

„Jen tě prosím, abyste na mě s Billem nezačali pískat hned, jak se objevím.“

Rena přikývla. „Ani nepípnu.“ A pak dodala: „Těším se, že konečně uvidím Billa. Je opravdu tak hezký, jak jsi mi říkala?“

Tereza neodpověděla hned. „Myslím, že jo. Ale víc ti říct nemůžu.

Mám ho tak ráda, že si ani nejsem jistá, jak vypadá. Víš, jak to myslím?“

Rena zavrtěla hlavou. „To jsem nikdy nezažila.“

„Jednoho dne tě to taky potká.“ Tereza se zachichotala. „Ale prosím tě ne dneska a ne s mým klukem.“

Samozřejmě, že kostým s bílými kalhotami Tereze připadal na vystoupení jako dělaný – alespoň dokud znovu neseděly v Renině autě a nejely do klubu. Ale to už Rena Tereze nedovolila, aby si něco rozmýšlela. Do začátku chybělo necelých devadesát minut. Tereze se zdálo, že jedou hrozně pomalu. Její nervozita byla nesnesitelná.

Pořád se snažila předstírat, že vůbec nevystoupí, ale bušící srdce a sucho v krku svědčily o něčem jiném. Znovu a znovu si probíraly místa, kde by mohla narazit na problém. Nejvíc ze všeho se bála toho, že se zasekne a nebude ze sebe schopná vypravit ani slovo. Na druhé straně věděla, že jakmile se jí podaří dostat přes první písničku 43

a uslyší potlesk, hned se uklidní. Natáhla ruku a dotkla se paže své kamarádky.

„Jsem ráda, že tě mám dneska večer s sebou,“ řekla Reně.

Cit v jejím hlase Renu překvapil. Normálně před sebou totiž své nejhlubší city nikdy neodhalovaly. Rena byla upjatá a nechtělo se věřit, že se někdy změní. Žila sama s otcem, který pracoval v místní advokátní kanceláři. Její nevlastní matka nikdy nechtěla mít vlastní děti.

„Jsem ráda, že máš radost,“ odpověděla nakonec Rena. „Bojíš se?“

Tereza zavřela a rozevřela prsty na rukou. „Sakra. Ani nevím, proč jsem se do toho nechala zatáhnout. Tenhle pocit nesnáším. Je to, jako když čekáš, až tě odvedou na popravu. Všichni lidé se dívají a čekají, až se zhroutíš.“ Na chvilku zavřela oči. „Jestli to zkazím, vím, že už nebudu chtít žít.“

„Závidím ti,“ řekla Rena.

Tereza otevřela oči. „To jen tak říkáš. Dala bych hodně za to, kdybych si s tebou hned mohla vyměnit místo.“

Rena mrkla na Terezu. Měla takové temné oči – skoro se zdálo, že vrhají vlastní stíny. A přece byly krásné – zrovna tak jako její černé vlasy. „Mám úplně stejný pocit,“ řekla.

„Opravdu?“

Rena přikývla. „Vážně.“

„A proč?“

„Protože teď vypadáš tak plná života.“

„Vždyť jsem ti právě říkala, že mám pocit, jako kdybych měla umřít.“

Rena chvíli mlčela. „Plno nemocných lidí říká, že naplno začali žít až v okamžiku, když se dozvěděli, že umřou.“ Pokrčila rameny.

„Možná, že to je právě to, co jsem se snažila říct, možná ne.“

Tereza se musela zasmát. „To vypadám tak mizerně?“

Rena se smutně usmála. „Vypadáš skvěle.“

Konečně dojely k Summitu. Parkoviště bylo plné. Plné! To je k neuvěření. Vždyť přece bylo ksakru úterý a Gracione říkal, že v úterý večer tu v průměru bývá okolo šedesáti lidí. Ve vteřině si uvědomila, co se stalo. Vlastník klubu všem stálým hostů řekl, aby se určitě na 44

její show přišli podívat. To snad není pravda, pomyslela si Tereza.

Teď si naštvu celou klientelu během jednoho večera a bude konec.

Když vystupovala z Renina auta, skoro zakopla a upadla.

„Víc lidí, než jsi čekala?“ zeptala se Rena.

Tereza polkla.

„Jo.“

Vešly zadním vchodem. Přivítal je pan Gracione s Billem. Oba dva byli v obleku. Tereza ani nevěděla, že Bill něco takového má.

Určitě si ho koupil jen na tenhle večer. Představila mu Renu. Potřásli si rukama a říkali něco, co skoro nevnímala. Třásly se jí ruce.

Neuměla si vůbec představit, jak teď bude hrát na kytaru. Pan Gracione ji odvedl stranou.

„Jak se cítíš?“

„Strašně. Je plno. Proč jste je všechny pozval?“

Pan Gracione se omluvně usmál. „Všude jsem o tobě nadšeně mluvil. Asi jsem to trochu přehnal. Ale nic si z toho nedělej, holka.

Všechny je převálcuješ.“–.

„Myslím, že to je bud já nebo oni,“ mumlala si Tereza.

Sama odešla do šatny, aby se pokusila dát trošku dohromady. Za stěnami jasně osvětlené kabiny slyšela, jak dav čeká na další číslo.

Kytara ležela na židli. Když se jí snažila naladit, zlomila si nehet tak nešťastně, že začal krvácet. Právě to mohla být ta poslední kapka. Do očí se jí začaly drát slzy a Tereza svěsila hlavu. Skoro ani nedýchala

– tak byla vyděšená.

Takhle to dál nepůjde.

Pak vzadu za krkem ucítila dotyk silných rukou, které masírovaly její strnulou šíji. Ani se nemusela otáčet; Billa poznala podle doteku.

Několik minut ho nechala, aby ji hladil – aby její stres přešel do něho. Nakonec se dotkl její brady a zvedl jí hlavu. Otevřela oči.

Usmíval se a ona plakala. To ji dovádělo k šílenství. Vztek se musel objevit i na její tváři, protože se Bill začal usmívat ještě víc.

„Vždyť to je legrace,“ řekl.

„Ráda bych tě viděla na mým místě.“ Zvedla krvácející prst. „Jen se na mě podívej, nemůžu ani hrát. Ani nemůžu naladit tu pitomou kytaru.“ Do očí jí vhrkly další slzy. „Já to nedokážu, Bille.“

Posadil se vedle ní a objal ji. Políbil ji na tvář. „Ty můžeš 45

všechno, Terezo. Jen když budeš chtít. A víš proč?“

Popotáhla nosem. „Proč?“

„Protože t ě miluju.“

To jí ještě nikdy předtím neřekl. Tělem se jí začal rozlévat teplý balzám. Přála si, aby měla více času a sdělení mohla plně vychutnat.

„Jak mi tvoje láska pomůže se zpíváním?“ zeptala se.

„Zpíváš jen o lásce. Teď budeš zpívat ze zkušenosti.“

Na rtech se jí objevil slabý úsměv. „Proč si myslíš, že tě miluju, ty podvodníku jeden?“

„Všechny písničky jsi napsala o mně,“ odpověděl.

„Většinu jsem jich napsala ještě předtím, než jsme se vůbec znali.“

Znovu ji políbil na tvář. „Na tom přece nezáleží. Byly o mně.“

Málem mu řekla, že většina jejích písniček je o nešťastné lásce, ale neudělala to, protože ho nechtěla ztratit. Místo toho mu řekla, že má asi pravdu – že ho taky miluje.

Pan Gracione ji představil a Tereza vstoupila do žáru reflektorů.

Světla pronikavě svítila – skoro se jí zdálo, že nad ní plane nějaká hvězda. Právě proto se asi tolik lidí chce stát hvězdami, pomyslela si.

Proto, aby na nich spočinuly oči publika. A přece v oslnivém jasu neviděla víc než dva metry před sebe. Slyšela však úvodní potlesk a několik roztroušených, překvapených výkřiků, které nepochybně vyvolal její věk. Posadila se na vysokou stoličku a kytaru si položila na klín.

„Děkuji vám,“ řekla. „Dneska zpívám před publikem poprvé.

První písničku věnuji Billovi. Jmenuje se ‚Až nadejde den‘.“

Zavřela oči.

Přece jen to byla pravda, blesklo jí hlavou – opravdu zpívá se zavřenýma očima.

„Plachty prostoru noc napne,

Černý vítr, co se plíží tmou.

Malá hvězda na obloze zhasne;

Píseň se vrátí ozvěnou.

46

Naše loď od břehů odrazí,

Až noc promění se v den.

Láska na moře nás zažene,

Do dálek beze jmen.

Až přiblíží se den.

Na cestě zpátky do neznáma chci po tvém boku stát.

Tvé sny vykládat á smát se na pravoboku,

Kde vítr sviští a slunce nechce hřát.

Ke břehům vzdáleným se blížit,

Kde pošťák nemá moc,

Kde nejsou žádné otázky a vzkazy,

Kde vládne jenom noc.

Jenom noc.

Naše loď od břehu odrazí,

Až noc promění se v den.

Láska na moře nás zažene,

Do dálek beze jmen.

Až přiblíží se den.

Náš den.“

Tereza dozpívala a otevřela oči. Kromě oslepujícího světla a ticha nic neviděla, ani neslyšela. Ticho může být dobrým znamením, když čekáte na projev přízně. Čím delší je ticho po písničce, tím hlasitější bývá často i aplaus. A právě to byl její případ. Když se konečně ozval potlesk, přelil se přes ni jako obrovská vlna radosti. Tleskali celou minutu a pak začali i křičet. Co jí zbývalo jiného, než se smát?

Svůj smích slyšela zesílený přes soustavu reproduktorů. Zněl tak mladé, že se začala smát ještě víc. Byl to nejskvělejší okamžik jejího života doopravdy. Dosud jich totiž ještě moc nezažila. Doufala, že to je teprve začátek. Já tě také miluji, Bille.

Tereza se se svými přáteli setkala až po druhém vystoupení. O

přestávce jí většinu času zabral pan Gracione – říkal, že Madonna to teď asi bude muset zabalit. Jen těžko se dalo říct, kdo z nich byl 47

vzrušenější – jestli on nebo ona. Do šatny jí přinesl krásnou kytici červených růží a objal ji jako nějaký velký medvěd. Pořád se jí ještě třásly ruce. Když ladila kytaru na druhé vystoupení, zlomila si i druhý nehet, ale teď už jí to bylo jedno. To je ale divné, pomyslela si Tereza, přejít během pouhé hodiny od paralyzujícího strachu až k úplnému nadšeni. Nikdy by nevěřila tomu, že se její nálady mohou tak rychle měnit.

Druhé vystoupení proběhlo mnohem lépe než první. Žádnou z písniček neopakovala a podle toho, co viděla, většina návštěvníků ji znovu poslouchala. Po druhé skladbě tleskali tak silně, že si byla jistá, že v uších jí bude zvonit ještě druhý den.

Bill a Rena ji dostihli v šatně. Ještě než odešli z klubu, Tereza zavolala rodiče a chvilku s nimi mluvila. Úplně ji šokovali. Když se jich totiž zeptala, jestli by nemohla přijít domů později, řekli jí, že klidně. Asi z ní měli radost. Slíbili, že přijdou na její druhé vystoupení, které se mělo konat ve čtvrtek.

Všichni tři pak odešli do noční cukrárny s výhledem na moře.

Tereza se cítila jako ve snu. Vlastně se i štípala a napůl čekala, že se probudí. Bill byl stejně unesen jako ona. Vypadalo to, že jen Rena si ještě zachovává zdání normality. Ale i ona se usmívala mnohem víc než normálně; Tereza tušila, že z ní má radost i ona. Objednali si kolu, kávu a jeden čokoládový dort.

„Přineste nám půl galonu vanilkové zmrzliny, když už jsme v tom,“ řekl Bill servírce a podal jí zpátky jídelní lístek. Když odešla, dodal: „Měl jsem ještě poprosit o svíčky.“

„V cukrárně svíčky přece nemají,“ řekla Tereza. „A kromě toho nemám narozeniny.“

„Ale máš,“ nesouhlasil Bill. Zvedl sklenici vody a naznačoval, že si mají připít. „Dneska večer ses znovu narodila. Když jsem tě viděl tam nahoře pod světly, byla jsi jako motýl, který se právě klube z kukly.“ Zamíchal led ve sklenici. „Na novou Terezu Chafeyovou! Ať je dlouho mezi námi a přeje jí štěstí!“

„To musíme starou Chafeyovou pochovat tak brzy?“ zeptala se Tereza se smíchem. „ Nebyla přece zas tak špatná. Podařilo se jí přece chytit pana Billa. Nebo ne?“

Bill se otočil na Renu. „Vypadám snad jako odchycený muž?“

48

zeptal se.

Rena se na chvíli přestala usmívat a upřeně se na Billa zadívala.

Pak se znovu usmála a sklonila hlavu. „Vypadáš jako člověk, který si dělá, co chce,“ zamumlala.

Tereza se zachichotala. „Samozřejmě – ale jen do té doby, dokud to dělá se mnou!“

Vypadalo to, že Rena je na rozpacích, což Terezu poněkud překvapilo. Vždyť to byla jen legrace. Hlavou jí bleskla myšlenka, o čem si asi Bill s Terezou povídali o přestávce.

„Nemyslela jsem to vážně,“ řekla Rena.

Nastalo trapné ticho. „Nemyslela to vážně,“ opakovala Tereza.

Podívala se na Billa. „Zmeškala jsem snad něco?“

„Ne,“ řekl Bill rychle. „O čem to mluvíš?“

„O ničem,“ odpověděla Tereza. „O ničem.“ Naklonila se a vzala Billa za ruku. „Tak. Já jsem svůj díl dohody splnila. Teď je řada na tobě.“

Bill zamrkal. „Cože?“

„Náš romantický víkend, přece. Sám jsi sliboval, že až ze mě bude superhvězda, hned někam vyrazíme.“

Bill váhal. „Jasná věc. Někdy se na něj musíme vypravit.“

„Ne někdy,“ opravila ho Tereza. „Někdy brzy.“

Bill pokrčil rameny „Jak si přeješ.“

„Jak můžeš jet pryč na celý víkend?“ zeptala se Rena. „Rodiče tě určitě nepustí.“

„S tebou jsem přece jednou jela,“ řekla Tereza. „Pamatuješ si, jak jsme byly společně v San Diegu? Prostě jim řeknu, že zase jedu s tebou.“

Rena byla na pochybách. „Tvoje mamča určitě zavolá mojí, aby se přesvědčila, že opravdu jedeme spolu.“

„Tak budeš muset jet s námi,“ řekl Bill.

Rena se znovu začervenala. „Mně to vyhovuje.“

„Počkej chvíli,“ řekla Tereza, ale tentokrát se do smíchu musela nutit. „Můžeme to přece zařídit i jinak.“

Billovi se ale Renin nápad zalíbil. „Myslím, že vás dvě bych zvládnul i najednou.“

Rena se mu podívala do očí. Teď se už nečervenala.

49

„Nedělej ze sebe šaška, Bille,“ napomenula ho. „Na to bys nikdy nestačil.“

„Správně,“ souhlasila Tereza, ačkoli jí to slovo v uších znělo hluše. Celý rozhovor byl nějak divný, ale ona nevěděla, proč.

Možnost, že Rena má ráda Billa a obráceně – pouze platonicky samozřejmě – jí nikdy nepřišla na mysl. Proč taky? Seznámili se teprve teď a Bill už dívku má. Dívku, kterou miluje.

Bill ji odvezl domů. Rena za nimi jela ve vlastním autě. Když zahýbala ke svému domu, zahoukala. Bill se zasmál a zahoukal taky.

„Bylo to skvělé, že si Rena udělala čas a přišla na tvoji premiéru,“

ozval se po chvíli mlčení Bill.

„Taky jsem ráda,“ souhlasila Tereza.

„Přijde i ve čtvrtek.“

„Cože?“

„Říkám, že přijde i ve čtvrtek.“

„Slyšela jsem tě. Proč ale? Chci říct, proč tak brzy?“ Bill pokrčil rameny. „Chce přijít. Ty nechceš, aby tam byla?“

„Ale ano. Určitě.“

„Je s ní legrace.“

„To teda jo.“

Zahnuli k domu, kde Tereza bydlela. Bill zaparkoval auto vedle jejího, ale motor nevypnul. Nahnul se k ní a rychle ji políbil na rty.

„Dneska jsi byla skvělá,“ zašeptal.

„Děkuju.“ Rukou na zajela do vlasů – byla to její nejmilejší zábava. „Chci ti za všechno poděkovat. Nebýt tebe, tak by tenhle večer dopadl asi jinak.“

Bill jí sevřel rameno. „Je pozdě. Měla bys jít spát.“

„Chceš mě snad jít uložit?“ zeptala se.

„Myslím, že tvoji rodiče by pro to neměli pochopení.“

„Bille?“

„Ano?“

„Vypni motor. Nebo někam spěcháš? Chci, abys mě políbil.“

Bill otočil klíčkem a políbil ji. Možná, že na něj moc naléhá. Už je pozdě a určitě je unavený. Když ji líbal, Tereze se zdálo, že jeho myšlenky jsou někde úplně jinde. Ale nakonec to byla ona, která musela přerušit jejich objetí. Levou rukou uchopila lalůček Billova 50

ucha a lehce ho začala masírovat; věděla, že se mu to líbí.

„Kdybysme spolu jeli sami, tak bysme si užili plno zábavy,“ řekla po chvíli.

Měl ospalé oči. „A co bysme dělali?“

„Vášnivě se milovali.“

Zasmál se. „Vážně?“

„Já to vážně myslím.“

Když neprojevil příslušné překvapení, které od něho právem mohla očekávat, štípla ho do ucha. „No tak. Co je?! Nechceš snad se mnou jet?“

Byl na rozpacích. „Jasně. Ale museli bysme si dávat pozor, vždyť víš. Nechci, abys otěhotněla.“

Usmála se. „No, to taky nemám v úmyslu. Ale četla jsem o tom, že jsou určitá opatřeni, jak se tomu vyhnout.“ Odmlčela se.

„Nevnucuju se ti snad moc?“

„Ne.“

„Tak co se tedy děje!?“

„Jsem unavenej. To je všechno. Za pět hodin musím vstát a jít do školy.“

„Já přece taky!“ utrhla se na něj. „A dneska večer jsem toho stihla udělat mnohem víc než ty.“

„Terezo!“

„Promiň. To jsem říkat neměla.“ Nechápala to, ale uprostřed euforie, kterou prožívala, jí najednou začalo být úzko. Bylo fajn být hvězdou, ale ona chtěla, aby po ní toužil. „Myslels to vážně?“ zeptala se.

„A co jako?“

„Že mě miluješ.“

Mluvil podrážděně, což u něho bylo nezvyklé. „Kdybych si to nemyslel, tak to asi neříkám. Podívej, Terezo, promluvme si o tom až ráno. Začíná mě bolet hlava.“

Otevřela dveře od auta a najednou si připadala hrozně maličká.

„Tak dobře, Bille. Na tuhle noc nikdy nezapomenu.“

„Taky si myslím, že na ni nikdo z nás jen tak nezapomene.“

„Už byl zamilovaný do Reny,“ řekla Tereza Freedom Jackovi a 51

Poppy. „Od toho okamžiku přemýšlel jen o tom, jak se mě zbavit.“

„Ale spát s tebou ještě chtěl, ne?“ zeptal se Free. „Vsadím se, že ti to udělal ještě předtím, než tě nechal. Mám pravdu nebo ne?“

Tereza zaváhala a pak zalhala. „Přesně tak to bylo.“

„Vypadá to, jako by se měli rádi už od začátku,“ ozvala se Poppy.

Free se otočil. „Ty jsi úplně bezcitná, víš o tom? Tereza nám tady otvírá své srdce a ty fandíš tomu zloduchovi.“ Poppy to z konceptu nevyvedlo. Nikdy to na sobě nedala znát, alespoň dokud měla cigaretu v puse. Vnitřek auta připomínal doutnající stodolu. Tereza otevřela okénko. Předtím je zavřela, aby lépe slyšeli její strastiplný příběh.

„Nevypadá to, že by byl úplně špatnej kluk,“ řekla Poppy.

„Vždyť jsi ho neznala,“ oponovala Tereza. „Jen mě využil.“

Poppy dlouze zatáhla z cigarety. „To děláme všichni.“

„Candy taky využila Johna,“ řekl Free. „Hmm,“ odfrkla si Poppy.

Free se ještě jednou otočil. „Jak něco takového můžeš říct? Znalas je přece zrovna tak dobře, jako já. Když se Candy konečně dostala tam, kam chtěla, už po Johnnym ani nevzdechla. Zbavila se ho jako starého kufru. Přesně tak se i Bill zbavil Terezy.“

„Každý příběh má svůj rub i líc,“ řekla Poppy.

„Proč nám tedy neřekneš verzi Candy?“ dožadoval se vysvětlení Free.

„Kde vůbec jsme?“ zeptala se Poppy, jako kdyby na tom bůhví jak záleželo.

„Třicet mil na jih od San Luis Obispo,“ odpověděla Tereza.

„Jak se cítíš, Terezo?“ zeptala se Poppy.

„Výborně.“ Ale úplně pravda to nebyla. Pořád ještě měla horečku.

Asi na mě něco leze, pomyslela si. Byla celá zpocená.

Připadalo jí zvláštní, že se Poppy vyptává na její zdraví.

Poppy si povzdechla. „Tak dobře. Povím ti o Candy. Až tě to začne nudit, řekni. Její život totiž vůbec nebyl vzrušující.“

52

V.

„Potom, co Johna zavřeli do polepšovny, Candy už do Berkeley neodjela – alespoň ne hned. Bylo to v říjnu, na počátku léta. Candy před sebou měla tři měsíce samoty – tedy dost času na to, aby mohla přemýšlet o tom, co se stalo. Cítila se strašně a měla pocit, že veškerá vina leží na ní. Úplně by stačilo, kdyby, hned jak Sally zavolala na Simse, tahák spolkla a celé katastrofě se mohlo předejít. Ale pak, při jiných příležitostech, se jí zdálo, že si to celé jen namlouvá. Johnovu povahu přece znala už od samého začátku. Jednou, hned v prvních dnech jejich vztahu, ho kvůli ní málem opustila. Když se John rozčilil, nebyl se schopen kontrolovat. Jeho první reakcí obyčejně byla rána pěstí. Ale Candy se uhodit nikdy ani nepokusil – zřejmě proto to s ním tak dlouho vydržela.

Občas se Candy zdálo, že celý incident byl nevyhnutelný. Kdyby John neuhodil učitele na střední škole, určitě by to udělal na vysoké.

Vytrpěl si tolik bití od nevlastního otce, že to vypadalo, jako by to chtěl někomu vrátit i s úroky.

Candy dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby se dostala za Johnem do polepšovny. Její rodiče ale byli rychlejší. Zavolali ředitele ústavu a Candy se nepodařilo dostat ani za bránu. Nechtěli, aby se jejich dceruška stýkala s takovým grázlem. Směšné. Byli tak rozradostněni tím, že se Candy dostala na dobrou školu, že jim úplně uniklo, že to všechno byla Johnova zásluha. Candy se jim to snažila vysvětlit, ale je to samozřejmě nezajímalo.

Přišlo září a Candy musela odjet na sever do Berkeley. Johna neodsoudili na tři měsíce, ale na patnáct týdnů, takže když se dostal z polepšovny, Candy už tři týdny chodila do školy. John ani nešel 53

domů. Candy ho tam hledala, ale jeho rodiče říkali, že nevědí, co se s ním stalo a kde je. Několikrát mu nechala i vzkaz, aby zavolal.

Možná, že ho Johnovi nedali; možná, že ho dostal, ale byl tak naštvaný, že Candy ani nezavolal. Výsledek byl stejný. Candy už Johna nenašla. Musila začít žít vlastní život.

Byla na tom špatně. Strašně se jí po Johnovi stýskalo. Čím víc času uběhlo, tím hůře se cítila. Vždyť spolu chodili skoro dva roky.

Byl to její první kluk. Navíc to nebyl člověk, za kterého by se jen tak jednoduše našla náhrada. Byl temperamentní, arogantní a netaktní.

Ale nikdo neměl větší srdce než on. Ke Candy se málem modlil a udělal by pro ni všechno na světě. Bylo mezi nimi plno věcí, o kterých ti Free vůbec neřekl. Jako třeba ta s plesem. Když s ní John šel na školní bál, nepůjčil si limuzínu a frak; ani pro ni nepřišel s kytkou v ruce. Místo toho si někde sehnal betonářské auto a oblékl si šaškovský kostým. Ze staniolu pro ni udělal korunku a nastříkal ji na zlatovo, takže královnou plesu se Candy stala už v okamžiku, kdy vstoupila do dveří. Teď to možná zní neuvěřitelně, ale Candy se to líbilo. Celou noc byli středem pozornosti. Cementem pak John opravil díry u zadního vchodu do školy. Byl to opravdu šašek.

Ale byl to právě John a ne Candy, kdo zabránil tomu, aby se potom, co ho pustili z polepšovny, už nikdy nesetkali. A je mi jedno, co říká Free. Tohle je pravda. V Berkeley začala Candy hodně rychle ujíždět půda pod nohama. Víš, co musí student medicíny všechno znát? Tuny chemie, fyziky, matematiky a biologie – a to nemluvím o obvyklých základních požadavcích. Po prvním měsíci Candy ze všeho propadala. Její spolužáci byli od samého začátku daleko před ní. Chodili na přípravné kursy už na střední škole. Candy chodila na tytéž, ale ve skutečnosti nikdy nic nedělala. Najala si několik učitelů.

Ani nevěděli, kde s ní mají začít. Ptali se Candy na takové věci jako třeba: Vy nevíte co to je derivát?… Vy nevíte co to je základní acidobazická reakce?… Vy nevíte, co znamená, když f se rovná ma?!

Na Candy toho začínalo být moc. Možná, že kdyby měla víc času, posadila by se k učení a všechno dohnala. Hloupá nebyla.

Problémem bylo, že si nikdy nevypěstovala dobré studijní návyky.

Dopadl na ni stres; byla úplně mimo. Navíc ji předměty, které měla zapsané, vůbec nezajímaly. Free o tom už mluvil. Její rodiče chtěli, 54

aby se stala doktorkou. Candy ale chtěla být umělkyní. Ale v jejím celém rozvrhu – zrovna tak jako na střední škole – nebyla ani jedna hodina kreslení.

V prvním semestru vypustila všechny těžké předměty, aby ji zbytečně nevyhodili od zkoušek. Dostala jen šest zápočtů. Ze zkoušky z angličtiny a psychologie dostala dobrou. Do kanceláře si ji zavolal i studijní vedoucí. Prosila ho, aby zatím nevolal rodičům.

Slibovala, že se zlepší. Udělal Candy mnohem lehčí rozvrh a řekl jí, aby na studium medicíny rychle zapomněla – nezvládne to. Svým způsobem to byla úleva, ale současně i velká rána. Rodiče za ni platili školné. Kdyby přišli na to, jak se věci mají, určitě by zuřili. Už by od nich asi neviděla ani cent. A co pak? Na kolenou a se svěšenou hlavou by se musela připlazit domů a začít pracovat v nějaké místní restauraci. Zpanikařila a šla do administrativního oddělení, kde se jí podařilo změnit poštovní přihrádku jejích rodičů na adresu, která nikdy neexistovala.

Na vánoce se Candy vrátila domů. Na otázky o tom, jak se jí daří a co dělá, dávala jen vyhýbavé odpovědi. Otec ani matka zatím nic netušili. Skoro celé prázdniny hledala Johna. Zašla i do domu jeho rodičů, ale ti ji nepustili ani přes práh. Nakonec si mohla promluvit jen s Johnovým nevlastním otcem. Říkal, že nemá nejmenší představu, kde by John mohl být. Pak šla k pumpě, kde předtím pracoval – stejná písnička. Pomalu se neměla čeho chytit. John nebyl z lidí, kteří mívají přátele. Candy byla jeho jediným skutečným přítelem. John měl i plno skvělých povahových rysů, ale většina lidí viděla jen jeho špatnou schránku. Platilo to i obráceně – John byl jediným kamarádem Candy. Když se rozešli, ztratili opravdu hodně.

Candy se do Berkeley vrátila s těžkým srdcem.

Ve druhém semestru se jí už vedlo lépe; horší to totiž už být nemohlo. Na nic se nespecializovala. V podstatě to byla mladá žena, která předstírala, že chce získat vzdělání. Byla úplně paranoická.

Věděla, že konec se neúprosně blíží. A až přijde, nechtěla, aby byl konečný a neodvolatelný. Až její rodiče přijdou na to, že už nestuduje medicínu, chtěla alespoň být v situaci, kdy se bude moci hájit tím, že své základní povinnosti pořád plní. Z tohoto důvodu si nechtěla zapisovat žádné humanitní předměty. Bylo to absurdní –

55

občas se zastavila na hodině kreslení, aby zjistila, jak kvalitní práci studenti odvádějí. Myslím, že nepřeháním, když řeknu, že Candy byla lepší než sám učitel. Měla talent, ale všechen zatím promarňovala.

Ke konci druhého semestru se potkala s jedním mužem. Žádný vztah nevyhledávala, ale cítila se zoufale sama. Byla to jedna z věcí, která se občas přihodí každému. Byl to prokletý vztah – už od samého začátku. Byl to profesor, ženatý profesor. Jmenoval se Henry a přednášel výtvarné umění; bylo mu přes třicet. Jednou si s ním povídala a pak mu ve chvilce odvahy ukázala i některé své práce.

Zamiloval se do ní, protože byla skutečně nadaná a on byl jen akademický patlal. Přesně tak jí to řekl. Ale možná, že se do ní zamiloval jen proto, že on sám býval taky takový.

Henry nebyl špatný člověk. Jako učitel byl trpělivý. Studenti ho měli v oblibě. Jenomže neměl žádný talent a jeho žena ho pořád nutila, aby nechal učení a dal se do byznysu, kde by podle ní vydělal mnohem víc peněz. On sám však dobře věděl, že by katastrofálně selhal. Vůbec nebyl hezký – alespoň ne tak, jako John. Vlastně byl v každém ohledu jeho opakem. Byl tak mírný, že měl i problémy s udržením místa v kině. Nosil silné brýle a bez nich byl úplně bezmocný. Taky měl žaludeční vředy a pořád musel žvýkat tablety maaloxu.

Ale pro Candy znamenal útěchu. Brával ji na večeře a pomáhal jí s úkoly. Jejich vztah však měl i svá přísná omezení. Nechtěl opustit ženu a hned na začátku jí to i řekl. O jejich vztahu se nesměla dozvědět ani univerzita, protože Henry by hned přišel o místo.

Chodili na noční večeře a noční představení do kina; Henry vždycky nosil klobouk. Zdálo se, že jeho ženě je to jedno. Prožívala svůj vlastní románek s jedním stavitelem.

Možná, že si myslíš, že Candy zešílela, když se zapletla s takovým člověkem. Ostatně si myslím, že s tímhle hodnocením by souhlasila i ona. Oči měla otevřené. Věděla, kam to celé spěje – do neznáma nebo spíš nikam. Ale měla ráda Henryho – opravdu si ho oblíbila. Možná, že ho i milovala, ačkoli rozhodně ne takovým způsobem jako Johna. V duchu se rozhodla, že už nikdy nebude nikoho milovat tak, jako milovala Johna.

56

Bylo to paradoxní, ale po celou dobu, co Candy chodila s Henrym, skoro vůbec nekreslila. Jednak bylo riskantní, aby si zapsala humanitní předměty, a teď se riziko ještě zdvojnásobilo, jednak je spolu nikdo na univerzitě nesměl vidět. A pak tu byl rozdíl v jejich schopnostech. Henryho zaujal její talent, ale jak jí později vysvětlil, když nebyl před studenty, na výtvarné umění a malování radši vůbec nemyslel. Samozřejmě, že její práce komentoval, když mu je ukázala a konstruktivně je i kritizoval a navrhoval věci, které by se daly zlepšit, ale ve skutečnosti Candy nepodporoval. Možná, že žárlil. Možná, že ji chtěl jen ušetřit života, který obvykle konči slepou uličkou. V Berkeley bylo mnohem víc hladovějících umělců než v kterémkoliv jiném městě po celém světě.

Přišly letní prázdniny. Candy zůstala v Berkeley. Okusila svobody a pod rodičovskou střechu se už nikdy nechtěla vrátit. Sehnala si práci v obchodním domě a taky pracovala jako servírka. Jinak by vůbec nevyšla s penězi. Když nechodila do školy, rodiče jí žádné peníze neposílali. A ona cítila, že si od studia potřebuje oddechnout.

Druhý semestr se jí podařilo ukončit s průměrnými známkami. Už nevypouštěla žádné předměty. Dál se stýkala s Henrym. Jeho manželka odjela na léto do Evropy, a tak ho teď vídala ještě častěji.

Několikrát dokonce spala i u něho v domě. Henry žádné děti neměl; nikdy je ani nechtěl. Dávali si pozor – alespoň si to mysleli – a nikdy se nemilovali bez ochrany. Ale kondom selže vždycky jenom jednou, ale zato dokonale.

