R. L. Stine

Stopy hrůzy 44

Nevlastní sestra

I.

„Ty vlasy mé štvou!“

Emily Caseyová udělala na zrcadlo vzteklou grimasu a mrštila kartáčem na druhý konec pokoje.

„Seš vynervovaná, protože má přiject Jessie s Richem,“ ozvala se z gauče Nancy. Ležela na břichu a před sebou měla staré číslo módního časopisu Sassy.

„Ne. Štvou mě ty vlasy!“ Emily navztekaně přistoupila k posteli a zvedla kartáč z koberce. „Vypadaj jak sekaný nudle!“ Vrátila se k zrcadlu, které zabíralo celou výšku šatníkových dveří, a začala vlasy znovu kartáčovat.

„Co můžeš ty vědět o sekanejch nudlích?“ Nancy se při své otázce ani neobtěžovala zvednout oči od časopisu. „Nudle přece nejíš. Nejíš vůbec nic.“

„A proč jsem teda tak tlustá?“ Emily zakvílela a pokusila se připlácnout vlasy k hlavě rukou.

„Nejseš tlustá,“ zaoponovala znovu Nancy a dál projížděla stránky. „Akorát nemáš tak drobnou postavu jako máma a já. Máš silný kosti a seš velká. Seš –“

„Tlustá,“ přerušila ji Emily otrávené. Sama věděla, že ve skutečnosti vůbec tlustá není. Prostě si musela na něco stěžovat.

Možná, že má Nancy pravdu. Asi je fakt vynervovaná z toho, že se k nim nastěhuje nová sestřička a bratříček. Nevlastní. Jenže to, že má Nancy pravdu, ji štvalo ještě víc.

„Štveš mě, když máš pravdu,“ řekla nahlas. „Proč musíš furt mluvit jako nějaká starší sestra?“

„Teď si začneš stěžovat na ruce,“ pokračovala Nancy. Zavřela 4

časopis a hodila ho na podlahu.

„Na ruce?“

„Že jsou moc veliký. Tak je to vždycky. Nejdřív vlasy, pak postava a potom tvoje nemožně velký ruce.“

Emily vzdychla. „Mám zkrátka moc jemný vlasy. Nedržej ani u hlavy, ani vyčesaný. Nedržej vůbec. A přestaň si ze mě dělat v jednom kuse srandu.“

„A na co myslíš, že starší sestru máš?“

„Vlastně nevím,“ uznala Emily. A zasmála se.

„Náhodou ti to sluší,“ konstatovala Nancy. „Kdes přišla k týdle minisukni? V mojí skříni?“

„Ne, byla v mojí. Aspoň myslím.“ Emily si sukni nervózně

upravila. Pak ještě popotáhla punčocháče, které měla pod ní.

„A odkdy vůbec sukně nosíš?“ Nancy se přesunula k okraji

postele a zaujala pozici vsedě.

„Chtěla jsem se vystrojit. Dyť víš. Abych udělala patřičnej dojem.“

Nancy se povýšeně ušklíbla. „Seš vopravdu nervózní.“ Pak vstala a odkráčela k zrcadlu. Těsné značkové džíny ještě zdůrazňovaly její štíhlou, chlapeckou postavu a světlezelený svetr ke krku perfektně kontrastoval s měděnými vlasy. Na rozdíl od Emilyiných byly rovné a hebké a stačilo se jich jen dotknout hřebenem, aby držely tam, kde je Nancy mít chtěla.

„Máma upekla koláč,“ oznámila Emily důležitou novinu. „Řekla bych, že má taky pěkný nervy.“

„Nejspíš to bude zas pěknej cement.“

Když stály vedle sebe, obě dívky rozhodně sestry nepřipomínaly.

„Jak můžeš bejt tak klidná?“ Emily sebrala ze země časopis a položila ho k ostatním na poličce. „To tě vůbec nevzrušuje, že budeme mít nový sourozence?“

„Vždyť už jsme je viděly předtím.“ Nancy nevzrušeně přešla k oknu a zadívala se na trávník, který se před domem pozvolna svažoval k Fear Street. Slunný den za oknem byl na prosinec až nezvykle teplý. Na žlutě vzorované tapetě tančily protáhlé stíny holých stromů.

„A co na tom?“ Emily se úplně nažhavila. „Teď s náma ale budou 5

žít. A to tak, že na furt.“

„Já odcházím příští rok na kolej.“ Nancy se z klidu vyvést nenechala. „A kromě toho – Jessie bude bydlet v tvým pokoji. Ty se musíš obětovat.“

Emily se na sestru užasle podívala. Nancyina poslední slova jí skoro vyděsila. To, že bude mít novou sestru – a navíc stejně starou –

jí připadalo natolik vzrušující, že na nějakou oběť vůbec

nepomyslela.

Třeba to ale

bude opravdu oběť. Vzdává se svého soukromí,

poskytuje jí půlku svého pokoje. Možná to bude obrovská oběť.

Zatím se s Jessií setkala párkrát a vždycky spolu dobře vycházely.

To bylo ovšem něco jiného, než s ní doopravdy žít. Co když se ukáže, že je Jessie absolutně nesnesitelná?

Ne. To je hloupost. Nancy prostě musí být věčně v opozici. Emily se nenechá už dál nervovat. I bez toho je už pěkně rozčilená.

„Nevlastní otec je teda pořádná změna!“ Nancy při svých slovech dál upřeně hleděla z okna. Jako by se úmyslně vyhýbala pohledu na Emily.

O Hughovi Wallnerovi nehovořila Nancy ráda. Oženil se s

matkou před třemi měsíci a Emily dobře věděla, že sestře k srdci zrovna příliš nepřirostl. Jí ostatně také ne. Když se měly s Nancy rozhodnout, jestli si ponechají své původní příjmení, nebo převezmou jeho, rozhodly se obě pro své původní. To ho

přinejmenším muselo aspoň trochu ranit, ale dokázal být odměřený a nenechal na sobě nic znát.

Nakonec je to v pořádku, říkala si Emily. Hlavně že je máma šťastná. A máma, coby paní Wallnerová, zářila blahem.

Emily se posadila na novou postel u okna. Byla připravená pro Jessii. Uhladila červenomodrou pokrývku na pevných, dosud

netknutých matracích. „Jessie je bezva. Na mámině svatbě jsme si spolu senzačně užívaly.“

„Svým způsobem je moc hezká,“ připustila Nancy. Nebylo v jejím stylu přiznat někomu absolutně kladné hodnocení.

V tu chvíli projela chodbou dusavá kadence mlaskavě ťapavých zvuků. Tygr, Emilyin bílý teriér, se vřítil do pokoje. Jako vždy v plné rychlostí, s hlasitým štěkotem a mohutným oddechováním.

6

„Tygře, zůstaň!“ Emily vykřikla, ale na tohohle pejska nemohla být nikdy dost rychlá. Tygr jí bleskově vyskočil na klín a vztyčil se na zadních, aby mohl panince olíznout tvář.

„Vlasy ne! Nerozcuchat!“

Nebyla to slova, kterým by Tygr hodlal rozumět. Než stačila pejska odstrčit, trčely jí na levé polovině hlavy vlasy opět beznadějné jako hřebíky.

„Tygře, já tě stejně miluju!“ Emily si znova přitiskla miláčka na tvář a otřela se mu nosem o čumáček. „I když jsi mi zničil účes!“ Pak pustila psa, aby mohl seskočit na zem. Tygr divoce zavrtěl pahýlkem tupírovaného ocásku, vyrazil z pokoje a rozběhl se po schodech dolů.

„Hej – už jsou tady!“ Nancy vykřikla a konečně se odtrhla od okna. „Co to máš s vlasama?“

„Řekni jim, že jsem za minutu dole,“ Emily vzdychla a pokusila se v hromadě na toaletním stolku znovu objevit kartáč na vlasy.

„Teď už fakt vypadaj jak sekaný nudle,“ neodpustila si Nancy na cestě ke schodům. „Snad aby sis radši vzala klobouk.“

„Díky za podporu, Nancy.“

„To nic, ráda vypomůžu.“

„No t a k , pojďte dál. Jen pojďte dál!“ Matka už vítala Jessii a Riche u domovních dveří. Hlas se jí třásl vzrušením. „Jak vám to oběma sluší. Jsme tu tak napnutý. Kde je Emily?“

„Letadlo mělo zas zpoždění. Jako obvykle,“ bručel do toho pan Wallner.

„Hlavně, že jste tady. To je nejdůležitější,“ rozplývala se matka.

Emily stála nahoře na schodech, naslouchala vzrušeným hlasům a srdce jí bušilo. Bude to dobrý, říkala si. Jasně, užijem spolu spoustu legrace.

Zhluboka se nadechla, a když se rozeběhla po schodech, brala je po dvou.

„Ahoj!“ Vrhla se na Jessii, aby ji Objala. Jenže ta si zrovna sundávala svůj kabátek a Emily místo nové sestry ve zmatku sevřela do náručí švestkově modrou látku.

Obě dívky vyprskly.

„Ale stejně ahoj,“ opakovala Emily. „Vypadáš senzačně!“

Jessie byla opravdu velmi hezká dívka. Všechno na ní bylo drobné 7

a křehké – až na oči, které byly překvapivě velké a bleděmodré. Nad vysokým, nádherně klenutým čelem se vlnily dlouhé, slámově zlaté vlasy a pleť měla smetanově bílou. Emily náhle připomněla anděly na starých malbách, které kdysi viděla v muzeu. I bleděmodrý svetr si Jessie zjevně vybrala tak, aby ladil s barvou vybledlých džin a bleděmodrých očí.

Jessie podala kabátek otci a obrátila se k Emily. „Díky. Taky vypadáš senzačně.“ Hovořila měkkým šepotem, který se k ní perfektně hodil. Na chvilku utkvěla pohledem na Emilyiných vlasech a pak se otočila k paní Wallnerové. „Je to vynikající, že tady můžeme být.“ Jessie se rozplývala nadšením. „Já ten váš dům miluju!“ Vrhla se k paní Wallnerové a sevřela ji v dlouhém objetí.

Emily neušlo matčino nefalšované dojetí.

„Hej – nezapomínejte na Riche!“ Nancyina poznámka přerušila dojemnou vítací scénu.

„Ovšem, že na něj nezapomeneme.“ Paní Wallnerová věnovala Richovi zářivý úsměv. „Copak bysme mohly zapomenout na tak hezkého mladého muže? Jen proto, že patří k těm silným mlčenlivým typům?“ Paní Wallnerová spiklenecky zamrkala, zjevně potěšena svým malým žertíkem.

Rich, dosud stejně bledý jako jeho sestra, náhle zrudl jak rajské jablíčko.

„Aspoň někdo je tady zticha,“ zavtipkovala pro změnu Nancy.

Všichni se zasmáli – až na Riche. Bylo vidět, že ho všechna ta pozornost uvádí do pěkných rozpaků. Nešťastně tam stál, tenký, šlachovitý a v poměru ke svému tělu až nějak příliš dlouhý. Na bradě mu právě vyrašilo několik pubertálních uhrů a v obrovských teniskách silně připomínal známého králíka z kreslených seriálů.

Když je jim třináct, jsou strašně divní, napadlo Emily. Sama byla v tom věku před pouhými dvěma roky, ale dneska by si už stěží dokázala něco o té době vybavit. Prostě ji nějak vytěsnila z mysli.

Kompletně.

„Co to čteš?“

Rich držel v ruce knihu v tvrdých deskách. Natáhl ji k Emily.

„Ten kluk s sebou tahá věčně nějakou knihu,“ ozval se pan Wallner a zavrtěl přitom hlavou, jako by nesouhlasil.

8

„To – to je Stephen King.“ Rich mumlal tak tiše, že mu Emily jen stěží rozuměla.

„ Hřbitov zvířátek,“ přeslabikovala název Emily. „To jsi Nancy taky četla, viď?“

Nancy ohrnula nos. „Stephena Kinga už nečtu celý věky.“

„Jo, od tý doby, co se stala seniorkou, nečte už vůbec nic!“ usadila ji Emily.

Jessie se snaživě rozesmála, i když ten vtip zas tak k popukání nebyl.

„Je to tak prima, že jsme mohli přiject. Určitě spolu budeme bezvadně vycházet!“ Jessie se svým nezvučným hlasem opět obrátila k paní Wallnerové.

„To se ví, že budeme!“

„Je to tak prima mít sestru v mým věku,“ pokračovala Jessie a tentokrát se obrátila na Emily. „Budeme se spolu učit a všude budeme chodit společně. Musíš mi ukázat Shady side. A taky spolu budeme vařit. Máš ráda vaření? A taky si budeme půjčovat svoje šaty a –“

„To asi zrovna moc nepůjde.“ Emily najednou zrozpačitěla. Jessie byla o tolik menší.

„Ale to bude právě to nejprímovnější!“ Jessie se na Emily vrhla a nadšeněji objala.

„Upekla jsem koláč a připravila pár sendvičů,“ ozvala se paní Wallnerová. „Musíte být po tom letu úplně vyhladovělí.“

„Já hlady umírám.“ Pan Wallner se oběma rukama chytil za

břicho. „Z toho čekání na letišti mě úplně rozbolel žaludek.“

Pan Wallner byl vysoký svalnatý

muž, jehož poněkud

proplešatělou hlavu zdobil věneček tmavých vlasů. Emily připadalo, že ho pořád něco rozčiluje, že je věčně kvůli něčemu nešťastný. Jako třeba teď kvůli žaludku.