Candy otěhotněla, ale když na to přišla, byla Henryho žena už zpátky ve městě. Znovu začala škola. Henrymu to řekla až po dvou měsících. K doktorovi taky nešla hned. Byl to klasický případ odmítání skutečnosti. Jí se to přece stát nemůže, myslela si Candy.

Přejde to – jednou se ráno probudí a v jejím lůně už žádný plod růst nebude. Ale tak hloupá zase nebyla. S odmítáním skutečnosti měla zkušeností dost. Nakonec se však přece vypravila ke školnímu doktorovi a ten jí její hrozné tušení jen potvrdil.

Henrymu to Candy řekla v půlce vědeckofantastického filmu o cizí vesmírné lodi, která ve skutečnosti byla součástí božského vědomí a přilétla navštívit Zemi, aby zachránila všechny její obyvatele – dobré i zlé bez výjimky.

57

Oba dva chroustali praženou kukuřici. Candy se už nikdy nedověděla, jak film skončil. Henry ji drapl za ruku a vytáhl ji z kina.

Požádal Candy, aby mu to ještě jednou zopakovala. Už prve ji slyšel dobře, chudák nešťastný.

Chtěl, aby si dala udělat potrat. Candy souhlasila, že by to asi bylo to nejlepší. Nabídl se, že za ni zaplatí; s tím také souhlasila. Neměla moc peněz. Říkal, že ji odveze i na kliniku. Ale Candy řekla ne.

Vidělo by je moc lidí. V hlavě měla chaos a nemohla se soustředit, ani přemýšlet. Nechtěla Henryho oklamat. Chtěla si jen všechno rozmyslet. Ale to mu raději neřekla. Jen mu vzkázala, že se o všechno postará sama.

Druhý den Candy nešla do školy a odjela do San Franciska – ke Golden Gate Bridge. Dlouho stála na mostě a přemýšlela – pod ní projížděly lodi, vánek jí čuchal vlasy a slaná příchuť oceánu ji štípala do nosu. Nevěděla, proč si pro tak důležité rozhodnutí vybrala právě tohle místo. Na mostě se nepřihodilo nic, co by jí při rozhodování pomohlo. Bůh žádné znamení neseslal. Ale když se vracela, bylo jí už jasné, co musí udělat. Cítila to hluboko v sobě – bylo to definitivní přesvědčení, že si dítě musí nechat. Bylo dobře, že se rozhodla tak jednoznačně – jinak by nevydržela to, co mělo přijít.

Když to řekla Henrymu, byl vzteky bez sebe. Celé hodiny se ji snažil přemluvit. Je moc mladá na to, aby se stala matkou, musí dokončit školu a on je moc starý na to, aby se stal otcem. Kdyby pravda vyšla najevo, hned dostane padáka. Candy se ho snažila uklidnit, jak jen mohla. Chápeš, nechtěla od něj vůbec nic. ‚Nemusíš mi dávat vůbec nic,‘ řekla mu. ‚Nikomu se nemusíš přiznávat, že to dítě je tvoje.‘ Když se mu snažila vysvětlit, proč si dítě musí nechat, Henry pozorně poslouchal, ale protože to pořádně nevěděla ani Candy, daleko se nedostala. Ale kam taky? Chtěla dítě a on ne. Jejich vztah skončil právě té noci, ačkoli si to ani jeden z nich ještě celý měsíc nebyl ochoten připustit. To už Candy vídala Henryho jen zřídka. Když těhotenství začalo být vidět, nechtěla se s ním stýkat už vůbec.

Dítě Candy se narodilo na svatého Valentýna – byl to malý chlapeček s tmavými vlasy; vážil asi dvě a půl kila. Dala mu jméno John, ale sama mu vždycky říkala Johnny. Při narození dítěte nebyl 58

ani Henry, ani její rodiče. Nebyla to jejich chyba. Candy totiž porodila Johnnyho v nemocnici v jednom malém městě na

oregonském pobřeží. Přestěhovala se tam, aby všemu unikla; chtěla začít nový život. To už ji vyhodili i ze školy a Candy musela žít z podpory. Svým způsobem se její dosavadní život úplně zhroutil.

Neměla titul, peníze, ani muže. Ale Johnny se narodil zdravý a krásný a ona ho milovala mnohem víc než kohokoli předtím. Nebo spíš tak, jako milovala Johna. Když přemýšlela o otci dítěte, vždycky si vzpomněla na Johna a ne na Henryho. Bylo to nesmyslné – to věděla nejlépe sama. Ale tak to cítila.“

Poppy se odmlčela. Sáhla si do kabátu a vytáhla cigaretu.

Rozkašlala se, zapálila si a hluboce zatáhla. Upřeně se dívala z okna na oceán, podle kterého projížděli. Vlny připomínaly černou pěnu valící se k neviditelné pláži. Tereze čekala, až Poppy příběh dokončí, ale podivná dívka mlčela dál.

„A dál?“ řekla nakonec Tereza.

„Mluvení mě unavuje,“ řekla Poppy. „To je dobře,“ ozval se Free.

„Mě zase unavuje tě poslouchat.“

„To tys přece chtěl slyšet celý příběh,“ řekla Poppy.

Free se ošil. Určitě bude mít ztuhlý zátylek, až dorazí tam, kam má namířeno – ať už to je kdekoli. „Chci slyšet celý příběh, ale bez všech těch hovadin,“ řekl.

Poppy si odklepala popel do dlaně. Tereza ji viděla ve zpětném zrcátku. „To nejsou žádný hovadiny. Prostě jsem ji znala líp, než ty.“

„Mluvíš o ní, jako kdyby byla svatá,“ řekl Free.

Poppy se potichu zasmála. „To tedy nebyla.“

„Ale setkala se Candy ještě někdy s Johnem?“ vyzvídala Tereza.

Do postav příběhu se opravdu vžila – i když se tomu z počátku bránila.

„Ne,“ řekla Poppy.

„Cože?“ zašklebila se Tereza. „Chceš říct, že se už nikdy nepotkali?“

„Ale potkali,“ připustila nakonec Poppy. „O několik let později.

Bylo to poprvé a naposledy. Byla temná bouřlivá noc. Nechceš jí o té noci vyprávět ty, Jacku?“

„Ne,“ řekl podrážděně.

59

„No tak. Nestyd se,“ popichovala ho Poppy.

Free se najednou usmál. Tereza ho pozorovala koutkem oka. Byl to prazvláštní úsměv: zlomyslný, ponurý a vzrušený – všechno v jednom. Mrkl na Terezu.

„Kde jsem opustil Johna?“ zeptal se.

„Právě se dostal z polepšovny a hledal Candy,“ řekla Tereza.

„Já jsem neříkal, že hledal Candy,“ pronesl Free vážně.

Tereza se zakoktala. „Já, já jsem se asi přeslechla.“

Free se na ni chvíli upřeně díval a pak se zase zahleděl na silnici před nimi. Nekonečnou silnici přerušovala jen bílá čára omývaná světly projíždějících aut; nic nového se neobjevovalo. Terezu napadlo, jestli se sama napůl nezhypnotizovala řízením auta a nasloucháním příběhu. Už byla pozdní noc. Ne, je to přece jen příběh

– nic víc. Hlasy patří Poppy a Freeovi. Oba dva měli neobvykle ospalé hlasy – jako kdyby byli spříznění. Možná že to jsou sourozenci, pomyslela si Tereza.

„Řeknu ti, co se stalo Johnovi, když se dostal ven,“ řekl nakonec Free. „Řeknu ti pravdu – víc toho udělat nemohu.“

60

VI.

„To, co říkala Poppy, je pravda,“ začal Free. „John se dostal z polepšovny, až když Candy už tři týdny chodila do školy. U jejích rodičů se po telefonním čísle ani nesháněl, protože věděl, že by mu ho stejně nedali. Taky se nebyl jist, zda se chce s Candy sejít hned –

čím víc o tom přemýšlel, tím méně si byl jistý. Hrozně se na ni zlobil. V polepšovně strávil celé hodiny tím, že přemýšlel o tom, jak ani na chvilku nezapochybovala o tom, že jí s testem pomůže. Dělala to tak vždycky, protože byla líná se učit, a protože nikdy nepomyslela na riziko s tím spojené. Dokud je nechytli, tak to nevadilo ani Johnovi. Ale právě o to šlo – neměla se nechat chytit.

Měla tahák spolknout hned, jak Annie nebo Sally, nebo jak už se vlastně ta holka jmenovala, zdvihla svůj kníkavý hlas a zavolala na Simse. John strávil neuvěřitelné množství času přemýšlením o tom, proč Candy v kritický okamžik úplně selhala. Rozčililo ho to.

Vážné to Johna namíchlo. Její pomoc potřeboval jen jednou jedinkrát – a pravé tehdy ho v tom nechala.

Taky mu bylo trapné znovu se s ní sejít. Byla na vysoké škole a on se právě vrátil z polepšovny. Nejdřív si chtěl dát dohromady svůj vlastní život a teprve pak ji zavolat. Tak by dokázal, že ho jen tak něco nezlomí. I když se zlobil, byl pevně odhodlán se s ní později sejít. Stýskalo se mu po ní víc, než mohl snést. Mnoho nocí v polepšovně strávil vzpomínkami na to, jak spolu lehávali na pláži.

Byly to nejšťastnější dny jeho života.

Johnův nevlastní otec lhal, když Candy říkal, že se John po svém návratu už doma nikdy neukázal. John se domů vrátil – najeden den.

To stačilo akorát na to, aby se s ním znovu pohádal. Otčím mu 61

nadával, že je zmetek, který bije učitele. Posmíval se mu, že z něj stejně nikdy nic pořádnýho nebude. John se mu odvděčil ranou do nosu. Polepšovna ho k toleranci vůči urážkám nepřevychovala. A pak – je těžké zůstat v domě člověka, kterému hned první den přerazíte nos. Tak se John ocitl na ulici ještě před západem slunce.

Moc kamarádů neměl, ale pár jich přece jen bylo. Několik dní u nich přespával, ale pak si rychle musel sehnat vlastní práci. Do garáže, kde předtím pracoval, se vrátit nechtěl. Nechtěl už dělat nic, co dělával předtím. Chtěl začít nanovo, do ničeho se nezaplést a vydělat milióny dolarů, aby už nikdy nikomu nemusel líbat šos. V

devatenácti letech už John nechtěl, aby mu někdo pořád stál za zády a radil mu, co má dělat.

Sehnal si místo v pekárně. Nebyl to klasický rodinný podnik. Byla to pekárna jedné z největších obchodních sítí na západě Spojených států. Byla obrovská a dlouhá jako několik fotbalových hřišť. I na míli od ní bylo cítit pekoucí se těsto. Každý, kdo tam pracoval, byl cítit po kvasnicích. Bylo tam vedro. Johnovi připadalo, že teplo uvnitř budovy nikdy neklesá pod čtyřicet stupňů. Ale práce měla i své výhody. Jednak tam byly silné odbory, takže plat byl lepší než jinde, jednak si John mohl brát noční směny. Pak si skoro celý den mohl dělat, co chtěl.

A p a k – práce, kterou mu dali, byla lehká. V pekárně měli pět strojů, které balily různé druhy pečiva do fólie – všelijaké záviny, vánočky, buchty a tak podobně. John měl za úkol stroje rozebírat a čistit je; poměrně rychle se totiž ucpávaly. Člověk, který to dělal před Johnem, musel být pěknej lenoch. Vedoucí pekárny – jmenoval se Tyler – si myslel, že když člověk bude opravdu pracovat, může všech pět strojů vyčistit za osm hodin. John strojům rozuměl. Po necelých dvou týdnech byl schopný svou práci zvládnout za tři hodiny, a to znamenalo, že pokud nikdo nebyl na dohled, John měl pět hodin volna. Jinak celou dobu předstíral, že čistí stroje.

Jak jsem už říkal, pekárna byla obrovská. V horním patře měla i vlastní sprchy, ale nikdo ze zaměstnanců je nepoužíval. Architekt, který budovu navrhoval, si neuvědomil, že dělník, který skončí práci, se na pracovišti nechce zdržovat ani o minutu déle, než musí. Zrovna tak dobře se může osprchovat i doma. John normálně chodil na 62

jedenáctou hodinu a ve dvě hodiny po půlnoci se už všechny stroje leskly čistotou a byly připravené na další várku rohlíků se skořicí.

Pak John většinou odešel do sprch a ukryl se v jedné z kabinek, kde si četl, poslouchal kazety nebo spal. Čas od času, když si dával dvacet, ho sice objevil jeden z nočních hlídačů, ale tihle lidé majitele pekárny ve zvláštní oblibě neměli. Pro člověka, který si byl schopen svou práci udělat včas a pak odpočívat, měli jen slova obdivu.

John se měl v pekárně docela dobře – alespoň na začátku. Ale v okolním světě to zdaleka tak skvěle nešlo. Najal si malý byt v jedné levné čtvrti – potud bylo všechno v pořádku. John se nikdy moc nestaral o to, kam složí hlavu, pokud poblíž nebyl někdo, kdo by ho vzbudil kopancem do ucha. Ale až tehdy se John dozvěděl, jakou práci si jeho učitel chemie dal s tím, aby se už nikdy nedostal na žádnou slušnou vysokou školu. Myslel si, že několik měsíců bude pracovat na plný úvazek a pak, až si ušetří nějaké peníze, vrátí se do školy. Nejdříve se rozhodl pro sanfranciskou univerzitu. Domníval se, že se s Candy bude moci vídat tak často, jak sám bude chtít. Ani ji nezavolal, a už si plánoval, jak spolu stráví další čtyři roky nebo jak jim bude trvat dlouho, než školu dodělají.

Ale univerzita mu poslala strohý zamítavý dopis. Pak se přihlásil na univerzitu v Santa Cruz. Opět to byla škola, která nebyla daleko od Berkeley. Ta samá zamítavá odpověď. To ho už zarazilo. Začal se o celou věc víc zajímat a dozvěděl se, že Sims informoval nejen všechny kalifornské univerzity, ale také všechny vysoké školy. John tomu ani nechtěl věřit. Jediné, co mu zbývalo, byla hrstka přípravných kolejí.

Jeho plány byly v troskách. Jak jsem už říkal, v práci sice plno času strávil lelkováním, ale mezitím i hodně studoval. Většinou předměty, o kterých si myslel, že je bude při inženýrském studiu potřebovat – matiku, fyziku a chemii. Věřil, že za chvíli všechno dožene. Teď to už ale nepřicházelo v úvahu – alespoň prozatím. Tak to viděl on. Asi si řekneš, že jeho reakce byla přehnaná. Mohl přece jít do přípravné koleje a o to, jestli se dostane na vysoko školu, se starat až přijde čas. Ale takhle to udělat nechtěl. Nechtělo se mu volat Candy do slavné Berkeley jen proto, aby jí sdělil, že se zapsal do několika večerních kursů na podřadné koleji. Chci říct, že měl 63

hrdost, a na tom, že je člověk hrdý, přece není nic špatnýho.

V práci mu nabídli přesčasové hodiny. John neměl nic na práci, a tak je vzal. Místo toho, aby chodil do práce v jedenáct, začínal už v šest večer. Nevěděl ale, že Tyler – šéf pekárny a současně něco jako podnikový donašeč – obvykle pracoval do sedmi nebo osmi večer.

Tehdy se ti dva poprvé dostali do pravidelného kontaktu. Tyler měl Johna ze začátku rád. Během přesčasových hodin mu přidělil další z lehkých prací – John dostal objednávkové listy supermarketů a pak jen chodil po pekárně a shromažďoval požadované zboží – čtyřicet beden koblih, padesát beden rohlíků, sto bochníků chleba, a tak dále.

V jedenáct, když Tyler odešel, John vyčistil stroje a zbytek noci odpočíval. Za to dostával dvojitou mzdu – neměl si na co stěžovat.

Často si dělal první přestávku zrovna v době, když Tylerovi končila směna. Tyler dřív sloužil u námořní pěchoty, což mělo v Johnovi vzbudit podezření hned od počátku. John nikdy nevycházel dobře s lidmi, kteří si vážili autorit a prosazovali disciplínu. Ale když měl chuť, John se uměl chovat i zdvořile. Tyler v Johnovi viděl kluka, který sice udělal pár pitomostí, ale který se už zase začíná dostávat mezi slušné lidi. Oba dva spolu strávili spoustu času – bavili se o sportu; zvláště o boxu. Johnovi se moc líbil dobrý zápas a pro Tylera byl box druhým náboženstvím. Tyler vlastně u námořnictva boxoval. Měl postavu jako pařez. John se smíchem myslel na to, že tomuhle chlápkovi asi nikdy do nosu nedá.

John ale neměl takové klidné zaměstnání každý den. Občas se rozbily běžící pásy, které dopravovaly formy s chlebem z pece. Když k tomu došlo, Tyler sáhl po prvním, kdo byl po ruce a nechal ho ručně vykládat formy do přihrádek, aby se nezačaly hromadit.

Pracovat rovnou vedle pece bylo namáhavé

– teplota musela

dosahovat přes padesát stupňů. I formy byly pořádně horké. Když dělal pekelnou směnu – jak tomu v pekárně říkali – John musel nosit vlhké rukavice a k nim připevněné rukávy, které dosahovaly až k ramenům. Stačilo totiž paží trochu víc vrazit do formy, které sundávali z pásu, zasyčelo to, a už jste v kůži měli malou černou dírku. Ale dlouhé rukavice vadily při práci a chrániče paží zase byly příliš volné – neustále sklouzávaly a nechávaly paže nekryté. A na to, aby formy způsobily popáleniny třetího stupně, se ani nemusely 64

dotknout kůže – tolik tepla vyzařovaly.

John pekelnou směnu z duše nenáviděl. Ale Tyler ho na ni posílal čím dál tím častěji, protože pás byl v poslední době hodně poruchový a taky proto, že John byl mladý a rychlý. Formy s chlebem vykládal mnohem obratněji než ostatní. Aby se vyhnul dehydrataci, vždycky o přestávce musel vypít alespoň galon vody. Začal přemýšlet o tom, jestli takové přesčasy vůbec stojí za to.

John nebyl jenom rychlý, ale také chytrý. Potom, co měl pekelnou směnu už několikrát za sebou, začal chápat, jak je celý systém nevýkonný. John si myslel, že lidé by neměli dělat práci, kterou mohou mnohem lépe zvládnout stroje. Prohlédl si přepravní pásy a zjistil, že poruchy vznikají z jednoho velmi prostého důvodu – po cestě pecí se přes stěny forem přelévá příliš mnoho těsta. John se domníval, že kdyby se tomu podařilo alespoň částečně zamezit, k poruchám by docházelo jen výjimečně. Celou věc by vyřešilo několik železných škrabek, které by se namontovaly ke vstupu do pece. Na svém plánu pracoval v noci a ve svém volném čase.

Škrabky sestrojil z náhradních součástek, co se povalovaly po pekárně. Svůj vynález vyzkoušel, když nikdo nebyl poblíž. Vynález je ale příliš vznešené slovo; byly to přece jen železné pláty, které seškrabovaly těsto, když je formy míjely a dávaly jim správný směr.

Přesto, jak se John sám mohl přesvědčit, fungovaly skvěle.

Namontoval je bez dovolení a těšil se na příští den, až se bude moci svou zručností pochlubit ostatním.

Ale přes noc si to John rozmyslel a rozhodl se, že škrabky nejdřív nechá nějakou dobu v provozu. Běžely už týden a pás se nerozbil ani jednou. Tyler nemusel lidi vyrušovat od jejich normální práce; ďábelská směna se stala neznámým pojmem. Divné bylo jen to, že se nikdo ani nezeptal, kdo nové škrabky namontoval. Ani Tyler ne.

John to nemohl pochopit. Došlo mu to až jednoho večera, když měl přestávku a Tyler se chystal odejít domů. Tehdy John dostal další lekci z lidské přirozenosti.

Seděl sám v rohu šatny a z pytlíku jedl ovoce. Normálně se živil jen sendviči, ale od té doby, co začal vonět jako těstová figurka z reklamy na pečivo, nemohl moučné výrobky ani vidět. John se ho p r á v ě c hystal oslovit, když Tyler řekl dělníkům, že nechal 65

nainstalovat škrabky, které shrabují těsto z pásů a forem, takže se už nezasekávají. Jak mluvil, v Johnovi se vzmáhala zlost. Dál povídal, že všechno vymyslel a namontoval sám. Dělníci okolo něj obdivné přikyvovali. Několik jich dokonce Tylerovi navrhlo, aby si je nechal patentovat. Tyler se zasmál a souhlasil. Není to prý špatný nápad.

V tom okamžiku promluvil John: ‚No počkat, ty škrabky jsem tam přece dal já. To já jsem přišel na to, kde je problém. O čem to vůbec mluvíte?‘

V místnosti se rozhostilo ticho. John právě o Tylerovi prohlásil, že je lhář a vejtaha současně. Někteří z mužů pro Tylera pracovali už několik let a dobře věděli, jakej to je tvrďák. Ze všeho nejvíc nesnášel, když ho někdo uvedl do rozpaků. To se neznal. Mysleli si, že John ihned dostane padáka.

Ale nic takového se nestalo. Bylo to jako tenkrát, když k němu přiběhl profesor Sims. John si myslel, že stačí jen vysvětlit problém a všechno zase bude v pořádku. Ale když John promluvil, maléry spíš sám vyráběl, než aby je řešil. A tenhle byl pěkně velikej. Tyler se na něj podíval, jako kdyby tam nebyl, a odešel ze šatny. Ostatní pokračovali v přerušeném jídle. John dojedl jablko a o celém výstupu ani moc nepřemýšlel.

O pár týdnů později ztratil svoje místo čističe strojů a objednávky už taky vyřizoval někdo jiný. Přeřadili ho ke strojům na hotdogy.

Stroj na hotdogy samozřejmě hotdogy nedělal, to je jasný. Byla to komplikovaná soustava železných prstů a přirážecích tyčí, které udržovaly předem tvarované těsto ve správných drážkách a ocelových formách tak, aby z něj posléze vyrostly krásné svazky osmi vzájemně spojených nadýchaných rohlíků, které se pak používaly při přípravě hotdogů. Práce byla v některých ohledech ještě horší než směny u pece. Byla hlučná a nebezpečná. Dělníci ů strojů na hotdogy – většinou se pracovalo ve dvojicích – měli za úkol udržet v ocelových drážkách maximální počet rohlíků. Jinými slovy tam byli od toho, aby nastavili do správné polohy všechny rohlíky, které stroj minul. A těch bylo požehnaně.

Nebezpečí nastávalo v okamžiku, když se lidské prsty dostaly mezi prsty ocelové. Ale to bylo přesně to, co museli dělat celou směnu. Neustále běhali okolo forem naplněných bílým těstem a 66

vířícími vidlicemi. Člověk tam přišel o prst, ani nevěděl jak. John své nové místo přímo nenáviděl. Nebyl žádný hlupák a dovedl si spočítat, proč ho přeložili. Ale svým způsobem to hlupák byl stejně.

Chtěl Tylera znovu přechytračit – i přesto, co mu první pokus vynesl.

U mašiny na hotdogy nepracoval ani týden a už zjistil, jak celý proces zefektivnit.

Než rohlíky vjely do pece, byly lepkavé, což bylo jen přirozené, protože byly z vody a těsta. Ale právě ta lepkavost jim bránila v tom, aby nevyjížděly ze správných drážek. John přišel na to, že kdyby se před tím, než vjedou do pece, mohly alespoň trochu vysušit, držely by ve vytyčených drahách mnohem lépe.

Vedle pece na rohlíky stála pec na těsto. Podle jedné strany měla řadu ventilátorů, které odváděly přebytečné teplo. Vždycky byla přehřátá, a to nikomu nesvědčí – ani peci ne. John nasměroval pás, který přivážel syrové rohlíky tak, že projížděly proudem horkého vzduchu. Než se pak dostaly ke stroji, byly poloopečené a stroj si s nimi už poradil mnohem lépe. Veškerou práci na zlepšováku John dělal pozdě v noci – bez Tylerova povolení. Chtěl to tomu hajzlovi vytmavit, ukázat mu, jakým je skvělým vynálezcem. John se znovu pustil do skládání různých náhradních dílů. Nebylo to o nic těžší než složit soupravu vláčků.

Tyler si samozřejmě změny hned všiml. John napůl čekal, že to ten lump nechá ihned předělat zpátky, ale Tyler pás nechal běžet dost dlouho na to, aby se prokázala jeho užitečnost. John si už skoro začal myslet, že to nakonec není zas tak špatný člověk, když si ho jednou nechal zavolat do kanceláře. Hned se ho zeptal, zda je zodpovědný za přesměrovaní pásu. John řekl, že ano. Pak se ho zeptal, proč to udělal a John mu to rychle vysvětlil. Vlastně jen mluvil o tom, jak skvěle to běhá a že stroj už nemusí obsluhovat dva lidé. Zdálo se mu, že Tylera zaujal. Požádal Johna, aby ho doprovodil a ukázal mu, o kolik je teď práce na stroji lehčí. John myslel, že to je zvědavost. Je lehké někomu ukázat, jak se to musí dělat a složité vysvětlit, jak se to dělat nesmí. Ale John se rozhodl Tylera napínat. Komu to uškodí?

pomyslel si. Přinejhorším mu dá padáka.

Tak se John sám postavil na své obvyklé místo, vedle ocelových prstů stroje na hotdogy, zatímco Tyler a skupinka ostatních přihlíželi, 67

co se bude dít. Za chvíli se začaly objevovat nadýchané válečky těsta a v prvních několika minutách John nemusel dělat vůbec nic, protože všechny neposlušné rohlíky teď seděly klidně. Ale i přes Johnovo vylepšení některý rohlík občas seděl nakřivo – byl to rohlík, který by vidlice už nevzaly, a v peci by se spálil. Právě takový se v tom okamžiku objevil a John se natáhl, aby ho zachytil a nastavil do správné polohy.

Musíš ale vědět, že jedinou věcí, která umožňovala dělníkům, aby pracovali tak blízko ocelových prstů bylo to, že vidlice se nikdy nedotýkaly forem. Vždycky je míjely aspoň o pět centimetrů – nikdy ne méně. Zručná obsluha mohla formu přistrčit na správné místo, ještě než se pro ni napřáhly vidlice. Ale to jen proto, že operátor věděl, že má dostatek místa. Nikdy by za žádných okolností nedal prsty dál, než dva palce nad formu.

John byl zkušený. Měl reflexy jako kočka. Věděl přesně, co si může dovolit. Mohl by pracovat i ve spánku, i se zavázanýma očima.

Hned jak se rohlík objevil, natáhl ruku, aby ho přistrčil na správné místo a mazaně mrkl na Tylera a jeho kamarády. Stroj už běžel plných deset minut a tohle bylo poprvé, co musel zasáhnout. Svoji věc obhájil. Pálilo mu to, to bylo jasné. Práce v pekárně pro něho byla pouze odrazovým můstkem. Byl stvořený pro větší a lepší věci, zatímco lidé jako Tyler budou v pekárně ještě za dvacet let, pořád budou cítit jako reklamní figurka z těsta společnosti Pillsbury a ještě pořád se budou vytahovat partě lidí, která má místo mozku skořicové rohlíky, jak se jim podařilo zvýšit výkonnost podniku o třicet procent.

Ale John si na ohlédnutí vybral špatný okamžik. Jeho rezerva –

těch pět centimetrů – tam tentokrát nebyla. Ocelové prsty sjely dolů a ačkoli se formy ani nedotkly, projely nebezpečně blízko. Možná, že tě napadlo, proč si John nevšiml už dřív, že vidlice těsto sekaly neobvykle rychle. Odpověď zní, že si toho všimnout měl. Ale on měl plné ruce práce s tím, aby všem dokázal, jaký je Tyler hlupák. Ale abych mu zase tak moc nekřivdil, ocelové prsty vířily a ani nebyly vidět. Je docela možné, že by si toho všiml až po vypnutí stroje, když by ručně projel po jejich pracovní dráze. To už se ale John nikdy nedověděl.

68

Zachytila ho ocelová vidlice. Vzala ho za ukazováček a prostředník. Zpočátku John katastrofu cítil jen jako o trochu silnější zatáhnutí za pravou ruku. Okamžitá bolest byla minimální – tak je to vždycky. Ale když se podíval dolů, a zjistil, že nemá dva prsty, skoro omdlel.

Dostal šok, a to byla chyba. Kdyby si totiž zachoval rozum, pravděpodobně by se mu podařilo prsty ještě zachytit. Zdatný chirurg by mu je pak mohl přišít zpátky. A kdo ví – třeba by zase byly v pořádku. Znovu by mohl hrát na kytaru a na klavír; medicína dneska dokáže divy. Ale John takovou šanci nikdy nedostal. Vidlice sebraly prsty a nacpaly je do horkých rohlíků. V okamžiku, kdy se John zhroutil na zem, zmizely v jícnu dlouhé žhavé pece. Viděl jak mu nenávratně ujíždějí. Pohled na to, jak mu mizí část ruky, prostě nevydržel.

Ostatní mu běželi na pomoc. Tyler u něho byl jako první. Vzal malý bílý ručník – vypadalo to, že už ho měl připravený v kapse – a zavázal mu pravou ruku. Ručník ve vteřině zčervenal. John silně krvácel. Nepřišel totiž jen o dva prsty, jak si zprvu myslel, ale i o část ruky. Měl otevřenou i tepnu, z které proudem prýštila krev. Tyler ho rychle odvedl k sobě do kanceláře a zavolal záchranku. Na zápěstí mu nasadil škrtidlo. Krvácení se začalo zpomalovat. Kdyby nebylo Tylera, John by možná umřel. Svým způsoben mu zachránil život.

Opravdu skvělý člověk.

Doktoři Johna operovali čtyři hodiny. Vzbudil se až druhý den; ruku měl v sádře. Zdálo se mu, že je v jednom plameni – jakoby oba dva prsty, které zmizely v peci, ještě pořád měl a teď mu spalovaly tělo na uhlíky. Později se dozvěděl, že jeho prsty vyjely na druhé straně pece – obalený čerstvým, horkým rohlíkem. Zpozorovaly je dvě ženy, které měly službu; jedna z nich okamžitě omdlela. Ale to už bylo pozdě. Pečené prsty už nemá cenu přišívat; to ví i malé dítě.

John byl v nemocnici už asi pět dní, ale teprve třetí den pochopil, co se stalo. Tyler snížil ocelové prsty – to bylo jediné logické vysvětlení. Úmyslně ho zmrzačil a to jen proto, že ho John ztrapnil, když si přisvojil něco, co mu nepatřilo. John se nemohl zbavit pocitu obrovské nespravedlnosti. Připomínalo mu to obdobný incident se Simsem. Pomáhal své dívce, aby dostala dobré známky a poslali ho 69

do polepšovny, znemožnili mu přístup na dobrou vysokou školu.

Snažil se zlepšit výrobu v pekárně a udělali z něho doživotního mrzáka. John si nedělal žádné iluze, že se ze zranění úplně zotaví, i když doktoři mu neustále zdůrazňovali, aby se na

věci díval

pozitivně. ‚Musí si odsouzenec na smrt gilotinou taky zachovat pozitivní přístup?!‘ křičel na ně. ‚K čemu to je, když se mu pak hlava koulí ke koši?‘ Co je pryč, je pryč.

Ale John se chtěl pomstít. Na nic jiného neměl myšlenky. A protože o tom hodně přemýšlel, vzal to i za správný konec a nešel na Tylera s pistolí. Když ho propustili z nemocnice, najal si právníka, který souhlasil s tím, že mu za třetinu předpokládaného odškodnění pomůže dostat Tylera za mříže. A to, že odškodnění bude velké, se zdálo více než pravděpodobné. John utrpěl úraz při práci u stroje, o kterém se vědělo, že je nebezpečný. Ale Johnovi nešlo jen o peníze.

Chtěl, aby Tylera odsoudili do vězení. Věřil, že se mu podaří dokázat, že Tyler snížil ocelové prsty úmyslně. Podal dvě žaloby –

jednu trestní a jednu občanskoprávní. Žádal milión dolarů odškodnění. Byla to pěkně kulatá suma.

Celá věc šla k soudu a před porotu. Nejdříve přišla trestní pře. Na občanskoprávní projednávání mělo dojít až později. Kdyby v trestní žalobě rozhodli v Johnův prospěch, druhá pře by byla pouhou formalitou. A možná, že by k ní ani nedošlo. Společnost zaplatí a Tyler půjde do vězení.

Ale soudce ještě před začátkem procesu učinil podivné rozhodnutí

– jako důkaz připustil to, že John zbil učitele a připočítal mu i pobyt v polepšovně. Bylo to směšné, že něco takového udělal, ale tenkrát se to stávalo častěji než dnes. Tyler samozřejmě o Johnové minulosti věděl. John mu o ní často vyprávěl, když byli ještě přátelé. Na přelíčení se neobjevil nikdo jiný než jeho oblíbený pan Sims. Johnův zástupce, který byl zrovna tak neschopný jako právník, který ho zastupoval předtím, než ho poslali do polepšovny, neuměl upoutat pozornost soudce a poroty na předmět jednání

– na okolnosti

Johnova zranění. Většinu času strávil tím, že bránil Johna před osobními útoky, že je násilník a paranoik. Celé věci nepomohlo ani to, že John během procesu třikrát vyskočil z místa a začal řvát na Simse a Tylera. John byl odsouzen za pohrdání soudem na noc do 70

vězení, kam si nesměl vzít ani léky, které ho zbavovaly bolesti.

Když Johna propustili z nemocnice, už měl vypěstovaný návyk na morfium a kodein. Kdyby je nebral, bolest by byla nesnesitelná.

Zranění způsobilo i rozsáhlé poškození nervů; v ruce je neuvěřitelné množství různých nervů. Bez drog nemohl ani usnout. Nemohl pořádně ani myslet ani dýchat. Vždycky, když prášky přestaly účinkovat, začal ho oblévat studený pot. Samo pomyšlení na bolest mu nahánělo nepopsatelný strach. Byl jako chodící lékárna

–

narkoman s lékařským předpisem. Cítil se jako stařec a přece mu bylo teprve devatenáct.

John prohrál. Tylerovi to prošlo. John měl plno důkazů, ale nepodařilo se mu přesvědčivě dokázat, že Tyler vidlice snížil. Když je policie, tři dni po nehodě, přišla prověřit, tak už samozřejmě byly ve správné výšce. John navíc musel přiznat, že zařízení upravoval bez povolení. Cítil se ukřivděný. Ale to, že jeho zlepšovák firmě ušetřil plno peněz, nikoho nezajímalo. Dokonce naznačovali, že úprava pásu byla příčinou Johnova zmrzačení.

Když Johnův právník prohrál první kolo, o druhé už neměl zájem.

John musel shánět jiného a to se mu už nepodařilo. Pekárna mu nabídla vyrovnání – deset tisíc dolarů. Stačilo podepsat kousek papíru. Ale pro Johna to byla pouhá almužna. Řekl jim, aby přitlačili.

Byl z něho koneckonců mrzák. Už nikdy nebude moci pracovat jako normální člověk. Dluží mu milión. Dluží mu spravedlnost. Něco z toho zcela určitě.

Ale nakonec mu zbyla jen bolest Je to mizernej život – žít se stálou bolestí. Někteří lidé tvrdí, že duševní utrpení je horší, ale takoví lidé jsou většinou fyzicky úplně normální. Jen těžko se dá říct, co bylo pro Johna horší – zda noci nebo dny. Ve dne měl problémy i s nejjednoduššími věcmi, jako je oblékání a otevírání konzerv a lahví. Taky si musel zvyknout na to, že má deformaci, na kterou se lidé dívají. To bylo pro Johna zvláště těžké, protože na svůj vzhled byl vždycky velice hrdý. Když teď vešel do obchodu, lidé ho sledovali očima, a i když to tak někdy nebylo, John měl ten pocit.

Jestliže nebyl paranoik předtím, nyní se jím nepochybně stal. Jeho sebeúcta byla v troskách. Už nemohl ani flirtovat s žádnou dívkou.

Bál se, že až zase uvidí Candy, bude se jí hnusit. Došlo to tak daleko, 71

že z domu vycházel jen se zafačovanou pravou rukou, i když obvazy už dávno nepotřeboval.

Noci byly stejně těžké. Prášky účinkovaly maximálně tři hodiny.

Nikdy nemohl spát nepřetržitě. Musel vstávat a brát si je. Jen málokdy spal více než tři hodiny. Vždycky se otočil na nesprávnou stranu a opřel se o ruku. A to stačilo k tomu, aby okamžitě pocítil bolest v celé paži. Někdy se nemusel ani pohnout. Jen tak ležel a ruka najednou začala strašně bolet. Uříznuté prsty taky – i když je už dávno neměl. Často se mluví o bolesti v amputovaných končetinách, ale tohle bylo ještě horší. Připadal si jako posedlý. Celou noc ležel na zádech, potil se a myslel na to, jak se celý jeho život nějak nevydařil.

Byl tím úplně posedlý.

Nějakou dobu byl ve stavu nemocných, ale to taky netrvalo věčně.

Neměl žádný peníze. Jeho případ proti pekárně se začal táhnout.

Když jim došlo, že nemá žádného právního zástupce, stáhli i svoji nabídku deseti tisíc dolarů. Teď aby z nich peníze dostal, musel by je zažalovat. Ale to si nemohl dovolit. Pořád ještě nenašel žádného právníka. Částečně za to mohla i jeho povaha. Vždycky přišel k právníkovi do kanceláře a hned začal burácet o tom, jak je celý svět nespravedlivý. A oni se domnívali, že takového člověka nemohou nikdy pustit na svědeckou lavici – celý případ by si prohrál sám i bez jejich pomoci.

Snažil se sehnat nějaké místo, ale nepovedlo se mu to. Vlastně pořádně nic neuměl. Byl sice manuálně zručný, ale to teď nepřipadalo v úvahu. Nemohl pracovat ani v kanceláři – neuměl psát levačkou a nemohl otevírat obálky. Ale tím nejhorším nepřítelem, po celou tu dobu, co se snažil najít zaměstnání, byl on sám. V tomhle ohledu se moc nezměnil. Práci nedostal, protože vlastně žádnou nechtěl. Nikdy se pořádně nevyspal a na práci byl unavený. Chtěl jen posedávat doma, číst si, dívat se na televizi a brát prášky.

Teď bral ještě víc prášků než dříve. Přestal brát kodein. Do vesmíru, v kterém chtěl žít, ho bylo schopné dopravit jen morfium.

Deset jednogramových pilulek denně – jeho žilami proudilo plno opiátu. Je jasné, že morfium jeho pozornost a zájem o věci zrovna nezlepšilo. Většinu dní proseděl jako balvan; nikdy necvičil a jedl jenom nezdravou potravu z konzerv. Ale na váze nepřibýval. Naopak 72

– vypadal jako tyčka. Tohle nervy dokážou; tedy poškozené nervy.

Poslední dolary nechal u příslušného specialisty. Ten chlápek mu ale jen řekl, že se s tím bude muset naučit žít. Jeho doktor si taky myslel, že John přehání, když líčí, jak moc to bolí. John si strašně přál, aby svou bolest mohl přenést na někoho jiného. Třeba na Simse nebo Tylera. Kdyby k němu v tom okamžiku přišel ďábel s úpisem, John by se podepsal na vytečkovanou řádku, aniž by si to vůbec přečetl.

Udělal by cokoli, jen aby se znovu cítil normálně.

Je to otrava, když jsi nemocná nebo zraněná. Ale ještě dvakrát větší otrava je být nemocný a navíc úplně na mizině. John neměl ani na to, aby zaplatil nájem a jídlo. A protože neuměl pořádně vyplňovat dotazníky a neuměl čekat, až za ním odpovědní lidé přijdou, nedostával ani podporu od žádné státní organizace. Blížil se ke kritickému bodu. Najednou přišly dvě katastrofy současně –

utratil poslední peníze a doktor mu řekl, že je čas, aby přestal s morfiem.

Pravda je, že Johnův doktor měl pravdu v jedné věci. Z Johna se stal narkoman. Ale doktor byl zrovna jako ten odborník na bolesti.

Myslel si, že John bere prášky hlavně kvůli tomu, co dělají s jeho hlavou. Odmítl Johnovi předepsat další morfium a dal mu jen tylenol a kodein. Bylo to jako kdyby vojákovi, který si zvykl na M-

šestnáctku, dával výměnou vzduchovku. Legální cesta už neexistovala.

John se dal na drogy, které prodávají na ulicích; a ty stojí velký prachy. Do té doby ve svém životě nikdy nic neukradl. Teď ale neměl na vybranou. Cítil, že ho okradli o lidskou důstojnost.

Seděl ve svém ubohém bytě a kul plány. Byl chytrý a plánovat uměl. Usoudil, že nejlepší způsob, jak přijít k penězům, bude vykrádat neživé automaty, které se neumějí bránit a později ho nemohou ani identifikovat. Věděl toho o nich hodně – o automatech na sodovku, na bonbóny a cigarety. Věděl, jak se do nich dostat. S

falešným šekem si sám koupil vybavení: přenosnou elektrickou vrtačku, páčidlo, sadu šroubováků a francouzák. Taky si opatřil kladivo, to potřebuje každý zloděj.

Tak začalo noční plížení po ulicích. V mnoha ohledech to bylo lepší, než pořád trčet sám doma s bolestí. Když pracoval, stoupal mu 73

adrenalin a na bolest skoro zapomínal. V okamžiku, když se mince začaly hrnout z automatu, pociťoval uspokojení a uvolnění od všeho, co musel ve svém životě vytrpět.

Tenkrát mu ale uvolnění začalo přinášet i něco jiného. Byl to silnější bratr morfia – heroin. Na ulici se dalo dobré morfium sehnat jen těžko, ale heráku bylo všude plno. John se na něj nedal hned, protože kdesi hluboko si byl vědom, že to je něco, nad čím by mohl ztratit kontrolu, ale také věděl, že na něho bílý prášek čeká – zrovna jako prostitutka z exotických krajů, která umí poskytnout rozkoše, o kterých se vám ani nesnilo. Pořád sebou ale nosí i žiletku, aby si zaručila rychlou platbu za poskytnuté služby. Jo, heroin je králem všech drog. Nejdřív ho jen šňupal a úleva byla obrovská. Ale brzy si ho začal i vařit na stříbrné lžičce a stříkat si ho do žil jehlami, které by si do svého kufříku žádný doktor nikdy nedal. Opojení bylo báječné. Nějakou dobu se John cítil, jako kdyby našel opravdového přítele.

Přesto si hned od začátku uvědomoval, jak nákladné kamarádství to bude. Když mu nebudeš dávat peníze, už tě nikdy nenavštíví. A když bude pryč moc dlouho, nevrátí se jenom bolest, ale také nevolnost a křeče – známé doprovodné příznaky absťáku. Už jsem říkal, že John byl narkoman. Teď se z něj stal i závislý kriminálník.

Spirála se roztočila a pro Johna se otáčela jen směrem k zemi. Přesto na něj čekala ještě dlouhá cesta, než dosáhl absolutního dna.“

Free zmlkl. Když přestal vyprávět, Tereza znovu pocítila zklamání. Přesto měla pocit, že Free o Johnovi mluví jaksi nezaujatě a s odstupem. Ale ve výběru slov, kterými popisoval Johnova dobrodružství, bylo paradoxně plno vášně. Jako kdyby příběh vyprávěl ve dvou rovinách – každá rovina pro jednoho posluchače.

„Ráda bych věděla, jak to bylo dál,“ naléhala.

Free se na ni podíval. „Myslím, že bysme se měli někde brzy zastavit a něco zakousnout,“ řekl.

Na cestě už byli něco přes tři hodiny. Benzínu měla ještě dost –

čtvrt nádrže, ale doplnit ho by taky nebylo úplně od věci. Žádný zvlášť velký hlad neměla.

„Kde se chceš zastavit?“ zeptala se.

„Asi v nějaký večerce,“ ozvala se Poppy ze zadního sedadla. „V

74

AM-PM-martu nebo ve Stop’N’Go.“ Když Free vyprávěl, Poppy nevydala ani hlásku. Ani se nepohnula. Free se nad jejím nápadem zasmál.

„To jsou moje oblíbené obchody,“ řekl.

„Klidně se zastavíme, mně je to jedno,“ ozvala se nakonec Tereza.

Free jenom přikývl. „Skončil John zase ve vězení?“ zeptala se zvědavě.

„Ne,“ odpověděl Free.

„Kdy se znovu setkal s Candy?“

„Poppy to už přece říkala. Jedné temné a bouřlivé noci.“

„Bylo to o hodně později?“ vyzvídala dál Tereza.

Free začal být netrpělivý. „Později než co? Než začal brát heroin?

Než měla Candy dítě? Jsou to relativní události, to je pravda, ale ve svém vzájemném vztahu nezbytně relativní být nemusí. Čas se nepohybuje pro každého vždycky tím jednoznačným, přímým směrem. Když trpíš bolestí, čas uplývá hodně pomalu. John měl bolesti neustále. Čas pro něho byl jako výstup na strmý kopec.“

„Candy se taky zrovna neprojížděla na kole po pláži,“ odsekla mu Poppy.

Free se otočil. „Vždyť jsi přece sama říkala, jak byla šťastná, když se jí narodilo dítě.“

„Mluvila jsem o tom, jak moc svého chlapečka milovala,“ řekla Poppy. „Můžeš milovat a přitom pociťovat i plno bolesti. Řekla bych, že tyhle věci se obvykle doprovázejí.“

Free se dál hádat nechtěl. Obrátil se zpátky, aby viděl na cestu a ruku položil Tereze na stehno. Prsty teď měl teplé, cítila, jak jí nohavicí prolíná teplo. Možná, že to byla elektřina, která jí vnikala do těla – jeho magnetismus. Nemělo cenu to popírat – čím déle vedle něho seděla a poslouchala ho, tím více se jí líbil. Bylo jasné, že do Poppy romanticky zamilován není. Pokud to tak bylo, tak měli nejpodivnější vztah, který kdy viděla. Free se na ni usmál.

„Chci slyšet zbytek tvého příběhu,“ řekl. „Všechno, co se přihodilo tobě a Billovi.“

Způsob, kterým zdůraznil slovo všechno, ji uvedl do rozpaků, ale překonala to. Není to tím, že bych se za něco musela stydět, pomyslela si. Měla nejlepší předsevzetí říct jim všechno, co se stalo –

75

nebo alespoň to, na co si pamatovala.

Vždyť to bylo teprve dneska večer. Dnešek večer si přece samozřejmě pamatuje.

Tereza zvedla ruku a poškrábala se na hlavě; znovu si uvědomila, jak je celá zpocená, jaké je jí vedro. Bylo to její nemocí – proto má asi trošku potíže i s pamětí. Proto si nemohla tak docela přesně vzpomenout na to, co se stalo těsně předtím, než nasedla do auta.

Však se jí paměť vrátí, až bude vyprávět. A když ne, koneckonců přece o nic nejde. Nebo snad ano? Na to, aby je přesvědčila, že Bill je hajzl a Rena prachsprostá děvka, měla důkazů dost.

„Myslela jsem, že se chceš nejdřív najíst,“ poznamenala.

„Taky že jo,“ řekl Free. „Pak bude řada na tobě. Taky se musíme zastavit u mojí máti.“ Znovu se zakřenil. „Bude se ti líbit. Bydlí ve velkém kamenném domě u moře. Umí věštit budoucnost.“

Tereza se zasmála. „Ty těm nesmyslům věříš?“

Free se smál s ní. „Na světě je jich přece tolik. Jak by jim mohl člověk nevěřit? Myslím to vážně. Musíš ji poprosit, aby ti přečetla budoucnost z ruky. Jinak nebudeš vědět, co se s tebou stane v dalším životě.“

„Myslím si, že to ani nechci vědět,“ odpověděla zmateně Tereza.

Free se na ni díval dál. „To říkají všichni.“

Tereza se už nesmála. „Kdo, všichni?“

„Přece klienti mojí mamá,“ řekl Free. Ukázal na další odbočku.

Už dojeli až na kraj San Luis Obispa. Kdyby se teď dali podle pobřeží, cesta by se začala zužovat a vlnit, jako kdyby vedla podél rozeklaného pobřeží.

„Někde tu zastav,“ řekl Free. „Je to dobrý místo.“

76

VII.

Jeden AM-PM-mart našli hned u nájezdu. Tereza zastavila před benzínovou pumpou a vypnula motor. Všichni tři vystoupili; ještě pořád drobně pršelo. Od moře vál studený vítr. Tereza se i přes horečku celá rozklepala. Bylo slyšet klapání podpatků.

„Musím jít na toaletu,“ řekla Poppy.

„Půjdu s tebou,“ přidal se k ní Free a otevřel zadní dveře. „Chci se převléknout.“ Sáhl dovnitř a rozepnul tašku s oblečením. „Ty vlhký šaty mi už začínají lézt na nervy.“

„Chcete něco koupit, když už jdu do obchodu?“ zeptala se Tereza.

Free mlčel. Jen hmátl do kapsy pro ruličku bankovek a do ruky jí vtiskl dvě dvacetidolarovky. „Vem plnou nádrž a pro mě pár piv,“

řekl.

Usmála se. „ Nechceš si to tentokrát radši ušetřit? Žádný alkohol mi stejně neprodají.“

„Zkus to a uvidíš,“ řekl Free a vrátil se k tašce. „Ty nechceš nic?“

zavolala Tereza na Poppy, které už mizela za roh budovy. Neotočila se. „Nový zapalovač,“ zakřičela. „K jídlu nic?“ starala se Tereza.

„Buráky!“

„Buráky a praženou kukuřici pro Poppy,“ mumlala si potichu Tereza cestou k hlavním dveřím minimartu. Nejdřív asi budu muset zaplatit a teprve pak natankovat, uvědomila si Tereza, když si přečetla ceduli na pumpě.

Uvnitř stála sešlá žena středního věku se zadkem velikosti televizní úhlopříčky. S nechutí vstala ze stoličky a dietní kolu, z které upíjela, postavila na pult. „Dobrý ráno,“ zahuhlala.

„Taky si myslím, že je ráno,“ řekla Tereza. „Kolik je vlastně 77

hodin?“ Měla sice na ruce hodinky, ale jednodušší bylo se zeptat.

„Půl druhý a pět minut,“ řekla žena bez zaváhaní. Její hlas byl lhostejný a čišel z něho absolutní nezájem. Stejně nevýrazné byly i její oči. Živější by snad byla i s kudlou v břiše a prostěradlem přes obličej. No nevadí, řekla si Tereza, stejně už je pozdě.

Nejdřív se pustila k pultu s cukrovím – Junior Mints jí už totiž došly. Vzala si tři krabičky a posunula se dál k burákům. Pro Poppy vzala malou skleničku Planters – těch nejdražších. O pivo se vůbec nestarala. Jen ať si ho Free pěkně koupí sám. Říkal přece, že už řidičák našel. Tereza si ještě naložila, mléko, krabici koblih a vrátila se k pokladně. Všechno si vzala do pravé ruky; zápěstí na levé ji bolelo ještě víc než předtím. Zdálo se jí, že bolest vystupuje nahoru do paže. Dokonce začala ztrácet i cit v konečcích prstů. Pečlivě si ho prohlédla, ale žádné odřeniny ani šrámy neobjevila. Prostě nic.

Zaboha si nemohla vzpomenout, kde se do něho mohla uhodit.

Bylo to přízračné. Jako tenhle obchod.

Žena u pultu jí všechno spočítala s letargií, za kterou by se nemusela stydět ani osoba minimálně dvakrát starší. Tereza jí podala jednu dvacetidolarovku.

„Za zbytek si vezmu benzín,“ řekla Tereza ženě.

„Bude to jedenáct dolarů,“ odpověděla ještě předtím, než všechno namarkovala na kase. To v Tereze vzbudilo zvědavost.

„Jak to víte?“ zeptala se.

Prodavačka na ni dál bez výrazu zírala. „Jak vím co?“

„Kolik mi zbylo na benzín. Ještě jste to ani nespočítala.“

Žena se pomalu naklonila nad pult a podala jí hnědý sáček s nákupem. „Kdybyste tady byla stejně dlouho jako já, tak byste taky za všechno účtovala stejně,“ řekla.

Sčítání na pokladně ostatně vůbec nedokončila. Tereza se vydala k pumpě a sáček s nákupem odložila na přední sedadlo. Zpoza budovy vyšel Free s Poppy. Oba dva už byli převlečení. Free si vzal oblek, který byl úplně stejný jako ten, co měl předtím, až na to, že byl směsicí všech možných i nemožných barev. Poppy na sobě měla červené kalhoty, blůzu stejného odstínu a černé kožené sako. Free hodil tašku na zadní sedadlo.

„Vzalas mi pivo?“ zeptal se hned.

78

„Nechtěli mi ho prodat,“ řekla Tereza a cítila se trochu podrážděně. S Freem byla legrace, ale nikdy nevěděl kdy přestat.

„A zkusilas to?“

„Jo, vážně jsem se snažila,“ řekla Tereza.

Free se podíval na obchod. V oknech visely plakáty; dovnitř nebylo skoro vidět. Zenu Tereza neviděla už vůbec. „Věřím ti,“ řekl a otočil se. „Za chvíli jsem zpátky.“

Byl už na odchodu, když se Poppy se dotkla jeho paže. Změnil se i její normálně nic neříkající výraz. Možná, že to byla starost nebo dokonce bolest – těžko říct.

„Já nic nepotřebuju,“ řekla nečekaně Poppy.

Zdálo se, že Freea její zájem o to, co dělá, překvapil. Ale na jeho obvyklé neuctivosti k Poppy se nic nezměnilo.

„Na nic jsem se tě neptal,“ řekl.

„Radši bych jela hned pryč,“ zaprosila Poppy.

Free váhal. Prohlížel si její tvář a pak se odvrátil. Obrátila se i Poppy. Možná, že to byla tichá výzva k tomu, aby se už nezabýval tím, co řekla. Odstoupil od ní a její ruka spadla z jeho paže. Poppy v tom okamžiku vypadala hodně unaveně, jako by pokročilá noc konečně pronikla i její tichou rezervovaností.

„Nastupte obě do auta,“ řekl Free. „Nebudu tam dlouho.“

Cvaklo benzínové čerpadlo. Tereza vyndala hadici z boku auta a zašroubovala uzávěr. Free zmizel uvnitř. Posadila na přední sedadlo.

Poppy se uvelebila opět vzadu. Chvíli seděly v naprostém tichu.

„Vzala jsem ti buráky,“ řekla nakonec Tereza.

„Díky,“ zamumlala Poppy.

„Chceš je hned?“

„Možná pozdějc,“ řekla Poppy.

„Není ti dobře?“

„Mně je pořád stejné.“ Poppy se odmlčela. „Tobě nic není?“

„Je. Vlastně není. Mám trochu horečku. Myslím, že na mě něco leze.“

„Okolo nás je toho plno.“

Tereza se zasmála. „Ty dokonce i víš, kde jsme?“

„Ano.“

„Za chvíli pobřežní cesta přejde do serpentin. Škoda, že není 79

světlo. Je tu nádherná krajina.“

„Celou noc ti je vedro,“ řekla Poppy náhle. „Měla by sis dělat starosti spíš se sebou a ne se mnou. Jsi to schopná udělat, Terezo?“

Poppy ji křestním jménem do té doby ještě nikdy neoslovila. Na Terezu to mělo nepochopitelně silný účinek. Jako by Poppy pouhým vyslovení jejího jména vyjádřila tolik soucitu, že to bylo až směšné, když se nad tím Tereza později zamyslela. Zdálo se jí totiž, že Poppy, snad s výjimkou její kamarádky Candy, nezajímá nikdo a nic.

Náznaky citu se v Poppyině hlas objevily pouze, když vyprávěla o Candy.

„A s čím bych si měla dělat starosti?“ zeptala se.

„Proč utíkáš z domova?“

„Kdo ti řek, že utíkám z domova?“

„To se pozná,“ řekla Poppy.

„Jsi úplně vedle.“

„Proč to děláš?“ nenechala se zmást Poppy.

„Proč dělám co?“

„Proč lžeš?“

Tereza byla rozzlobená. „Nelžu a ani neutíkám z domova. Jedu na sever, abych tam navštívila jednu dobrou kamarádku, pokud ti do toho vůbec něco je.“

„Jak myslíš,“ zamumlala Poppy. „Ty mi nevěříš?“

„Ne. Ale co je mi vůbec do toho? Ty sama víš, kdy říkáš pravdu a kdy lžeš. Víc ti neřeknu.“

„Ty seš pěkně vlezlá, Poppy, víš to? Já kvůli vám zastavím, v půlnoci vás vemu na stopa, odvezu vás až na pobřeží a ty se mi odvděčíš tím, že, že mě poučuješ o tom, jak se mám chovat a říkáš mi, jak je mi blbě. Tak podívej! Nic mi nechybí. To ty máš problémy sama se sebou. Jen se na sebe podívej, vždyť bez cigarety v puse neuděláš ani dva kroky. Jen sedíš na zadním sedadle, a když se k tobě Free snaží chovat přátelsky, začneš o něm dělat zlomyslný poznámky. Žárlíš na mě snad, co? Jen mi to klidně řekni!“

„Nežárlím na tebe, Terezo,“ řekla tiše Poppy.

Tereza si najednou uvědomila, že ji Poppy znovu dostala. Opět to bylo způsobem, kterým Poppy vyslovila její jméno. Ta dívka ji nechtěla urazit – bylo to, jako by byla její nejlepší kamarádkou a 80

snažila se ji varovat před nebezpečím. V jejím hlase zazněla jen těžko popsatelná vřelost. Tereza chvíli mlčela, než znovu něco řekla.

„Co máš vůbec s Freem?“ zeptala se. „Kromě toho, že jsi jeho asistentkou?“

„Koupila jsi mi zapalovač?“

„Ano.“ Tereza ho po krátkém hledání vytáhla z kabelky a podala jí ho. Tmavovlasá dívka si zapálila cigaretu a vypustila obláček kouře. Tereza rychle otevřela okénko.

„Žvejkačku jsi už zkoušela?“ zeptala se Tereza a rozkašlala se.

„Zkusila jsem všechno a nepomohlo to,“ odpověděla Poppy. „Už to ani nezkouším. Ptala ses mě na Jacka. Kdysi jsme spolu chodili. S

tím už je ale konec, minimálně s tou romantikou.“

„Proč s ním ještě děláš? Nezdá se mi, že byste spolu zrovna vycházeli.“

„Musím s ním pracovat, nemám na výběr,“ dodala tiše Poppy.

„Záleží mi na něm.“

Tereza váhala. „Proč mu říkáš příjmením?“

„Jmenuje se tak. Ale jemu se to nelíbí.“

„To jsem si všimla.“ Tereza si zamnula ruce a podívala se na obchod. Neviděla ani Freea, ani prodavačku. „Zajímalo by mě, co tam dělá tak dlouho,“ řekla.

„Pravděpodobně ho vykrádá.“

Tereza se zasmála. „Je to skvělý kouzelník. Kdyby to udělal, tak by si toho nikdo ani nevšiml.“

„To je pravda. Ví, jak okouzlit lidi,“ souhlasila Poppy.

Po chvíli se objevil i Freedom Jack. Rychle kráčel k autu. V ruce držel dva kartony po šesti pivech. Nasedl a dal si je k nohám na podlahu. Potil se a těžce dýchal.

„Padáme!“ řekl Tereze.

Ta se znovu zasmála. „Poppy říkala, že to tam vevnitř vykrádáš.

Skoro to tak opravdu vypadá.“

Free se zakřenil. „Jasně. Proto jsem si oblík svoje psychedelické šaty. Nejsou na nich totiž vidět krvavé skvrny.“ Prsty zabubnoval na přístrojovou desku. „Tak jedem, rychle.“

Tereza nastartovala. „Chceš určitě jet podle pobřeží? Kousek před námi je křižovatka. Po jedna nula jedničce bysme se do San 81

Franciska dostali dřív.“

„Musím navštívit mámu,“ řekl Free, „Tam se dostaneme jedině podle pobřeží.“

Tereza přikývla. „Dobře, mně to nevadí.“

Za chvíli se dostali zpátky na dálnici. Teprve pak se Free na sedadle přestal nervózně vrtět a uvolnil se. Otevřel pivo a nabídl jí ho. Tereza zavrtěla hlavou. Free zvedl plechovku ke rtům a napil se.

Poppy tiše seděla vzadu, obklopená mraky kouře. Znovu začalo pršet

– tentokrát to byla úplná průtrž mračen. Cesta po pobřežní silnici bude pěkná fuška, pomyslela si Tereza. Kapky tiše bušily na střechu.

Doufala, že doprava bude slabá i nadále. Už pěknou chvilku žádné auto nezahlédla.

„Vyprávěj nám ještě něco o Billovi a Reně,“ řekl nakonec Free.

„Radši bych slyšela o Johnovi a Candy,“ odpověděla Tereza.

Free se znovu naklonil a dotkl se její nohy. Tentokrát výš – nad kolenem. Prsty zmáčkl kůži pod kalhotami a zasmál se. „V zadní kapse máš dalšího žolíka,“ řekl.

Tereza se začervenala. „Nemám. Kdy bys mi ho tam asi tak strčil?“

„Když jsem tě štípnul do zadku.“

Tereza se zachichotala. „Neštípl. Toho bych si byla všimla.“

„Ale nevšimla.“ Free pustil její nohu a znovu se napil piva. „O

Johnovi mluvit nemůžu; nejsem na řadě. Musíš vyprávět ty. Co se stalo pak? Našlas je oba spolu v posteli?“

Tereza se už nesmála. Rychle se nadechla, jako by náhle ucítila bolest. „Ano.“

Free posměšně zahučel: „Věděl jsem to! Teď nám řekni, co se stalo.“ Vzrušeně se vrtěl. „Určitě to bude napínavý.“

„Řeknu vám všechno, co vím,“ dala se do vypravení Tereza. „Ale rovnou říkám, že nevím všechno. Byli hrozně opatrní. Říkala jsem přece, že Rena se chtěla přijít podívat na mé druhé vystoupení. Byla to jen výmluva – v e s k utečnosti chtěla vidět Billa. Zatímco jsem zpívala na jevišti, měli dost času povídat si a smát se mi.“

82

VIII.

Na druhé představení se Terezini rodiče dostavili společně s Renou a Billem. Tereza byla nervózní – návštěvníků bylo snad ještě víc než minule. Pan Gracione ji utěšoval a říkal, že se o jejím vystoupení všude mluví jen příznivě. Když se Tereza objevila před reflektory, lidé začali jásat. Byla vylekaná, ale věřila si.

Hned od začátku se všechno začalo hatit. Při první písničce jí praskla struna. Během zkoušek se jí to stalo už mnohokrát; byl to problém, s kterým se muselo počítat. Tereza si vždycky říkala, že až se jí to stane před obecenstvem, musí písničku bezpodmínečně dohrát. Chybějící struna ji ale vyvedla z rytmu a Tereza začala zpívat falešně. Na jevišti nebyla ani dvě minuty a už musela přestat.

Nervózně se usmála na obecenstvo, které neviděla.

„Praskla mi struna,“ řekla na omluvu.

Gracione jí přinesl novou kytaru. Ale ona nechtěla jinou kytaru –

chtěla jen několik minut na to, aby mohla nasadit novou na svou vlastní. Hrát před lidmi je dost těžké samo o sobě a co teprve, když máte cizí nástroj. V šatně zapomněla vlastní sadu strun, pro kterou by si teď byla ráda došla. Nechtěla se ale dotknout pana Gracioneho.

Nová kytara měla ocelové struny,

které Tereza nesnášela

–

zařezávaly se do prstů.

Zahrála, Až nadejde den‘ – písničku, která před dvěma dny strhla k aplausu celý sál. Hlas měla v pořádku a hrála dobře, ale její myšlenky byly roztěkané a píseň neprožívala. Když skončila, potlesk se sice ozval, ale proti úterku to bylo jako plácnutí do vody. Pomalu ztrácela sebedůvěru a uvědomovala si, jak jednoduše se z hvězdy stává hvězdička a pak meteor, který shoří.

83

Ale večer jako celek měl do katastrofy hodně daleko. Po první polovině odešla jen hrstka lidí. Většina byla zvědavá na to, s čím se ještě ukáže, a to je vždycky dobré znamení. O přestávce si vyměnila struny, a když se znovu vrátila do sálu, obecenstvo ji vřele přivítalo.

Uvedla novou skladbu, s titulem ‚Jen ty‘, kterou napsala odpoledne.

Byla to její nejlepší písnička a Tereza to dobře věděla. Schovávala si ji až na konec. Konečně se jí vrátila i chuť ke zpěvu.

„Zvolna mě obklopila zima,

Noc byla plná snů.

Pod větvemi pokrytými jinovatkou jsem stála;

A jak asi vypadala?

Smát se musím,

Když si na to vzpomenu.

Doufala, že jsi se mnou,

A hlasitě volala.

A pak jen – Kdo, že? A cože?

Plakala jsem.

Protože píseň svou jsem zpívala.

Zpověď je věc soukromá,

Jako polibky, cos mi dal.

Nechtěl jsi, abych domů chodila.

A pod holým stromem stála dál.

Zvolna mě obklopilo jaro,

Ale já cítila, že blízko jsi.

Kdože? Cože?

Jen ty; jen ty.

Odejdi, zůstaň – nech mě být.

Zůstaň, nech mě – zní můj hlas.

Slovo láska často říkáš.

Ale láska je jen nekonečný čas.

Láska.

Jen slovo láska opakuj,

84

Neodcházej prosím,

Stůj!

Jsi dobrý

A špatný.

I ke mně vedly kroky tvé,

Na krajinu závoj smutku jsi rozestřel,

K holému stromu, kde vítr zněl.

Zvolna se topím v nočním přítmí,

A ztrácím lásku tvou.

Proč?

Jen tvým přičiněním,

Vinou tvou.

Odejdi, zůstaň – ty, který mi domov ukradl.