Paní Wallnerová však manželovy potíže ignorovala. „Vsadila bych se, že ještě před jídlem by Jessie s Richem rádi zašli nahoru, vybalili se a prohlédli si své pokoje.“

„Bezvadnej nápad!“ Jessie okamžité popadla svůj obrovitý loďák.

„Ne, dovol, abych ti ho tam odnesla sama,“ nabídla se Emily a vzápětí toho litovala. Sotva s kufrem dokázala pohnout.

9

„Odnesu je za váma potom,“ vysvobodil ji z rozpaků pan Wallner a zamířil do kuchyně.

Nancy odvedla Riche do úzké místnosti na konci chodby. Ještě před několika dny sloužila jako skladiště, teď se však měla stát jeho pokojem. Emily se vesele obrátila k Jessii. „Tak pojď. Ukážu ti náš pokoj.“

„Bezva!“ Jessie se usmála na paní Wallnerovou. „Jsme zpátky za pár minut. Už mám hlad jako vlk!“

„Už máte všechno připraveno,“ ujistila ji paní Wallnerová šťastně.

Pak následovala manžela do kuchyně. „Wallnere, nemusíš snad těm dětem sníst všechno –“

Jessie se vydala za Emily. Kobercem potažené schody jí mírně ujížděly pod nohama a vydávaly skřípavý zvuk. „Tak a jsme tady.“

Emily uvedla novou sestru do pokoje.

Jessie očima rychle přelétla místnost a zamračila se. „Trochu malý,“ zamumlala.

„Cože?“ Emily si nebyla jistá, že slyší dobře. Jessie měla opravdu slabounký hlas.

Zamračená Jessie popošla k oknu, nahnula se přes parapet a zahleděla se dolů. „Fear Street. To je teda jméno.“

„Je tady docela zajímavý okolí,“ vysvětlovala Emily.

„Jak dlouho v tomhle zapadákově žijete?“ Jessiina otázka zazněla jako obvinění.

„Hm – asi tak šest let. Myslím.“ Emily se snažila rozpomenout, kolik jí bylo, když se přistěhovali. „Rodičům se líbí staré baráky.

Tedy líbily. Táta byl hrozně šikovnej a rád si dělal věci sám.“

„To je tvoje matka pořád tak nadšená a optimistická?“ Jessie najednou změnila téma. Zakroutila výmluvně očima. „To je teda číslo.“ Odstoupila od okna a posadila se na Emilyinu postel. Pak se na ní natáhla a ruce si založila za hlavou.

No, páni, říkala si v duchu Emily. Jak jsou dospělí z dohledu, je úplně jiná. Dole byla tak roztomilá a teď je z ní najednou takováhle nepříjemná osoba. Jenže co když je právě tohle doopravdy ona?

„Máma byla rozrušená.“ Emily začala být nesvá.

Jessie se znovu posadila. Pak vzala do ruky Maxe, E m ilyina milovaného plyšového medvídka. Přejela Emily zkoumavým

10

pohledem odshora dolů. „Nejsi mámě moc podobná.“

Prohlíží si moje ruce, napadlo Emily. Složila ruce za záda a přešla ke stolu. „Nejsem. Ale ségra jako by jí vypadla z oka. Přesná kopie.“

„Mně se zrzavý vlasy nikdy nelíbily.“ Jessie udělala odmítavý obličej. Pozorně se zadívala na stařičkého medvídka a pak znovu na Emily. „V tý skříni nebude moc místa, co? Ráda bych věděla, kam mám dát všechny ty svý krámy?“

Zřejměji neušel Emilyin znepokojený výraz, protože se najednou začala omlouvat. „Promiň. Strašně mě to mrzí. Vůbec neber vážně, co tady melu. Jsem – jsem totálně grogy s nervama.“

„Já mám taky nervy,“ přiznala Emily. „Nemusíš se omlouvat.“

„Ale jo, musím. Byla jsem úplně pitomá. Víš – všechno to bylo hrozně těžký. Úplně strašlivý.“

„Jak máma zjistila, že se táta bude znova ženit, nemohla se dočkat, až mě a Riche hodí otcovi na krk. Vono je to pěkně blbý zjistit, že tě máma nemůže vystát.“

„To mě mrzí,“ pronesla Emily tiše.

„Byli jsme s Richem jak dvě joja.“ Jessiin hlas zněl hořce a oči upírala na koberec. „Jako by náš celej život byl v tom, že nás šoupají jeden druhýmu.“ Pohazovala si s medvídkem z ruky do ruky. „A taky jsem musela všechny opustit. I Debru, nejlepší kamarádku. Debra a já – byly jsme strašně blízký. Už teď mi schází.“

„Fakt je mi to líto,“ opakovala Emily. „Vůbec mi nedošlo, že to máš tak těžký.“

„Jo, bylo to tvrdý,“ přikývla Jessie. Pořád ještě se nedokázala na Emilu podívat.

„Chtěla bych udělat všechno –“ začala Emily. Jenže jí přerušilo charakteristické bubnování psích paciček. Tygr vletěl do pokoje, skočil na postel a okamžitě se pokusil olíznout Jessiinu tvář.

„Fuj! Táhni!“ Jessie ječela a snažila se Tygra odstrčit. „Táhni pryč!“ Tvrdě psa srazila. Zmatený teriér narazil na podlahu a překvapeně vykvikl. „Ten hroznej čokl mi svejma chlupama zaneřádí celej svetr!“ Jessie nepřestávala ječet. „Vyžeň ho odtud!“

„Tygře – pryč,“ zasáhla Emily nekompromisně.

Psovi to nebylo třeba opakovat. Prudce se otočil a s pahýlkem ocásku vyčítavě vztyčeným vyklusal ven.

11

„Náhodou je strašně roztomilej.“ Jessiina divoká reakce Emily popudila.

„Je nechutnej,“ odsekla Jessie a ostentativné zkoumala, jestli na svetru nezůstaly nějaké chlupy.

„Skoro vůbec nepelichá,“ bránila Tygra dál Emily.

„Ale moh ho roztrhat.“ Jessie skoro brečela. „Víš, kolik ten svetr stál?“

„Je fakt pěknej,“ připustila Emily rozpačitě. Pokusila se změnit téma. „Nemáš už hlad? Co kdybysme zašly dolů?“

„Jo, myslím, že bysme mohly.“ Jessie si přendávala medvídka z ruky do ruky. Emily se k ní obrátila.

„Dostala jsem ho k prvním narozeninám. Od tý doby je to můj mazlíček.“

„Opravdu?“ Jessie zmáčkla medvídkovi čumáček. „Už je pěkně sešlej, co?“ Zasmála se svým šepotavým, nezvučným smíchem.

„Pro mě znamená hodně,“ odpověděla Emily.

„Myslím, že si zaberu tuhle postel. Nesnáším spaní u okna.“

„Jenže tohle byla odjakživa

moje postel.“ Emily musela

protestovat. „Tu novou postel pod oknem jsme koupili právě pro tebe.“

Jessie se na Emily nepříjemně podívala. Pak oči sklonila k medvídkovi a utrhla mu hlavu.

12

II.

Jessie poděšené vyjekla vysokým vřískavým smíchem.

Šokovaná Emily se stále ještě nezmohla na jediné slovo. Stalo se to vůbec?

Jessie rychle spolkla svůj smích.

„Strašně mě to mrzí.“ S

medvídkovou hlavou v levé a tělíčkem v pravé ruce zírala na šedivou vycpávku, která se řinula z rozpáraného krku. „Byla to náhoda.

Fakt.“ Vzhlédla k Emily, jako by se chtěla ubezpečit, že jí to věří.

Emily nevěřila. „Utrhla jsi Maxovi hlavu.“ Z jakéhosi neurčitého důvodu to však vyznělo spíš jako otázka než jako obvinění.

„Ne. Prostě se mi rozpad v rukou.“ Emily trvala na svém.

„Fakticky. Sotva jsem se ho dotkla. To mi snad můžeš věřit, ne?“

Emily neodpověděla.

Mrak za oknem zakryl slunce a do pokoje padl stín.

Bylo to tak náhlé, že se Emily vyděsila. Zachvátil ji podivný pocit, že tu tmu přivolala Jessie. Zachvěla se. Najednou ji rozrazila zima.

Jasně, že je to hloupost. Jenže představa Jessie, jak tam sedí v temném pokoji s rozpůleným Maxem v klíně, ji neopustí ještě dlouho. Hodně dlouho.

Stín se zvedl.

„Ahoj, holky.“ S náručí plnou kazet vstoupila do pokoje Nancy.

„Jak to šlape? Chceš je zpátky, Emo? Půjčila jsem si je minulej tejden a…“

Zastavila se uprostřed věty. „Co – co se stalo Maxovi?“

„Byla to náhoda. Fakticky!“ Jessie křičela, ale vyznělo to defenzivně. Prudce vstala a s oběma částmi medvídka ve zdvižených 13

rukou přistoupila k Nancy. Hlas se jí chvěl. „Prostě se mi rozpad v rukou.“

Nancy odložila kazety na stůl a medvídka si od ní vzala. „Třeba to půjde sešít.“ Podívala se na Emily.

„Třeba,“ přisvědčila Emily pochybovačně.

Nancy se pokusila změnit téma. Podala medvídka Emily a obrátila se k Jessii. „Ten tvůj bráška je teda pěkně tichej.“

„Povídej mi o tom,“ chytila se Jessie. „Co tichej. Až ho poznáš, zjistíš, že je úplně němej!“ Zasmála se vlastnímu vtipu. Nancy se rozesmála taky.

Emily pořád ještě do smíchu moc nebylo. Že má ta Jessie dost bídnej charakter. Je tady sotva pár minut a už shazuje vlastního bráchu.

Pak ji napadlo, že je možná sama směšná. Jessie prostě udělala jenom vtip, nic víc. A to s tím medvídkem mohla být taky jenom náhoda. Prakticky se Max rozpadal už celá léta. Vidí na Jessii to nejhorší, zatímco by se měla snažit, aby se tu cítila jako doma, jako součást rodiny.

Vždyť ona už patří do rodiny, říkala si Emily v duchu. Musím s ní vycházet.

„Pro Riche to musí být těžký,“ řekla soucitně. „Začínat v úplně nový škole je pěkně drsný.“

„Mně to povídej,“ přisvědčila Jessie a zněla z toho hořkost. Pak se nervózně zasmála. „Ale jinak je Rich dobrej. My toho prostě moc nenamluvíme. Ono je těžký se k němu přiblížit. Věčně s sebou tahá nějakou uhozenou knihu. Určitě je ten největší fanda na Stephena Kinga v celým světě. Dokonce mu píše i dopisy.“

Znova se sešeřilo. Obloha za oknem teď byla úplně šedá a do šedých barev jako by se zahalila celá místnost.

„Stephen King mě teda nikdy moc nenadchnul,“ ozvala se Nancy.

„A teď v posledním járu už nemám vůbec čas na nějaký čtení. Jenom na školní věci. A přihlášky na kolej, samozřejmě.“

„Půjdeš večer někam ven?“ zeptala se Emily rychle. Nechtěla poslouchat, jak je to v posledním ročníku těžké a kolik toho musí Nancy našprtat. Na tohle téma dokázala Nancy mluvit celé hodiny.

Někdy jí připadalo, že Nancy stráví víc času mluvením o svém 14

těžkém studování než samotným studováním. A když si zrovna nestěžovala na spoustu školních úkolů, naříkala pro změnu nad svým společenským životem. „Nemáš náhodou rande s Garym Brandtem?“

Nancy zavrtěla hlavou. „Volal, že ho ruší. Prej má rýmu. Jenže neměl ani tolik slušnosti, aby aspoň párkrát popotáhnul nosem.

Věděla jsem, že nepůjde.“ Sebrala kazety a zase je nechala jednu po druhé spadnout na stůl. Nuceně se zasmála. „Nebudeme přeci Jessii unavovat podrobnostma z mýho společenského života. Je to pěknej srab od tý doby, co…“

„Jasně, jasně,“ Emily zaúpěla a výmluvně zakroutila očima. „Od tý doby, co tě Josh nechal a začal chodit se mnou.“

Jessie se zvedla. Bylo jí to nepříjemné. „Asi bych už měla jít dolů.“ Zadívala se na Emily a pak na Nancy. „Pokud si vy dvě hodláte vyškrábat oči, nebo tak něco…“

„Ale kdepak,“ Emily vyskočila taky. „Už jsme to s Nancy absolvovaly tisíckrát.“

„Dvoutisíckrát,“ kontrovala Nancy a kartáčem si hodila zářivě měděné vlasy přes ramena.

Dělá to přesně jako máma, blesklo Emily hlavou.

„Vždyť už jsi nemohla Joshe ani vystát,“ zareagovala Emily a sama se divila, proč se už zase brání. „Jen si, Nancy, vzpomeň, jak jsi mi říkala, že to s ním skoncuješ!“

Nancy zrudla. Před Jessií se jí o tomhle moc dobře nediskutovalo.