Zůstaň a nech mě, prosit začínám.

Slovo láska stejně nevyslovíš,

Ale věčný je čas a ten patří jen nám.

Proto zůstaň,

Prosím. Neodcházej!

Čas patří jen nám.

Nám?“

Potlesk se přiřítil jako lavina. Tereza vstala ze židle a ruce zvedla nad hlavu, jako kdyby

právě vyhrála závod. Pocit štěstí, který

prožívala před dvěma dny, se však nedostavil. Aplaus trval několik minut, ale tentokrát zněl vzdáleně a hluše. Skoro se bála i vlastního mrazivého hlasu. Něco scházelo a ona nevěděla, co to je – měla pocit, jako by právě vyzpívala svůj vlastní, smutný osud.

V šatně ji triumfálně přivítali rodiče; přinesli kytky. Otec ji políbil na čelo a požádal ji, aby napříště zkoušela v obýváku – chtěl poslouchat. Pro Terezu znamenalo jejich požehnání hodně.

A přece to nebylo to ono.

Bylo pozdě. Rodiče chtěli jet rovnou domů. Tereza sice jela s Billem, ale měli s sebou i Renu, takže jí do hovoru moc nebylo. Rena a Bill si povídali pořád. Zdálo se, že si spolu výborně rozumějí.

85

Tereza jen seděla a poslouchala.

O d z p ěvu ji bolelo v krku. Budu si muset vycvičit hlasivky, pomyslela si.

Překvapilo ji, jak málo mluvili o jejím vystoupení. Myslela, že právě z toho důvodu přišli. Ať si dělají, co chtějí. Tereza zas tak úplně hloupá není a život je plný překvapení. Takže se mají rádi – to je v pořádku. Oba dva jsou fajn a navíc její přátelé. Přece sama chtěla, aby se skamarádili. Ale víc ne. Budu Reně muset najít nějakýho mužskýho, aby se mi to nevymklo z ruky, řekla si Tereza.

Když dojeli k Reně, Tereza navrhla, aby si v sobotu dali dvojitou schůzku. Rena se začervenala a řekla, že nemá nikoho, koho by s sebou mohla vzít. Tereza se jen usmála.

„Někoho už pro tebe najdu, neboj se,“ řekla.

Bill jí pogratuloval ke skvělému výkonu, až když se ocitli sami.

Dal jí rychlý polibek na dobrou noc. Říkal, že je unavený a musí jít spát.

„Miluju tě,“ řekla ochraptělým hlasem, když vystupovala z auta.

„Já tebe taky, Terezo,“ odpověděl.

Kluk, kterého našla pro Renu, se jmenoval Alfred Morrell.

Všichni ve škole mu říkali Alf. Hrál fotbal a nebyl to zrovna inteligentní, ani společenský tvor. Nebyl to ani Renin typ, ale zato se s ní chtěl mermomocí seznámit. A zas tak ošklivý koneckonců taky nebyl. Tereza s ním sedávala v laboratoři o hodinách biologie. Renu mu všemožně vychvalovala ještě před tím, než se Rena začala zajímat o Billa. Teď mu předložila nabídku, která se jen tak lehko neodmítá: Rena je nejhezčí holka v širokém okolí. Je strašně opuštěná a samozřejmě přiměřeně nadržená. Na to Alf řekl ano, byl to příjemný kluk.

Bill z nápadu na dvojitou schůzku zrovna nadšením neskákal.

Tereza mu ale vysvětila, že Reně na Alfovi záleží. Prohlásil, že to určitě není pravda a že jde o omyl. Tereza byla překvapená.

„Jak to můžeš vědět, s kým se chce nebo nechce setkat?“ zeptala se. „Alfa přece neznáš. S Renou se seznámil teprve nedávno.“

„Zařizovat život jiným se nikdy nevyplácí,“ řekl Bill. „Bud se dva potkají a najdou se, nebo o sobě nikdy ani neuslyší. A ty na tom nic nezměníš.“

86

Tereza na něj jen zírala. „Nesouhlasím. Myslím si, že spolu budou vycházet skvěle.“

Tento rozhovor proběhl v pátek. V sobotu ráno, osm hodin před velkou dvojschůzkou, Tereza zavolala do jednoho hotelu v San Diegu. Jmenoval se V zátiší a mohl se pochlubit pětihvězdičkovým ohodnocením a dvě stě padesáti pokoji s balkóny s výhledem na moře. Jednou o něm v její přítomnosti mluvili známí jejích rodičů z New Yorku. Problém byl, že Tereza neměla vlastní kreditkartu a hotel bez ní nechtěl přijmout rezervaci na příští týden.

„Ani když vám pošlu šek s penězi za dvě noci?“ naléhala Tereza.

„Budete je mít na úctě, ještě než přijedeme.“

Hotelový úředník se šel zeptat šéfa, který mu nakonec dovolil pokoj rezervovat. Tereza, celá vzrušená, zavěsila telefon a hned vyběhla poslat šek. Měla spousty peněz. Pan Gracione dostál slovu a dal jí dvacet procent z prodeje vstupenek za úterní a čtvrteční večer.

Hlavou se jí neustále honily ty nejbláznivější myšlenky. Bill a ona by mohli jet do San Diega hned příští pátek, až skončí škola. Zajít na večeři a pak do kina; uvažovat by se dalo i o divadle. Zaplavou si v hotelovém bazénu a navštíví i saunu. A pak už přijde její velká noc.

Konečné se vyspí s klukem, kterého miluje. To jí ihned připomnělo, že bude muset podniknout některá opatření. Stála teprve na počátku kariéry, a kdo ví – třeba za pár měsíců už bude jezdit s kapelou.

Otěhotnět rozhodně nesmí.

O antikoncepci toho Tereza moc nevěděla. Pochopila sice, že většina mladých dvojic používá kondomy, ale taky slyšela, že některým klukům se to zrovna dvakrát nelíbí. Taky si nemohla vybrat ze všech alternativ – alespoň ne během tak krátké doby. Na to, aby si nechala od doktora předepsat antikoncepční pilulky, už neměla čas, i kdyby měla známého, který by to udělal. V knihovně si pročetla několik ženských časopisů, v kterých byly články o antikoncepci. Nejvíce důvěry v ní budil tampón, ačkoli se nepovažoval za nejbezpečnější. Ale pravděpodobnost toho, že otěhotní, byla podle jejího názoru mizivá.

Balíček tampónů si koupila v lékárně na druhé straně města.

Magistra žádný průkaz vidět nechtěla. Tereza ale byla dost naivní na t o , a by si myslela, že bez potvrzení nic nesežene. Příště ať se o 87

antikoncepci postará Bill, pomyslela si.

Kam jít a kde si koupit knihu o tom, jak se lidé milují, Tereza taky nevěděla. Ani se nepamatovala, že by někdo z jejích spolužáků mluvil o příručce, která by laikovi objasnila, jak na to. Docela vážně se zamýšlela i nad tím, zda celá věc není do té míry komplikovaná, aby člověk předtím nemusel chodit někam do kursu. Byla zvědavá, jestli je Bill panic, zrovna jako ona panna. Nikdy předtím ji to nenapadlo, ačkoli, Bill o tom jistě nejednou přemýšlel. Tereza ale z doslechu věděla, že už měl plno holek. Dokonce by mohl mít i AIDS.

Můj kluk AIDS mít přece nemůže.

Bill obě dvě dívky vyzvedl v Terezině bytě. Rena k ní přišla už dřív. Pak se vydali pro Alfa. Byl pěkně oblečený. Tereza mu totiž už předtím řekla, že na Renu udělá dojem jen dobré chování a prvotřídní oblečení. Alf měl skvělou náladu. Měli namířeno do restaurace, v které připravovali nejlepší steaky v celém okolí a Alf maso a brambory zbožňoval. Samozřejmě, že se asi těšil i na to, že se konečně seznámí s Renou. Starosti jí dělal jen Bill; byl nějak naštvaný. Tereza si ale myslela, že ho to během večera přejde.

Nejdřív skoro všechnu konverzaci obstarávala Tereza. Ale po čtvrtečním vystoupení byla ještě trochu ochraptělá. Sedli si ke svému stolu a Alf dělal, co mohl, aby se do rozhovoru taky zapojil. Měl ale smůlu, protože rozuměl jen sportu a teď se ocitl ve společnosti knihomolů. Bill začal mluvit o astronomii. V tom okamžiku Alf udělal první chybu. Zeptal se totiž, zda Slunce září stejně intenzívně, i když je na druhé straně Země. Bill neodpověděl, jen koukal na Alfa, který nevěděl ani dost na to, aby si uvědomil, jakou hloupost právě vypustil z úst. Rena skoro pořád seděla se sklopenýma očima. Tereza nevěděla, co si počít. Vypadala to, že Alf a Rena si do oka zrovna nepadli.

Největší problémy začaly až cestou do kina. Bill odbočil na místě, kde to bylo zakázané. Ve chvilce měli za sebou policejní auto s červeným majáčkem na střeše. Bill zaklel a zajel k obrubníku.

Policista vylezl a napsal mu pokutu – ani neposlouchal jeho omluvy.

Stejně zněly nevěrohodně. Když znovu vyrazili na cestu do kina, Bill ještě pořád vztekle nadával.

„Policajti v tohle městě je jedna velká sebranka tupců,“ zuřil Bill.

88

„Poldou se stane jen ten, kterýho už odevšad vyhodili.“

„Dělají svou práci docela dobře,“ ozval se Alf.

„Cože?“ vyhrkl Bill, který seděl s Terezou vepředu. Alf a Rena se uvelebili vzadu, ale spolu neseděli. Každý se nacpal ke svým dveřím, a to tak těsně, že by si člověk myslel, že auto každým okamžikem začne hořet a oni se už připravují ke skoku.

„Ne všichni policajti jsou ztracený existence,“ opakoval Alf.

„Chceš snad říct, že jsem si tu pokutu zasloužil?“ vyjekl Bill.

„Na tabuli bylo jednoznačně napsáno, že nesmíš odbočovat.“

„Jaký tabuli?“ zeptal se Bill. „Já jsem žádnou neviděl.“

„Ta tabule tam byla, Bille,“ řekla Tereza co nejopatrněji, aby se ho nedotkla. „Jen sis jí prostě nevšim. O nic přece nejde.“

„Jak to, že se stavíš na jeho stranu?“ osopil se na ni Bill. „Od kdy se kamarádíčkuješ s polišema? Tuhle jsi mi říkala, že je nemůžeš ani cítit.“

„To jsem nikdy neřekla,“ prohlásila Tereza, ačkoli to, co řekl Bill, byla v podstatě pravda. Bill s ní jednou jel, když je zastavili policajti a dali jim výstražnou pokutu jen za to, že jim nesvítilo jedno zadní světlo. Tereza chtěla začít mluvit o něčem jiném a přemýšlela o tom, jak to nejlépe udělat, protože…

„Můj otec je policejní důstojník,“ řekl najednou tiše Alf.

Billa to na okamžik úplně šokovalo. „Hmm, no to. Tedy…“

zakoktal se. „Jsem si jist, že tvůj táta by mi za takovej malej přestupek pokutu nedal,“ vypravil ze sebe nakonec.

„To nevím,“ odpověděl Alf.

„A co teda vůbec víš?“ zeptal se Bill. Když Alf mlčel, Bill naštvaně pokračoval. „O astronomii toho moc nevíš, to je jistý. Co tě vůbec kromě fotbalu zajímá, Alfe?“

„Mám rád basketbal a baseball,“ řekl Alf.

Bill se ani moc nesnažil potlačit smích. „To je skvělý, úplně báječný. Co si o to myslíš ty, Reno?“

„Kromě jízdy na koni mi sport nic neříká,“ odpověděla.

Alf projevil zájem, nebo se o tom alespoň snažil. „Ty máš koně?“

zeptal se.

„Dva,“ odpověděla Rena. „Jezdím skoro každý den.“

„To je pěkné,“ řekl a obrátil se na Billa. „Tady bys neměl zahýbat 89

doleva nebo dostaneš další pokutu.“

Bill zajel ke kraji silnice. Vypnul motor a na chvíli zavřel oči.

Tereza se dotkla jeho ruky, ale nic neřekla. Ještě nikdy ho neviděla tak vyvedeného z míry. Několikrát se zhluboka nadechl a teprve pak znovu otevřel oči.

„Reno,“ řekl, „bavíš se dobře?“

„Docela jo,“ zamumlala.

„Bavíš se dobře, Alfe?“ ptal se dál.

„Snažím se o to,“ řekl Alf. „Ale zatím to vypadá, že vám všem lezu na nervy. Mám z toho špatný pocit.“

Bill přikývl. „Pěkně mě štveš, ale není to tvoje vina. Je to moje chyba, ale myslím, že ji už nenapravím. Proč vlastně jednoduše nezrušíme ten hloupej nápad s dvojitou schůzkou?“

„Bille,“ ozvala se Tereza. „Počkej ještě chvíli.“

Zavrtěl hlavou. „Nejlepší bude, když odtud co nejrychleji zmizíme.“ Znovu nastartoval auto. „Nehádej se se mnou, Terezo.

Zavezu tě zpátky domů a jestli chce Rena s Alfem dál pokračovat ve schůzce, mohou si přestoupit do jejího auta.“

„Jak myslíš,“ řekla naštvaně Tereza.

Rozdělili se na parkovišti. Rena s Alfem říkali, že půjdou do kina, ale Tereza tomu moc nevěřila. Její rodiče na víkend odjeli, a tak Billa pozvala k sobě domů. Možná, že by měla vytáhnout krabici dobrot, které předtím nakoupila. Postavila na kávu – Bill měl totiž rád silnou černou kávu. Lehl si na podlahu v obýváku a jednu ruku si dal přes obličej. Tereza si lehla vedle něj.

„Co tě tak rozčililo?“ zeptala se.

„Těžko bys našla dva jiný lidi, který by toho měli tak málo společnýho,“ řekl.

„Někdy se protivy přitahují. Třeba my. Ty jsi nudný intelektuál a já začínající rocková hvězda.“ Špičkami prstů mu poklepala na prsa.

„Ale teď jsi tu se mnou a já jsem ráda.“

„Dneska večer jsem se choval jako idiot.“

„To tedy jo,“ vyhrkla Tereza.

„Zas tak rychle mi zapravdu dávat nemusíš.“

Naklonila se nad něj a políbila ho na rty. „Dneska jsi byl skvělý.

Ta galantnost a chování. Myslela jsem, že v takové společnosti 90

vzrušením omdlím. S tímhle mužem musím být o samotě, říkala jsem si. Příští víkend si ho musím odvézt na jih do svého útočiště na břehu oceánu, kde budu jeho mužné tělo pustošit celé dva dny.“ Odmlčela se. „Zamluvila jsem pokoj pro dva v jednom hotelu v San Diegu.“

Bill skoro neposlouchal. „Cože!?“

„Hotel v San Diegu. Jedeme tam příští víkend.“

Bill se posadil. „Co!?“

„Nemusíš se hned tvářit tak nadšeně.“

„Nevím, o čem to vůbec mluvíš, Terezo.“

„Přece o našem romantickém víkendu. Pamatuješ? O tom, cos mi slíbil. Chci jet příští sobotu a neděli. Už jsem poslala i zálohu na pokoje. Skvěle se tam budeme bavit.“

„A co moje práce? Příští víkend mám plno práce.“

„Tak se hod marod,“ řekla. „Stejně jim to je jedno.“

„A to řek kdo? Tahle to nejde, Terezo. Nemůžeš si přece něco naplánovat a ani se mě předtím nezeptat, co si o tom myslím. Je to jako s tou schůzkou dneska večer. Nechtěl jsem na ni. A Rena taky ne.“

„Jak to víš, že nechtěla?“ zeptala se Tereza.

„Protože mi to řekla. Proto!“

Tereza se začala kousat do spodního rtu. „Nevěděla jsem, že zná tvoje telefonní číslo.“

„Já znám její.“

„Aha.“

„A to má zase znamenat co?“ zeptal se. „Jaký aha?“

„A má to snad něco znamenat?“ zeptala se Tereza.

„Vůbec nic.“ Byl naštvaný. Kroutil hlavou a koukal se do stropu.

„Nic. Vůbec nic.“

Nic? Takhle to slovo ještě nikdy nepoužil. Ani když mi vysvětloval, jak celý vesmír jednoho dne zanikne. I tenkrát říkal, že alespoň něco zůstane.

Tereza se dotkla jeho paže. Chtěla se dotknout tváře, ale vypadala tak vzdáleně, že si nebyla jistá, zda by na ni vůbec dosáhla. Nedíval se na ni. To byl ten problém; nemyslel na ni. Posun v jeho zájmu spíše vycítila, než doopravdy viděla. Světla svítila a teď je kdosi zhasl. Nic, vůbec nic. Jak rychle se jen ten boží vesmír pohybuje. V

91

jednom okamžiku existuje řád a v druhém nezměrný chaos. Zrovna tak by se pod ní mohla otevřít i země. Už teď mela pocit, jako by se propadala do hluboké studené propasti. Už se ani nemusela na nic ptát. Přesto to udělala.

„Má to nic nějaké jméno?“

Polkl a přikývl. „Ano.“

Měla potíže s dýcháním. „Znám ji?“

„Ano.“

Skoro se dusila. „Bože můj.“

Bill se převalil a vzal ji za ramena. Ve tváři měl bolest, ale nebyl to zrcadlový obraz bolesti, kterou cítila ona; její bolest totiž byla nekonečná. Když promluvil, jeho slova zněla tak hloupě, že by bylo lepší, kdyby radši vůbec nic neříkal a mlčel.

„Nechtěl jsem tě ranit,“ řekl.

„Přece ji nemůžeš mít rád víc než mě,“ zašeptala. „Já jsem nic z toho, co se stalo, nechtěl. Věř mi, Terezo.“

„Ona to ví?“

Zvýšil hlas. „Samozřejmě, že ano! Myslí si to samé, co já. Říkám, ti přece, že jsme nechtěli, aby to takhle skončilo.“

Tereza cítila, že za chvíli podlehne šoku. Její mysl neudrží krok se srdcem, které klesá mnohem rychleji. „Co se stalo?“ vykřikla. „Co jste vy dva vlastně spolu prováděli?“

„Nic. Přísahám ti. Zatím k ničemu nedošlo.“

Cítila se nahá, zneužitá. „Zatím?!“ vykřikla chraptivě. „Má se to tedy stát brzo?“

„Terezo!“

„Ne! To mi nemůžeš udělat. Příští víkend jsem se s tebou chtěla vyspat. Milovat tě. Já tě doopravdy miluju. Jseš můj kluk. A ona moje nejlepší kamarádka.“ Tereza žalostně vzlykala. „Jste moji jediní přátelé.“

Někdo zaklepal na dveře.

Bill vstal a šel otevřít.

Byla to Rena. Krásná Rena.

„Alf se rozhodl, že půjde domů,“ řekla rychle Billovi. „A já jsem zjistila, že mám prázdnou pneumatiku. Chtěla jsem se zeptat, jestli bych si tě nemohla na chvíli vypůjčit, abys mi pomohl…“ Oči jí 92

těkaly po bytě. „Terezo?“

„Už všechno ví,“ řekl tiše Bill.

Rena posmutněla. Všichni byli smutní. „Aha,“ řekla jen.

„Terezo?“

Tereza se posadila a utřela si tvář. „Tohle ne. Nic neříkejte, ani nevysvětlujte. Chci zůstat sama.“ Když chtěli protestovat, zvedla jen ruku. Třásly se jí prsty. „Udělejte to pro mě, prosím.“

„Teď tě nechci nechat samotnou,“ řekl Bill.

Tereza vzdychla. „Sama jsem byla i předtím. Zas tak strašné to není.“ Zavřela oči a v hloubi mozku jí žhnul a spaloval červený plamen. Oheň, který měl rozehřát místečko, které zatím vždy bylo studené. Už vůbec neprahla nezřízenou touhou po životě. Jen si přála, aby se jí podařilo zemřít. „Odejděte, prosím,“ zašeptala.

Zařídili se podle jejího přání. Řekli jen sbohem a zavřeli za sebou dveře. Tereza se zhroutila se na podlahu a dlouho na ní ležela.

„Zasloužili by si oprátku,“ řekl Freedom Jack, když skončila. „Jsi si jistá, žes je nezabila? Není to náhodou ten důvod, proč utíkáš z domova?“

„Nezabila jsem je a z domova taky neutíkám,“ řekla Tereza tiše.

Vyprávění minulých událostí jí trochu otřáslo. Měla vlhké oči; zvedla ruku, aby si utřela obličej. Free se k ní naklonil a dotkl se její paže.

„Mrzí mé to,“ řekl rychle. „Nechtěl jsem být hrubý. Nesnáším, když se lidé navzájem zraňují. Vždycky mám chuť pomstít se tomu, kdo mě zradil. Určitě jsi měla ten samý pocit.“

Tereza se přinutila k úsměvu. „Ještě pořád si to přeju.“

„Času je vždycky dost.“ Free se ohlédl přes rameno. „Co si o Terezině příběhu, myslíš ty, Poppy?“

„Myslím si jen, že to není všechno.“

„Dali se dohromady – to je úplně jasný, ne?“ řekla Tereza.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Free. „Dneska večer.“

„To se ani nedivím, že chceš z města na pár dní vypadnout,“ řekl Free. „Viděla jsi ještě někoho z nich, než jsi odjela?“

Tereza zaváhala. „Ne.“

„Nemělo to stejně cenu, co?“ řekl Free a chápavě pokýval hlavou.

93

„Minulost je minulost, to říkám pořád. Ať zmizí, je mrtvá. Nemám snad pravdu, Poppy?“

„Pravdivější slova ještě nikdo nikdy nepronesl,“ prohlásila posměšně Poppy.

Free se namíchl. „Tobě je stejně jedno, co má Tereza za sebou, co? Myslíš si, že Rena a Bill jednali správně. Znám tě jak vlastní boty. No tak, ven s tím. Komu z nich fandíš?“

„Na takovéhle otázky ti vůbec nemusím odpovídat,“ řekla Poppy.

„Stejně ze mě uděláš lhářku – a je úplně jedno, co řeknu. Ale mně záleží na tom, co se stalo Tereze. Myslím, že jí to dalo pěkně zabrat a ještě se z toho pořádně nedostala.“

Tereza zavrtěla hlavou. „Tak to není. S tím už je jednou provždy konec. Free má pravdu. Minulost je minulost. Nežije.“

„Přesto se z ní můžeme poučit,“ dodala Poppy.

„Jasně,“ vpadl jí do řeči Free. „Můžeme se naučit nedůvěřovat takovým chytrákům, jako jsou Bill s Renou. To je fakt, Terezo.“

„Jo,“ řekla Tereza pochmurně.

„Bill a Rena jsou pořád ti samí lidé, kterými byli před pár měsíci,“

řekla Poppy. „Pořád to jsou tvoji přátelé, Terezo.“

„Věděl jsem to!“ vykřikl Free. „Oni podvádějí Terezu a ty si myslíš, že mají pravdu. Jsi úchylná, Poppy. Víš, co ty dva možná právě teď s největší pravděpodobností dělají? Bill je s ní v posteli –

promiň, Terezo ten výraz, snažím se jí to jen dokázat – a láduje to do ní jak na manévrech. Vlastně, když o tom tak přemýšlím, tak bych řek, že se spolu vyspali hned potom, co se seznámili. Co si to myslíš, Terezo?“

„To by mě vůbec nepřekvapilo,“ odpověděla Tereza.

Vážila si jeho podpory. Přála si jen, aby o jejich zradě nemluvil tak barvitým jazykem. To, co říkala Poppy, se jí vůbec nelíbilo. Když člověk není uprostřed dění, to se mu pak lehce filozofuje a odpouští, pomyslela si Tereza. Vsadila by se, že Poppy v životě nikdo k vodě nepustil.

„Opustit někoho může být zrovna tak těžké, jako být tím opuštěným,“ řekla Poppy.

„Nevěřím ti,“ vložil se to toho Free. Nevěřícné vrtěl hlavou.

„Tvoje poznámky mě zrovna do vytržení neuvádějí,“ řekla Tereza 94

Poppy. „ Nevíš, co se stalo. Nebylas tam. Bylo by lepší, kdybys mlčela.“

Popy neodpověděla hned. Nejdříve si zapálila novou cigaretu.

Když konečně promluvila, kašlala, protože vzduch v autě se znovu stal nedýchatelný.

„Mrzí mě to,“ řekla Poppy.

„Nemůžeme se tedy bavit o něčem jiným?“ zeptala se Tereza s prosbou v hlase. „Vyprávěj mi ještě o Johnovi, Free. Jak to dopadlo s jeho rukou? Zahojila se mu?“

„Už se to nikdy nezlepšilo,“ řekl Free. „A jak taky? Ale o tom až později. Teď máme na plánu mojí mámu.“

„Kde vlastně bydlí?“ zeptala se Tereza.

Free ukázal na temná skaliska vepředu. Teď už byli pěkný kus za San Luis Obispo. Cesta začala stoupat, stále přibývalo nových zatáček a zákrut. Nalevo od nich bušily do skal nazlobené Černé vlny. Napravo se tyčila vysoká kamenná zeď. Pořád ještě pršelo.

Zdálo že, přívaly vod nikdy nepoleví.

„Je to kousek odtud,“ řekl vesele Free. „Za chvíli tam budeme.“

95

IX.

Dojeli tam ale až za hodinu. Free se opřel o sedadlo a usnul. Chrápal a lehce se kolébal v rytmu zatáček úzké silnice, po které jeli. Poppy tiše seděla na zadním sedadle a během celé cesty nepronesla ani slovo. Kolikrát si už Tereza myslela, že usnula i ona, ale pak se vždycky ozvalo cvaknutí zapalovače a v zadním zrcátku se krátce zakmitl oranžový plamen; to Poppy vyfoukla další mrak čerstvého kouře. Tereza se s ní ani nepokoušela navázat rozhovor – nechtěla, aby se Free vzbudil a navíc se na ni ještě zlobila za to, že se zastávala Billa. Poppy by to určitě popřela, tím si Tereza byla jistá, ale bylo to tak. Je to nevděčnice. Vzala ji na stop a ona se jí ničím neodvděčila.

Ráno po ní ještě bude chtít, aby jí uvařila kávu.

Tereza se necítila dobře fyzicky. Horečka sice začala polevovat, ale místo toho se jí zmocnila zimnice. Zapnula topení, ale moc to nepomohlo, protože pořád musela stahovat okénko, aby se zbavila cigaretového kouře. Bylo jí špatně od žaludku, to asi po těch burácích od Poppy. Nevolnost se Terezy zmocňovala ve vířivých vlnách. Pokaždé, když si už myslela, že bolest definitivně přešla, znovu se vrátila s ještě větší intenzitou. Určitě mám chřipku, pomyslela si. Jinak to není možné.

Levé zápěstí ji bolelo víc než kdy předtím. Tupá bolest pomalu přecházela v bolest pulzující. Docela vážně začala přemýšlet o tom, jestli si je nevědomky někde nezlomila. Ale něco takového bylo samozřejmé nemyslitelné. Levičkou teď nemohla ani řídit. Musela se spolehnout na zdravou ruku, což bylo nebezpečné zvláště v ostrých zatáčkách. Přesto nechtěla, aby Free nebo Poppy řídili místo ní.

Cestou minula asi tři auta, víc jich určitě nebylo.

96

Právě když projížděla zvláště nebezpečnou zatáčkou, v dálce nad mořem projel oblohou blesk. Stromy podél cesty začaly houstnout.

Hrom duněl mezi větvemi a z korun padaly šedé listy. Free se zavrtěl, posadil se a zívl.

„Kde jsme?“ zeptal se.

„Za chvíli budem v Big Sur,“ odpověděla Tereza. „Ale ještě jsem neviděla žádné domy. Myslím, že dům tvojí mámy bude někde před námi.“

Free přikývl. „Taky že je. Rovnou za další zatáčkou.“

Tereza se zamračila. Jen těžko si dovedla představit, že něco může být blízko. „To je fajn, že ses vzbudil právě teď. Jinak bych ho určitě minula.“

„Poppy by nepřipustila, abychom jen tak projeli a ani nezašli na návštěvu,“ řekl Free. „Nemám pravdu, Poppy?“

Poppy si posměšně odfrkla. „Se mnou nepočítej, já dovnitř nepůjdu.“

Free předstíral, že ho to překvapilo. „Ty si nechceš dát věštit budoucnost?“

„Nic takový ho ani neumí,“ odsekla Poppy. „Umí číst jen minulost.“

„Ale přece ty sama jsi říkala, že z minulosti se můžeme poučit,“

poznamenal Free nevinně.

„Tu babiznu nechci ani vidět,“ opakovala Poppy. „A Terezu, jestli je alespoň trochu soudná, taky nezajímá.“

„Proč ne?“ namítla Tereza, i když měla pocit, že jí smysl celého rozhovoru uniká. Ta žena měla podle všeho k normální matce hodně daleko. Rychle se dotkla levého zápěstí. Copak nikdy nepřestane bolet?

„Protože věří všemu, co vidí na vlastní oči,“ řekla Poppy. „I když to jsou většinou nesmysly, které normální člověk radši ignoruje.“

„To teda koukám,“ řekl Free, „Z tebe se stal úplný kritik filozofie.

Ale ty ji nechceš vidět kvůli něčemu úplně jinému. Řekla by ti totiž, jak sis zpackala život.“

„Ztracený existence vždycky poznáš podle jejich společnosti,“

poznamenala ironicky Poppy.

Free najednou bez varování zdvihl ruku. „Zpomal, Terezo! Za 97

chvíli jsme u odbočky.“

Tereza se snažila vyhlédnout ven přes deštěm zalité přední sklo.

„Tady? Nic tu není.“

Free tleskl. „Támhle přece! Vidíš? Cesta vede dolů podél vody.

Tady zahni doleva.“

Free se nemýlil. Neuvěřitelné. Nalevo se objevila úzká cesta, které vedla ke skupince ohýbajících se stromů. Tereza rychle stočila volant a lehce přibrzdila. Přejeli žlutou dělicí čáru a předek auta se ostře stočil směrem dolů. Šlápla na brzdu. Reflektory plavaly v tunelu stromů, ale na sekvoje to nevypadalo. Byla zmatená. Nad střechou se sevřely větve a oddělily je od mokré oblohy. Tereza opatrně jela dál.

Otevřela okénko a zaslechla, jak se dole lámou vlny. Vítr kvílel. Free se vedle ní nervózně vrtěl na sedadle. Určitě se už těšil, že zase uvidí mámu.

„Počkej, až uvidíš dům,“ řekl. „Nebudeš věřit vlastním očím.“

O chvilku později, když dojeli na konec tunelu tvořeného stromy, a před nimi se objevila pěnou pokrytá skaliska a ohromný kamenný hrad, musela mu Tereza dát za pravdu. Středověký hrad, pozůstatek temných století fanatické víry a krutých trestů přenesený do současnosti. Příkop tu sice nebyl, ale moc k tomu nechybělo.

Propletené kmeny stromů se plazily po tlustých stěnách; holé větve se zařezávaly do kamenů. Oblohu znovu prořízl blesk. Tereza si vzpomněla na zlé čarodějnice, strašidelný les a létající netopýrovité příšery. Ze všeho nejvíc se jí chtělo domů. Ale to přece nemůže být to, co opravdu chci, řekla si v duchu. Dobře věděla, že zpět už cesta nevede. Free měl pravdu, když říkal, že minulost je mrtvá. Zbývá jedině budoucnost. Zastavili na hrbolaté, dlážděné cestě.

„Tak tohle už je moc,“ vydechla Tereza. „To musel postavit zfetovaný Walt Disney.“ Free se zasmál a otevřel dveře.

„Říkal jsem ti, že znám všechna skvělá místa, kde se stojí za to cestou zastavit,“ řekl a hrabal se ven. „Pojď, Terezo. Máma už nás čeká.“

Tereza vypnula motor a podívala se dozadu na Poppy. „Není to nebezpečný?“ zeptala se.

Poppy si povzdechla. „ Řekněme jen, že tě uvnitř nezabijí.“

Terezy se zmocnila zvědavost a touha neurazit Freea. Ještě jednou 98

se zadívala na budovu a odkašlala si. „Myslím, že to mi stačí.“

Když vystoupili k předním dveřím, Tereza si všimla, že si Free s sebou vzal i tašku. Ani dveře tu nebyly normální – spíše připomínaly obdélníková vrata vedoucí kamsi do tajemného neznáma. Free ze zadní kapsy vytáhl starobyle vypadající klíč.

„Nechceš radši zaklepat?“ zeptala se Tereza.

„Matka nemá ráda, když někdo klepe,“ řekl Free a vjel klíčem do zámku. Kov zaskřípal o kov a dveře se s nevlídným vrzáním otevřely dokořán. Ještě než vstoupili dovnitř, Tereza se ohlédla na Poppy a všimla si, že má hlavu opřenou o sedadlo – jako by se ta tajemná dívka konečně rozhodla na chvíli si odpočinout.

Opravdu na chvíli?

Tereza vůbec netušila, jak dlouho vevnitř zůstanou. Podívala se na hodinky. Byly čtyři hodiny ráno. Bože, vypadá to, jako by noc nikdy neměla skončit.

Dovnitř vedla chodba po stranách lemovaná zapálenými

pochodněmi, které do všech stran vrhaly strašidelné stíny. Celé to připomínalo opuštěné kulisy z natáčení nějakého hororu. Vzduch byl vlhký a po kamenných stěnách stékala voda. Proplétali se klaustrofobickými chodbami, až přišli do obrovské síně naplněné rachotem jejich vlastních kroků, který se nepřetržitě odrážel od stěn.

Světlo pochodní pohltila neproniknutelná tma. Tereza položila ruku –

byla to ta bolavá – Freeovi na rameno a zašeptala slova, k teré měla na jazyku už od té doby, co odbočili z hlavní cesty.

„Co tu vůbec děláme?“ zeptala se.

„Už jsem ti to říkal. Jsme na návštěvě u mojí matky.“

„To opravdu žije v týhle hrobce?“

„Tobě se výzdoba nelíbí?“

„Ne, nahání mi strach.“

Free přikývl. „Myslím, že právě to je účel. No, nevadí. Hned ji zavolám. Už nejsme daleko. Pochop to konečně – moje opravdická matka už dávno zemřela.“

„Jak ses s touhle osobou vůbec seznámil?“ zeptala se Tereza.

„Věštila mi budoucnost.“ Free ji uchopil za levou paži a nasměroval ji správným směrem. Ukázal doprava, ale nevěděla, od čeho napravo to bylo. Celý dům ji připadal jako procházka historií 99

země.

„Když věští, ráda sedává v malém pokoji támhle naproti.“

„Ví vůbec, že za ní jdeme?“ zeptala se Tereza.

„Jasně.“

„Jak to?“

„Je to věštkyně. Sama si každé ráno, když vstane, věští budoucnost. Proto ví o všech návštěvách.“ Free se zakřenil. „Ani nemusí mít záznamník.“

Našli ji sedět v něčem, co se vzdáleně podobalo knihovně. Stěny lemovaly tmavé, zaprášené svazky všech rozměrů a vazeb s těžko čitelnými vybledlými tituly. Mezi policemi visely mapy míst, které Tereza nepoznávala – kontinenty, které na naší planetě neexistují. V

rozích pokoje blikotaly obrovské svíce. Když vešli, žena vzhlédla.

Na červených rtech se jí objevil úsměv.

Vlasy měla dlouhé a jako sníh bílé. Dlouhé byly i těžké purpurové šaty, které měla na sobě. Jemné vyšívání sešlé věkem mizelo ve tmě, která ji obklopovala. Oči měla nápadné – modré a tvrdé jako kousky korálu vyrvaného z mořské hlubiny, kam sluneční paprsky nikdy nepronikly. Je stará, nesmírné stará, pomyslela si Tereza. Kůže byla zvrásněná časem, která jistě neplynul v radovánkách. Přesto nepůsobila vetchým dojmem. Pokynula jim ukazováčkem, usmála se, a ukázala jim, aby se posadili na dvě malé dřevěné stoličky, které stály před ní. Poslechli.

„Buďte vítáni,“ řekla suchým hlasem, který zněl, jako kdyby ho nesl jen velmi slabý proud vzduchu. Stará žena seděla na bohatě čalouněné židli vedle nízkého kulatého dřevěného stolku, na kterém se povaloval atlas hvězd, útržky zmuchlaného papíru, dvě plnicí pera a stříbrná pyramida velikosti grapefruitu. Přestože Tereza měla sto chutí vstát a utéct prvními otevřenými dveřmi, pokusila se o zdvořilý úsměv. Byla si jistá, že tahle persona, tahle čarodějnice, jí stejně neřekne nic příjemného.

„Dobré ráno,“ pravila Tereza.

„Nazdar, mami,“ ozval se neformálně Free. Tašku položil na kamennou podlahu a přehodil si nohu přes nohu.

„Jak se jmenuješ, dítě?“ zeptala se žena.

Tereza zaváhala. „Tereza.“

100

„Plným jménem se jmenuješ Tereza Marie Chafeyová.“

„V kolik ses narodila? Kterého dne?“

„Narodila jsem se v sobotu přesně v deset ráno,“ odpověděla poslušně. „Narozeniny mám dvanáctého listopadu. Teď mi je osmnáct a narodila jsem se v –“

„Rok vědět nepotřebuju,“ přerušila ji žena a obrátila se k atlasu.

„Rok je vždycky tentýž. Nemění se ani se Sluncem, ani s Měsícem.“

„Prosím?“

„Matka totiž nesestavuje astrologické tabulky v obvyklém slova smyslu,“ zašeptal jí Free do ucha.

Tiše čekali, zatímco žena pracovala s čísly. Za chvilku už v ruce držela oranžový papír počmáraný čísly, astrologickými symboly a několika dalšími znaky, které Tereza ještě nikdy v životě neviděla.

Zajímavý nápad – alespoň za daných okolností – pomyslela si Tereza.

Kolik si asi účtuje?

„Máš za sebou těžký život,“ začala, když se naposled podívala do papíru. „Tvoji rodiče se o tebe moc nestarají a ty zase o ně. Skoro celý život jsi byla sama, i když obklopena mnoha lidmi. Myslíš si, že jsi jiná než ostatní a nemýlíš se. Nepatříš k davu, protože ten není schopen ocenit tvoji výjimečnost. Jsi velmi nadaná. Umíš psát poezii i prózu. Hraješ na několik nástrojů a zpíváš jako bohyně. Tyhle tři schopnosti vypadají rozdílně, ale ve skutečnosti jsou nedělitelné.

Umíš si získat lidi, to je tvůj dar. Ale ty sama nechceš, aby k tobě pronikl někdo cizí. Vystavěla sis okolo sebe zdi a okolní svět na oplátku udělal to samé. Nikdy jsi je nepřekonala. Proto trpíš. Vždy, když chceš opustit své obvyklé místo, a ukázat, co můžeš nabídnout, lidé se ti odmění tím, že po tobě začnou házet kameny. Nemám pravdu, Terezo Chafeyová?“

„Ano, máte,“ zašeptala Tereza. Když vstoupila do hradu, třásla se po celém těle; teď už doslova mrzla. Hlas staré ženy byl chladný a pronikal hluboko do jejího těla jako pravda sama.

Jak se to ksakru všechno dověděla? Vždyť jsem ji poprvé viděla až dneska večer.

Úplná záhada. I budova byla jedním velkým tajemstvím;

čarodějka pak neproniknutelnou hádankou. V tvrdých modrých očích 101

se jí odrážel plamen svíce. Čekala, až se Tereza na něco zeptá, na další tajemství, které pak bez problémů rozluští. A právě to Terezu vylekalo nejvíc – to, že sedí před křišťálovou koulí, která se třpytí víc než zrcadlo. Ta žena byla právě taková – jako zrcadlo odrážející podobu osoby, která před ním sedí.

Budoucnost Terezu nezajímala – alespoň prozatím. Chtěla lépe porozumět tomu, proč její minulost skončila právě tak, jak skončila.

„Proč chtěl můj kluk Renu a ne mě?“ zeptala se nakonec.

„Protože jsi mu naháněla strach,“ odpověděla žena. „Nevěděl, co uděláš v příštím okamžiku.“

Tereza se nervózně zasmála. „Bill se mě přece nebál.“

„Ne, tebe ne. Ale toho, co uděláš. To jsou dvě rozdílné věci, dítě.

A často nemají nic společného.“

„Bylo v tom ještě něco?“

„Důvod, který jsem ti řekla, stačí sám o sobě. Ale jestli chceš slyšet další, řekla bych, že Rena a Bill si chtěli být blízcí způsobem, kterým ani jeden z nich nechtěl být blízko tebe. Bylo to tím, že…“

Žena se odmlčela, aby se poškrábala na bradě dlouhým, na zlatovo nalakovaným nehtem. „Prostě ti nerozuměli. A lidé se vždycky bojí toho, co nemohou pochopit.“

„Zase jste se vrátila ke strachu,“ poznamenala Tereza.

„To ty se vracíš. Já pouze mluvím o tom, co vidím. Čeho se vlastně bojíš, dítě?“

Terezy se najednou zmocnil vzdor. Není zrovna příjemné nechávat si někoho přehrabovat v myšlenkách, i když o to člověk sám požádá. Je to ale vůbec tak? Vždyť ji ani nepožádala, aby věštila. To Free ji sem zatáhl.

„To mi řekněte spíš vy.“

„Bojíš se být sama.“ Znovu se podívala do papíru „Ale jestli ti nezáleží na ceně, můžeš poznat i lásku. Třeba dneska večer a zrovna tady. Ale ty ji nechceš. Toužíš po obdivu a to je levné. Kolik jsi dnes ochotná utratit, Terezo Chafeyová?“

Tereza se zakoktala. „Nevím, co po mně vůbec chcete.“

Žena se naklonila blíž. Její tmavomodré oči se nepohybovaly synchronicky se zbytkem těla. Chvíli se Tereze zdálo se, že visí v prostoru – tam, kde byly už v době jejich příchodu. Ale možná, že se 102

už vrátily zpátky za ženino čelo. Tereze připadalo, že na ni zírají zpod zvrásněné kůže, z perspektivy, která nemá nic společného s moderní psychikou. Když ji poprvé spatřila, v duchu ji srovnávala s čarodějnicí. Teď už byla přesvědčená, že přirovnání sedělo.

Naháněla jí hrozný strach.

Čarodějnice ještě jednou zkřivila tenké červené rty do groteskní tenké linky, která měla vyjadřovat úsměv.

„Jak to, že ses mě nezeptala, proč se s tebou Bill nechtěl vyspat?“

zeptala se babice.

Tereza nasucho polkla a lhala dál. „Milovali jsme se.“

Mrkla na Freea a dodala: „Dokonce několikrát.“

Stařena se naklonila ještě blíž. „Ty jsi Billa odradila.“

Tereza neznatelně zavrtěla hlavou. Ženin dech měl příchuť médi.

Třeba má pusu plnou krve, napadlo Terezu. „Bill mě neopustil proto, že by se se mnou bál vyspat,“ opakovala paličatě Tereza.

Stařena zvedla prořídlé obočí. „Jak to, že pak víš, co jsem tím myslela?“

„Prostě jsem to věděla.“

„Když se s někým vyspíš, je to pro tebe jako zasnoubení a toho se Bill bál, Terezo. Měl hrůzu před tím, kam se ubíráš.“

„Vždyť jste říkala, že se bál jen toho, co bych mohla udělat.“

Žena přikývla a znovu se opřela. „To, co jsi udělala, předurčilo i tvoji cestu.“ Odmlčela se. „Chceš, abych ti zjevila budoucnost?“

„Ne,“ řekla Tereza.

„Už brzy se splní věci, které ti Bill nesplnil a po kterých toužíš.

Věci, které ti odmítl dát.“

„Říkala jsem přece, že mé to nezajímá.“

Stařena se rozesmála. Znělo to, jako když nehty skřípají na tabuli.

„A pročpak bych ti to neřekla? Ani mě, ani tebe, to nepřijde ani na cent. Mé rady jsou tak levné jako věci, které se ti zanedlouho přihodí.“

Tereza vstala. „Děkuju, že jste si na mě udělala čas. Musím jít.“

Obrátila se a rychle vyšla z pokoje. Vešla do obrovské haly připomínající jeskyni, kde směr ani světlo neměly přesný tvar. Free ji dohonil ještě předtím, než se jí podařilo narazit do stěny.

„Počkej přece,“ volal a chytil jí za ruku. „Nezlob se.“

103

Obrátila se k němu. „Proč jsi mě zatáhl do týhle odporný díry?“

„Myslel jsem, že se ti to bude líbit.“

„Vůbec se nebavím.“

„No tak dobře. Mýlil jsem se,“ řekl kajícně Free. „Ale to ještě neznamená, že musíš tak rychle utíkat. Rád bych ti ještě ukázal zbytek domu. Jsou tu pokoje, z kterých budeš mít oči navrch hlavy.“

„Nechci! Nenávidím to tu. Chci odtud pryč.“

„Alespoň jeden pokoj ale vidět musíš. Když tu jsem, vždycky v něm spím.“

Ve skličujícím polotemnu přeběhl Tereze mráz o zádech. „Ani se mi nechce věřit, že tu s tou starou babou opravdu bydlíš. Vůbec nevypadá jako člověk.“

Free vypadal pobaveně. „Vždyť to taky není lidská bytost. Je to jen zjevení. Stačí zavřít oči a pořádně fouknout. Hned zmizí.“ Prstem se dotkl špičky jejího nosu. „Zavři oči, Terezo. Dovol, abych tě zavedl na ono zvláštní místo.“

Mluvil hlasem, kterým předtím vyprávěl své příběhy. Hlasem, který obrazům dával život, slovy, kterými vyprávěl o Johnovi a Candy. Celý jejich život byl rozložen v prostoru několika hodin jízdy autem. Jeho ústa kouzlila zrovna tak jako jeho prsty. Uvědomila si, že se nakonec ani nepodívala, jestli má v zadní kapse ohlášeného žolíka.

Free ji pomalu vedl kupředu. Tereza měla oči dál pevně zavřené.

Věřila mu, to je pravda. Pravdou ale bylo i to, že se bála podívat a sama se přesvědčit, kam jdou. Zrovna tak jako se bála přesvědčit, zda má kartu v kapse a zjistit, že se Freedom Jack mýlil; že celá ta věc –

všechno, co dnes večer podnikají

– není jen žert, ale krutá

skutečnost.

Čas ubíhal jako ve snu. Může člověk vůbec usnout vestoje?

Tereze se to asi podařilo, i když se její nohy dál šinuly kupředu.

Zdálo se jí, že Freeův hlas přichází odněkud zdáli.

„Otevři oči, Terezo,“ řekl Free. „Musíme si připít.“

Poslechla. Stál před ní s lahví červeného vína a dvěma sklenkami.

Pochodně na stěně zlobně prskaly. Tereza teď viděla, že jsou v druhém patře – ve svém krátkém transu musela vystoupit po schodišti. Stáli v obrovské ložnici s otevřenými okny s výhledem na 104

rozbouřené moře. Slaný vítr jí čuchal vlasy. Free k ní přistoupil a podal jí sklenici. Láhev s patřičnou kouzelnickou rychlostí téměř nepozorovaně odzátkoval.

„Je hodně staré,“ řekl a nalil temnou tekutinu do skleničky. „A taky moc dobré.“

„Neměla bych pít, řídím,“ řekla Tereza.

„Nesmysl,“ odpověděl klidně Free a nalil i sobě. Láhev i se zbytkem vína hodil přes rameno do krbu, který stál nedaleko od skvostného lože. Vyděsil ji. Sklo se roztříštilo a k jejímu nesmírnému úžasu v krbu vzplanul oheň. Plameny se sápaly do komína; v pokoji se začalo oteplovat, i když oknem neustále fičel studený mořský vzduch. Free se k ní přiblížil o další krok. Za chvíli stál těsně u ní.

„Na Terezu Marii Chafeyovou,“ řekl. „Ať jí rychle přestane běhat mráz po zádech.“ Napil se vína.

„Jak víš, že se celá třesu?“ zeptala se.

„Vím, že tě bolí zápěstí. Vím taky, že se ti chce zvracet. Vím totiž všechno.“ Naklonil se a políbil ji na čelo. Dech měl chladný, ale jeho rty byly teplé a jeho dotyk na ni měl nečekaný účinek – jako by jí jedním pohybem pohladil celé tělo. „Napij se vína, Terezo,“ zašeptal jí do ucha.

„Pomůže ti to z trablů.“

Víno Tereze zachutnalo. Bylo teplé, husté a připomínalo pomerančový džus s kousky ovoce. Kdyby nemělo tak dobrou chuť, skoro by řekla, že pije lidskou krev. Málem to tak vypadalo. Bolest žaludku ve chvilce polevila. Napila se ještě jednou – vytratila se i pulzující bolest v zápěstí.

„Je skvělé,“ zamumlala.

„To ty jsi skvělá.“ Políbil jí na ucho a jeho rty sjížděly na vlasy; pak se pomalu vracely zpátky k obličeji. Líbal ji na obočí. Sklenici upustil na podlahu. Roztříštila se, ale víno naštěstí nevzplanulo jako prve láhev. Jistá si však nebyla. Najednou měla pocit jako by stála v jezeře plamenů. Ten okamžik byla erotika sama. Zažívala téměř nepopsatelnou rozkoš. Free zvedl Tereze hlavu a začal ji líbat na ústa

– byly to dlouhé polibky, po kterých se cítila jako nahá.

Jsi tak špatná.

Ten kluk j í uměl číst myšlenky. Vzal jí skleničku z ruky a odvedl 105

si ji k posteli. Natáhla se vedle něho a rukama ho náruživě objala okolo krku; jeho ruce se mezitím pohybovaly v oblastech, kam se Bill nikdy neodvážil. Teď ale na Billa nemyslela. Nepřemýšlela ani o Poppy, která čekala venku v autě. Byla zcela pohlcena vášní. Ta stará čarodějnice možná měla pravdu, když říkala, že je to levné. Tereza ale zoufale potřebovala uhnat nějakého kluka, měla už nejvyšší čas.

Free ústy pohlcoval celé Terezino tělo; víno zbarvovalo její kůži v místech, kde ji líbal. Budilo to dojem, že krvácí a zároveň se miluje s klukem, který se chová jako kanibal. I v extázi se tomuhle nápadu musela zasmát. Všechno je jen sen, jinak to není možné. V tom okamžik zapomněla i na to, že utekla z domova.

Stupňující se smyslové prožitky těla zaplašily rozum a studený vítr ho otevřeným oknem odvál nad otevřené moře. Ven – nad moře, které pěnilo a vířilo jako čarodějný nápoj v železném kotli. V dáli spatřila vysoké věže pevností z kamene oceli, které vystavěli staří čarodějové a vládci temnot, aby ubránili tajemnou říši založenou na černé magii a ostří meče. Její mysl se jako přízrak vznášela nad mrtvou minulostí, zatímco tělo se třáslo ve věčné přítomnosti. Byl to vzrušující okamžik. V duchu – ve vakuu, které kdysi obsahovalo její myšlenky – si řekla, že stejně není důležité, zda si zapamatuje všechno, co tuhle noc prováděla. A že se bavila dobře, není nutné zdůrazňovat.

106

X.

Bouří ujížděli dál k severu. Tereza ani nevěděla, kolik je hodin.

Hodinky totiž spolu s panenstvím, zabaleným ve zmačkaných pokrývkách ustupující rozkoše, zanechala v příbytku staré čarodějnice. Hned, jak s ní Free zatřásl a vzbudil ji, ozvala se i tělesná bolest. Popoháněl ji, aby se rychle oblékala. Říkal, že mají naspěch. Kromě starých potíží ji teď navíc bolela i hlava. Toužila po tubě aspirinu. Nevěděla sice, proč někam musí spěchat, ale Free povídal, že se tam musí dostat ještě před západem slunce. Doufala jen, že Poppy si to mezitím rozmyslela s návštěvou svého otce –

kněze.

Free vedle ní tiše seděl a upřeně se díval na cestu před sebou. Na řadě s vyprávěním byla Poppy. Příběh Candy se pomalu blížil ke konci.

„Jak jsem už říkala,“ začala Poppy, „Candy se právě narodilo dítě.

Byla bez peněz, bez zaměstnání a bez manžela, ale zbožňovala malého Johnnyho. A vždycky, když Candy někoho zbožňovala, byla šťastná. Zůstala ve státě Oregon, ale přestěhovala se do jiného města

– do Portlandu. Tam chtěla znovu začít chodit do školy. Ze začátku to vůbec nešlo – Johnny jí zabral všechen čas, a tak žila z podpory a zůstávala doma – v bytě jen o něco větším než krabička od sardinek.

Tehdy hodně kreslila; hlavně skici svého syna. Neměla totiž ani na fotoaparát, ani na filmy. O pomoc se nikoho neprosila – ani Henryho, ani rodiče. Almužnu nechtěla od nikoho. Zít z podpory se jí hnusilo a jak to bylo jen trochu možné, našla si práci. Nezávislost pro Candy znamenala hodně. Cítila, že to byla právě její závislost na Johnovi, když chodili na gymnázium, která způsobila utrpení obou dvou. Kde 107

John je a co dělá, netušila. Znovu a znovu se ho marně pokoušela vypátrat. Přesto v srdci cítila, že se mu nevede zrovna dobře. Bylo to, jako když chovala svého syna a cítila jeho bolest.

Candy se definitivně vzdala naděje, že se jednou stane doktorkou a protože musela vychovat dítě, zavrhla i uměleckou dráhu. Když Johnnymu bylo rok a půl a byl dost starý na to, aby na něj mohla dávat pozor chůva, začala pracovat jako číšnice v blízké restauraci.

Po večerech studovala na Oregonské univerzitě. Dokonce jí uznali semestry, které uzavřela ještě v Berkeley. Hned se pustila studia; chtěla se dostat do kursu pro zdravotní sestry. K doktorce to mělo hodně daleko, ale to Candy bylo jedno, protože jako sestra stejně bude moci pomáhat lidem. Taky si zjistila, že sestry si mohou práci rozložit. Bude si moci vzít tři dvanáctihodinové směny a zbytek týdne bude mít volno. Candy to připadalo skvělé. Uživí sebe i svého syna. Navíc s ním bude a uvidí, jak roste.

Candy se podařilo dostat do kursu už po roce studií. Bylo to těžké

– zvláště proto, že byla unavená z práce a ještě se musela starat o dítě. V zaměstnání si vydělala jen o trochu víc, než dříve dostávala na podpoře. Ale Candy začínala být hrdá na své schopnosti a na sebe samu.

Program trval dva roky. Úspěšně ho dokončila, i když samozřejmě nepatřila mezi nejlepší. Vlastně z několika předmětů málem propadla. Ale když se vydala hledat práci, v nemocnicích její známky nikoho moc nezajímaly. Byla registrovaná zdravotní sestra a těch bylo nedostatek. Práci sehnala skoro hned. Poprvé po dlouhé době měla dost peněz pro sebe i svého syna, který už byl dost velký na to, aby chodil do školky.

Nejdříve ze všeho si Candy koupila auto. V uplynulých třech letech jezdila po městě na kole. Byla v dobré kondici, ale už měla dost toho, že při cestě za nákupy nemůže pohodlně sedět a poslouchat stereo. Auto, které si koupila – byl to základní typ jedné dovážené značky – nebylo nic světového, ale jí a Johnnymu se líbilo.

Rád seděl na předním sedadle, ukazoval prstem a pojmenovával všechno, co ve městě viděl. Na malé dítě měl neuvěřitelně rozsáhlou slovní zásobu. Byl chytrý jako opice. Candy si říkala, že se z něj jednoho dne stane doktor. Už mu začala říkat ‚náš malý pan doktor‘, 108

a on z toho měl ukrutnou legraci.

Na jednom z řídkých výletů k rodičům do Los Angeles se Candy setkala s jedním mužem. Doktor to nebyl. V noci pracoval jako hlídač v místní střední škole. Nezní to sice nijak skvěle, ale on sám byl báječný. Jmenoval se Clyde a byl skoro tak divoký jako John.

Candy se zalíbil na první pohled. I on se do ní zamiloval až po uši.

Setkali se v parku nedaleko domu jejích rodičů. S Johnnym právě pouštěli draka. Clyde honil kachny v místním jezeře. Říkal, že jeho neteř chce jednu k narozeninám, a taky ji dostane, i kdyby trakaře z oblohy padaly. Kachnu ale nikdy nechytil a Johnny přišel o draka, kterého mu odnesl vítr. Clyde si vzal její telefonní číslo a zavolal jí ještě ten samý večer. Šli na večeři a pak do kina. Druhý den si to zopakovali. Candy v Los Angeles nikdy nezůstávala dlouho. Když se Clyde objevil na prahu jejích dveří v Oregonu, byla zpátky teprve několik dní. Říkal, že tudy náhodou měl cestu.

Neúnavně ji pronásledoval. Vždycky o víkendu za ní jezdil z Los Angeles na návštěvu. Myslel to vážně. Po třech měsících ji požádal o ruku. Když to řekl poprvé, Candy se rozesmála – myslela si, že žertuje. Ale hned druhý den jí přinesl prstem s diamantem. Bála si ho i zkusit. Clyde se jí líbil, možná, že ho i milovala, ale všechno to přišlo moc rychle. Požádala ho o víc času na rozmyšlenou. Ale je tu ještě jedna věc, která tě asi překvapí. Clydovi se podařilo Candy přemluvit, aby se přestěhovala zpátky do Los Angeles. Candy a její rodiče si s ní v poslední době začali víc rozumět. Johnnyho zbožňovali a Candy se domnívala, že je nespravedlivé zbavovat je společnosti jejich jediného vnoučete. A pak – Oregon byl sice krásný, ale domov to nebyl. Candy Los Angeles přirostlo k srdci i přes smog, dopravní zácpy a jiné problémy.

Vrátila se. Nastěhovala se do vlastního bytu, i když Clyde byl proti. Chtěl, aby žila s ním. Ale ona ještě nechtěla, byť věděla, že se blížil den, kdy jeho návrh k sňatku přijme. Clyde nechtěl zůstat hlídačem až do smrti. Teď, když už za ní nemusel jezdit, začal pracovat ve dne, a večer chodil do školy. Chtěl se stát učitelem. Rád pracoval s dětmi. S Johnnym vycházel výborně. Candy často sledovala, jak si ti dva spolu hrají a přemýšlela o tom, proč vlastně ještě váhá. Dlouho si hlavu lámat nemusela – důvod byl jednoduchý.

109

Nemilovala Clydea tak, jako kdysi Johna. Bylo to stejné jako s Henrym.

Ale když se Candy jednou v noci vydala pro karton cigaret, o Johnovi nepřemýšlela. Clyde zůstal přes noc u ní. Z práce odešla okolo deváté večer. Pak se s Clydem dívali na videu na vypůjčené filmy. Mohla být asi jedna hodina ráno. Johnny už dávno spal. Clyde s ní do obchodu nešel, protože někdo musel zůstat u dítěte. Navíc nesouhlasil s tím, že kouří. ‚Jsi zdravotní sestra,‘ říkával. ‚Dobře víš, jak tyhle věci škodí plicím a srdci.‘ Ale Candy kouřila už od střední školy a ani John jí nepřiměl k tomu, aby toho nechala –

Tou dobou byla Candy zpátky v Los Angeles už tři měsíce. Měla výbornou práci v nemocnici asi dvě míle od bytu. Byla deštivá noc.

Candy byla unavená, ale spokojená. Cestou do nočního minimartu, který byl kousek od ní, dokonce začala věřit, že se její život konečně začíná obracet. Byla finančně nezávislá, měla i muže, který ji miloval. Syn byl zdravý. Po cestě pro cigarety se Candy všechno to štěstí snažila spočítat. Ale štěstí není jako zlaté mince. Nemůžete ho spočítat, zavřít do sejfu a později se pro něj vrátit. S Candy si osud pohrával celý život. Osud je jako dítě, které našlo míč na hraní a ten míč se neustále vrací. Dítě si s míčem hraje do té doby, než se propíchne, nebo ho ztratí. I Candy měla tušení, že tuto noc cosi ztratí, ale nevěděla co.

Zaparkovala před minimartem. Pozdě v noci tu už byla mnohokrát

– většinou pro cigarety, nebo když si potřebovala doplnit benzín.

Vždycky měli otevřeno. Vystoupila z auta a šla ke dveřím. Kráčela rychle – hustě pršelo a ona nechtěla promoknout. Teprve když měla ruku na dveřích a chtěla je otevřít, zvedla oči a uvnitř uviděla muže s pistolí. Mířil na hlavu majitele obchodu. V prsou se jí zastavil dech.

Věděla, že by měla utéct a zavolat policii. Místo toho jen zamrkala a šla se podívat blíž. Ten člověk jí byl povědomý. Byl to John, její dávno ztracená láska. A vykrádal obchod. To je strašné, pomyslela si. Určitě to je nějaké nedorozumění. Otevřela dveře a vstoupila dovnitř.“

„Tady to skonči,“ přerušil jí Free.

„Proč?“ zeptala se Poppy.

„Jasně, proč?“ přidala se i Tereza. Chtěla slyšet konec příběhu; 110

čekala na něj už tak dlouho. Vyprávění jí pomohlo zapomenout na nevolnost a na pálení v zápěstí. Zdálo se jí, že kůži na levé ruce jí spaluje pochodeň, tak moc to bolelo. Rychle si bude muset vzít něco proti bolesti.

„Chci to dokončit,“ řekl Free. „Ty bys to zase zpackala. Všechno vždycky popleteš a Tereza si pak nemůže udělat správný obrázek.“

„Tak dobře,“ souhlasila Poppy. „Řekni nám tedy Johnovu verzi oné noci, kdy došlo k přepadení.“

„Pár minutek strpení. Nejdříve musím vysvětlit, jak se tam John tehdy vůbec dostal. Poslouchej pozorně, Poppy. Možná, že se i něco dovíš.“

„O tom silně pochybuju.“

111

XI.

Teď už byl John závislý na heroinu. Peníze si sháněl vykrádáním automatů na sodovku a cukroví. Občas udělal i pár expresních fotokabin. Jeho návyk ho plně ovládal. Droga se stala středem jeho života; většinu času strávil přemýšlení o tom, kde sežene další peníze. Aby z toho mála, co sehnal, získal maximální efekt, začal si drogy píchat rovnou do žil. Opojení bylo mnohem větší, ale současně se zvyšovala i jeho spotřeba. Jako každý jiný narkoman udělal jeden krok dopředu a dva zpátky.

Bolest v ruce ho opouštěla pouze, když byl pod drogou, ale protože v takovém stavu nemohl být celých čtyřiadvacet hodin, zažil i h o d n ě špatných chvilek. Když mu chirurgové transplantovali kůži okolo rány, svou práci pěkně odflákli. Proto si drogy raději píchal do pravičky. Kromě heroinu si neustále musel kupovat i antibiotika.

Jeho návyk ho v té době stál okolo pěti set dolarů denně. Víš, kolik je to čtvrťáků? Dva tisíce. Aby je získal, musel vybrat spousty automatů. Bylo to beznadějné, vážně. Musel se pustit do něčeho většího.

John začal vykrádat domy v oblastech, kde bydlela střední třída.

Stal se z něho na slovo vzatý odborník na vytipovávání vhodných bytů. Nikdy se nikam nevloupal, když měl podezření, že někdo bude doma. Samozřejmě, že se několikrát přepočítal a málem ho to taky stálo život. Ale on sám nikdy pistoli nenosil. Nechtěl nikomu ublížit a taky to nikdy neudělal. Jedinou výjimkou byl Sims, kterému ji tehdy ubalil pěstí.

Ve zlodějském povolání měl se zmrzačenou rukou hodně

problémů. Plno věcí, bez kterých se člověk v tomhle oboru neobejde, 112

jako třeba páčení zámků a tiché otevíraní a zavíraní oken, si vyžaduje dvě zdravé ruce. Když se John dostal dovnitř, mohl ukrást jen malé věci: šperky, hodinky a peníze na hotovosti. Občas se mu podařilo čmajznout i video a přenosnou stereověž. Všechno pak musel prodat za babku, protože obchodovat mohl jen s tou nejčernější částí černého trhu. Jeho hlavní dodavatel drog, sám narkoman, mu navrhl, aby si bokem ještě trochu přivydělával, aby vůbec vyšel. Ale dělat překupníka nikdy nebylo v Johnové stylu, kromě toho to bylo nebezpečné. Zkoušel to několik týdnů, ale jednou ho uprostřed noci okradl nějaký chlápek s vystřelovacím nožem. John tehdy přišel o celou zásobu drog a pár deci krve; útočník mu totiž rozpáral břicho.

John si rukou přidržoval vnitřnosti a rychle spěchal do nemocnice.

Měl čtyřicet stehů. Tou dobou už sice hodně zatvrzel vůči hrůzám každodenního života, ale tenhle incident mu pořádně nahnal strach.

Vrátil se zpátky k normálním krádežím, což bylo ve srovnání s překupnictvím v podstatě bezpečné zaměstnání. Říkám ti, život je mrcha, vážně.

Do nemocnice se John znovu vrátil nedlouho po téhle události.

Chytil další infekci – tentokrát hepatitidu. Bylo to nepochybně od špinavých jehel. Do nemocnice se mu nechtělo, ale doktor, který ho prohlížel, mu řekl, že jinak umře. Podle toho, jak se sám cítil, John usoudil, že lékař nelže; ještě niky v životě mu nebylo tak špatně. Bez odpočívání nebyl schopen ani přejít pokoj.

Ale jak se dostal do nemocnice, začaly problémy. Nechtěli mu dávat heroin. Dokonce mu odmítli i methadon, který by mu pomohl s odvykáním. Doktor mu vysvětlil, že by se musel zúčastnit zvláštního programu. Ale ten byl pouze pro ambulantní pacienty. Jako nemocniční pacient se k němu připojit nemohl. Pěkně ho to vzalo.