„Jo, máš pravdu. Máš úplnou pravdu, Emo. Ani nevím, co na něm vidíš. Vždyť je to takovej tichošlápek!“ Zasmála se, aby to vypadalo jako vtip. Pak se obrátila k Jessii. „Josh si myslí, že nejlíp se vyfešákuje na rande, když voblíkne svetr opačně – aby byla špína vzadu!“

„No tak, tohle není fér!“ zvolala Emily.

Jessie a Nancy se rozesmály.

Emily přemýšlela. Proč to Nancy musí ventilovat zrovna teď?

Josh pro ni přece nikdy nic neznamenal. Snad mi řekla už nejmíň miliónkrát, že je jí jedno, že s ním teď chodím já.

„Jdu dolů. Mám hlad.“ Nancy zamířila ke dveřím. „ Dostavíte se?“

„Jsme tam ve vteřině.“ Emily se ještě pokoušela srovnat

medvídkovy pozůstatky rozložené na stole. Ve chvíli, kdy Nancy 15

zmizela na schodišti, obrátila se k ní Jessie. „Ta tvoje ségra se mi zamlouvá. Je tak hezká. Fakticky chodíš s jejím bejvalým klukem?“

„Nechodili spolu zas tak dlouho,“ odpověděla Emily podrážděně.

Tohohle tématu už měla tak akorát.

„Tak jsme dohodnutý?“ zeptala se najednou Jessie. „Dostanu tu postel u stěny?“

„Mno…“ Vůbec nic není dohodnutý, myslela si Emily naštvaně.

Tohle je moje postel!

„A nešel by ten noční stolek přestěhovat na moji stranu?“

pokračovala Jessie. Nečekala na odpověď a začala stolek postrkovat napříč pokojem.

„Musím ti ho vyklidit,“ reagovala Emily klidně. Hodlá mě snad tyranizovat? ptala se v duchu. To musí být vždycky po jejím?

Nechce mně nakonec poručníkovat v mém vlastním domě?

Pak si to uvědomila. Je to i její dům. Ano, je to i její dům. Ode dneška…

„Tak tomu říkám sešlost!“ Paní Wallnerová v čele jídelního stolu přímo zářila. Pan Wallner vyloudil spokojený úsměv v jinak permanentně zachmuřené tváři a souhlasně mručel.

Emily a Nancy vyzdobily jídelnu opravdu svátečně. Ode dveří přes tmavozelenou tapetu nad bufetem natáhly proužky krepového papíru a do dvojitých oken zavěsily vystřižená písmena hlásající VÍTÁME VÁS. Paní Wallnerová se odhodlala k výjimečné inovaci, když namísto obligátních slaměných deček pokryla stůl bělostným ubrusem a doprostřed posadila obrovskou broušenou vázu s dvěma tucty rudých a růžových růží. Emily marně pátrala v paměti, kdy naposled zažil starý dům takovou slávu.

„A co takhle přípitek?“ navrhla Emily a nalila si sklenku koly.

Snažila se vplout do slavnostní nálady a na trapnou příhodu nahoře zapomenout. Pak podala velkou láhev s kolou Jessii.

„Nebyla by spíš nějaká soda?“ obrátila se Jessie k paní

Wallnerové. „Tohle jde moc na tloušťku.“

Paní Wallnerová se na ni překvapeně podívala. „Neříkej mi, že máš starosti s váhou, Jessie. Ještě trochu zhubneš a nebude tě vidět!“

Pan Wallner se hlasitě rozesmál a zavrtěl hlavou. „Jessie má 16

starosti se vším.“ Otočil se k Richovi. Ten seděl na konci stolu a dosud nepronesl jediné slovo. „Jak je, brachu?“ zahlaholil na syna pan Wallner.

„Dobrý,“ pokrčil rameny Rich.

„Co kdybys položil tu knihu a dal si nějakej zákusek,“ navrhl pan Wallner.

„Dobrý.“ Rich sklapl knihu.

„Nechceš k němu zmrzlinu?“ nabídla se Emilyina matka.

Rich cosi zamumlal.

„Zřetelně, Richi. Říkáš to někam do klína,“ připomenul se pan Wallner.

„Jo. Zmrzlinu, prosím.“ Rich poněkud ozvučnil svůj projev, ale hlas se mu zlomil na slůvku prosím.

Pan Wallner se rozchechtal. „Hochu, ty seš úplnej soprán!“

Rich zrudl a sklopil oči.

„Táto, přestaň ho už provokovat,“ vybuchla Jessie.

„Jakýpak provokování. To je jen taková legrace.“ Pan Wallner vpravil do úst kapitální porci vanilkového koláče a spláchl ji mohutným douškem kávy.

„Jo, legrace,“ zamumlal Rich, oči stále upřené do země.

„Cos říkal? Už zase mumláš?“

„Táto, dej si pauzu,“ zasáhla znovu navztekaně Jessie.

Rich s hlasitým zaskřípěním odsunul židli a nemotorně se vztyčil.

„Můžu si jít nahoru číst?“ Nečekal na odpověď, popadl svého Kinga, a aniž se na kohokoliv podíval, vyběhl z pokoje.

„Hej – copak mu něco

dělám?“ Pan Wallner rozhodil ruce a

najednou vypadal úplně dětinsky.

„Vždycky ho ztrémuješ.“ Jessie se mračila.

„Vždyť jsem to tak nemyslel,“ pronesl otec přes pusu plnou koláče. „Hned, jak to dojím, skočím nahoru a omluvím se. Chtěli jsme si snad udělat pěkný večírek. To je důležitý.“

„Měl by vůbec číst takovéhle knihy?“ Emilyina matka byla zjevně znepokojena. „Hřbitov zvířátek. To bude asi pěkné morbidní, co?“

„Zbožňuje Stephena Kinga,“ pokoušela se vysvětlit Jessie.

„Je úplnej knihomol.“ Pan Wallner si dolil do šálku kávu.

„Kdepak jako starej táta. Já nepamatuju, že bych vzal do ruky knihu, 17

co jsem výpad ze školy.“

Emily mrkla na Nancy a ta jí pohled vrátila. Napadla je stejná věc: není se čím chlubit. A ještě něco – pan Wallner se tolik nepodobá jejich otci.

Emily ho pozorovala, jak tam sedí ve svém přespříliš velkém žlutém tričku bez rukávů a hnědých pytlovitých sportovních kalhotech s elastickým páskem – a vzpomínala, jak vybraně se vždycky oblékal její otec. Dan Casey byl pediatr. Zásadně nosil tmavé, seriózní obleky a bílé naškrobené košile s konzervativními kravatami. Při svém mladistvém zjevu – jako by se pořád ještě nepřehoupl přes třicítku – se alespoň oblečením snažil vypadat starší, aby působil důvěryhodněji na rodiče, kteří k němu vodili své dětí.

Vzpomínala si, že otec přečetl dvě až tři knihy týdně, literaturu nejrůznějšího druhu – a rád o nich s oběma dcerami diskutoval. Otec by se nikdy nechlubil, že na knihu léta nesáhl.

Jak si vůbec mohla matka vzít někoho, kdo je tak úplně jiný?

Emily to nechápala. Pan Wallner pracoval jako vedoucí v továrně na nábytek a dokonce nenosil do práce ani kravatu!

Jenže máma byla tak osamělá, říkala si na druhé straně. Třeba se teď zabezpečila.

Snažila se nemyslet na ten strašný den tenkrát u jezera. Tyhle myšlenky však zadržet nešlo. Jako by žily svůj vlastní život. Mohla být ve škole a skládat zkoušku, mohla být v kině nebo mít schůzku, mohla jako teď sedět u jídelního stolu – a vzpomínky se na ni pokaždé dokázaly vrhnout jako příval a ona musela celou tu hrůzu prožívat znovu… a znovu.

Táta miloval táboření a celá rodina je měla ráda s ním.

Někdy ani nečekali, až se udělá teplo. Naložili stejšna

kempingovým vybavením, vyrazili do státní rezervace či k blízkým lesům a prožili celý víkend v jasně modrých plátěných stanech, které pan Casey přechovával ve své garáži.

Ten víkend tábořili na malém neobydleném lesnatém ostrůvku Fear Island, uprostřed jezera ležícího naproti lesům, které se táhnou od Fear Street. V jasném počasí vál ostrý vítr a normálně klidné jezero se v jeho prudkých poryvech zmítalo v divokých, bělostně zpěněných vlnách.

18

S hlasitým burácením cloumal vítr stanovými dílci, a když se po mnoha pokusech podařilo zapálit oheň, vrhal jeho plameny do všech světových stran.

Svěží vzduch však tolik voněl pryskyřicí. Dokonce i Nancy, kterou sem vyloženě dotáhli, protože musela zrušit rande s Joshem, byla teď nadšena vší tou krásou a vzrušením, že jsou jediní lidé v okruhu mnoha mil.

Jak se však octla Emily s otcem v tom motorovém člunu?

Vzpomínky na ten hrozný den byly tak jasné a tak intenzívní. A přece se z jakýchsi nejasných důvodů nedokázala rozpomenout, jak se do člunu dostali, nedokázala si vzpomenout, kam pluli, proč se vůbec pustili do zápasu se vzdutými, větrem rozbouřenými vlnami.

Možná, že právě to byl důvod. Že se chtěli s tátou tomu větru postavit, že chtěli vyzvat ty temně se valící vlny. Možná to dělali pro tohle vzrušení. Nebylo by to poprvé.

Znovu si vybavila Nancy s matkou, drobounké nezřetelné

postavičky, které stojí na břehu a mávají jim před temným pozadím větrem zmítaných stromů. Znovu slyší hučení malého závěsného motoru a cítí pohupování člunu i podivnou slabost v kolenou. Je zima, vlhká sprška se jí tříští o tvář, mokré vlasy jí vlají přes ramena a letí s větrem.

Otec svírá rukou kormidlo, a když se k němu obrátí, usměje se.

Ještě teď jasně vidí kapky vody, které mu stékají po modré vestě.

Motor burácí a malý člun po rozbouřených vodách přímo letí. Je to úžasný pocit a oba ho prožívají všemi smysly.

A pak se vše rázem změnilo v horor.

Právě otci podávala termosku. Horká káva byla skvělá. V tu chvíli jí však termoska vyklouzla z mokrých rukou. Rovnou do vody.

Otec po termosce instinktivně sáhl.

A vtom udeřil vítr náhlým mohutným poryvem.

Jako by se svět převrátil vzhůru nohama.

Uvědomila si to až za pár vteřin. Člun se převrhl.

Studená voda mrazila a přece to bylo tak neskutečné. Jako ve snu.

Absurdním a děsivém.

Ještě si stačila pomyslet – tohle se nemohlo stát.

Potopila se. Napnula všechny síly, aby se dostala zpátky na 19

hladinu. A přitom jí to došlo.

„Táto! Táto, kde jsi?“

Prudká vlna ji udeřila do tváře a ona se začala dusit.

O pár metrů dál se zmítal převržený člun. Zamířila k němu a další vlna ji srazila zpátky. Plivala vodu, ale nasadila poslední síly.

„Táto, kde jsi?“

Chytila se člunu. Klouzalo to, ale nějak se jí podařilo udržet se.

Hladina se vzdula dalším mocným poryvem. Sevřela dno člunu oběma rukama.

„Táto! Tatínku!“ Kde je?

Otočila se a pátrala za sebou. Po celé hladině. Že by plaval zpátky k ostrovu? Ostrov se rýsoval jako úzká tmavá linka proti šedému nebi.

„Táto? Kde jsi, táto?“ Ne. Přece by neplaval pryč a nechal ji tady.

A ostrov byl příliš daleko, zvlášť proti proudu. Ale kde je?

Nikdy nezapomene, jak ji najednou přepadla panika. Nejdřív jí zaplnila hrud a sevřela dech. Potom jí panika prostoupila celým tělem a nelítostně mrazivým sevřením ji přitiskla k převrácenému člunu.

Muselo to být jen na pár sekund, ale Emily se zdálo, že uplynuly celé hodiny.

A pak ho konečně uviděla.

Tváří dolů plul pomalu vedle ní a jeho světlé hnědé vlasy se rozprostřely po hladině jako vodní tráva.

20

III.

„Už musím končit, Joshi. Máma svolává na večeři.“ Emily ležela na zádech, koukala do stropu a telefonní šňůru kroutila mezi prsty.

Teď se zvedla a chystala se zavěsit.

„ Jo. Prima. Stav se pozdějc.“ Z koupelny zaslechla vodu. To je určitě Jessie. „Jenom mi dej trošku čas, ať můžu dokončit tu zprávu.

Potřebuju na tom ještě tak slabou hodinu dělat.“

Josh měl pochopitelně svou práci už hotovou. Pan Super Blesk.

Kdyby svůj úkol nestihl aspoň dva či tři dny před termínem, bude mít pocit, že to s ním jde s kopce. Bylo to k zešílení. Sama musela pokaždé dřít až do poslední minuty – a to rozhodně nebyla nějaký flink.

„Ale jo, docela to s Jessií jde.“ Ztišila hlas. „Jenže teď nemůžu mluvit. Je naproti v koupelně. Jo. Jo. Vlastně jsme si ještě pořádně nepromluvily. Má spoustu starostí s tou novou školou a tak. Je furt taková nějaká nervózní. Nevím, jestli ze mě nebo z čeho.“

„Určitě z tebe.“ Josh se rozchechtal svým uhozeným hlaholivým smíchem.