Bylo mu mizerně od hepatitidy a taky z absťáku. Vrcholem všeho bylo, že se znovu ozvala i jeho tříprstá ruka. Bolest byla nesnesitelná, bylo toho moc. Ale jeho vina to nebyla. Bolest může ponížit i hrdého muže; bolest může udělat lumpa i ze slušného člověka.

Jednoho večera, když už John byl v nemocnici několik dní, okolo deváté vstal z postele a oblečen pouze do županu se vydal hledat prázdnou sesternu. Vyrazil právě v tuhle dobu, protože věděl, že sestry na jeho oddělení mají střídání. V nemocnici bylo plno míst, 113

kde se daly drogy ukrást. John nepotřeboval moc, jenom trochu, aby mohl alespoň usnout. Nebyl to žádný velký problém, ale sestřičky na oddělení mu nikdy nechtěly dát nic silnějšího než tylenol. Ale co je tylenol pro narkomana zvyklého na heroin? Je to jako kdybyste hladového tygra krmili sušenkama.

John žádné drogy nenašel. Prohledal teprve pár pater, když si najednou všimnul sestřičky, která stála na druhém konci haly. Byla k němu otočená zády a čekala na výtah. Vypadalo to, že je na odchodu domů. I zezadu Johnovi připadala hodně povědomá. Přiblížil se k ní o několik kroků. Aby neupadl, musel se přidržet koše na špinavé prádlo. Vůbec neměl vstávat z postele. Dveře se otevřely a z výtahu vystoupil zhruba pětadvacetiletý muž doprovázený dítětem, kterému mohlo být asi pět. Sestřička vykřikla radostí. Ti dva si ji přišli vyzvednout do práce; to ji nepochybně překvapilo. Klučina jí vběhl do náruče a křičel, maminko, maminko. Chlapík ženu obejmul a ona oběma dala dlouhý polibek.

Její tvář spatřil v okamžiku, když pustila neznámého. Okamžitě ji poznal. Byla to Candy. V tom okamžiku málem umřel. Chci říct, že k tomu neměl daleko ani předtím, ale během těch pár vteřin se smrti přiblížil o pořádný kus. Srdce mu pukalo bolestí. Candy, jeho holka, v objetí nějakého idiota. A co to dítě? John nemohl odtrhnout pohled od dítěte. Vypadalo jako jeho dítě. Opravdu. Zcela určitě se nepodobalo té gorile, co objímala Candy. Johna zaplavil pocit křivdy

– bez jeho vědomí mu ukradli vlastní rodinu. Zhroutil se, ale ještě se stačil opřít o zeď. Byl to zázrak, že neupadl na podlahu.

V tom okamžiku se Candy otočila a podívala se rovnou na něho.

Ale nevnímala ho. Viděla jen pacienta, velmi nemocného mladého muže. Ale Johna neviděla. Jako by byl vzduch, neviditelný; tak neviditelný jako během posledních tří let. Přesto zvedla ruku ke tváři a udělala krok jeho směrem. Byla od něho asi dvacet metrů.

‚Nepotřebujete pomoc?‘ zeptala se.

Po Johnově tváři stekla slza. Zakroutil hlavou.

‚Vraťte se zpátky na lůžko,‘ zavolala na něj Candy. ‚Za chvíli se vám uleví.‘

John přikývl. Candy se otočila a spolu s rodinou zmizela ve výtahu. Vypadají docela šťastně, pomyslel si.

114

„John se vrátil zpátky do pokoje. Převlékl se do šatů, které na sobě měl, když ho přijímali. Svůj odchod nikomu neoznámil. Noční obloha byla plná mraků. Auto měl na parkovišti. Byla to stará popelnice, které nestála ani za to, aby si na ni koupil registrační nálepku na poznávací značku. Ale bylo to to jediné, co mu na tomhle světě zbývalo. Už neměl ani vlastní vzpomínky. Jediné, které za něco stály, byly ze střední školy, vzpomínky na Candy. A ona mu je teď ukradla a přeměnila ve smutek. Kladl jí za vinu, že na něj nepočkala.

Zní to šíleně, ale kdesi uvnitř pořád věřil tomu, že ji jednou najde a pak už zůstanou navždy spolu. Jen co si uspořádá vlastní život, sliboval si. Ale teď už neměl nejmenší šanci. Jeho život skončil. V

okamžiku, kdy spatřil její krásnou tvář na konci haly, cítil, jak mu z těla začíná unikat život. Jo, pořád ještě byla moc pěkná, i po těch letech, zatímco on vypadal jako mrtvola, která co nevidět začne zahnívat.

John zoufale potřeboval dávku. Jel za svým nejlepším přítelem, za svým dodavatelem. Ale ten hajzl mu žádný heroin nechtěl dát. Chtěl peníze a John žádné neměl. Prosil, ale bylo to jako žádat ďábla, aby otočil směrem dolů knoflíkem na termostatu. Přesto udělal něco, co by od něj John nikdy nečekal. Zaběhl dozadu a přinesl pistoli bez čísla a dal ji Johnovi. John na zbraň jen zíral. Ještě nikdy žádnou nepotřeboval. Navíc tušil, že teď není na něco podobného nejlepší okamžik. Třásly se mu ruce; byl úplně zesláblý.

‚Udělej nějakej kšeft a přines mi peníze,‘ řekl mu dodavatel. ‚Pak uvidíme, co se dá dělat.‘

John přikývl a odešel. Ještě pořád nikomu nechtěl ublížit, ale všichni okolo ubližovali jemu. Potřeboval jen jednu dávku, jen jednu injekci do žíly. Věděl, že pak mu to zase bude myslet normálně.

Namlouval si, že kdyby se mu ji někde podařilo sehnat, mohl by se ještě vrátit do nemocnice. Pak by k němu možná Candy přišla a vyléčila ho. Nad absurditou vlastních myšlenek se zasmál a vyrazil do bouřlivé noci. Déšť se lepil na přední sklo; po tváři mu kanuly slzy. Dobře věděl, že do nemocnice se už nevrátí. Věděl, že jeho cesta vede kamsi do neznáma.

Než zpozoroval první obchod, který vypadal dost opuštěně na to, aby ho vykradl, uplynula poměrně dlouhá doba. Ale daleko od středu 115

města se nedostal, protože neustále jezdil v kruzích. Zaparkoval před minimartem a vystoupil. Byl promočený a třásl se zimou. Odpotácel se směrem ke dveřím. Kromě chlápka za pultem vevnitř nikoho nezpozoroval. Říkal si, že teď vytáhne pistoli, sebere peníze a v mžiku zmizí. Ale když otevřel dveře a vstoupil dovnitř, myslel už jen na příjemný pocit, až mu bude dávka probublávat žilami. Pistoli měl zastrčenou za páskem pod kabátem. Byl tak mimo, že si ani nezkontroloval, zdaje nabitá.

Nezamířil si to však rovnou k pultu a s přepadením taky nezačal hned. Nebyl si jist proč, ale možná, že to bylo tím, že neměl žádné zkušenosti. Když už byl vevnitř, myslel si, že nebude špatný nápad, když se nejdříve okolo trochu porozhlédne, vybere si pár věcí a pak klidně dojde k pultu. Teprve pak, až bude prodavač markovat, vytáhne pistoli. Jo. Myslel si, že to je vážně dobrej plán. I umírající člověk potřebuje plán. Prodavač sledoval každý jeho pohyb.

John si vybral pár věcí, které doopravdy potřeboval: karton s šesti plechovkami piva, krabici koblih a jedno mléko. Nebyl si ale jist, jestli se mu něco z toho vůbec podaří udržet v žaludku, protože poslední týden bez přestávky jen zvracel. Přesto si myslel, že to bude lepší než to, čím se ho snažili vyživovat v nemocnici. Přišel k pultu a naskládal na něj zboží. Prodavač si ho pečlivě prohlédl a požádal ho, aby mu ukázal nějaký průkaz. To Johna rozesmálo.

‚Vypadám jako zralej na rakev a vy se chcete přesvědčit, jestli mám v pořádku papíry?‘ zeptal se John. ‚Jasně, hned vám je ukážu.

Mám je náhodou s sebou.‘

John vytáhl pistoli a zamířil na chlápka, který okamžitě zvedl ruce. Nevypadal vůbec překvapeně. Člověk by řek, že tam přepady byly na denním pořádku. John mu poručil, aby mu dal všechny peníze. Prodavač otevřel pokladnu a začal vyndávat bankovky na pult. John si myslel, že napoprvé mu to jde docela dobře.

Pak do obchodu vešla nějaká mladá žena. John se na ni podíval a pistole mu málem vypadla z ruky. Byla to Candy. Ale to přece nemůže být ona, pomyslel si. Dvakrát ten samý den. To nemůže být pravdu. To je prostě osud, byla to noc plná nočních můr. Tentokrát ho Candy poznala. Rozběhla se k němu a zavolala na něj jménem.

V tom samém okamžiku se chlápek za pultem skrčil, skoro zmizel 116

z dohledu a sáhnul po něčem, na co by John vsadil i šaty, v kterých byl, že to je pistole. John nechtěl, aby po něm začal střílet, a tak vypálil do lahví na stěně za pultem. Whisky značky Seagram 7 se rozprskla po obchodě a vzduch začal těžce zapáchat po alkoholu.

‚Na vašem místě bych to zklidnil,‘ doporučil mu John. Muž se pomalu postavil, ruce měl znovu nahoře. Celou tu dobu k němu Candy běžela a volala na něj jménem. No co se dá dělat, řekl si John, vždycky měla špatný časování. Namířil zbraň jejím směrem a vykřikl: ‚Nehýbej se!‘ Candy se zastavila. Zírala na něj velkýma hnědýma očima. ‚To jsem přece já, Johne.‘

‚Žádného Johna neznám,‘ odpověděl. Ani ji nenapadlo, aby dala ruce nad hlavu; zkazila mu i jeho první přepadení. Neměla žádný vychování. ‚Takhle to nepůjde,‘ řekla. ‚Já vím, kdo jsi a ty znáš mě.‘

Udělala grimasu. ‚Co tu děláš s tou pistolí? Vypadáš příšerně.‘

‚Mrzí mě, že jsem neměl čas sladit barvu pistole s barvou kravaty,‘ řekl jízlivě. ‚Vypadni odsud, Candy. Nevidíš, že mám práci?‘

Byla bílá jak stěna, ale ve srovnání s Johnem to bylo jednoznačné zlepšení. Po hepatitidě měl barvu jako vymačkaný citrón. Candy se přiblížila o další krok. Ještě chvíli a bude dost blízko na to, aby mu vzala pistoli.

‚Tak to jsi byl ty dneska večer v nemocnici,‘ řekla.

‚To ti trvalo dost dlouho, než sis toho všimla.‘

‚To znamená, že jsi nemocný,‘ pokračovala. ‚Měl bys být v posteli.‘ Zastavila se a znovu udělala obličej. ‚Co to máš s rukou?‘

Tahle otázka Johna doopravdy dožrala. Neviděl ji, už ani sám nevěděl jak dlouho, a ona musí hned napoprvé vyhmátnout nedostatek, na který je nejcitlivější. Jak jsem říkal, Candy neměla vůbec žádný vychování.

‚Dostala se mi do stroje na hotdogy,‘ řekl zahořkle chraplavým hlasem. ,Ale zrovna teď se mi o tom nechce mluvit. Musíš odtud zmizet. Vrať se domů k manželovi a k synovi; mě nech na pokoji!‘

John znovu vystřelil do lahví whisky. Všude se rozlétlo sklo a temná tekutina. Chlápek za pultem se začal vrtět způsobem, který se Johnovi ani trochu nelíbil. ‚Ty mi radši rychle naval peníze nebo tě zabiju! Jasný?‘ zařval na něj.

117

Prodavač začal vyndávat peníze z pokladny. Candy stála na místě a upřeně se dívala na Johna. Překvapilo ho, že se dala do pláče. ‚Co se to s tebou stalo?‘ naříkala. ‚Proč děláš takové věci?‘

Čas na vysvětlování už neměl, protože v tom okamžiku všichni tři zaslechli policejní sirény. Byly blízko, Vypadalo to, že policajti tu budou co nevidět. O tom, že mají namířeno přímo do obchodu, John nepochyboval ani okamžik. Uvědomil si, že prodavač za pultem musel zmáčknout poplašné zařízení v okamžiku, kdy vytáhl zbraň.

Teď už bylo jasný, proč pokladnu vyprazdňoval tak pomalu. Věděl, že mu jedou na pomoc.

‚Do prdele!‘ zaklel John. Přehodil si pistoli do zmrzačené ruky a levičkou se pokusil peníze nacpat do kapes. Ale příliš spěchal; většina skončila na podlaze. Zvuk sirén sílil. Už byli skoro před obchodem! Předními dveřmi se odsud nedostanu, uvědomil si. Bude to muset zkusit zadem. Odvrátil se od Candy. Na konci úzké, temné haly zahlédl zadní východ.

‚Neutíkej, Johne!‘ křičela za ním Candy. ‚Zabijou tě!‘

Neměl nejmenší chuť ji poslechnout. Možná, že by to byl udělal, kdyby ji předtím neviděl v nemocnici i s celou rodinou. Možná, že by se z něj v tom okamžiku stal jiný člověk, a to jen kvůli tomu, že stála vedle něho. Ale Candy ho znovu zradila. Podvedla ho s jiným mužem. Pustil se chodbou směrem k zadnímu východu.

Byl zamčený, měl smůlu. Zmrzačenou rukou bušil do drátěné sítě na dveřích a bolest společně se strachem v tom okamžiku nabyly doslova tragických rozměrů. Byl jako polapené zraněné zvíře.

Podíval se zpátky na cestu, kterou přišel. Ten prodavač měl odvahu, to se mu musí nechat. I když věděl, že policie je jen několik metrů od obchodu, šel si pro vlastní pistoli. John mu namířil pistolí kousek nad hlavu a vypálil. Kulka zasáhla přední výlohu, která se s rachotem roztříštila. Pokladní poskočil a zvedl ruce nad hlavu.

John běžel zpátky do obchodu. Právě míjel pokladnu, když dovnitř vrazili dva policajti s revolvery v rukou.

‚Nehýbejte se!‘ zakřičeli jednohlasně.

John se zastavil pouze na okamžik. Pak udělal něco, o čem by nikdy nebyl věřil, že udělá, ani kdyby žil milión let. Samozřejmě, že právě o to šlo. Na odpovídající reakci měl jen zlomek vteřiny. Chytil 118

Candy a postavil si ji před sebe jako štít. Nevydala ani hlásku. Vzal ji za vlasy a pistoli jí přiložil k hlavě.

‚Zahoďte zbraně!‘ poručil jim. ‚Jestli to neuděláte, zabiju ji.‘

Policisté si vyměnili pohledy. Byli mladí a nezkušení. Udělali už jednu chybu – oba dva vešli do obchodu současně. John viděl, že venku stojí jen jedno auto. Žádnou pomoc čekat nemohli. Měli strach, ale pistole se jim odhodit nechtělo. Neměli nejmenší představu, co se chystá udělat. On to taky nevěděl. Potřeboval jen chvíli na rozmyšlenou, potřeboval dávku heroinu a trochu klidu.

Nebo jen okamžik na to, aby si mohl promluvit s Candy. Přiložil jí pistoli k spánku, to je pravda, ale hned pak si představil, jak by bylo pěkné si s ní popovídat. Určitě by vnesla klid do jeho duše i těla.

‚Johne,‘ řekla Candy tiše. ‚Chtěla bych ti něco říct.‘

Překvapil ho tón jejího hlasu. Měla křičet a plakat, ale ona místo toho vyslovila jeho jméno tak normálně, že jí prostě musel odpovědět.

‚Cože?‘

Doříct větu už nestačila. Jeden z policistů zahodil revolver, ale ten druhý mu nechtěl dát žádnou šanci. Nechtěl riskovat svůj vlastní život, ačkoliv život nevinného přihlížejícího dal v sázku bez rozmýšlení. Zamířil na Johna, který pořád stál nalevo od Candy.

Protože ale byl o půl stopy větší než ona, Candy mu neposkytovala dokonalý štít. Polda vypálil.

Kulka Johna zasáhla na straně krku. Vrazila

do něj silou

nákladního vlaku. Pustil Candy, podlomila se mu kolena. Skrz košili se mu valila krev. Policista vystřelil ještě jednou. Kulka Johna zasáhla do břicha a otevřela starou jizvu po noži. Teklo ještě víc krve. To bylo všechno, co John v tom okamžiku viděl. Sledoval, jak z něj utíká život a valí se na špinavou podlahu nějakýho mizernýho minimartu. Takhle skončit nechtěl, nechtěl se dívat do špíny.

Poslední léta svého života strávil plazením v bahně a z tohohle světa chtěl odejít s vizí něčeho krásného. Vzhlédl a spatřil, jak se na něj Candy dívá. Usmála se, nebo alespoň jemu to tak připadalo.

Najednou začala na všechno padat tma. Ještě pořád měl v ruce pistoli, cítil ji. Bylo to zvláštní, ale měl ji v pravé ruce a prsty, dokonce i ty co už dávno neměl, ho v posledních několika 119

okamžicích života najednou přestaly bolet. Zdálo se mu, že ruka je zas v pořádku. Byl to báječný pocit; protáhl si ji.

Věříš mi vůbec, když to takhle říkám? Nebo mám jen říct, že pistolí zamířil na Candy a vypálil? To by asi bylo pravdě blíž, protože přesně to John udělal – zastřelil ji. Sluší se říct i to, že to udělal bud proto, že ho podvedla, nebo prostě proto, že na té špinavé podlaze nechtěl umřít sám. Střelil Candy do srdce. Jak se ve středu její košile začala tvořit temná skvrna, pohasínal i její úsměv; pomalu padala k zemi. Neviděl ani, jak ji zasáhl. Zaslechl pouze další výstřel, který určitě pocházel od policisty, protože jeho vlastní pistole mu vypadla z ruky. Spatřil rudý záblesk. Uslyšel i zvuk – podivné plesknutí. Během pádu si ještě uvědomil, že to asi byl jeho mozek, který se za ním rozprskl o stěnu.

Umřel, oba dva umřeli. Ale to se přece stává i v lepších rodinách.“

Free se odmlčel. „A to je celý příběh Johna a Candy.“

„Bože můj,“ zašeptala Tereza, šokovaná nečekaně násilným závěrem.

„Co říkáš, drahoušku?“ zeptal se Poppy. „Myslíš, že jsem všechno popsal dostatečně přesně?“

„Bylo to skvělé, Jacku.“

120

XII.

Po smrti Johna a Candy jim do řeči moc nebylo. Free se opřel o sedadlo a začal potichu chrápat. Poppy si přestala zapalovat jednu cigaretu od druhé. Jen škrtala zapalovačem, několik vteřin zírala do plamene, a pak ho zase zhasla. Pokud jde o Terezu, ta dál bojovala s bolesti ve svém těle. Hledala místo, kde by mohla odbočit a koupit si aspirin. Několikrát měla pocit, že bude muset zajet ke straně silnice a jít se vyzvracet. Čím dál se dostávali, tím víc byla zmatenější; vůbec netušila, kde jsou. San Luis Obispo minuli už před dobrými pár hodinami a už dávno měli být v Big Sur. Místo toho vjeli do rozsáhlého lesa. Stromy byly vysoké, temné a neuvěřitelně propletené mezi sebou. Ale sekvoje to nebyly. Jejich větve Tereze naháněly strach. Visely jako znavené paže a čas od času se pohnuly, i když vítr ani nezafoukal. Oceán už neviděla, ačkoli se jí zdálo, že ho slyší. Zvuk vody ji doprovázel od okamžiku, co se večer posadila do auta: přívaly deště, dunící vlny, tekoucí voda. Celou tu dobu, co byla na útěku. Nakonec přestalo i pršet.

„Už jsme skoro tady,“ řekla náhle Poppy a přerušila ticho, které už trvalo skoro celou hodinu.

„Skoro kde?“ zeptala se Tereza.

„U mýho otce přece,“ odpověděla Poppy.

Tereza si povzdechla. Opravdu neměla náladu na žádné žertíky.

„To je ten kostel vepředu?“

„Jo,“ řekla Poppy. „Můžeme tam zastavit?“

„Spíš bych řekla, že ne,“ odsekla Tereza otráveně. „Není mi dobře a ráda bych se dostala do San Franciska, ještě předtím, než úplně zkolabuju. Nevadilo by ti, kdybychom tuhle společenskou návštěvu 121

vynechali? Tvůj otec touhle dobou už stejně bude v posteli.“

„Je vzhůru,“ řekla Poppy.

„Poppy?“

„No, co je?“

„Říkala jsem ti, že se mi nechce zastavit. Je to moje auto a já řídím. Měla bys to respektovat a dát mi pokoj.“

Poppy chvíli mlčela. „Budeš se cítit líp, když se mému otci vyzpovídáš.“

„Jak se mi asi od toho, že půjdu ke zpovědi, může ulevit? Bolí mě hlava. Bolí mě zápěstí. Celá se třesu a chce se mi zvracet. Potřebuju spíš doktora. Kněze nechci ani vidět.“

„Nemůžu tě nutit, abys zastavila,“ řekla Poppy. Tereza si odfrkla.

„No, to ráda slyším.“

„Ale nikde jinde zastavit nemůžeš.“ Teď zase zmlkla Tereza. „Co tím chceš říct?“

„Už chvíli hledáš nějakou odbočku. Žádnou jsi neviděla, dokud nepřijedeš ke kostelu, žádnou taky neuvidíš. A kdo ví, co se stane pak.“

Tereza se nevěřícně otočila. „To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšela. Jakmile vyjedu z lesa, bude místa na zastavení dost. Za chvilku budeme v Carmelu a pak přijedeme do Monterey.“

„Není tam náhodou uzavřená cesta?“ zeptala se Poppy. „Kolik aut jsi viděla v protisměru?“

„Pár jich bylo, ale moc ne.“

„V poslední době jsi neviděla žádný,“ opravila ji Poppy. „Zastav u kostela a odpočiň si chvilku. Zase se ti vrátí síla; budeš ji potřebovat.“

„Na co?“ zeptala se Tereza.

„Kdo ví?“ odpověděla Poppy otázkou.

Tereza sevřela volant. Ruce měla pořád vlhké, neustále se z nich valily kapky potu. Nedávalo to žádný smysl. Takhle mizerně se ještě nikdy necítila. Určitě to bude tím cigaretovým kouřem, který jí Poppy nutí inhalovat.

Proč jsem ale neviděla žádná auta? Možná, že cesta před námi je opravdu uzavřená.

Žádná auta neviděla ani za sebou.

122

„Rozmyslím si to,“ řekla nakonec Tereza.

Nedlouho potom přijeli k silnici, která podle tvrzení Poppy vedla přímo ke kostelu. Tereza nevěděla, co si počít. Free spal dál.

Přemýšlela, jestli by ho neměla vzbudit. Nevěděla, jak se teď má v jeho společnosti chovat, když jsou milenci. Zatím se tvářil jakoby nic. Tereza se ale domnívala, že to je jen proto, že je s nimi i Poppy.

Umírala touhou být s ním znovu sama. Měl neuvěřitelnou postavu a v jeho přítomnosti měla pocit, že i její tělo je jako diamant, který si zaslouží obdiv. S Billem podobný pocit nikdy nezažila. Mluvil hodně o lásce a přátelství, ale důvěrnostem se vyhýbal. Pravděpodobně proto, že se jí chtěl zbavit už od začátku. Jen čekal, až bude nejzranitelnější. Kdyby měla možnost, s chutí by se mu pochlubila svým románkem s Freem. Bylo to neuvěřitelné, jak rychlý spád to všechno mělo. Ale co, přísahala si, že už o Billovi nikdy nebude mluvit.

„Tady budeš muset zpomalit,“ upozornila ji Poppy, když se přiblížili k odbočce. Tereza si uvědomila, že sešlapává brzdu, i když to vůbec neměla v úmyslu. Free se při náhlém zpomalení převalil.

Tereza zapnula blinkr a odbočila z hlavní cesty.

„Nechápu, proč se s tím člověkem musíme setkat,“ mumlala si pro sebe.

Free otevřel oči a zívl. „Kde jsme?“ zeptal se.

„Jdeme do kostela,“ informovalo ho hned Poppy.

Na Freea to žádný dojem neudělalo.

„Přemluvila tě, abys

zastavila, Terezo?“

„Víceméně.“

„S knězem se setkat nemusíš, chápeš?“ řekl Free. „To není žádná podmínka. Já sám jsem ho třeba nikdy neviděl.“

Tereza se usmála. „Vsadím se, že jsi v životě nebyl ani v kostele.“

„To je poznámka zcela na místě,“ souhlasil Free.

„Poppy si myslí, že cesta před námi je směrem k severu zablokovaná,“ pokračovala Tereza. „Co tomu říkáš?“

„Myslím si, že když pojedeme dost rychle, podaří se nám projet na druhou stranu,“ odpověděl Free.

„Jestli je opravdu zablokovaná, mohl bys zmeškat představení.

Museli bysme se vrátit zpátky na jih a udělat objížďku. To by nám 123

zabralo spoustu času.“

Free znovu zívl. „To mi starosti nedělá.“

„Jak jsi říkal, že se jmenuje ten klub, v kterém máš vystupovat?“

zeptala se Tereza.

Free se na ni letmo podíval. Oči měl od únavy podlité krví, ale jeho ústa vypadala docela svěže. Škoda, že ho teď nemůže políbit.

On už by věděl, jak jí ulevit.

„Jsme nahlášení v klubu Bardos,“ řekl. „Nechápu, jak jsi to mohla zapomenout.“

Tereza se zasmála. „Byla to dlouhá a vzrušující noc.“

Free přikývl. „A ještě neskončila.“ Odmlčel se.

„O čem chceš s knězem mluvit?“

Stromy okolo nich začaly řídnout. Pro Terezu to byla svým způsobem úleva, protože posledních několik kilometrů už cítila první příznaky blížící se klaustrofobie. V dálce slyšela slabě znít zvony.

Otevřela okénko. Přestalo pršet a na obloze vyšel měsíc, ze kterého se linulo tolik potřebné světlo. Zachytila vůni květin: sedmikrásek, růží a karafiátů.

„Nejsem katolička,“ řekla Tereza. „Nemusím se s ním bavit o ničem.“

„Tenhle přístup se mi líbí,“ řekl Free.

Kostel určitě dřív býval španělskou misií, protože v Kalifornii to ani nic jiného být nemohlo. Ale přesto nebyl. Vůbec nevypadal jako misie. Vypadal spíš jako katedrála, kterou sem někdo přenesl ze střední Anglie. Postavený byl z mohutných žulových kvádrů. Okolo se procházeli lidé; plno lidí. A přitom se ještě neobjevily ani první sluneční paprsky. Tereza byla úplně zmatená. Dvě nezvykle cizí budovy, a to všechno za jednu noc. Čarodějnice ze země svítání a teď kněz, jen pánbůh ví, odkud. Měla se asi přece jenom vrátit do postele a v tak hustém dešti se o útěk z domova ani nepokoušet.

„Zaparkuj tamhle napravo, stranou od lidí,“ poručila jí Poppy.

„Auta tu nemají rádi.“

„A jak se sem tedy dostanou?“ zeptala se Tereza.

„Prostě se objeví.“

„Jsou to všechno ztracený existence – do jednoho,“ poznamenal Free.

124

„Půjdeš s náma dovnitř?“ zeptala se Tereza. Usmál se. „Dejte mi pokoj.“

Tereza zaparkovala. Vystoupily z auta a protahovaly si nohy a záda. Vůně okolo byly báječné, to se muselo nechat. Tereza přesto žádné květiny neviděla. Měla podezření, že zahrady budou ve vnitřních prostorách. Zdálo se jí, že kostel a k němu přilehlé budovy jsou postavené kolem jednoho původního objektu. Free se natáhl na zadní sedadlo pro tašku.

„Říkal jsem si, že se převleču, abyste mě nepoznaly, až se vrátíte,“

prohlásil.

Tereza strčila hlavu zpátky do otevřeného okénka. „ Dělám to jenom proto, abych Poppy udělala radost,“ řekla potichu, aby ji neslyšela.

„Žádnou radost jí dělat nemusíš,“ odpověděl Free taky šeptem.

„Radost musíš dělat jenom mně.“

Uličnicky se usmála. „S velkou radostí.“ Znovu se postavila. Free se natáhl a chytl ji za paži. Pozorně si ji prohlížel; ve tváři měl dramatický výraz.

„Brzy od tebe budu potřebovat jednu laskavost,“ řekl. „A jakého druhu?“

„Uvidíš. Můžu se na tebe spolehnout?“

„Samozřejmé.“

„A uděláš opravdu cokoli?“

„Že váháš.“

Pustil ji. „Dobrá.“

Tereza a Poppy kráčely ke katedrále; nad jejich hlavami se tyčila hlavní věž se zvonicí. Tereza nechápala, proč fotky téhle budovy ještě nikdy předtím neviděla

– musela to přece být jedna z

nejkrásnějších staveb v celých Spojených státech. Ale Poppy, která by jí celou hádanku nepochybně objasnila, se nezeptala, protože vždycky když promluvila, vytvořila záhadu ještě mnohem větší.

„Nemluv s nikým kromě mě a kněze,“ varovala ji Poppy.

„Proč ne?“

„Nebylo by to to nejlepší, věř mi.“

„Nevěřím ti. Vůbec nevím, proč to celé dělám. Ty to víš?“

„Jo,“ řekla Poppy. „Jseš tady, protože jsi unavená od řízení.“

125

„To dává smysl. Počkej! Můžu se tě na něco zeptat a ty mi dáš přímou odpověď? Candy a John doopravdy žili?“

„Ano.“

„Jak jste se s nimi, ty a Free, tak důvěrně seznámili?“

„Byli jsme si blízcí,“ odpověděla Poppy. „Když se tě Free ptal, jestli konec příběhu vylíčil přesně, odpověděla jsi sarkasticky. Nebo snad ne?“

„Ano, ale on nelhal. Je to celé komplikované.“

„Můžeš mi tedy říct, co se podle tebe doopravdy stalo?“

„Možná někdy později.“

Nesměřovali k mohutným předním dveřím katedrály, ale k vedlejšímu vchodu, který ústil do otevřené síně a pak do dvora.

Alespoň tak si to Tereza představovala. Prošli okolo dvou starých jeptišek, které si hrály s dítětem a házely drobné do kašny. Ostatní lidé, kteří se tam procházeli, byli neuvěřitelní a nepopsatelní, a to v takové míře, že i Tereza začala přemýšlet, co za tím asi vězí. Ani jeden z nich nebyl ničím nápadný. Jí a Poppy si samozřejmě vůbec nevšímali. Vypadalo to, jako by do kostela přišli náhodou a ve svitu měsíce se spokojeně procházeli, zatímco plynul čas. Do samotného kostela je zřejmě nic netáhlo. Terezu napadlo, kolik asi může být hodin. Znovu ji zamrzelo, že svoje hodinky ztratila. Asi už brzy vyjde slunce, pomyslela si.

Chodba vedla do síně, která končila dvorem, kde Tereza konečně spatřila květiny, které byly cítit už kilometry předem. Bylo to nádherné. Nerostly v malých upravených řádcích, ale úplně volně všude okolo ve spleti keřů a stromů. Rozeznala i vůni plaménku a lilií. Ze zelení větví, na kterých se ještě třpytily kapky nedávného deště, vystrkovaly zobáky rajky. Byla by se ráda dívala dál, ale Poppy ji táhla kupředu. Do kostela vstoupily bočním vchodem.

Právě sloužili katolickou mši. Místní musí vstávat pěkně brzo, pomyslela si Tereza. Rady lavic se zdály nekonečné a alespoň z poloviny zaplněné. Většinou v nich seděli starší lidé; výjimkou byl chór nahoře, na druhém ochozu. Tereza si nebyla jistá, ale podle zvuku hlasů, to určitě byly děti. Kněz vpředu promlouval dunivou latinou; mohutnou halou se odrážely střídavé odpovědi chóru.

Latinou?

126

Ta už se přece nepoužívá celá léta.

Dorazily ke dřevěným křtitelnicím naplněných svěcenou vodou a pokřižovaly se. Tereza se musela nejdříve podívat, jak to dělá Poppy, aby něco nezkazila.

„Mši slouží tvůj otec?“ zeptala se potichu, protože instinktivně vycítila, že mluvit na tak posvátném místě by bylo rouháním.

Ukázala na oltář, který se utápěl v teplém světle tisíce dlouhých, vysokých svící. Všude se míhaly zlaté a stříbrné odlesky. Po celém prostoru se šířila silná vůně kadidla. Tereza ji cítila až v mozku.

„Ne,“ zašeptala Poppy. „Můj otec v tuhle dobu normálně zpovídá.“ Ukázala dolů postranní uličkou, která se místy rozebíhala k malým soukromým kaplím a oltářům, kde se zažehaly svíce, které věřící nabízeli jednotlivým svatým v naději na požehnání. Poppy ji vedla neustále dál. Tereza ji chytla za ruku, ačkoli nedovedla vysvětlit proč. Přítmí bylo tak hluboké, že vůbec neviděla, kam vlastně jdou. Poppy jí na oplátku sevřela ruku a rychle se na ni usmála. Bylo to poprvé, co Tereza v její tváři zaznamenala něco jiného, než výraz nudy a melancholie. Zamrzela jí nedávná poznámka, že Poppy nevěří. Došlo jí, že Poppy se v kostele nechtěla zastavit kvůli sobě, ale kvůli Tereze.

Ale co ta zpověď? Z čeho se mám zpovídat? A i kdyby, proč právě teď? A zrovna na tomhle místě?

Došly ke dřevěným dveřím, které byly ve srovnání se skvělostí kostela a jeho rozměry, zcela nenápadné. Poppy na ně ukázala.

„Tady je,“ řekla.

„Ty se mnou nepůjdeš dovnitř?“ zeptala se Tereza.

„Nemůžu.“

„A proč ne?“

„Tohle si musíš vyřídit sama,“ odpověděla Poppy. „Já jsem tě sem měla jen dovést.“

„To řekl kdo?“

„Tak to prostě je.“ Pak Poppy udělala něco zcela nečekaného.

Přistoupila k Tereze a objala ji. Dokonce ji políbila na tvář. „ Řekni mu všechno?“ zašeptala jí do ucha. „Nic nezatajuj a poslouchej všechno, co ti bude říkat. A především se ničeho neboj. Je tu od toho, aby ti pomohl.“

127

„Já potřebuji nějakou pomoc?“ zeptala se Tereza, když ji Poppy pustila.

Poppy se znovu usmála a poplácala ji po rameni. „Zeptej se ho na to. Neboj se mluvit pravdu.“ Přikývla. „Už na tebe čeká.“

Tereza otevřela dveře a vkročila dovnitř.

Místnost byla malá a útulná. Bylo tu jen jedno okno s barevným sklem. Zobrazovalo Ježíše sedícího na vrcholu hory; byl obklopený dětmi všech ras. Bylo zavřené, ale Tereza věděla, že vede do dvora.

Překvapil ji náznak světla, který přicházel zvenku. Slunce sice už vycházelo, ale určitě ne na západě. Okno přesto zářilo teplým žlutým světlem a působilo skoro okouzlujícím dojmem. Na parapetu stála váza s čerstvě natrhanými květinami, z kterých se linula vůně.

Knězi mohlo být okolo padesáti. Seděl na jednoduché dřevěné židli u okna a ve světle svíčky četl nějakou knihu. Byl celý v hnědém, měl řídké stříbrné vlasy a ve tváři zdravě červenou barvu.

Když vstoupila, vzhlédl. Z šedých očí vyzařovala laskavost. Zavřel knihu a pokynul jí, aby si sedla do židle naproti němu.

„Dobrý den,“ řekla. Přešla místností a posadila se. Židle zas nebyly tak blízko sebe, aby se cítila stísněně. Přehodila si nohu přes nohu; teplo v pokoji jí pronikalo celým tělem. Třes i nevolnost, které ji předtím sužovaly, počaly pomalu ustupovat, ačkoli bušení v zápěstí nepřestalo ani teď. Kněz se slabě usmál a řekl: „Poppy chtěla, abych si s tebou promluvil.“

Zeširoka se usmál. „Chceš se mnou mluvit, Terezo?“

Odmlčela se. „Jak to, že znáte moje jméno? Poppy vám

telefonovala, že přijdu?“

„I tak se to dá říci. Ale uvidíš, že už o tobě pár věcí vím. Neříkám to proto, abych tě znervóznil. Je to prostě moje zaměstnání, chápeš.“

Terezy se zmocnil neklid. „ Dneska večer jsem se už setkala s jednou ženou, která o mně všechno věděla. Vůbec se mi nelíbila.

Pěkně mě vystrašila.“

Kněz byl laskavý. „Máš strach i ze mě?“

Chvíli váhala. V pokoji opravdu vládla teplá atmosféra, plná lásky. Skoro se jí zdálo, že se po dlouhém dobrodružství konečně vrátila domů.

„Ne,“ řekla. „Vypadáte jako milý člověk. Ale hned zkraje vám 128

musím říct, že vůbec nevím, proč s vámi mluvím. Nejsem katolička.

Nikdy jsem ještě ke zpovědi nešla.“ Rukama udělala bezmocné gesto. „Ani bych nevěděla, u čeho začít.“

„Možná, že bych ti mohl pomoci. Vím, že jsi nedávno něco měla s jedním mladým mužem a že jste se rozešli. Hodně se tě to dotklo.“

Tereza pokrčila rameny. „Už se z toho dostávám. Žádná katastrofa to není.“

„Ale pro tebe ano.“

Usmála se. „Umíte číst myšlenky?“

„Vidím bolest vepsanou ve tvojí tváři. Vyprávěj mi o tom, Terezo.“

Tereza se rozmýšlela. Měl dobrý postřeh, to se mu muselo nechat.

Nakonec si řekla, že když si s ním promluví o tom, co jí udělal Bill, nebude to nic proti ničemu. Vždyť skoro o tom samém vyprávěla Freeovi a Poppy celou noc.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Bill byl můj kluk; můj první kluk, kterého jsem měla. Moc mi na něm záleželo. Myslela jsem, že o mě stojí i on. Alespoň se tak choval. Pomohl mi sehnat místo zpěvačky v renomovaném klubu blízko pláže. Dodával mi sebedůvěry, tedy něčeho, co jsem nikdy předtím neměla. Ale když mě za mými zády podvedl s Renou

– mojí nejlepší kamarádkou

– všechno se

zhroutilo.“

„Říkáš, že ti dodal sebedůvěru. Ještě něco pro tebe udělal?“

„Plno věcí. Zažila jsem s ním věci, o kterých se mi nikdy předtím nesnilo. Kupoval mi věci, malé dárky. Dělal všechno, co mi viděl na očích. Když mi jednou bylo špatně, odvezl mě k doktorovi a…“

Selhal jí hlas. „Ale i já jsem pro něho udělala hodně. Byla jsem mu úplně oddaná. Na rozdíl od něho.“

„Proč ti nebyl oddaný?“ zeptal se kněz.

„Protože to byl úplnej idiot, proto. Promiňte, ale myslím si, že právě o to šlo.“

„Cítila jsi, že tě miloval? Předtím, než se setkal s tvojí kamarádkou?“

„Tvrdil mi, že ano. Věřila jsem mu. Ale byla to jen další z jeho lží.“

„Myslíš, že tě teď miluje?“

129

Udělala obličej. „To si nedovedu představit. Jinak by se na mě jen tak nevykašlal.“

„Bylo to pro něj opravdu tak jednoduché?“

Nuceně se zasmála. „Myslím, že to měl o mnoho lehčí než já.“

„Pokračuj dál, Terezo.“

„Tedy, docela se mě to dotklo. Myslela jsem, že už nechci žít.

Nemohu vám ani vypovědět, jak zlé to bylo. Bylo to, jako kdybyste žil v krásné pohádce, cítil se úplně Šťastný, a všechno okolo bylo dokonalé. Ale pak najednou – buch! Vzbuď se, holka. Sen je u konce. Tvůj kluk spí s tvojí nejlepší kamarádkou.“

„Jak to víš, že Bill spal s Renou za tvými zády?“

„Přistihla jsem je.“

To kněze překvapilo. „Vážně?“

„Ano.“

„A kdy?“

„Dneska.“

„Kdy se s tebou Bill rozešel?“ zeptal se.

„Dneska. Tedy, vlastně včera. Dneska už je neděle ráno. Pustil mě k vodě v sobotu večer. V bytě mých rodičů byla i Rena. Řekl mi to a odešel s ní.“

„Pak jsi ho ještě viděla?“

„Ne, vlastně ano.“ Sklopila hlavu, „Viděla jsem ho, ale nemluvila jsem s ním.“

„Protože jsi ho našla v Renině objetí?“ Po tváři jí stekla slza.

„Ano.“

„Vyprávěj mi o tom. Uleví se ti.“

Odfrkla si. „To by mě zajímalo, jak.“

„Předtím, než svou bolest obětuješ Bohu, musíš ji sama pocítit.“

„Jak se obětuje bolest Bohu?“

„Prostě to uděláš, je to jednoduché. Jedině tak člověk může řešit situaci, kterou sám neunese. Musíš se smířit se skutečností. Řekni mi, co se doopravdy stalo, Terezo.“

Vzhlédla a zadívala se do jeho laskavých, šedých očí. Znala ho teprve chvíli, ani neznala jeho jméno, ale věděla, že by se jí líbil jako otec, a to i přesto, že je kněz. Měl nejlaskavější hlas na celém světě.

„Dobře. Řeknu vám to.“

130

Tereza ležela na podlaze ještě dlouho potom, co Bill s Renou odešli. Když se konečně posadila a rozhlédla, byla už tma. V bytě nikdo nebyl; rodiče se měli vrátit až druhý den večer. Neměla co dělat, ani s kým to dělat. A už se to nezmění, pomyslela si. Bill je pryč, její Bill. Ukradla ho její kamarádka, už se nikdy nevrátí.

Ale fakt, že Billa ztratila navždycky, nebyl v její mysli tak docela jasný, jako ostatně ani další myšlenky. Nepřipouštěla si to. Ve vědomí jí vířily různé nápady – teď se s Billem bude hůř mluvit, nebo Bill neví, co vlastně dělá, a Oba dva je zabiju. Její smutek se slovy ani nedal vyjádřit. Byla strašně rozzlobená a taky zmatená. Její zmatek byl nesmírný. Myslela si, že kdyby si s Billem ještě jednou mohla promluvit, třeba jen na pár minut, všechno by se vyjasnilo.

Jednou říkal, že ji nikdy neopustí, takže o ni ještě musí stát. Určitě ani sám nechce, aby to takhle skončilo.

Vždyť se s ní proboha ani nevyspal.

Tereza šla do kuchyně a natočila si sklenici vody. Světla v bytě nesvítila. Tma ji zvláštním způsobem uklidňovala. Chránila ji před pohledem na věci, které by teď nesnesla.

Chvilku předtím, než odešla z kuchyně, její prsty sevřely nějaký předmět – byl to nůž na steaky. Její rodiče je zbožňovali. Tereze ale víc chutnalo kuře a ryby. Byla vlastně napůl vegetariánka. Nůž ale stejně zvedla. Zmocnila se jí živá představa – byla tak jasná a realistická, že mohlo jít i o vizi. Zdálo se jí, že probodává Billa a Renu. Viděla, jak čepel projíždí jejich těly a mezi rukama jí stříká krev. Ale představa byla tak groteskní, že se celá rozklepala a rychle ji zahnala.

Nůž. Co udělala s nožem?

Dala si ho do zadní kapsy.

Proč ale?

Žádné proč neexistuje. Úplně ji to vyvedlo z míry.

Odešla z bytu a jela k Billovu domu. Dlouho seděla v autě a upřeně se dívala na dům. Billovo auto bylo zaparkováno vepředu –

hned vedle Renina. Auto své nejlepší kamarádky poznala hned, ale nedošlo jí, co to znamená. Uvědomovala si sice, že Rena bude pravděpodobně uvnitř s Billem, ale že jsou spolu, opravdu spolu, si 131

připouštěla jen pomalu. Ani Bill na ni přece nemohl tak rychle zapomenout.

Nakonec přece jenom vystoupila. U předních dveří nezaklepala; měla klíč. Vešla dovnitř. Pokud si vzpomínala, Billův otec na víkend někam odjel. Myši mají pré, pomyslela si. Teď si mohou dělat, co chtějí.

Úplně všechno.

Našla je v obýváku. Leželi na podlaze před doutnajícím krbem.

Spali pod prošívanou přikrývkou. Jejich tváře neměly ve spánku žádný výraz. Stála tam a dívala se. Nehýbali se. Jejich výdechy ale slyšela dobře. Dráždil ji zvuk vdechovaného a vydechovaného vzduchu. Nevěděla, co si počít, ale jedním si byla jista: spát spolu neměli.

Ze zadní kapsy vytáhla nůž.

Ve slabém světle plamenů sálajících z doutnajícího krbu jeho čepel rudě zazářila. Jak se jí začalo projasňovat vědomí, znovu se vrátila vize, kterou měla v kuchyni. Co jí vlastně mohlo být nejasné?

Dneska odpoledne byla Billovou holkou. Večer to už byla Rena. Tři bez jednoho jsou dva; matematika je tak jednoduchá. Sbohem, Terezo, a díky za to, žes nás představila. Alespoň jednou jsi byla k něčemu dobrá. Bill mění partnerky jako košile, pomyslela si s odporem. Kdyby z ní ale teď trčel nůž, těžko by si sundával i tu, co má právě na sobě. Ostří by prorazilo i hrudní koš. Reně by se taky asi špatně rozčesávaly krásné černé vlasy nasáklé krví. Suchá krev, a to ví přece každý, tvoří uzlíky, které se jen těžko rozmotávají.

Tereza se nemohla rozhodnout, kterého z nich nenávidí víc.

Vstoupila do obýváku.

„A cos udělala pak?“ zeptal se kněz.

Tereza byla na rozpacích. „Vzpamatovala jsem se. Nejsem žádný zabiják. Zahodila jsem nůž a vyběhla ven. Když jsem dorazila domů, zabalila jsem si tašku, nastoupila do auta a odjela. Než jsem odbočila na dálnici, zastavila jsem ještě Poppy Cornové a Freedomu Jackovi.“

Pokrčila rameny. „A teď jsem tady; to je má zpověď.“

„Uteklas tedy z domova?“

Popírala to celou noc. Ale lhát takovému milému člověku není jen tak. Zdálo se jí, že má intuitivní smysl pro to, kde se skrývá pravda.

132

Sklopila hlavu a znovu popotáhla nosem. Tvář měla ještě vlhkou od slz.

„Ano, utíkám z domova.“

„Víš kam máš namířeno?“ ptal se dál.

„Ne.“

„Nejedeš totiž nikam,“ řekl kněz.

Tentokrát to otázka nebyla. Pouze konstatoval fakt. Tereza zvedla překvapeně hlavu.

„Myslím si, že nakonec se přece jen někam dostanu,“ odpověděla.

Kněz zavrtěl hlavou. „To není tak jisté. Jseš v pěkném maléru, Terezo. Nemáš kam jít.“

Najednou začala mít problémy s dýcháním. Zpovědní místnost, která jí ještě před chvílí připadala tak útulná, v ní začala vyvolávat pocity klaustrofobie. I vůně květin ji dráždila. Něco jí začalo ucpávat hlavu. Tlak v centru lebky narůstal, i srdce jí bušilo rychleji. Bylo to stejné pulzování, které předtím cítila v zápěstí,

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla. „Nic špatného jsem neprovedla.

Nůž jsem zahodila a odešla z Billova domu.“

„Jsi si jistá, že jsi ho tam nechala?“

„Ano. Samozřejmě. Přece bych vám nelhala.“

Kněz si povzdychl. Podíval se na knihu, která mu ležela na klíně.

Byl to starý svazek se hřbetem vysušeným časem. Tereza si ale nebyla jistá, zda to je doopravdy bible. Svrchu žádný nápis neviděla.

„Nejhorší lži jsou ty, kterými se podvádíme sami,“ řekl kněz nakonec. „Náš život je pak popřením toho, co děláme, a někdy dokonce i toho, co si myslíme. Činíme tak ze strachu; ze strachu, že nenalezneme lásku. A když ji najdeme, z obav, že ji opět ztratíme.

Máme strach, že bez lásky budeme nešťastní. Ale láskaje podstatou Boží. Jsme součástí Boha, a proto se nemusíme ničeho obávat.“

Podíval se na Terezu a laskavě se usmál. „Uvolni se a řekni mi, co se stalo. Nebudu tě soudit

– já ani nikdo jiný.

Nechci, aby ses

zpovídala. Jen tě žádám, aby ses zbavila stavu popření, v kterém žiješ.“

Tereza se silně potila. „Ale vždyť už jsem vám řekla všechno, co vím. Nezabila jsem je – to bych neudělala. Musíte mi věřit.“

„Co jsi tedy udělala?“

133

„Odešla jsem z domu! Utekla jsem. Nastoupila jsem do auta, chvíli jsem si balila věci a pak jsem utekla. Co ode mě ještě chcete?!“ Rozplakala se. „Nemůžu vám říct něco, na co se nepamatuji!“

To kněze zaujalo. „Je to tím, že si na něco nemůžeš vzpomenout?“

„Ano! Nevzpomínám si na to, co jsem pak udělala s nožem.“

Kněz se k ní naklonil. „Trochu ti se vzpomínáním pomohu. Tady je ten problém, teď to vidím. Opustila jsi Billův dům. Pak –“

„Přestaňte!“ zaječela Tereza a vstala. „Musím už jít. Mrzí mě to, ale na tohle nemám nervy. Nezasloužím si to. Kromě toho, že jsem se nechala zneužít a podvést, jsem nic špatného neudělala. To je můj jediný hřích, otče.“

Kněz se na ni pozorně zadíval; ve tváři se mu zračila bolest. „Být podveden je zločin,“ řekl vážně.

„To teda máte zatraceně pravdu!“

Tereza rychle odešla z místnosti. Poppy na ni čekala venku; klečela v lavici vedle zpovědnice. Tereze připadalo, že je hluboce ponořená v modlitbu. Klidně to tak mohlo být. Ale Poppy hned vyskočila a pustila se za Terezou, která utíkala vonící zahradou ven z kostela a směřovala k předním dveřím. Měla oči jen pro svoje auto.

Musela se k němu dostat a co nejrychleji zmizet. Přesně takový pocit už zažila doma ve svém bytě.

„Co se stalo?“ zeptala se Poppy, když ji doběhla.

„Dozvěděla jsem se, že cesta před námi je zablokovaná,“

odpověděla Tereza. „Ale

na tom nezáleží. Prorazíme na druhé

straně.“

Poppy ztuhla hrůzou. „Přesně to si myslí všichni.“

134

XIII.

Rychle ujížděli po silnici. Napravo ani nalevo nebylo známky života. Znovu začalo pršet – úplná průtrž mračen. Poppy na zadním sedadle mlčela. Free se vpředu nervózně vrtěl. Převlékl se do černého obleku a nasadil si červený klobouk. Na klíně mu ležel složený vak s oblečením. Vypadalo to, že je prázdný. Mluvil o nějaké restauraci kdesi před nimi, kterou rozhodně musí navštívit.

„Skvěle tam vaří. Můžeš si tam objednat všechno, co tě napadne.

Obsluha je vynikající. Mají neuvěřitelný výběr vín; a nemusí se čekat. O tom místě ví jen pár lidí.“

„To zní dobře,“ zamumlala Tereza nepřítomně. Testě pořád ji pronásledoval výraz bolesti ve tváři kněze, samozřejmé, že to byl milý člověk, ale v podstatě jí nic důležitého neřekl. Vůbec netušila, proč Poppy tak záleželo na tom, aby se s ním setkala. A co teprve ty nesmysly o tom, že se nachází ve stavu popření. Nic špatného neprovedla, co by tedy měla zapírat? A pak, jak by vlastně člověk od kněze mohl chtít, aby pochopil milostný vztah? Žijí přece v celibátu.

Obloha se pomalu rozjasňovala.

Za chvíli bude svítat.

„Je to rovnou před námi,“ řekl Free. „Už jsem tam párkrát byl.

Mají všechno, na co si vzpomeneš.“ Bouchl do přístrojové desky.

„Sakra! Dokonce prodávaj i peníze. Opravdu nedostižná nabídka.“

„To je moc pěkné,“ ozvala se Tereza. „Ty už jsi tam někdy byla?“

zeptala se Poppy.

„Jednou,“ zamumlala. „Pro cigarety.“

Tereza se zasmála, ačkoli jí do smíchu moc nebylo. Chtělo se jí tak zvracet, že musela jet s okénkem staženým až dolů, i když venku 135

hustě pršelo. „Cigarety ti určitě koupíme,“ řekla Tereza.

„Nenamáhejte se,“ odpověděla Poppy. „Chci toho stejně nechat.“

„Támhle to je!“ vykřikl Free a vzrušeně ukazoval rukou. „Tady zahni. Páni! Ani se tomu nechce věřit. Povedlo se to. Už jsem se bál, že se od toho mizernýho kostela nikdy nedostanem.“

„Co je to za odbočku?“ zeptala se Tereza a mžourala skrze přívaly deště. Asi si spletla označení cesty. Přece to nemůže být –

„Bardos Lane,“ řekl Free.

„Ale tak se přece jmenuje ten klub, v kterém máš vystupovat, ne?“

Free se hystericky zachechtal.

„Jasně! Byli jsme blíž, než jsem si myslel. To byl ale finiš; tak už jsme tady. Skvělé!“

„Ale neříkal jsi náhodou, že ten klub je v San Františku?“

opovážila se namítnout Tereza.

„Splet jsem se,“ řekl Free a zuřivé si mnul ruce. „Dál už jezdit nemusíme. Všechno, co chcem, si můžeme koupit tady.“

„A my si chceme něco koupit?“ řekla překvapeně Tereza.

„Jo. Půjdeme do minimartu. Zbožňuju minimarty. A tenhle je můj oblíbený. Podívej, támhle je! Nahoře zahni doleva. Dovnitř půjdeme jen my dva. Poppy s námi být nemusí. Má mizernou náladu a všechno by nám zkazila.“

„Nechceš jít s námi, Poppy?“ zeptala se Tereza, když zastavila před obchodem. Mátlo ji Freeovo vzrušení. Minimart vypadal jako milióny ostatních po celém světě. Nezdálo se, že by byl něčím výjimečný. Přesto si oddechla, když ho uviděla. Alespoň si koupí nějaký aspirin a něco na zklidnění žaludku. S čokoládovými bonbóny pro dnešek skončila.

„Ne,“ odpověděla Poppy.

„Měla bys alespoň vystoupit a trošku se protáhnout,“ poradila jí Tereza a otevřela dveře. Free už stál venku v dešti a pomalu promokal. Většího blázna ještě nepotkala.

„Nohy jsem si rozchodila v kostele,“ prohlásila lhostejně Poppy.

„Jak chceš,“ řekla Tereza a vystoupila.

Free s ní rychle utíkal ke dveřím obchodu, což bylo vzhledem k přívalu vod nanejvýš rozumné. Ale ještě než vešli dovnitř, zastavili se na verandě před obchodem. Něco jí chtěl říct.

136

„Vzpomínáš si, jak jsem se tě ptal, jestli pro mě můžeš něco udělat, a ty jsi řekla ano?“ začal. „Jo.“

„Říkalas, že bys pro mě udělala cokoli?“

„Taky, že udělám. Mám tě moc ráda, Free.“

Naklonil se a rychle ji políbil. „Já tě taky zbožňuju, kotě. Ale na tyhle zastávce potřebuju opravdu velkou laskavost. Žádám tě o to jenom proto, že vím, že ty a já spolu nějakou tu chvíli budeme a já budu potřebovat peníze, abych se o tebe mohl postarat a milovat se s tebou. A ty mi při tom jen musíš trochu pomoct, chápeš? Poppy se do toho nechce, nikdy na to nebyla. Je prostě taková a já na tom nemůžu nic změnit. Rozumíš?“

Tereza se zasmála, „počkej, jsem úplně zmatená. Co po mně vlastně chceš? Řekni mi to a já to udělám.“

„Máš u sebe svůj nůž?“

„Můj nůž?“

„Ten, co tvoje matka používá na steaky? Neříkalas, že ho máš v zadní kapse u kalhot?“

„Ne. Nevím o čem mluvíš.“ Usmála se. „V kapse mám jenom žolíka, kterého jsi mi tam dal, když jsi mě štípnul do zadku.“

„Přesvědč se,“ přikázal jí Free. „Cože?“

„Sáhni si do kapsy a přesvědč se, jestli máš nůž. Možná, že po tobě bude za chvilku chtít, abys ho použila.“

Tereza vrazila ruku do kapsy, jen aby se přesvědčila, že ho opravdu nemá a vyhověla mu. Byla to úplně absurdní představa.

Nechodí přece po světě s kudlou. Kromě toho přece nemohla sedět posledních nevím kolik hodin v autě s něčím tak dlouhým a tvrdým, jako je nůž na steaky.

Horká bodavá bolest jí projela pravou rukou – tou, kterou právě strčila do kapsy. Rychle ji vytáhla a zjistila, že z ní teče krav. Free měl pravdu. Opatrně ponořila do kapsy pravou ruku a vytáhla ho. Byl to ten samý nůž, který si vzala na Billa.

„To je k neuvěření,“ vydechla.

„Deme dovnitř.“

„Ale vždyť krvácím!“

„Seženu ti nějakou náplast.“ Chňapl ji za rameno. „No tak, dělej.

Nemáme moc času. Za chvíli vyjde slunce.“

137

Vstoupili do obchodu. Za pultem stál vysoký člověk s kaštanovou kůží, bílou kozí bradkou a pleší. Vypadalo to, že se každou chvíli položí hlady, jako nějaký Etiopec, co to přehnal s obdobím sucha.

Kývl směrem k nim, ale nepromluvil. Tereza dala nůž zpátky do kapsy, aby nebyl vidět. Free ji rychle táhl obchodem a cestou si nabíral kartony piva, mléko, koblihy a čokoládové bonbóny. Právě mu chtěla říct, že žádný cukroví nechce, ale než stačila promluvit, věci už ležely na hromadě u pokladny. Navíc vytáhl pistoli a namířil ji na vyčouhlého Afričana.

„Naval všechno, co máš,“ oslovil ho klidně a upřeně se mu zadíval do očí. „Jinak se už nebudeš muset obtěžovat s podepisováním nové životní pojistky.“

„Free!“ vykřikla Tereza.

„Neprozrazuj mu moje jméno,“ vyjel na ni Free netrpělivě.

„Tenhle obchod vykrademe. Jestli mu prozradíš moji totožnost, dostanou mě policajti. To si nemůžu dovolit. Budu ho muset zabít, aby k tomu nedošlo.“

„Ale proč to, proboha, děláš!?“ zavzlykala Tereza.

„Rychle s těma prachama,“ popoháněl Free prodavače, který nervózně vyprazdňoval pokladnu na pultě, kde ležely koblihy a piva.

Free dál mluvil směrem k ní. „Dělám to, protože potřebuju peníze.

Miluju tě a dalších šedesát let tě budu muset vydržovat. A pak, je tu i jistý bílý prášek, na který jsem si zvykl. A ten mě stojí víc, než si umíš představit.“ Odmlčel se a rychle otočil hlavu směrem ke dveřím. „Vytáhni tu kudlu. Za chvíli budeme mít hosty. Dělej!“

Tereza vytáhla nůž z kapsy. Proč, to nevěděla. Nechtěla nikomu ublížit. V životě nikoho nezranila.

Do obchodu vešla mladá žena. Nejdřív si Tereza myslela, že to je Poppy. Byla stejně vysoká a měla stejné dlouhé, tmavé vlasy. Ale tahle žena byla o několik let starší. Na sobě měla stejnokroj zdravotní sestry. Když uviděla Freea s pistolí, rozšířily se jí zorničky.

„Zůstaň na místě!“ vykřikl na ni Free. „Pracky nahoru! Jdi k mojí partnerce. Pomalu! Nic na mě nezkoušej nebo tvůj přítel bude dneska večer spát sám. Vem si ji, drahoušku.“

Tereza bezmocně stála. „Nemůžu!“ Free ji popostrčil směrem k mladé ženě. „Nehádej se se mnou! Dej jí nůž na krk a drž ji.“

138

Tereza přiskočila k ženě a špičku čepele pozvedla k jejímu krku.

Neznámá se třásla strachy. Tereza jí byla vděčný za to, že se jí nepodívala do očí. Měla pocit, jakoby se realita rozdrobila na milióny nesmyslných kousků. Free byl přece takovej pašák. Musí to vědět – vždyť s ním, proboha, přece spala. Ale bylo to tak – je to jen obyčejný zlodějíček, zrovna jako John. Taky je závislý na heroinu a možná – nebylo by se čemu divit – možná že oba dva byli kamarádi.

To snad ani není pravda.

V dálce se ozvaly sirény.

Ne, nebyly zase tak daleko.

„Bože můj!“ zaklel Free. „Podruhý mě nedostanou. Terezo, chytni ji pořádně za vlasy, ať ti neuteče.“ Peníze si začal rvát do kapes černého kabátu; pistolí neustále mířil na prodavače. Pak zařval na jeho kolegu, který se objevil vzadu. „Hele, ty tam vzadu! Pracky nahoru a nedívej se na mě!“

„Jacku,“ zaprosila Tereza. Zenu vzala za vlasy, přitáhla si ji blíž a nůž dokonce silněji přitlačila k jejímu krku. Přesto cítila, že dál už nemůže. Každou chvíli mohla omdlít. Obchod se okolo ní točil jako kolotoč. Sirény kvílely. Všechno běželo tak rychle. Poldové byli prakticky na prahu!

„Budeme muset utéct,“ zařval Free. Dolarové bankovky mu vypadávaly z kapes. Ustoupil od vysokého muže. „Nesmíme tu nechat žádné svědky – budeme je muset zabít, kotě.“

„Ne!“ vykřikla Tereza.

„Ale ano!“ rozchechtal se Jack. Výborně se bavil. „Odprásknem je a odjedem do Los Angeles. A všechny peníze utratíme na hříšnejch místech.“ Free namířil pistolí na muže. „Rozluč se s pravdou, spravedlností a nezapomeň dát poslední sbohem americkému způsobu života.“

„Ne!“ zaječela Tereza.

Free střelil Afričana do obličeje. Kulka mu vnikla do nosu a zanechala po sobě roztřesený kopeček mokvající tkáně. Muž po zásahu, který ho odhodil do vnitřku obchodu, těžce dopadl na zem.

Free mával rukama a tančil směrem k Tereze.

„Podřež jí krk!“ přikázal.

„Ne!“ vykřikla Tereza.

139

„Říkám ti, že ano!“ Free se zasmál. „Otevři jí žíly! Ano! Ať krvácí. Ale ano. Dělej! Už jede policie!“

„Nechtěj po mně…“ začala Tereza, ale nedokončila, protože mladá žena se náhle pokusila o útěk. Možná, že si spočítala, že má mizivou šanci, když tu jen tak postává. Tereza s ní v duchu souhlasila. Ale jak se žena snažila vymanit z jejího sevření, vyrazila kupředu a nůž, který jí Tereza držela u krku, ji náhodou trochu řízl.

Byla to nepochybně nehoda, ale zas tak malé říznutí to nebylo. Krk je totiž pokryt velkými a důležitýmu žilami a čepel byla ostrá jako žiletka a… Tereza ji prostě řízla dost na to, aby začala prýštit krev.

Bylo to dokonce tak zlé, že se žena okamžitě zhroutila na zem. Když viděl, jak se zdravotní sestra svíjí u jeho nohou, Free se rozchechtal.

Tereza zvedla ruku a snažila se zastavit krvácení.

„Terezo,“ řekl, „udělalas jí to rychlejc a spolehlivějc, než kdyby to zbylo na mě.“ Zvedl pistoli a namířil na ženinu hlavu. „Ale teď, když jsi udělala zkoušku, není důvod, aby tvá druhá oběť trpěla.“

„To nesmíš udělat,“ zavzlykala Tereza.

Free střelil zdravotní sestru do zátylku.

Krev a jemná tkáň vystříkla Tereze až na obličej.

Free zastrčil pistoli zpátky za pas. „Ale smím, a ty taky. Musíme odtud rychle zmizet, kočko. Pivo a koblihy si můžeme dát až doma v Los Angeles.“

Free ji popadl za paži a táhl ji pryč z obchodu.

Do končící noci, kde žádní policisté nečekali.

Nastoupili do auta. Free se posadil za volant.

Tereza nechápavě zírala na krev na košili, na krev zdravotní sestry.

Poppy si zapálila cigaretu a koukala z okýnka.

Nudila se. Poppy byla znuděná a oni právě zabili dva lidi.

Ničemu nerozuměla.

„Tohle je rychlej auťák,“ ozval se Free a zabočil na dálnici.

Nerozuměla ničemu, co se stalo od té doby, kdy odjela z domova.

„Už tam brzy budeme,“ řekl Free a zamířil na sever.

Ani věcem, na které si vzpomínala.

„Kde?“ zašeptám.

„U tebe přece,“ řekl Free.

140

Cesta vedla do neznáma.

„To není ta správná cesta,“ zamumlala Tereza.

Měla totiž starosti.

„Ale ano, je,“ ujišťoval ji Free.

Něco udělala špatně.

„Já bydlím opačným směrem,“ trvala na svém. To ta věc s nožem.

„Za chvilku odbočíme z dálnice,“ řekl Free. S nožem, co nenechala v Billově domě. „Ne,“ řekla. „Ne.“ Nůž v kapse.

„Je to další odbočka,“ ozval se znovu Free. Nůž, kterým někomu prořízla kůži.

„Bydlím přece tři sta mil odtud!“ zakřičela.

Ale čí kůži? Kdo doopravdy krvácel?

„Vzpamatuj se,“ řekl Free.

Bardos Lane. Bordel Lane.