„Třeba je nervózní od přírody.“ Emily se zjevně rozhodla jeho vtip ignorovat. „Dobře, sejdeme se večer. Stav se po devátý, jo?“

Zavěsila sluchátko, nasupeně si před zrcadlem zkusila urovnat vlasy a pak se spěšně vydala ke schodům do jídelny. Myslela na Jessii. Bydlí tady už tři dny a za tu dobu se mnou prohodila sotva pět slov. Cítila se oklamaná. Tolik se na novou sestru těšila. A zatím jsou jako dvě cizinky, které jakousi náhodou sdílejí společný pokoj.

„Omlouvám se, že jdu pozdě.“ Rychle vklouzla na své místo. Pan Wallner svůj talíř makarónů už napůl vyprázdnil. Vždycky začal jíst 21

hned, jak dopadl na židli, ať už u stolu někdo seděl, nebo neseděl.

Nancy, která seděla naproti němu, hlasitě zívla. „Pardon,“ zavrtěla hlavou. „Skoro do dvou v noci jsem studovala.“

„Tenhle rok dřeš opravdu nějak moc,“ prohodila paní Wallnerová a postavila před Emily mísu makarónů.

„Měla bys svým půvabům dopřát taky trochu spánku,“ ozval se pan Wallner. Patrně to měl být vtip, protože na okamžik přerušil žvýkání, aby se mohl zasmát. Když zjistil, že nikdo jeho humor nepochopil, vypadal zklamaně. „Podejte mi někdo pepř a sůl,“

zamumlal.

„Není to mdlé?“ starala se paní Wallnerová.

„Ale ne, je to prima,“ ujistil ji pan Wallner a začal pokrývat svou porci solí a pepřem oběma rukama najednou.

Rich jako obvykle němě zíral do talíře, aby odtud příležitostně dopravil k ústům jeden až dva makaróny.

„Kde je Jessie?“ zeptala se Nancy.

„Řekla bych, že nahoře v koupelně,“ informovala Emily a natáhla se pro salátovou mísu.

„Kartáčovala sis dneska vlasy?“ Matka se k Emily obrátila a zatvářila se vyčítavě.

„Stejně si je musím večer umejt,“ odsekla dcera podrážděně.

Matka dobře ví, jak tyhle hovory o svých vlasech miluje.

„No tak, Richi. Neboj se přece těch makarónů!“ Pan Wallner obdařil svou porci další dávkou pepře. „Jsou vynikající.“

„Nemám moc hlad,“ opáčil Rich rozmrzele.

„Ty nemáš nikdy hlad,“ zavrčel otec. „Proto sám vypadáš jak makarónová nudle.“

„Hele, musíš mě v jednom kuse shazovat?“ Rich se v momentě rozpálil, že až křičel.

„Jakýpak shazování, to byl kompliment,“ bránil se pan Wallner s úsměvem.

„Strč si svý komplimenty někam!“ Rich zařval, praštil vidličkou a vyletěl z jídelny.

„Počkej, vrať se!“ Pan Wallner se překvapeně pokusil přivolat syna zpátky. Úplně ho to vyvedlo z míry. „Jen jsem tě chtěl poškádlit!“ Otočil se k Emilyině matce. „Co je to s tím klukem?“

22

„Třináct let – opravdu těžké období,“ vážně odpověděla paní Wallnerová. Najednou vypadala velmi unaveně.

„Asi mu ho ještě trochu ztížím,“ neodpustil si pan Wallner, ale neznělo to jako hrozba. Každý mohl vidět, že ho Richova bouřlivá reakce pořádně zaskočila. Přitáhl si mísu a slušný kopec salátu přemístil na svůj talíř.

„Už mě to zmáhá a unavuje. To jeho věčný utíkání, když mu náhodou někdo něco řekne.“

„Je přecitlivělý,“ zkusila to paní Wallnerová smířlivě.

„Jen ho nebraň.“

„Já ho nebráním, chci jenom vysvětlit…“

„Radši nic nevysvětluj.“ Pan Wallner zlostně nabral salát a dopravil ho k ústům.

„Promiňte, nějak jsem se zdržela.“ Jessie vběhla do jídelny a blond vlasy jí pod lustrem zazářily zlatým leskem. Měla na sobě šedé vlněné leginy a dlouhý světlezelený svetr.

„Pozor – to je můj svetr!“ vykřikla Emily. „Cože?“ Jessie si přirazila židli a zaraženě se na Emily podívala.

„Je to můj svetr. Oblíkla ses do mýho svetru!“ Emilyina slova zněla ostřeji než sama zamýšlela.

„Není.“ Jessie si naservírovala miniporci makarónů.

„Obávám se, že nám začínají chladné dny,“ pronesla paní

Wallnerová zachmuřeně.

„Ten svetr jsem měla ve svým horním šuplíku, Jessie!“ Emily stále nedokázala potlačit zlobný tón. „Moc by mě potěšilo, kdyby sis přestala půjčovat bez dovolení moje věci!“

„Jenže tohle je můj svetr!“

„Snad poznám svůj vlastní svetr!“ Emily cítila, jak nad sebou ztrácí kontrolu. Situace se jí vymykala z rukou – a nemohla s tím nic dělat. „Jen se podívej, jak na tobě visí. Máš ramena do půli zad!“

„Tak je to správně. Todle je totiž nadměrná velikost.“ I Jessie byla podrážděná.

„Děvčata, prosím vás…“ Pan Wallner si unaveně podepřel

plešatou hlavu dlaní.

Paní Wallnerová nejdřív pohlédla na svou dceru a pak na Jessii.

„Já si, Emo, taky na tenhle svetr nevzpomínám,“ pronesla nejisté.

23

„Třeba je jen podobný tomu tvému.“

„Aaaaa!“ Matčina odpověď Emily ještě víc rozzuřila. Chce snad stát na Jessiině straně?

„ Není to tvůj svetr!“ Také z Jessie už promlouval vztek. „Nosím ho už léta!“

„Holky, poslouchejte!“ Pan Wallner si nervózně mnul oči. Obrátil se k Emily. „Záleží na tom tolik? Teď jste sestry – nemám pravdu?“

„Přesně tak,“ vpadla do toho matka rychle. Na Emily až příliš rychle. „Však si, Emi, jednou od Jessie ještě moc ráda nějaký věci půjčíš.“

„Copak by to šlo? Vždyť se na ni podívej! Má minimálně o pět čísel menší velikost než já!“

Paní Wallnerová zůstala sedět s otevřenou pusou. Jako pokaždé, když ji někdo něčím zaskočil. „To snad přeháníš, drahoušku.“

„Co kdybysme nejdřív v klidu dojedli?“ Nancy, která dosud sledovala celou hádku mlčky, konečně promluvila. „Pak můžeme jít nahoru a sejmout z toho šatníku otisky prstů. Co vy na to?“

Pan Wallner se rozesmál. Z jakýchsi důvodů mu to najednou

připadlo legrační. Nepřestal si mnout pleš.

S diskusí byl pochopitelně konec. Emily sice už neměla na jídlo vůbec chuť, nicméně dál nimravě nabírala vystydlé makaróny se sýrem. Věděla, že ji Jessie sleduje,

ale nehodlala její pohled

opětovat.

„Nancy, domluvila sis na sobotu večer nějakou schůzku?“ Paní Wallnerová změnila téma. „Volala paní Bergenová, jestli bys jí nemohla pohlídat děti.“

„Jo, nedomluvila,“ Nancy vzdychla. „Zavolám jí.“

„To chválím, že si tu někdo bude vydělávat penízky,“ zamručel pan Wallner a podíval se na Jessii. Ta však nezareagovala. Večeře končila mlčením.

„Kdo bude uklízet?“ Paní Wallnerová položila praktickou otázku.

„No tak, nehlaste se všichni najednou.“

Pan Wallner se zašklebil. „Já ne. Jedna věc se mi na životě se čtyřma ženskejma líbí – že se vždycky najde někdo, kdo uklidí po večeři.“

„Seš odpornej samec,“

okomentovala svého muže paní

24

Wallnerová. Řekla to však s úsměvem. Pak se zvedla, popošla k němu a vtiskla mu mohutnou pusu na čelo.

Je do něj úplnej blázen, pomyslela si Emily ohromeně. Co na něm vidí? Vždyť je to opravdu odpornej samec!

„Je řada na Emily,“ ozvala se Jessie. „Já a Nancy jsme uklízely posledně.“

„Nemohla bys to za mě dneska vzít?“ Emily se upřeně zahleděla na Jessii v jejím svetru. „Musím ještě na počítači dorazit tu svoji sociologickou studii. Vemu si pak tři služby za sebou. Čestný kanonýrský.“

Jessie váhavě souhlasila a Emily se s omluvou chystala k

odchodu. Pan Wallner se k ní obrátil. „Jak ti to jde? Je to o Chille, tuším?“

Tak otčím si pamatuje, na čem dělám. Emily to skoro zarazilo.

Nemyslela si, že by ho její škola zvlášť zajímala.

„Už jsem popsala tuny stránek. Ještě mi zbejvá poslední část a pak to musím vyjet na tiskárně.“

„Mohl bych to potom vidět?“

„Jistě. Ano. Prima.“ Úplně se zakoktala. Bylo to poprvé, co se k ní pokusil takhle přiblížit. Překvapeně si uvědomila, že ji potěšil.

Vyběhla nahoru do pokoje, posadila se za stůl a zapnula počítač.

Když zasouvala disketu, vzpomněla si na svetr. Otočila se k šatníku.

Byla ta zásuvka předtím pootevřená? Nedokázala si přesně

odpovědět. Stejně, co by to dokazovalo?

Neměla by vstát a podívat se dovnitř? Ne. Musí tu práci dopsat a vyjet jí dřív, než se objeví Josh. Ano! Podívá se. Nevydržela by to.

Přistoupila k šatníku a otevřela zásuvku. Jasně si vzpomínala, že svetr byl úplně nahoře. Teď tam nebyl. Rychle šuplík prohrábla.

Žádnej svetr.

Jessie lhala. Byl to její svetr.

Jenže teď se tím nemůže zatěžovat. Zasunula zásuvku a vrátila se ke stolu.

Přehrála si studii na displeji. Pak se vrátila ke svým poznámkám.

Dvanáct stránek už má hotových a zbývají už jen dva odstavce.

Nastavila si správné místo a začala psát. Prsty jí po klávesnici přímo běžely.

25

Z chodby k ní doléhal hřmotný heavy metal, který vycházel ze zavřených

dveří Richova pokoje. Zezdola lomozilo nádobí.

Vystupňovala koncentraci a podařilo se jí veškeré zvuky vypnout.

Poznámky se slévaly do podoby spisovné angličtiny.

Po pětačtyřiceti minutách usilovné práce jí došlo, že má hlad. Při té disputaci nad svetrem jídlu moc nedala. Vyjela si poslední dva odstavce, které právě dopsala a sklonila se těsně k displeji. Když si je pročítala, dělilo její tvář od jantarově zářícího monitoru sotva pár centimetrů.

Výsledek ji uspokojil. Zhluboka nabrala dech, protáhla se a zamířila ke kuchyni pro nějaké sousto. „Hola, hola, je tu někdo?“

zvolala překvapeně. Všechno bylo na svém místě, nádobí uklizené, ale v dohledu nikdo nebyl.

Vytáhla si z lednice jablko, opláchla je nad výlevkou a zakousla se do něj. Bylo křehoučké a mělo příjemnou nasládlou chuť. Z

malého pokojíku zaslechla nějaké zvuky a nakoukla dovnitř.

Matka s otčímem spočívali na hnědé kožené pohovce a chovali se jak dva teenageři.

Po špičkách zacouvala do chodby a pak po schodech vyběhla

zpátky do svého pokoje.

„Hej!“

Za jejím počítačem seděla Jessie. Teď pomalu vzhlédla. „A-ahoj.“

„Co tam děláš?“ Emily křičela. „Zrovna píšu studii!“

Jessie zmateně protáhla drobounkou tvářičku. „Promiň, myslela jsem, že už jsi hotová.“ Odsunula se se židlí od stolu a postavila se.

Velkorysým gestem se rozmáchla nad počítačem. „Už patří jen tobě!

Dáš mi vědět, až skončíš, viď?“

„Zajisté.“ Emily si sedla ke klávesnici a dala pokyn k vyjetí studie.

Na obrazovce se však nic neobjevilo.

Cítila, jak se jí hrdlo stahuje zlověstnou předtuchou. Zkusila to znovu.

NOVÝ SOUBOR? tázal se displej. Projela si kartotéku. Pak tiše vzlykla. Studie tam nebyla. Nevěřícně zírala na monitor. Cítila, jak se jí třesou ruce. Její studie je vymazaná. Je pryč. Navždycky pryč.

„Jessie –“ křičela. „Vymazala jsi celou moji studii!“

26

„Cože?“ Jessie na ni překvapeně vykulila své bleděmodré oči.

„Slyšíš dobře. Jak jsi to

mohla udělat?! Vymazalas mi celou

práci!“ Emily ječela z plných plic, ale bylo jí to jedno.

Dřela na tom tolik dní. A teď je všechno navždy ztracené. Něco tak hrozného jí ještě nikdo neudělal.

„Všechno jsi zničila!“

„J á n e ! “ I Jessie křičela, když před Emily ustupovala. „Ten počítač byl vypnutej, už když jsem přišla do pokoje!“

„Jsi sprostá lhářka!“

Ten vztek se nedal potlačit. Emily prudce vyrazila, strhla Jessii na zem a vrhla se na ni. Pak do ní začala bušit pěstmi. S nenávistí, která ji samotnou překvapila.

27

IV.

„Co se to tu –!“

Paní Wallnerová se do pokoje dostala první. Za ní následoval její hrozivě se tvářící manžel.

Emily už nebojovala. Když ji pan Wallner stahoval s Jessie, nekladla žádný odpor. Pak se vykroutila z jeho sevření a nejistě se postavila. Třásla se po celém těle a překvapeně si uvědomila, že má celou tvář mokrou od slz.

Kdy jsem začala brečet? zeptala se sama sebe.

„Jessie – co to bylo? Jsi v pořádku?“ Paní Wallnerová se sehnula a opatrně pomohla Jessii na nohy. Její jindy dokonalé vlasy jí teď mokré a zcuchané překrývaly celý obličej. Ztěžka lapala po dechu, neschopná jediného slova.

„Ó, ne! Roztrhala jsem ten svetr!“ Emily zaregistrovala Jessiin rozpáraný rukáv a zakvílela.

„Kvůli tomuhle jste se rvaly? Kvůli svetru?“ Pan Wallner tam stál s rukama zapřenýma v bocích. Vší silou se přemáhal, aby zůstal klidný a nekřičel. Tvář měl rudou a na spáncích mu pulsovaly naběhlé žíly.

„Co se děje?“ Nancy s Richem vrazily do dveří skoro současně.

„Nic,“ odpověděla rychle paní Wallnerová. „A vy dva – ven!“

Ukázala na dveře. Oba dlouhým pohledem spočinuli na Jessii s Emily a pak poslušně vycouvali z pokoje.

Nikdy v životě jsem se neprala, pomyslela si Emily. Jak se to mohlo stát? Z krabice na šatníku vyndala hrst papírových kapesníků a osušila si oči a obličej.

Kdybych se aspoň tak netřásla.

28

„Tak kvůli čemu to bylo?“ Pan Wallner naléhal!

„Zeptej se jí,“ odpověděla Jessie naštvaně a ukázala na roztržený rukáv.

„Schválně mi vymazala práci!“ Emilyin hlas se třásl stejně jako ona sama.

„To je lež. Naprostá lež!“

„Šla jsem si dolů pro jídlo, a když jsem se vrátila, seděla Jessie u počítače – a moje práce byla vymazaná.“

„To je strašné. Tolik ses s ní nadřela.“ Matka soucitně potřásla hlavou. „Ale jsem si jistá, že to byla nehoda.“

„Nehoda?!“ Emily zaječela.

„Prosím tě, uklidni se, Emo. Jsi rozčilená a nemůžeš myslet jasně.“

„Jasný je, že to bylo schválně!“

„Emily! Tohle neříkej!“ Matka zvýšila hlas. „ I k dyby se stalo cokoliv, ta pranice je neomluvitelná. Nemůžu věřit, že jsi napadla Jessii.“

„Napadla jsem ji!“ Emily se rozkřičela, až ji zabolelo v krku.

„Byla jsem to snad já –“

„Dost. To stačí!“ Matka křečovitě svírala ruce v pěst. „Už nechci nic slyšet. Takovýhle rvačky v našem domě trpět nebudem!“ Obrátila se na manžela, aby ji podpořil.

Zamračeně přikývl, ale neřekl ani slovo.

„A co moje studie!“

Teď pan Wallner promluvil. „O b ě s e musíte se sebou nějak vyrovnat. Jinak to nejde. Musíte spolu začít vycházet.“

„Tohle se už nesmí opakovat,“ dodala paní Wallnerová.

„Copak tě vůbec nezajímá, co se tady stalo?“ Emily křičela, ale znělo to spíš jako zoufalá prosba než jako otázka.

„Dokud se Jessii neomluvíš, nechci slyšet jediné slovo,“ procedila skrz sevřené zuby paní Wallnerová.

Emily zaprotestovala: „Já? Já se jí mám omluvit?“

„Ty. Ty ses na ni vrhla, tys ji uhodila. Tys jí roztrhla svetr… nebo snad ne?“

„ Její svetr?!“

„Emily…“ Matka hněvivě přimhouřila oči. Jen vybuchnout,

29

uvědomila si Emily. A když vybuchne, první co vyhlásí, bude zákaz vycházení. Nebude se moci s Joshem vidět třeba celý týden, nebo měsíc – anebo třeba i rok.

Emily vzdychla a byla v tom porážka i rezignace.

„To není omluva,“ ozvala se matka.

„Nemusí se mi omlouvat.“ Jessie si mnula paži.

„To je od Jessie velmi šlechetné, jenže já jsem řekla, že musí.“

Matka byla neoblomná.

„Promiň.“ Emily to zamumlala někam do země.

„Když mám být upřímný, stydím se za vás za obě.“ Pan Wallner smutně zavrtěl hlavou. S rukama sveřepě vraženýma do kapes vypochodoval z pokoje.

„Stejně si myslím, že vám to spolu půjde.“ Teď, když manžel opustil pokoj, mluvila paní Wallnerová z jakéhosi důvodu šeptem.

„Jenom se musíte víc snažit – co říkáte?“

Obě děvčata zamumlala, že ano.

Paní Wallnerová se ještě sehnula pro jakýsi papírek, který spadl ze stolu a odešla, aniž na ně znovu pohlédla.

Nemůžu věřit, že se postavila na Jessiinu stranu, pomyslela si Emily. Cítila se zrazená.

Pak se podívala na Jessii. Opírala se o skříň, tvář měla staženou a upřeně jí pozorovala. Jindy tak mírné oči teď Emily přímo propalovaly.

„Už to nikdy nezkoušej!“ Jessie pomalu a zřetelně vyslovovala každé slovo. Tenhle tichý a přesto výhrůžný hlas od ní Emily ještě neslyšela.

Byla tak překvapená, že na ni jen němě zírala.

„Nevím, co proti mně máš,“ pokračovala Jessie nepřátelským tónem. „A nevím, proč mi mermomocí musíš nasazovat psí hlavu.

Ale varuju tě – nech toho. Už se nikdy nepokoušej shazovat mě před mým otcem.“

„Ty, že mě chceš varovat?“ Emily chtěla začít protestovat, jenže v tom vrazil do pokoje Tygr. Bleskurychle jí očmuchal a s divokým kmitáním ocásku se vrhl k Jessii učinit totéž.

„Okamžitě vypadni, ty hnusná potvoro!“ Jessie vztekle zavrčela a pak do pejska kopla. Tygr zakňučel, víc překvapením než bolestí, a 30

vrhl se zpátky k Emily.

„Nekopej do mýho psa!“ vykřikla Emily a znovu cítila, jak ji zaplavuje vlna hněvu.

„Nekopla jsem do něj. Jenom jsem vykopla proti němu.“

Emily Tygra zdvihla ze země a objala ho. Pak si ho opřela o rameno, otočila se a vyběhla z pokoje. Chodbou se pustila k pokoji, kde bydlela Nancy. Dveře byly otevřeny, a tak vešla dovnitř.

Nancy seděla na posteli, s knihou položenou v klíně, jako by už Emily čekala. Její pokoj byl menší než Emilyin, dlouhý a úzký, s vysokým oknem pokrytým růžovými záclonami, které vzhlíželo do dvorku za domem. Nancy byla sběratelka. Kromě mnoha jiných věcí shromaždovala skleněné lahve, lastury, zajímavé kameny, staré panenky a dětské knihy, kouzelné náramky, zápalkové obaly a baseballové karty. Aby měla své sbírky kam dát, vybudoval jí otec v pokoji dřevěné regály, které zabíraly celou jednu stěnu od podlahy po strop.

„Nancy nikdy nic nevyhodí,“ stěžoval si občas. „Jednou budeme muset kvůli těm jejím krámům vyklidit celý dům.“

Emily, která nikdy nic soustavně sbírat nedokázala, sestru obdivovala. Čas o d č asu přicházela do jejího pokoje, jen proto, aby znovu žasla nad tím, co všechno dokáže sestra sbírat. Lehce se dotýkala hlaďounkých skleniček a opět se obdivovala drobným stříbrným talismanům, které si prohlížela už přinejmenším

podvacáté.

Zastavila se ve dveřích a položila na zem Tygra, který okamžitě odpelášil. „Můžu dovnitř?“

„Samozřejmě.“ Nancy odložila knihu. Ukázala na postel. „Jen se posaď.“

Emily se vděčně usadila vedle sestry. Pořád ještě cítila zvláštní slabost. Upřela pohled na bílý chundelatý koberec pod svýma nohama a neříkala nic.

„Že teda vypadáš zdrchaně,“ pronesla Nancy něžně, že to vůbec neznělo jako výtka.

Emily se podařilo vyloudit slabý úsměv. „O tom nepochybuju.

Ale aspoň jí někdo konečně pocuchal ty její vlasy. To je důležitější, nemyslíš?“

31

„Co seto tam dělo za hrůzy?“ Nancy jí opatrně shrnula vlasy zpátky z čela. „Proč jste se do sebe pustily?“

„Úplně mně vymazala celou studii.“ Navzdory předsevzetí

zachovat klid se Emily rozvzlykala.

„Myslíš, že to bylo schválně?“

„ Určitě! Všechna dřina je na nic. Z tý sociologie teď pozitivně musím rupnout.“

„Klid, Emily. Harrison to určitě pochopí.“

„To teda určitě! Tohle mi tak bude věřit. To bych mu mohla rovnou říct, že mi tu práci sežral pes!“

„Snad máš ještě poznámky, ne? Můžeš to napsat znova.“

„A strávím nad tím spoustu tejdnů!“ Emily nebyla k utišení. „Už jsem měla hotovejch čtrnáct stránek. A teď je všechno v háji!“

Nancy jí podala papírový kapesník. Počkala, až si Emily otře oči.

„Takže jsi ji obvinila, že ti vymazala studii. Co bylo potom?“

„Pak jsem to nezvládla. Prostě nevím. Byla jsem jak nepříčetná.

Děsně mě vytočila –“ Slova se jí zadrhla v krku.

Nancy jí vrazila krabici s kapesníky do klína. „To víš, s Jessií musíš opatrně.“

„Cože?“

Nancy se přitáhla k polštáři a opřela se o pelest. „ J essie má spoustu problémů.“

„Co tím myslíš?“ Sestra jí úplné zmátla.

„Máma mi to včera řekla. Že má Jessie nějaký vážný citový trable a dvakrát tejdně chodí k psychiatrovi.“

„Fakt? Neměla jsem ani tuchu.“ Emily se vysmrkala. Už začínala být klidnější.

Nancy vstala a zavřela dveře.

„Tipovala bych, že jí to

přestěhování dalo pěkně zabrat.“

„Myslíš, že –“

Nancy se znovu uvelebila na posteli. „Musela tam nechat svýho psychiatra a najít si novýho tady v Shadyside.“

„Jak to na ni přišlo? Jaký jsou ty její problémy?“ Emily navzdory zavřeným dveřím začala šeptat.

Nancy jen pokrčila svá úzká ramínka. „Znáš mámu. Víc mi

neřekla. Nikdy nemilovala nepříjemný podrobnosti.“

32

„To mi povídej!“ Emily zaúpěla a zakroutila očima. Před pár minutami nechtěla máma ani pořádně vědět, z čeho má Emily ten záchvat. „Neřekla ti aspoň něco?“

„Jen něco málo.“ Nancy se naklonila dopředu a šeptala sestře přímo do ucha. Byla z ní cítit mátová žvýkačka. „Že prej měla Jessie na tý svý starý škole nějakej těžkej průšvih. Prej něco dost strašnýho.“

„Co jako?“ Emily byla celá nažhavená.

„To neřekla.“

„A ty ses jí nezeptala?“

„To víš, že jsem chtěla,“ Nancy se natáhla zpátky na postel.

„Jenže zrovna přišel domů Rich a bylo po hovoru.“

„Něco dost strašnýho, no páni! Když tohle máma řekla! Je úplně jasný, proč sem Jessiina matka dcerunku takovým fofrem lifrovala.“

„Asi jo. Jenže z mámy už žádný detaily nedostanem.

Zvlášť teď ne. Prostě si na Jessii budeš muset dát pozor. A radši ji jdi z cesty – rozumíš? Je to zkrátka problémový děvče.“

Emily se chystala ještě něco říct, když dole zazvonil zvonek. „To bude Josh!“ Mrkla na hodinky na jedné z polic. „Jasně, devět. Znáš Joshe – pan Akorát.“ Otevřela dveře do chodby. „Díky za slovíčko, Nancy.“

Nancy pokrčila rameny. Dělá to přesně jako máma, napadlo

Emily. Zavřela dveře a zamířila dolů, aby přivítala Joshe. Když míjela svůj pokoj, nakoukla dovnitř. Jessie intenzívně ťukala do počítače. Vzpomněla si na Nancyino varování a rychle pokračovala dál.