Tereze se obracel žaludek. „Je mi blbě.“

Příhraniční svět. Bardos.

„Tady vystupujeme,“ oznámil jí Free a zpomalil.

141

XIV.

Vjeli do vilové oblasti. Pořád ještě pršelo, ale už jen drobně, jakoby blížící se ráno mělo schopnost vysušit mraky, které jim po celou noc znepříjemňovaly život. Zastavili u jednoho činžáku a auto zaparkovali v garáži. Free vyskočil ven. Poppy s Terezou ho o hodně pomaleji následovaly. Poppy musela Tereze pomoct vstát. Bylo jí tak mizerně, že se skoro neudržela na nohou. „Kde to jsme?“ zamumlala.

„Ta Tereza se snad nikdy nezmění,“ řekl Free a dlouhými kroky zamířil k domu. Poppy ji cestou podpírala.

„Budu si muset jít brzy lehnout,“ řekla Tereza.

„Jasná věc,“ souhlasila Poppy. Její hlas byl chmurný jako noc okolo.

Free je vedl k sobě do bytu; měl i klíč. Tereza se zhroutila na pohovku u dveří a ve vteřině se jí zavřely oči. Označit její stav šokem by bylo asi tak přiléhavé, jako kdybychom o lidech s těžkými popáleninami konstatovali, že si už na bolest stejně zvykli. Ačkoli bolest, kterou Tereza pociťovala, byla obrovská, jen těžko mohla proniknout mlhou, do níž se začala nořit. Zabili dva lidi. Měla zakrvácené celé šaty. Navíc krvácela sama. Nešťastnou náhodou se řízla do levého zápěstí nožem. Byla to zrovna taková náhoda, jako když podřízla krk té zdravotní sestře. Bože můj! Free na ně prostě zamířil pistolí a zmáčkl kohoutek. A to všechnu kvůli pár mizernejm dolarům. Trápil ji pocit dokonaného hříchu a to, že se s ním vyspala.

Uvnitř jejího těla teď už určitě bují nějaká nemoc.

Tereza otevřela oči a rozhlédla se.

Byt jí byl povědomý, velmi povědomý.

„Kde jsme?“ zamumlala znovu.

142

Nikdo z nich jí neodpověděl rovnou. Free zářil štěstím a poskakoval po obýváku, jako by právě zdědil půlku království a ruku princezny k tomu. Držel prázdnou zelenou tašku a vyndával z ní věci. Poppy seděla vedle v kuchyni a kouřila. Tereza s námahou otočila hlavou a viděla, že dveře do koupelny jsou pootevřené; někdo nechal téct vodu a vana už přetékala.

„Zavřete ji přece,“ řekla slabě.

„A proč to neuděláš sama?“ zeptal se Free.

„Je mi mizerně, nemůžu vstát.“

„Vždycky se na něco vymlouváš,“ zabručel Free.

Urazila se. „To tys je zabil, ty zvíře!“

Free se zasmál. Urovnal záhyby na prázdné tašce. Co asi udělal s druhým oblekem? Že by ho jen tak zahodil?

„Vždyť to byla legrace. Ty ses snad nebavila? Sama si přece jednoho z nich taky zabila. Pamatuješ?“

„To byla nešťastná náhoda!“ bránila se Tereza.

Free se zachechtal. „Tomu říkám paměť!“

Tereza slabě povzdechla. „Nemoh by

někdo zavřít tu vodu?

Prosím. Ten zvuk je k zešílení.“

Free nechal tašku a vydal se ke koupelně. „Vodu může zastavit jen jeden člověk, a to jsi ty, miláčku,“ řekl. „Poppy a já totiž nemáme ruce.“ Zastavil se. „Chceš se dívat na televizi?“

„Cože? Ne.“

„Mám tu video, které by tě mohlo zajímat,“ pokračoval Free a vůbec si ji nevšímal. Z kapsy kabátu vytáhl pásku a obrátil se k videu. Zastrčil kazetu do přístroje a zapnul televizi. „Pořád se ptáš, kde jsme, ale já jsem ti to už řek. Ale tuhle pásku můžeš brát jako mapu dálnic v tomhle kraji.“

„Teď se na nic dívat nechci,“ zašeptala Tereza a hlava se jí naklonila ke straně. Musela podstoupit boj, aby neomdlela. Neustále se musela ptát sama sebe, proč se vůbec tak namáhá – kdyby totiž zkolabovala, zapomněla by i na bolest. Svádělo to, bylo by to tak jednoduché všemu uniknout. Ale něco jí přece nutilo mít oči stále otevřené.

„Klidně mi věř, na tohle video se ještě ráda podíváš,“ říkal Free.

Páska se rozběhla. Objevila se mladá žena. Zamkla domovní 143

dveře a rychle kráčela k autu. Byla noc. Kamera ji sledovala, jak hodila tašku na zadní sedadlo a posadila se za volant. Byla to ještě mladá holka. Nastartovala, rozhlédla se na obě strany a vyrazila do deště.

Do deště.

Zablesklo se. Za deštěm zalitým sklem se objevil její obličej.

Okamžik poznání; tu dívku znala.

„To jsem přece já,“ vydechla udivené Tereza a posadila s e.

„Jasná věc,“ řekl Free. „Právě dneska večer odjíždíš z domu.“

„Kdes to vzal?“ zeptala se.

„Mám vlivné přátele na vysokých místech. A ještě více známých na místech mnohem nižších. Chceš, abych ji vrátil zpět?“

„Ne,“ řekla rychle. „Chci, abys to vypnul. Neměl bys natáčet lidi bez jejich vědomí.“

Free se rozřehtal. „Mám tě i v těch nejchoulostivějších situacích.“

Naklonil se k ní blíž. Tereza vůbec nechápala, jak jeho rty mohly někdy chutnat tak svěže. Jeho dech připomínal dech těžce nemocného pacienta, páchl rozkladem. „Mám tě na pásku, jak ležíš nahá ve vaně! Co si o tom myslíte, slečno Terezo?“

„Lháři!“ zaječela.

Zachechtal se ke stropu. „Já že lžu?“ Otočil se, jakoby v tanci, a Vrhl se k tašce. „Tak dobře. Nechám tě v nevědomosti. Zdá se, že ti to tak vyhovuje.“ Poklekl na podlahu a rozepnul zip na tašce. „To mám ještě z vojny,“ řekl vesele.

Taška ji mátla, ale v dobrém slova smyslu. Podobnou už někde předtím viděla. „Kdes to vzal?“ zeptala se.

„Tyhle vaky se používaly v šedesátých a sedmdesátých letech,“

vysvětloval Free. „Plno nejlepších mladých mužů téhle země se v jedné z nich vrátilo z Vietnamu.“

„Pytel na mrtvoly,“ zašeptala.

Nosil ho s sebou celou noc. A pomalu ho vyprazdňoval.

Proč asi? Spatná otázka. Spíš pro koho.

„Velmi správně,“ zasmál se Free.

Oči měla ještě otevřené. Ale to jen proto, že cítila nutnost všechno pochopit, byť by šlo o nejhorší. S velkou námahou vstala a zapnula televizi s videem.

144

Zmáčkla převíjení. Podle čísel sledovala čas.

Pak tlačítko play.

Koupala se; nahá.

„Říkal jsem ti to,“ řehtal se jí za zády Free.

Horká lázeň. Voda teče jen čůrkem, takže nevychladne, ani až začne chladnout tělo. Tereza se podívala směrem ke koupelně.

Přetékající voda se mezitím začala vpíjet i do koberce v hale. Nebyla však úplně průzračná. Něco v ní plávalo a postupně se rozřeďovalo.

Tereza se znovu podívala na video. Právě brala do ruky nůž – totiž ta mladá, hezká dívka. Ve tváři měla vepsané nezměrné utrpení. Ale když uchopila čepel a hluboko ji zařízla do levého zápěstí, žádnou další bolest už nepocítila. Bolest, jak tehdy ještě věřila, je přece výsadou živých. Nemusela ani otevírat obě žíly. Její rodiče nebyli doma a na umírání měla celou noc. Krev tiše crčela do vody. Dívka se opřela a zavřela oči.

Mýlila se, když si myslela, že smrt ji zbaví všech problémů.

Tereza vypnula pásek.

Ihned si na všechno vzpomněla.

Na celou tu ztřeštěnou noc. Samozřejmě, že neexistovaly žádné čarodějnice ani zámky. Nikdy nežil ani onen tajemný kněz. Takové věci na planetě Zemi neexistují.

„Zabila jsem se,“ zašeptala.

„Ano, ano!“ radoval se za ní Free. „A já jsem tady proto, abych si tě odnesl; bude to tvrdé odpracovaná odměna. Proto mám s sebou tenhle pytel.“

Tereza vykročila ke kuchyni, cestou se opírala o zeď. Potřebovala nějakou oporu. „Je to pravda?“ zeptala se Poppy. „Jsem opravdu mrtvá?“

Poppy byla bledá a vyčerpaná. Cigaretu típla v popelníku.

„Skoro,“ řekla a z jejího hlasu byla jasné cítit lítost.

Tereza přikývla. Nemá cenu stavět se k realitě zády. Nemusela ani jit do koupelny, aby se o tom přesvědčila. Umírala tam nějaká dívka.

„Jak dlouho ještě?“

„Už jen chvilku,“ řekla Poppy.

Tereza znovu přikývla. Není divu, že ji bolelo zápěstí. Pak si docela jasně vzpomněla, jak si podřezala žíly. Spatně od žaludku jí 145

bylo z toho, jak srdci docházela krev, kterou mělo pumpovat. „A vy dva, co jste vlastně zač?“

„Já se jmenuju Candy,“ řekla Poppy. „A za tebou stojí John.“

Pokrčila rameny. „Někdy mu říkám Jack.“

„Oba dva jste mrtví?“

„Už jo,“ řekla Poppy.

Tereza se rozkašlala. „Proč jste přišli?“

„Pro peníze a pro zábavu,“ řekl Free.

„On tě měl svést.“ vysvětlovala Poppy. „Alespoň si to myslí. A já jsem ti měla pomoci, kdyby sis to přála.“ Poppy zavrtěla hlavou.

„Ale ty jsi nechtěla, Terezo.“

Tereza přikývla. „Zajímalo by mě, jak jsi mi asi tak chtěla pomoct potom, co jsem udělala?“

„Bardos je říše na půl cesty mezi světem živých a mrtvých,“

pokračovala Poppy. „Ve vzácných případech je možné se

rozhodovat. Na tvém rozhodnutí pak záleží, kam bude tvá cesta směřovat – pokud vůbec někam vede.“

„A já jsem se rozhodla špatně,“ zašeptala Tereza.

„Podřízla jsi krk té nebohé sestře,“ připojil se Free.

„Ty radši mlč,“ utrhla se na něj Poppy. Obrátila se zády k Tereze.

„Není to tím, co uděláš, tak to nikdy není. Je to tím, co je uvnitř. Ty by sis pravdu nikdy nepřipustila.“

„Ve všem jsi lhala,“ přerušil ji Free, který právě provětrával pytel na mrtvé a mával jím po pokoji, jako by se chystal postavit stan.

„Nikdy jsi s Billem nespala. Nechtěl tě. Chtěl Renu a ty ses s tím nebyla schopná vyrovnat. Nic jinýho v tom nebylo.“

Poppy se pomalu postavila. Podívala se Freea, který si na chvíli přestal hrát s vakem, aby mu neuniklo, co udělá. V obvykle chladném výrazu Poppy se objevila vášeň. Zvedla ruku a ukázala na něj.

„A ty máš tu drzost říct Tereze, že lže? Po tom všem, co sis dneska vymyslel? Jsi pokrytec!“

Free se podle všeho dostal do opravdových rozpaků. „Kdy jsem lhal?“

Poppy byla netrpělivá. „Když jsi vyprávěl o Johnovi.“

Free pustil vak. Náhle byl plný zloby. „Řekl jsem to tak, jak to 146

bylo. Beru na sebe všechno, co jsem udělal – dobré i špatné.

Nesnažím se to zakrývat jako tadyhle Matka Tereza. Nebo jako ty, Poppy. Candy nebyla nic jinýho než líná holka s věrností zkušeného politika. Pořád jsi žvanila o tom, jak celý ty roky hledala Johna.

Kdyby opravdu tak usilovně hledala, jak to, že ho nenašla?“

„A kde ho asi tak měla hledat?“ zaútočila Poppy. „Neměla žádné vodítko a John se postaral, aby po něm žádné stopy nezůstaly. On utekl od ní a ne obráceně. A proč? Protože mu bylo trapně, jak to všechno zpackal.“

„Nic nezpackal! Jen se jí snažil pomoct, aby udělala ten přiblblej test.“

„John nemusel uhodit učitele,“ pokračovala Poppy. „A i když to udělal, když pak šel do polepšovny, nebyl to přece konec světa. Když se vrátil, mohl přece zavolat Candy domů, do Berkeley. Dohromady by určitě na něco přišli; spolu byli silní.“

„Silný byl jedině John!“

„John byl slaboch, když šlo o důležité věci!“ křičela Poppy.

„Když se poranil na ruce, co udělal? Litoval se. A že to bolelo? Plno lidí trpí bolestí a narkomani se z nich přesto nestanou. Nesvalují všechnu vinu na ostatní.“

Free zuřil. „Nevíš, co je bolest. Tys vždycky žila jako v bavlnce!“

„Trpěla jsem,“ řekla Poppy. „Každý jednou trpí, dříve nebo později. Ale já jsem pracovala, abych znovu žila. Udělala jsem chyby, samozřejmě, plno chyb, ale nikomu jsem neublížila.“

„Já jsem se taky snažil nikomu neublížit!“ vykřikl Free.

Poppy tleskla. Bylo to, jako kdyby ho vedla určitým směrem a on právě překročil kritický bod. „Ano! Je to pravda. Pravda je i to, že nic nevíš. Tak poslouchej. Dneska večer jsem nepřišla jen kvůli Tereze, ale taky kvůli tobě. Ty na tohle hrozný místo nepatříš, Johne.

Patříš ke mně.“

Free se rozchechtal. „Potom, co jsem ti udělal, s tebou už odejít nemůžu.“

„A co jsi udělal?“ zeptala se Poppy.

Free se zasmál. „Jestli jsi na to zapomněla, klidně ti to připomenu.

Zabil jsem tě.“

„Ne,“ přerušila ho Tereza.

147

Free se na ní upřeně zadíval. „Ty se do toho nepleť.“

„Má pravdu,“ řekla Poppy rychle a pozorně si Terezu prohlížela.

„Ať mluví. Mysli si, že to je nezaujaty pozorovatel. Terezo?“

Tereza se posledními zbytky sil odpoutala od zdi. „Příběh Candy se mi líbil,“ začala. „Musela to být fajn holka. Ale nejvíc mě zaujalo Johnovo vyprávění. Zřejmě proto, že měl plno šancí, ale žádnou nevyužil. Skoro až do konce jsem si myslela, že se všechno otočí.

Vzpamatuje se, najde Candy a budou šťastně žít – jako v pohádce.

Vím, že jsi už na začátku upozorňoval, že jim to nebylo dáno. Já si ale pořád myslím, že to možné bylo. Víš, co mám na mysli?“

„Ne,“ řekl Free. „Nic nechápeš. Vždyť jsi Johna ani neznala.“

„Ale ano,“ oponovala Tereza. „Seznámila jsem se ním tvým prostřednictvím. Poznala jsem ho docela zblízka. Prožil si svoje. Ve srovnání s ním se mně nestalo vůbec nic. Svým způsobem ho i obdivuju. Vážně. Ale víš, když ses dostal k tomu, jak byl v obchodě, věděla jsem, že lžeš. Mluvila jsem o tom s Poppy. Můžeš se jí klidně zeptat. Jsem si jistá, že John Candy nezabil.“

„Zabil jsem ji!“ protestoval Free. „Střelil jsem ji do srdce.“

Podíval se na Poppy. „Jen jí to řekni.“

Poppy zavrtěla hlavou. „Právě jsi to slyšel, Johne.“

Byl zmatený. „Ale já jsem tam byl. Musím přece vědět, co se stalo.“

„Ne,“ řekla Poppy. „Já jsem tam byla. Byla jsem tam s mužem, kterého jsem jako jediného opravdu milovala. Ty jsi tam stál se svojí vinou a sebelítostí. Svou vinu sis odnesl do hrobu. Nezastřelil jsi mě.

Zastřelil mě ten policajt, který mířil na tebe. Zabil mě náhodou. Tak to je – ale o to min jsem mrtvá nebyla. Když jsem to dostala, dělal jsi všechno, abys mě udržel na nohou. Nechtěl jsi, abych spadla na špinavou podlahu. Ne proto, že bys mě použil jako štít, ale proto, že jsi mě chtěl obejmout. Toužil jsi po tom víc, než po šanci znovu vystřelit, což jsi klidně mohl udělat. Znamenalo to pro tebe víc, než možnost vzdát se a zůstat na živu. Chtěl jsi mě jen obejmout. S tím přáním jsi i zemřel.“

Poppy k němu o krok popošla. „Proč si musíš každou noc až do konce věčnosti hrát na ďábla? Nejsi zas tak špatnej kluk. Pořád tě miluji. A ty?“

148

Free se na ni upřeně díval, jako by ji viděl vůbec poprvé nebo alespoň poprvé po hodně dlouhé době. Tereza ani nevěděla, kdy vlastně žili.

„Cos mi to chtěla říct předtím, než jsi umřela?“ zeptal se.

„Že jsem po tobě pojmenovala svého syna,“ řekla Poppy.

„Nevymyslela sis to, když jsme jeli v autě?“

„Říkám jen pravdu, čistou pravdu.“ Free se znovu odmlčel. Pak se zhluboka nadechl a zachvěl se. „Ano,“ řekl nakonec.

„Ano?“ zeptala se Poppy.

„Pořád tě miluji.“

Chladná, tvrdá a necitelná Poppy se rozplakala. Přikývla a kousla se do rtu. „Ano,“ řekla. A možná, že to pro ni bylo nejkrásnější slovo na světě – v celém vesmíru. Rozevřela náruč.

„Obejmi mě, Johne. Drž mě navěky.“

Objímali se. Padl i polibek.

Bylo to nádherné, uchvacující.

I Tereza uronila slzu. Měla z nich takovou radost.

Byla tak šťastná; šťastná. Ani netušila, že umírající duše je něčeho podobného schopna.

To ale nemohlo změnit nic na tom, že si podřezala žíly.

Nemuset se tak vracet domů, kde čeká mrtvola a zakrvácené střevíčky.

Tereza z nich měla radost, ale sama se cítila mizerně.

„Ještě nejsi mrtvá,“ řekla Poppy a podívala se na ni přes Freeovy paže, jako by četla její myšlenky.

„Ale tys přece říkala…“ ozvala se Tereza.

Poppy se vymanila z Freeova objetí. Vycházela z ní záře, jak se na správného anděla strážného sluší. Tereza si nikdy neuvědomila, že andělé mohou být tak lidští.

„Co jsem říkala?“ zeptala se Poppy. „Co říkal ten kněz? Nechalas ho, aby dokončil to, co ti chtěl sdělit? Samozřejmě, že ne. Vyběhla jsi ze dveří. Utekla jsi před vlastními chybami. Ale kdybys byla zůstala, dozvěděla by ses, že všechny chyby, pokud je obětuješ Bohu, budou odpuštěny. Tohle je velmi přísně střežené tajemství.“

„Ale já nevím, jak je obětovat,“ namítla Tereza.

„Tady naplatí žádná jak,“ řekla Poppy. „Pravda sama je tou 149

jedinou oběti. Jen ona bude přijata. Co je na tomhle světě vlastně pravda? To, že ses snažila zabít se? Teď vidíš, žes to udělala z pocitu sebelítosti. To jsi pochopila z Johnova příběhu. Právě teď jsi to předvedla. Zapomeň na lidi, které jsi dneska v noci zabila. Byli už mrtví. Zapomeň na to, co jsi prožila v domě čarodějnice. Je mi to jedno. Ty a Free jste se chovali jako děti. Důležité je, že jste se navzájem poučili a něco se vzájemně i naučili.“ Poppy šťouchla do Freea, který stál vedle.

„Představ si, že dneska večer přišel v naději, že si tě odtáhne do podsvětí.“

Free se usmál. „Není to tam zas tak špatné, když víš, jak na to.“

Poppy se na něj podívala. „Chceš se tam vrátit?“

Poškrábal se na hlavě. „Hmm, asi ne.“ Objal ji. „Myslím, že jsem zralý na změnu k lepšímu.“

Odmlčel se. „Jseš si jistá, že jsem tě nezabil?“

Poppy se zasmála. „I kdyby ses mě snažil zastřelit, netrefil by ses.“ Obrátila se zpátky k Tereze. „Co s tebou mám udělat, ty holka jedna pitomá?“

Tereza bojovala s vlnou závrati. „Z vany mě vytáhnout nemůžeš; nemáš tělo. A než se vrátí rodiče, tak už stejně budu mrtvá.“ Svěsila hlavu. „Na tom, co obětuji Bohu, přece nezáleží.“

„Proč to neuděláš a nepřesvědčíš se, co se stane?“ zeptala se Poppy.

„To ale, přece…“ začala Tereza.

„Jen do toho, zkus to,“ připojil se Free. „Tím už nic nezkazíš.

Jestli to zabere u tebe, možná, že to zkusím taky.“

„Co mám udělat?“ zeptala se Tereza.

„Bud sama sebou,“ řekla Poppy. „A pak to nech na něm. Nezáleží na tom, jak si Boha přestavuješ. Důležité je jen to, abys mu dovolila, aby na tebe myslel.“

„Smím zavřít oči?“

„Ano.“

„Jen nám tu teď, prosím tě, neumři,“ napomenul ji Free.

Tereza zavřela oči. V prostoru uvnitř spatřila spoustu věcí. Její dosavadní život byl nádherný. Dostalo se jí mnohých darů – hlasu, nadání psát a samozřejmě i rodičů. Pochopila, jak těžce by nesli, 150

kdyby se vrátili domů a našli ji mrtvou. Obětovali hodně, aby mohli vychovat takovou dceru.

Uvnitř Terezina srdce měl místo i Bill. Přesně tam, kde ho zanechala, když se do něj zamilovala. Bude se ho muset vzdát a možná, že ho už nikdy neuvidím Ale to je v pořádku. Obohatil její život. Nepřišel, aby ho zničil. Byl zamilovaný a láskaje vždycky pozitivní. I jeho by se bolestně dotklo, kdyby se dozvěděl, že spáchala sebevraždu.

A Rena? Ďáblík jeden zlomyslný. No, holky jsou holky, zrovna tak jako ani kluky už nikdo nepředělá. Tereza si uvědomila, že ji nemůže nenávidět. Nebyla schopna nenávidět nikoho, ani sebe. Život je krásný a strašný zároveň. Je v něm od všeho kousek, a to ho dělá neopakovatelným. Jen ji mrzelo, že se pokusila promarnit svůj vlastní.

Tereza cítila, jak z ní padá tíha.

Obrovské překvapení. Najednou to bylo pryč – celá ta hrůza.

Požehnaná úleva.

Když se začala hroutit na podlahu, zachytil ji Free s Poppy.

Odnesli ji na pohovku a položili na záda. Tereza otevřela oči.

„Budu žít,“ zašeptala. „Bojíš se?“ zeptala se Poppy.

„Ne,“ odpověděla upřímně. „Jen mě mrzí, že jsem byla tak pitomá. Měla jsem se skvěle, vážně. Dalších pár dní, týdnů a všechno by se upravilo. Nechala jsem se unést city.“ Slabě zakašlala. „Kdyby se tak čas nechal vrátit.“

Poppy ji pohladila po tváři. „Chceš zpátky?“

„Ano,“ odpověděla Tereza. „Přeji si to víc, než cokoli jiného.

Chci znovu žít.“

Poppy se obrátila na Freea. „Co tomu říkáš? Nezdá se ti, že by se jeden anděl začátečník a jeden zkušený ďábel mohli dohodnout a znovu vykřesat život Terezy Chafeyové?“

Free na chvíli zvážněl a dívka se upřeně dívala dolů na Terezu.

„Myslím, že to možné je. Všechno je možné.“

Poppy se rozzářila. Naklonila se a políbila Terezu na čelo. „Zavři oči a uvidíš onu jiskérku.“

„Budu žít?“ zeptala se Tereza.

„Ano,“ odpověděla Poppy.

151

„Jak ale?“

„Psst. Uvidíš,“ odpověděla Poppy.

„Ale proč mi pomáháš? Proč právě ty?“

„Proč poslal Bůh mě?“ zeptala se Poppy pobaveně. „Řekněme, že jsi velice důležitá pro někoho, kdo zas znamená hodně pro mě. Teď ještě nemáš ani tušení, jak často ho budeš vídat.“

„Ale přece…“ namítla Tereza.

„Spi.“ Poppy natáhla ruku a zavřela Tereze oči. „Sni o životě, ten nikdy neskončí.“

A byl prostor a čas v něm. Nikdy nepřestaly existovat. Přesto se jí zdálo, že se v každém z nich může pohybovat zcela neomezeně.

Udála se v ní změna. Jako by neměla tělo. Přesto cítila, že je tu ještě někdo, a ta osoba – bytost – myslí na Billa. Proto na něj začala myslet i ona. Najednou se ocitla v jeho obýváku. Spal před krbem a vedle něho ležela Rena. Tereza si všimla, že jsou oba oblečeni. Byla ráda, že je vidí a už necítila onu nesnesitelnou bolest, kterou trpěla na počátku večera. Současně si však připadala nějak daleko. Jako by se scénou, na kterou se dívala, neměla nic společného. Něco se mělo stát, něco důležitého. Ale Tereza si vůbec nedělala starosti s tím, jak to dopadne. Nejvíc ze všeho vnímala nekonečný klid. Bytost, které si před chvíli všimla, tam ještě byla. Kromě Billa a Reny však nikoho jiného neviděla.

Její pozornost upoutal krb. Polena už dávno předala veškerou energii plamenům, zbyly z nich jen planoucí uhlíky. V popelu probíhala podivná alchymistická reakce. Sledovala, jak se uprostřed ohořelých zbytků rozpoutává miniaturní cyklon. Pod náhlým závanem vzduchu uhlíky zaplály jasněji. Oranžové světlo se proměnilo na jasně červené a popel prosvištěl komínem jako Santa Claus na saních. Pak se ozvalo hlasité prasknutí – to se rozlomil jeden ze zbývajících kusů dřeva. Mezerou mezi mříží z krbu vyletěla jiskra a přistala na Billově paži.

Z hlubokého spánku se najednou posadil a úzkostlivě se rozhlédl.

Zíral rovnou do bodu, z kterého ho sledovala Tereza; mnul si oči.

Pokud ji viděl, na jeho chování se to neprojevilo. Ona sama se vidět nemohla. S pocitem bolesti si přejel místo, kde mu na paži přistála 152

jiskra. Pak se zarazil a zadíval se směrem k hlavním dveřím. Vánek, který mu čuchal vlasy, přicházel zvenku. Postavil se a vrhl se ke dveřím. Tereza ho bez problémů sledovala.

Dveře byly otevřené dokořán. V zámku vězel klíč. Byl to Terezin klíč. Jednou jí ho jen tak dal, ani si pořádně nemohla vzpomenout proč. Z legrace ho přetřel zlatou barvou. Byl to její klíč od ráje.

Musela ho tady zapomenout, když se u něj večer stavovala.

Bill ho vytáhl ze zámku. Vyhlédl ven na ulici a pak se podíval zpátky na spící Renu. Přes tvář mu přeběhlo pochopení a vzápětí i hrůza. Vběhl do ložnice; popadl boty a klíče od auta. Vyběhl z domu a ani za sebou nezabouchl dveře. Tereza sice nevěděla, kam běží, ale cosi už tušila. K tomu, co se dělo, však zas nebyla tak úplně lhostejná. Doufala, že to stačí.

Doufala, že to stačí oba.

153

EPILOG

Otevřeným oknem se do pokoje linulo slunce. Spatřila ho ještě předtím, než otevřela oči. Někdo na ni volal jménem. Převrátila se v posteli, aby se podívala, kdo to asi je. V zorném poli se objevila hezká tvář mladého muže s tmavými vlasy. To je legrační, že vidím takhle rozmazaně, pomyslela si. Neznámý seděl na židli vedle její postele. Co dělá v mojí ložnici?

Ale mnohem horší bylo, že to vůbec nebyla její ložnice. Okamžitě rozpoznala charakteristické zařízení. Nemocnice – leží v nemocnici.

Nejspíš to někde napálila do stromu.

„Ahoj,“ řekl ten člověk.

„Vy jste doktor?“ zeptala se. Byl oblečený v bílém, ale Tereze připadal trošku mladý.

„Ne. Tvůj lékař mé požádal, abych u tebe zůstal. Čekal, že se ti brzy vrátí vědomí. Jak se cítíš?“

„Sílené mě bolí hlava. A moje zápěstí…“

Tereza uviděla obvaz.

Na všechno si ve vteřině vzpomněla.

Na všechny fyzické podrobnosti.

„Bože můj,“ zašeptala.

Mladý muž rychle vstal. „Zavolám doktora.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla Tereza klidně. O sebevraždu se člověk nepokouší každý den, alespoň ona taková nebyla. Byl to její první pokus. Přesto ji pocit z toho, co udělala, nijak neohromil.

Jenom si připadala trošku trapně a hloupě. Polkla, až to zabolelo.

Měla sucho v krku. „Podal byste mi, prosím, vodu?“

„Samozřejmě.“ Měl zřejmou radost z toho, že jí může pomoci.

154

Připadalo jí, že se v její přítomnosti cítí nesvůj. Asi si myslí, že jsem jen další z těch cvoků. Ona ale není typický příklad neúspěšného pokusu o sebevraždu. Bude ho o tom muset přesvědčit. Podal jí sklenici, Tereza vděčně pila.

„Kdo mě sem přivezl?“ zeptala se.

„Myslím, že to byl tvůj přítel. Bill?“

Přikývla. Z nějakého důvodu ji to vůbec nepřekvapilo. „Byl to můj kluk. Teď chodí s mojí nejlepší kamarádkou.“

Mladík sklonil hlavu. „To je mi líto.“

„No jo, je to průšvih, já vím. Když jsem na to přišla, tak mě to úplně vytočilo. Chtěla jsem je oba dva rozsekat na malé kousíčky.

Ale spolu jim to asi klape líp. Víte, co myslím?“

Mladík byl zcela zmatený. Na to, co pravé udělala, mu asi připadala v příliš filozofické náladě. „Jasně,“ řekl. „Bill a ta dívka čekají venku. Chtějí tě vidět. Jsou tady i tvoji rodiče. Mám jim říct, že už ses vzbudila?“

„Za chvíli. Co vlastně jste, když nejste doktor?“

„Studuji na vysoké škole. Ale jednou se chci stát lékařem.“

Ukázal na věci okolo. „Tohle je moje učebna.“

Usmála se. Byl docela hezký. „Doufám, že jste se mnou neměl moc práce.“

„Ani v nejmenším. Celou dobu, co jsem u tebe byl, jsi spala.“

„Málem jsem se zabila,“ řekla náhle.

Jeho tmavé oči se na ni s porozuměním zadívaly. „Já vím. Asi toho na tebe bylo v poslední době moc.“

Pokrčila rameny. Procházka růžovým sadem to zrovna nebyla.

„Ale tak to už někdy chodí,“ dodala. „Už to nikdy neudělám. Chtěla jsem, abyste to věděl.“

Mladík se s ulehčením usmál. „Právě to jsem chtěl slyšet.“ Vstal.

„Zajdu pro rodiče.“

„Dobře.“ Když se dostal ke dveřím, znovu promluvila.

„Počkejte.“

Zastavil se. „Ano?“

„Proč se chcete stát doktorem?“ zeptala se.

„Proč se ptáš?“

„Jen mi to klidně řekněte.“

155

„No, chci pomáhat lidem. Doktoři vydělávají plno peněz, rád chodím v bílém –“ Pokrčil rameny. „Matka chtěla, aby se ze mě stal doktor.“

„Jako maminčin mazánek zrovna nevypadáte.“

„To taky nejsem. Umřela, když jsem byl ještě hodně malý.“

„Tereze se sevřelo srdce. To mi je líto.“

„Jo, byla to skvělá máma.“ Otevřel dveře. „Za pár minut jsem zpátky, Terezo.“

„Počkejte,“ zavolala na něj.

Zastavil se.

„Ano?“

„Vy víte, jak se jmenuju, ale já vaše jméno neznám. To není fér.“

„Máš pravdu. Jmenuji se –“

„Počkej!“ přerušila ho náhle. Zasmál se.

„Co to bude tentokrát?“

„Jsi Johnny!“

Zamračil se. „Jak to víš? Vždyť nenosím jmenovku.“

Tereza byla taky zmatená. „ Nevím. Už jsem se s tebou asi někde setkala. Jsi mi povědomý.“ Podívala se na otevřené okno na levé straně. Byla ráda, že konečně vyšlo slunce a skončila bouřka. Náhle se usmála.

„Připomínáte mi někoho, koho dobře znám,“ řekla zamyšleně.