„Ahoj. Už jsi tu studii konečně dorazila?“ Josh si pečlivě očistil boty o rohožku a následoval ji do obýváku. Sáčko mrskl na židli a praštil sebou na hnědou manšestrovou pohovku.

Emily vzdychla. „To je dlouhá historie.“

Posadila se vedle něj a byla najednou strašně ráda, že ho vidí. Je kouzelnej, říkala si. Milovala jeho černé, kudrnaté vlasy a hluboké temné oči. Nebyl velký – dokonce byl o nějaké dva až tři centimetry menší než ona – ale jí to nevadilo. Jeho pohyblivost, energie a výřečnost víc než bohatě jeho malou výšku vyrovnávaly. Měl na sobě kaštanové tričko střední školy v Shady side a Emily strašně 33

toužila jen se k němu přitulit a neříkat ani slovo.

„Nechceš mi to říct? Zrovna teď jsem ve formě náhodně dlouhej příběh.“

Lehce do něj jakoby z legrace strčila. „Spíš se chceš zrovna vyhnout učení.“

Zachmuřil se a Emily si pomyslela, že když se takhle tváří, vypadá najednou o deset let starší. „Co si dáš k jídlu?“ Jedl za deset, ale nějak to na jeho hubené postavě nebylo vidět.

Vzala ho za ruku a odvedla do kuchyně. Tam mu udělala sýrový sendvič a k tomu přidala vrchovatý tác bramborových lupínků. „Ty si nic nedáš?“ zeptal se.

„Nemusím spořádat šest jídel denně jako ty!“

„Tohle je náhodou teprve pátý!“ Zakousl se do sendviče, až se mu hořčice vytlačila přes celý horní ret. „Nehledě k tomu, že to je zatím jen takovej zákusek. Tak už mi konečně povíš, co je s tou tvojí studií?“

„Asi budu muset.“ Vysunula kuchyňskou židli a posadila se naproti němu. Pozorovala, jak v něm mizí sendvič a lupínky, a přitom mu vyprávěla celý příběh. Skončila otázkou: „No a co si o tom myslíš?“

„Skoro bych ji rád poznal,“ zažertoval. „Podle toho vyprávění to musí bejt persóna.“

„Vskutku vrcholně vtipné. Doufám, že mě upozorníš, kdy se mám smát!“ Emily se zvedla a zamířila zpátky do obýváku.

Dohnal ji a položil jí ruce kolem ramen. „Tak se nezlob. Byl to blbej vtip. Ale chtěl jsem ti to ulehčit.“

„Jenže tohle žádná sranda není. Je to pěkně vážný.“ Odtáhla se od něj a posadila se na pohovku.

„Dobře. Já tedy myslím, že by ses měla nejdřív uklidnit a potom to probrat s mámou.“

„To nejde.“ Z Emilyina hlasu zněla trpkost. „Máma nikdy nechce o nějakých problémech ani slyšet. Natož teď. Je s tím svým novým manželem v devátém nebi. Měl bys je vidět. Vyváděj jak teenageři.

Až je to nechutný.“

Josh se jí svalil do klína. „A víš, že to není tak blbej nápad!“

Tvrdě ho odstrčila, až spadl na podlahu. „Jedinej člověk, kterému 34

se můžu svěřit, je Nancy.“

Josh se na ni znepokojeně podíval. Tvářil se takhle pokaždé, když se zmínila o Nancy. Třeba trpí pocitem viny, že ji nechal, říkala si Emily. Kdyby jen věděl, že už předtím se ona chystala nechat jeho.

Kdykoliv však na sebe u nich v domě Josh s Nancy narazili, vycházeli spolu dobře a dokázali se bavit jako staří přátelé. Jen Emily dokázala poznat, jak je v přítomnosti Nancy Josh nesvůj a nervózní.

„No tak, budeme studovat nebo co?“ Josh vytáhl disketu, kterou přinesl s sebou.

„Asi bysme to měli zkusit,“ odpověděla Emily bez nadšení.

Myšlenkami byla pořád ještě u Jessie. U jejich rvačky, u toho, že později se tak jako tak musejí znovu setkat. A myslela i na Nancyino varování. Jakou strašnou věc musela Jessie spáchat? To by ji teda hrozně moc zajímalo.

Netrvalo to ani hodinu, když sklapla učebnici a mrštila s ní na podlahu. „Nemůžu se soustředit!“

Josh odhodil učebnici taky, rychle se k ní přisunul a položil jí ruku okolo ramen. Přitáhl si ji těsně k sobě. Pocítila teplo, bezpečí a příjemnou vůni jeho kůže. Políbila ho na tvář. Josh přitiskl své rty na její.

Najednou se od něj odtrhla a tiše vykřikla. Měla zvláštní pocit, že je někdo pozoruje.

„Co se děje?“ Josh jen zašeptal a pokusil se o nový polibek.

Emily hleděla směrem ke schodišti. V chodbě byla tma.

V šeru však přesto dokázala rozeznat, že je ze schodu kdosi pozoruje. Jessie.

Naštvala se. Roztahuje se v mém pokoji, tahá moje šaty a teď mě ještě bude špehovat. Ale dobře. Jedno mi vzít nemůže – Joshe.

Doufám, že tu šmíračku tohle peep show aspoň potěší.

Oběma rukama uchopila Joshovu tvář, přitáhla si ji k sobě, zavřela oči a začala ho líbat s novou vášní.

Z hlubokého spánku probudil Emily tichý hlas. Podívala se po hodinách na svém nočním stolku a pak si uvědomila, že stolek je teď vedle Jessiiny postele.

35

Zavřela oči, ale hlas pokračoval naléhavým šepotem. Jessiin hlas.

Teď už byla napůl vzhůru. Napadlo ji, že musí být hrozně pozdě. Na temné obloze za oknem ložnice nesvítila jediná hvězda. Přesto se jí podařilo Jessii rozeznat. Seděla na podlaze v opačném rohu místnosti, hned vedle stolu. Mluvila do telefonu.

Komu může teď v noci volat, říkala si Emily. Ve své rozespalosti však dokázala rozeznat jenom pár slov. Ale vypadalo to na hodně naléhavý rozhovor.

Kdo tam je? A o čem mohou mluvit tak intenzívně a zaujatě?

Zvedla hlavu s polštáře, aby lépe slyšela. „Mohla jsem ji zabít,“

říkala právě Jessie do sluchátka. „Fakticky jsem ji mohla zabít.“

36

V.

Stála přímo pod zvonkem, když ohlásil konec vyučování. Ruce jí instinktivně vylétly k uším a knihy dopadly prudce na zem. Ale bylo už pozdě. „Už v životě neuslyším!“ vykřikla na kamarádku.

Kamarádka Kathy pitomě stočila ruku u ucha do kornoutku.

„Cože to neuslyšíš?“

„Děsně vtipný.“ Emily se sehnula pro učebnice.

„Jak ti dopad ten trigonometrickej test?“ Kathy mávala na kohosi na druhém konci chodby.

„Dobře. Šíleně. Nevím.“ Najednou byla kolem spousta studentů, všude rachotila dvířka skříněk a vydlaždičkovaná chodba rezonovala přívalem hlasů. „Nevidělas Joshe? Mám se tu s ním sejít.“

„Neviděla. Hele – Delia. Hej, Dello, počkej!“ Kathy vystartovala směrem ven.

Kdosi do Emily zezadu vrazil, až se jí knihy málem znovu

rozsypaly. „Promiň,“ pronesl jakýsi hlas. Patřil Ricku Schorrovi, obtíženému stohem knih, které zjevně zrovna teď vláčel do

knihovny.

„Hele, Ricku – nemoh bych si jich pár půjčit?“ Někdo pronesl vtip a všichni kolem se zasmáli.

Emily se rozhlížela po Joshovi. Nedokázala uvěřit, že by se mohl o minutu nebo dokonce o dvě opozdit. Byl tak přesný. Potkala nerozlučnou dvojici posledních dní, Lízu Blumovou a Coryho Brookse a pozdravila se s nimi. Pak se pustila chodbou dolů a zabočila za roh, kde měl Josh skříňku. Nebyl ani tam.

Konečně ho zahlédla v dolní polovině chodby: „Hej, Joshi!“ V tu chvíli však spatřila i dívku, s kterou hovořil – a slova se jí zadrhla v 37

krku. Zastavila se.

Josh se opíral o skříňku a nadšeně cosi vykládal Jessii. Mohutně gestikuloval rukama a smál se přitom. Stáli těsně u sebe. Emily je zaraženě pozorovala. Josh zrovna něco řekl a oba vybuchli smíchem.

„Určitě se smějou mně,“ říkala si v duchu. „Ale – dost. Ještě se ze mě stane paranoik.“

Co to ale má znamenat?

Seznámila Joshe s Jessii pár dní po tom incidentu. Krátce spolu tenkrát pohovořili, možná trochu neobratně, ale docela příjemně.

Tak co se mají bavit zrovna teďka a tady. A jak mohl Josh tak totálně zapomenout, že se má s Emily sejít?

„Ahoj, Emily.“

Prudce se otočila. Úplně se toho oslovení lekla. Jistě. Krysta Meyersová. Křehoučká dívenka s ječivým hlasem, kterou Emily vyloženě nesnášela. Teď se skamarádila s Jessií. Vlastně jediná kamarádka, kterou si zatím v Shady side dokázala Jessie získat.

„Nazdar, Krysto.“

„Neviděla jsi Jessii?“

Krysta krátkozrace mhouřila oči.

Potřebovala brýle, ale na to byla příliš marnivá.

„Přímo před tebou, mluví s Joshem,“ navedla Emily Kry stu napřaženým prstem. Najednou si začala uprostřed té školní chodby připadat úplně nemožně. Jako nějaký strážník na křižovatce.

Krysta vyrazila, aby si vyzvedla Jessii. Emily se za nimi dívala, jak odcházejí, a pak rychle zamířila k Joshovi. Vypadal trochu zaraženě. „Oh, ahoj. Promiň, nemohl jsem se k tobě dostat. Já –“

„Co jste to tu s Jessií probírali?“ Aniž si to přála, vyznělo to jako obvinění.

„Nic.“ Josh se přesunul ke své skříňce a začal na zámku vytáčet číselnou kombinaci.

„Jen jsem si s ní povídal.“ Sundal zámek a otevřel dvířka.

„Připadá mi taková osamělá. Ani tady nemá žádný kamarádky.

Jenom Krystu.“

„Zrovna si musela vybrat holku, kterou nenávidím!“ Emily

zvýšila hlas a vzápětí toho litovala. „No dobře. Jsem dneska pěkně protivná, co?“

Josh neodpověděl. Hlavu měl ve skříňce a něco hledal. Možná ji 38

ani neslyšel. Ozval se, až když vytáhl hlavu.

„Myslel jsem, že už s Jessií vycházíš líp.“

„K žádnýmu novýmu krveprolití fakt nedošlo, pokud ti jde o tohle,“ odpověděla zamračeně. „Vlastně se docela snažíme udělat si navzájem prostor a skoro to jde. Dokonce mi pomohla přepsat tu studii.“

„Fakt? Třeba není vůbec tak špatná.“ Josh zamával na nějaké kluky na konci chodby.

„Třeba…“ připustila Emily nepřesvědčivě. Jessie každou noc někam telefonovala. Když se jí ale pan Wallner ptal, jestli v noci nevolala, zalhala mu, že ne.

„Hele, musíme se o ní bavit celý odpoledne?“ Praštila rozpustile do Joshovy skříňky.

„Ne, Ale o kom se tedy budeme bavit?“ Zasmál se.

„Třeba bysme si mohli pohovořit o plese abiturientů.“

„Fajn. Co je třeba prodebatovat?“ Zabouchl skříňku a zamkl.

„Dobře víš,4e je to už v pátek.“

„Zajisté, že vím. Já tam pudu. Co ty?“ Znova se zasmál.

Neusmála se ani trochu. „Někdy mám pocit, že mě bereš jako až moc jistou.“

„To je v pořádku.“ Zamířil ke dveřím. „Taky mě můžeš brát za jistýho.“

Opravdu můžu? Sama by to ráda věděla. Znovu ho viděla, jak se v chodbě naklání k Jessii, něco jí vykládá a jak se smějí. Bylo to sotva pár minut.

O čem si to asi povídali?

O dva dny později se Emily a Jessie ocitly společně v kuchyni.

„Tři bomby se šlehačkou? Kdo koupil tři bomby?“

Jessie začala zkoumavě jednu bombu po druhé prohlížet, jako by v nich mohla najít odpověď na Emilyinu otázku. „To je teda záhada.

Na ten dort máme teda šlehačky ažaž.“

„Máme ale čokoládový oplatky?“ Emily stála na špičkách a

pátrala ve skříňce nad sporákem.

„Nejspíš ne,“ ozvala se Jessie. „Asi uděláme jen ten dort se šlehačkou.“

„Nejsou tady. Copak si můžeme udělat polárkovej dort bez

39

čokoládovejch oplatek?“ Emily úplně bědovala.

Jessie sundala vršek bomby, zmáčkla víčko a stříkla si pořádnou dávku šlehačky rovnou do úst.

„Hele, zpomal –“ Emily ji okřikla. „Můžeme ji ještě potřebovat.“

Jessie se rozesmála: „Tři bomby?! Tři bomby nesníme, kdybysme se rozkrájely.“

„Já jo!“ přisadila si Emily. Obě se rozchechtaly.

Emily mrkla na hodiny. Devět třicet. „Je pěkně pozdě. Musíme sebou hodit. Máme zapotřebí dělat v tuhle hodinu dort? Ještě mě čeká domácí úkol.“

„Máme. Neboť máme hlad!“ Jessie své prohlášení doprovodila další salvou šlehačky do otevřených úst.

„Jenže jak ho uděláme bez oplatek?“ Emily znovu zanaříkala a pak zeširoka otevřela pusu: „Dej mi taky trochu.“

Jessie otočila bombu a zmáčkla víčko. Šlehačka se Emily

rozstříkla po celé bradě.

„Pozor!“

„Promiň!“ vyprskla Jessie. V očích jí uličnicky zajiskřilo.

„To je ovšem válka!“ Emily popadla druhou bombu a odtrhla vršek z červeného plastu.

„Ne, počkej – počkej –“ Jessie nasadila obranný kryt a začala couvat. „Byla to nehoda. Počkej – to je dneska čistý tričko!“

Emily pokryla Jessiino tričko odshora dolů šlehačkovým sprejem.

„‚Z‘ jako Zorro! ‚M‘ jako Mstitel! Olé!“

Emily ještě nestačila zavřít ústa, když Jessie znovu přešla do ofenzívy. První mocná dávka směřovala Emily přímo do obličeje.

„To-je-ono!“ Skandovala Jessie a pokryla jí bílým sprejem celou tvář od ucha k uchu.

Obě dívky už úplně propadly nezadržitelnému záchvatu smíchu.

Sotva se držely na nohou, přesto však pokračovaly dál, s

neztenčenou palebnou silou. „Hej – n e t a k nahlas! Máma a Hugh jsou nahoře v pokoji!“ křičela Emily.

„Mír! Mír! Je toho plná podlaha!“ Jessiiny tenisky klouzaly ve zrádných kalužích bílé pěny.

Emily vyrazila k útoku, když jí náhle ujely nohy a padla rovnou na obličej. Jessie se bleskurychle sehnula a mohutnou dávkou jí 40

pokropila záda. Smích s nimi lomcoval tak, že dávno ztratily schopnost přesně mířit. Salvy šlehačky teď létaly až k záclonám na okně.

„Oj-jo-joj!“

Obě se válely na podlaze a jejich smích byl už přímo hysterický.

Takovej odvaz jsem nezažila už pěkně dlouhá léta, říkala si Emily, když stírala šlehačku z upatlaných tkaniček. Třeba ta Jessie není opravdu tak špatná. Když se takhle odváže, je úplně světová.

„Jůůůů!“ Jessie vypálila a lednička chytila plný čelní zásah.

„Co se to tu děje?“

Děvčata zaraženě vzhlédla z podlahy. V proužkovaném pyžamu, se zmateným výrazem ve tváři, vpochodovala do kuchyně Nancy.

„Na ní!“ zavelela Emily.

Nancy se pokusila o ústup, dvě simultánní šlehačkové salvy jí však zasáhly plnou silou. Začala křičet. „Moje pyžamo, moje vlasy!“

Jessie a Emily však neznaly slitování.

„I tři mohou hrát,“ zadeklamovala nakonec Nancy výhružně.

Emily se natáhla po třetí bombě, ale Nancy, která se po ní vrhla střemhlav, byla rychlejší. Jen kdyby neměla ty problémy s víčkem.

Než stačila strhnout plastikový kryt, zasypala jí obě děvčata dalším přívalem šlehačkového spreje.

Když konečně i Nancy přiměla svou bombu k akci, mohla bitva vyvrcholit. Navzdory tomu, že bláznivé záchvaty smíchu už

žádnému z děvčat nedovolily ani trochu mířit.

„Seš srandovní!“ křičela Jessie na Emily.

„Obě jste srandovní. Jenom já jsem důstojná!“ Nancy se

rozohnila.

„Na ni!“ Emily se podařilo odpálit gigantickou nálož.

O pár minut později byly všechny tři bomby prázdné. Bitva

skončila. „A máme po dortu,“ konstatovala Emily.

„Nevadí!“ Jessie shrábla z trička plnou hrst šlehačky a nacpala si plnou pusu. „Jsem plná až na doraz. Fakticky.“

„Jdu se osprchovat,“ oznámila Emily. Cítila, jak jí kašovitá hmota slepuje vlasy.

„To uděláme všichni.“ Nancy seděla stále ještě na podlaze a ze všech stran ji obklopovaly závěje bílého krému.

41

„Nejdřív bysme měly uklidit,“ připomněla Emily.

„Mám návrh,“ obrátila se na ni Jessie. „Jdi se nejdřív osprchovat a já začnu s gruntováním. Až budeš hotová, sejdeš dolů a pomůžeš mi to dodělat.“

„Opravdu? To by bylo skvělý. Díky, Jessie. Seš fakt kámoška.“

Zula si boty, aby neroznášela šlehačku po domě a zamířila do koupelny. To bylo od Jessie doopravdy milý, říkala si. Fakt se snaží ten minulý týden napravit. Jako by se najednou změnila. Takhle se mi líbí mnohem víc.

Ta horká voda je přece jenom vynález. Emily dopřála svým

vlasům tentokrát hodně dlouhou sprchu. Stejně je to zvláštní, jak rychle se dokáže šlehačka srážet, napadlo ji, když si do vlasů vtírala šampón.

To teplo a vlahá pára. Vydržela bych tu celou věčnost.

Pak si připomněla, že dole čeká Jessie, až jí přijde pomoci.

Dokončila šamponování a rychle si spláchla vlasy. Když opouštěla sprchu, cítila se úžasně svěží. S tichým prozpěvováním přistoupila k zrcadlu. Bylo zamlžené a pomalu po něm stékaly praménky vody.

Vytáhla ručník a přejela s ním po skle, aby páru setřela. Pak se do zrcadla upřeně zahleděla.

A začala ječet.

Znovu a znovu.

A měla pocit, že už nikdy nepřestane.

42

VI.

Ječela i ve chvíli, kdy Nancy prudce rozrazila dveře a vpadla dovnitř. Vypadala nanejvýš vyděšeně. Za ní pronikl do zapářené koupelny závan chladného vzduchu.

„Emo – co se stalo?“

„Vlasy! Moje vlasy!“ Emily vřískala, nepříčetné zírala do zrcadla a oběma rukama si rvala mokré zcuchané vlasy.

„Hele – vem si to na sebe.“ Přehodila sestře přes ramena koupací plášť. „Jen si posluž. A stáhni si ho páskem.“

„Moje vlasy! Koukni se na moje vlasy!“

„Hlavně už přestaň ječet. A ty ruce bys už mohla taky dát dolů.

Prosím. Ať se můžu konečně mrknout, o čem vlastně mluvíš.“

Emily spustila ruce a začala si stahovat pásek. Ve studeném vzduchu, který sem proudil otevřenými dveřmi, se najednou

roztřásla.

Do koupelny vběhla matka a za ní Jessie s panem Wallnerem. V

malé úzké místnosti bylo najednou úplně těsno.

„Emily – co sis to udělala s

vlasama?“ začala křičet i paní

Wallnerová.

Všichni nevěřícně zírali na vlasy pokryté odpornými žlutými a oranžovými skvrnami, kaňkami a šmouhami.

„ Já jsem si udělala?!“ Emily explodovala. „Já jsem vůbec nic nedělala! A vidíte to!“

„To je teda zvláštní!“ Paní Wallnerová přistoupila blíž, aby si mohla Emilyiny vlasy pořádně prohlédnout.

„Mám je navždycky zničený!“ Emily zakvílela a odvrátila se od zrcadla.

43

„Musela sis je něčím odbarvit!“ Paní Wallnerová uchopila mezi prsty pramínek Emilyiných vlasů a přiblížila si ho k očím.

„Já? Proč v jednom kuse tvrdíš, že jsem to udělala já?“ začala znovu ječet. „Já jsem je jenom umyla šampónem. A teď to vidíte –“

Levou stranu hlavy teď měla téměř celou oranžovou, zatímco vpředu byly vlasy prostoupeny nepravidelnými zelenožlutými šmouhami. Na tom, co zbývalo, převládaly skvrny a cákance žluté a oranžové barvy.

„Jsou zničený. Moje vlasy jsou úplně zničený!“ naříkala a bála se zdvihnout hlavu, aby znovu nemusela hledět do zrcadla.

Paní Wallnerová dceru objala a pokoušela se ji uklidnit.

„Je to strašně divný,“ ozvala se od dveří Jessie. Pan Wallner si podal lahvičku se šampónem a zavětřil nosem. „To sis koupila teď někdy?“

„Ne,“ vzlykla Emily. „Už ho mám pár tejdnů. Na dně byla už sotva třetina.“ Přitiskla hlavu k mámě.

„Budeme ho muset odnést zpátky do obchodu,“ navrhla paní Wallnerová. „Třeba ho někdo s něčím smíchal –“

„Jenže ona ho používá už celé týdny,“ přerušil pan Wallner manželku a nalil si pár kapek zeleného šampónu do dlaně.

„Jenže něco s ním být musí,“ trvala na svém paní Wallnerová.

„Jen se na ni podívej. V životě jsem nic podobného neviděla.“

„Mami –“ Nancy už chtěla matku varovat, aby si dala pozor na to, co říká. Emily se konečně začala aspoň trochu uklidňovat.

„Moment!“ Pan Wallner se sehnul a z odpadkového koše pod

výlevkou cosi vytáhl. „Podívejme.“ V ruce držel malou hnědou lahvičku.

„Co to je?“ zeptala se Jessie.

„Kysličník!“ Pan Wallner se ještě víc zachmuřil. „A prázdný!“

Obrátil lahvičku dnem vzhůru.

„Myslíš, že –“ Nancy nedopověděla.

„Kysličník?“ Emily byla úplně mimo sebe. Všechno kolem ní se rozplizlo do mlhavých, rozmazaných skvrn. Třásla se pod koupacím pláštěm a pokoušela se znovu zaostřit. Jenže oči jí najednou vypověděly službu.

Pan Wallner naklonil lahvičku se šampónem a pomalu ho nechal 44

vytékat do výlevky. „Někdo Emily nalil do šampónu kysličník.“

„Ale kdo by to dělal?“ Jessiin hlas zněl vyděšeně.

„To musíme zjistit. Tohle je vážná věc.“ Zkoumavě pozoroval zelený šampón stékající po porcelánové míse.

„Jessie byla dneska v koupelně hrozně dlouho. Zrovna před

večeří.“ To promluvila Nancy.

Oči všech se obrátily k Jessii. „A co to dokazuje?“ Tvář se jí zkřivila hněvem. Zlobně na Nancy upírala zrak.

Nancy zkřížila ruce na prsou. „Já tě neobviňuju. Jenom říkám –“

Jessie začala křičet. „Proč bych měla dělat něco tak hroznýho zrovna já?“

„Uklidni se, Jessie!“ snažila se jí paní Wallnerová okřiknout.

„Tohle Nancy říkat neměla.“

„Ale je to pravda,“ nedala se Nancy. „Dvacet minut jsem se do koupelny dobejvala, jenže Jessie –“

„Já to nebyla!“ Jessie k ní výhružně přistoupila.

Pan Wallner se rychle mezi dívky postavil.

„Klid, Jessie. Nikdo neříká –“

„Ale všichni si to myslíte, že jo?“ Jessie přejížděla pohledem z jedné tváře na druhou. „Kvůli tomu, co se stalo Jolii si každej myslí, že – že jsem strašná a že jsem schopná všeho. Takhle si to myslíte –

že jo?“

Jolie?

Kdo je to Jolie? Emily se upřela na Jessiinu rozzuřenou tvář, jako by tam chtěla najít odpověď.

Kdo je to Jolie a co se s ní stalo?

„Přestaň ječet, Jessie. Každý… hlavně přestaň ječet!“ Pan Wallner prudce spráskl ruce na bocích výlevky.

„Hodíte na mě všechno, co se tady stane!“ Jessie ho ignorovala a ječela dál. „A vím taky proč. Nemysli si, že to nevím!“ Ta poslední slova patřila otci.

Udělala to, uvědomila si Emily.

Jessie jí nalila kysličník do šampónu. Teď dělá scény a hraje ukřivděnou, aby jí nikdo nemohl obvinit a nemusela se přiznat.

Jenže to přehnala. Není tak dobrá herečka. Začala se vztekat až moc brzy a až moc rychle. Tím se prozradila. Jasně, ona mi to 45

udělala.

Emily nad tím přemýšlela a Jessie s Nancy na sebe ječely

vzájemná obvinění. Pan Wallner je okřikoval, ať přestanou. Paní Wallnerová jí jemně shrnula zbarvené vlasy z čela.

„Všichni mě nenávidíte!“ Jessie křečovitě svírala pěsti a oči jí planuly zuřivostí.

„Co j sme to za rodinu?“ naříkala paní Wallnerová. „Copak spolu nemůžeme vycházet? Copak to nejde vyřešit normálně, jako –“

„Ticho! Od teďka bude každej aspoň půl minuty zticha!“ Pan Wallner své zařvání doprovodil výmluvným gestem obrovitých rukou. Tvář měl do ruda rozpálenou.

„Proč se musíš pořád bránit, Jessie?“ zeptala se klidně Nancy.

Otčímův rozkaz ignorovala.

„Všichni mě nenáviděj! Nikdo mi nevěří!“ Jessie se otočila a s pláčem vyrazila z koupelny.

I ten její brek je falešnej, zatvrdila se Emily. Hysterka, která na to nemá. Ať to zkouší na někoho jinýho. Mě neoblafne.

„Kde je Rich?“ zeptala se znenadání Nancy.

Pan Wallner se podíval na manželku. „Jestli v tom má prsty ten kluk…“

„Aspoň ty nezačínej bláznit.“ Paní Wallnerová vzala muže za ruku. „Riche podezírat nemusíme. Hned po jídle šel do knihovny.“

„To už by teda měl bejt doma, ne?“ Nancy se podívala na

hodinky.

„Jo, to by měl,“ souhlasila matka. „To je divný. Nebývá takhle dlouho venku.“

„A co s těma vlasama?“ Emily pokradmu mrkla do zrcadla a

znovu zakvílela nad tou flekatou spouští.

Nancy položila sestře ruku okolo ramen a nasměrovala ji ke dveřím. „Pojď se mnou,“ řekla tiše. „Zkusíme s tím něco udělat.

Třeba to zavonačíme tak, že to bude vypadat jako naschvál.

Rozumíš. Takovej ten pankáčskej jedovatej sestřih.“

Emily se nechala vyvést do chodby. Z koupelny k ní ještě

doznívaly hlasy rodičů. Debatovali o tom, zda může bát na vině Rich, či nikoliv. Byla sestře vděčná. Když procházela okolo svého pokoje, zahlédla Jessii. Seděla na posteli, zuřivě si něco zapisovala 46

do deníčku a hlasitě vzlykala.

Není to moc předvědčivý, Jessie. Vůbec to není přesvědčivý. To ona mi zničila vlasy. Musela to být Jessie.

Napadla ji hrozivá myšlenka. Až se jí zarazil dech. Co udělá Jessie příště?

47

VII.

„Ty vlasy ti fakt slušej.“ Nancy vstala od stolu. Měla na sobě vyšisované džíny a proužkovanou pánskou košili.

„Díky Nancy. Odvedla jsi skvělou práci. S tím krátkým sestřihem po stranách to byl senzační nápad.“

„Máš pravdu. Taky si myslím, že byl.“

„Vlastně to vypadá, jako že jsem se dala obarvit na blond. Jsem zvědavá, co tomu řekne Josh.“ Trochu jí při tom pomyšlení zatrnulo.

„On je ještě neviděl?“

„Ne. Nebyl ve škole ani včera, ani dneska. Nějakej virus či co.

Ale prej už je v pořádku.“

„Vždyť ho známe. Ani to nakonec nezaregistruje.“

Emily se zasmála. „Jak to o něm mluvíme.“ Zamyslela se „Ale samozřejmě, že máš pravdu.“

„Já mám vždycky pravdu.“ I Nancy se zasmála. „Ale, vždyť ty ještě nejsi oblečená.“

„Oblíknu se až po jídle. Hugh dneska dělá špagety s tím jeho slavným tomatovým sosem. Nechci dělat parádu v šatech

zacákanejch červenou omáčkou. Ani na tom plese, ani na tom basketbalu.“

Nancy se najednou odvrátila k oknu. Jako by se chtěla Emilyinu pohledu vyhnout. Pak se smutně svěřila.

„Měla jsem smluvený

rande. Jenže na poslední chvíli musel někam odject se svejma rodičema.“

Chudák Nancy, pomyslela si Emily. V jednom kuse jí teď kluci dávají kvinde. Jako by si najednou neuměla nemít někoho, kdo o ni bude mít opravdový zájem.

48

„Nakonec je to lepší.“ Nancy se znovu obrátila k Emily. „Stejně mám spoustu učení. Když dneska začnu, aspoň budu v předstihu –

zatímco ty budeš ztrácet čas po zábavách.“ Zasmála se.

„Trochu trpké.“ Emily si dala záležet, aby to znělo laskavě. Ne jako kritika.

Nancy chtěla ještě něco dodat, ale přerušil ji hlomoz dole pod schodištěm. Nejdřív slyšely hřmotné bušení na domovní dveře a po něm se z chodby ozvaly dusavé kroky provázené vzrušenými hlasy.

„Co teď?“ Nancy zakroutila očima.

Obě zamířily ke schodům.

V půlce se náhle zarazily. Ve dveřích stál vysoký policista a mohutnou tlapou svíral Richovo rameno. Rich byl oblečený ve své oblíbené šmolkové vestičce, šedivém tričku a modrých

manšestrákách a pod policistovým stiskem se zoufale svíjel. Byl bílý jako křída. Když k nim zdvihl hlavu, spatřila Emily nad jeho horním rtem tmavou skvrnu zaschlé krve. Pohled na krev vyděsil i jí.

„Snad jste ho nemlátili!“ spustila na policistu.

„Cože?“ Policista, mladíček se začínajícím knírkem pod nosem, na ni zmateně pohlédl.

„Ne,“ zamumlal Rich do země. „Spustila se mi z nosu ve škole.

Odpoledne.“

Pan Wallner, v bílé kuchyňské zástěře, s obrovskou dřevěnou vařečkou v ruce, na syna upřeně hleděl. V očích měl hněv. „Policista mě informoval, že Rich dnes večer spáchal trestný čin.“

„Cože?“ Jessie se po schodech přímo řítila. Zastavila se u dolního zábradlí, těsně za Emily a Nancy, které se přes ně nakláněly. „Richi, cos to proved?“

„Nic moc,“ zamumlal bratr s pohledem upřeným na své tenisky.

Tkaničky, jako obvykle, rozvázané.

„Tak tohle neříkej,“ pronesl policista varovně. Jeho tenký mečivý hlas připomínal dvanáctiletého školáka. „Krádež v obchodě je závažný přečin, chlapče.“

„Krádež v obchodě?“ opakovala Jessie vyděšeně.

„Přistihli ho, když krad kazety v nákupním středisku na Division Street,“ suše oznámil pan Wallner. „Kazetu měl v kapse u vesty.“

„Chtěl jsem ji zaplatit.“ Rich se ironicky zašklebil.

49

„Hlavně to nezhoršuj lhaním,“ utrhl se na syna otec.

„Třeba nelže,“ ozvala se Jessie.

Emily se na ni překvapeně podívala. Bylo to poprvé, co se Jessie postavila za svého bratra.

„Majitel to nebude žalovat.“ Policista se obrátil k panu Wallnerovi. „Kluk je dosud mladistvý, a tak předpokládá, že dokážete ten problém vyřídit vy sám.“ Pustil Richovo rameno.

„Žádný strach!“ Pan Wallner upřel na syna tvrdý pohled. „ Já už budu vědět, jak to vyřídit. Vsadím se, že až to bude vyřízený, v životě už na žádnou zlodějnu nepomyslí!“

Rich vyloudil za otcovými zády klackovský obličej, který naštěstí pan Wallner nemohl vidět. Emily ano.

„Richi, proč jsi to udělal?“ Pan Wallner se obrátil k synovi s naléhavou otázkou. Už se trochu uklidnil.

Rich pokrčil rameny.

„Už musím jít.“ Policista si přejel prstem přes rašící knírek.

„Doufám, že už si dáš pozor, chlapče, co říkáš?“ Rich přikývl.

Policista se otočil a svižně opustil místnost. Současně s

bouchnutím skleněných dveří pronikl do haly krátký závan zimního vzduchu. Atmosféra uvnitř však byla ještě mrazivější.

„Pročs to udělal?“ dál naléhal pan Wallner. „Proč?“

„Promiň,“ odpověděl Rich. Hlas mu přeskakoval. „Když sis chtěl koupit kazetu, proč sis mi neřek o peníze?“

„Promiň,“ opakoval Rich.

„Proč jsi tedy krad? Jak tě napadlo, že ji musíš ukrást?“

„Promiň,“ znova opakoval Rich. A s každým opakováním tohohle slova, otce ještě víc rozběsnil.

Určitě si to uvědomuje, říkala si Emily. Je opravdu divnej kluk.

„No tak, Richi –“

„Lituju toho.“

„Už ho nechte!“ Jessie se protlačila mezi Emily a Nancy. „Copak nevidíte, jak ho to vzalo?“ Položila Richovi ruku kolem ramen.

Rich jako by chtěl už už odejít a pak si to najednou rozmyslel.

Zůstal stát a najednou vypadal strašně zoufale a nešťastně.

Že teda Jessii na bratrovi fakt záleží, pomyslela si Emily.

Nebo že by zas předváděla nějakou svoji novou show?

50

Ne. Tentokrát to vypadá věrohodně. Ne jako minule.

Od incidentu se sprchou už uplynuly dva dny. Obě dívky spolu od té doby promluvily ne víc než dvě slova.

„Páni – moje omáčka!“ Pan Wallner si najednou připomněl měchačku ve své ruce. Vyrazil do kuchyně. Ještě v běhu však dokázal na Riche zavolat. „Ještě nás spolu čeká dlouhý pohovor!“

„Můžu počkat,“ zabručel Rich. Jen tak nahlas, aby tomu rozuměl každý kromě otce.

„Hloupá póza,“ poznamenala Jessie tiše a sundala mu ruku z ramen. „Kvůli tomuhle pozérství budeš mít jednou pěkný problémy, Richi.“

„Co ty tak můžeš o tom vědět?“ odsekl bratr naštvaně. A než mohla zareagovat, protáhl se kolem dívek a vyletěl nahoru. Schody bral po dvou.

O pár minut později se domů vrátila paní Wallnerová. Emily slyšela otčíma, když jí v kuchyni vyprávěl celý příběh.

Večeře byla pochmurná a proběhla téměř beze slova. Rich se omluvil hned po prvních soustech.

„Děti, děti.“ Pan Wallner, aniž se obrátil k někomu konkrétně, nešťastně zavrtěl hlavou. „Co jsem to vychoval?“

Emily se podívala na Jessii. Upřeně na otce zírala. S bolestným výrazem ve tváři a chladnou zběsilostí v očích.

Shadyside vyhrál basket trestným střílením v posledních

sekundách. Skóre 49:48. Skandování, ovace a divoké troubení školní muziky byly tak ohlušující, až měla Emily pocit, že se staré gymnázium musí rozpadnout ve švech.

Jessie se přišla podívat na zápas přesto, že neměla žádného partnera na ples, který se pořádal po něm. Emily ji zahlédla, když s Krystou stoupaly k nejhořejším místům na galerii. Pusy se jim při tom nezastavily ani na okamžik.

Doma je tak tichá, napadlo Emily. Kolik osobnosti v sobě vůbec skrývá? Asi ji nikdy pořádně nepoznám, pomyslela si smutně. Pak si znova vzpomněla na svůj hněv – a na svůj strach. A ani ji nechci poznat, řekla si. Pustila nevlastní sestru z hlavy.

S Joshem měla Nancy pravdu. Kdyby ho vyloženě neupozornila, vůbec by její nový sestřih nezaregistroval. Když řekl „moc se mi 51

líbí“, d odal hned vzápětí slůvko „fakt“. Což znamenalo, že se tomu příliš věřit nedalo.

Tančilo se v aule vyzdobené papírovými tulipány a na školní ples bylo pěkně plno. Koneckonců patřil k událostem roku. Jinak se ovšem tyhle školní tanečky moc velké popularitě netěšily. Školní duch se v Shadyside příliš nepěstoval. Na tyhle staromódní věci jako abiturientský ples mládeži nějak nevycházel čas. Většinou raději křižovali v autech jen tak městem, anebo pořádali mejdan u někoho, kdo zrovna neměl rodiče doma.

„Myslíš, že jsem fakt mimo mísu, když se mi na ten ples chtělo?“

Stáli vedle parketu, kde se studenti svíjeli v ohlušujícím rytmu sugestivního rapu a Emily musela svou otázku zařvat Joshovi přímo do ucha.

Zašklebil se. „Seš asi trochu víc retro.“

„To jako znamená zaostalá?“

„To jako znamená mimo mísu,“ odpověděl.

Omluvila se, že musí na dámy. Když procházela matně osvětlenou aulou, vrazila do Jessiiny přítelkyně Krysty. Skoro se jí zdálo, že ji Krysta kontaktuje schválně.

„Ahoj!“ Krysta jí nadšeně pozdravila.

„Nazdar.“ Emily tak nadšená nebyla.

„Kde je Ben?“ Ben

Ashworth patřil k nejbohatším klukům na Shadysideské střední.

Benův otec vlastnil síť nákupních středisek či cosi podobného a rodina žila v obrovském domě v North Hills s výhledem na řeku.

Krysta se na Bena zaměřila od jeho prvního dne ve škole a ód té doby z něj, aspoň podle Emilyina názoru, nespustila zrak.

„Zve nás na ňáký pití.“ Krysta zašilhala směrem k pultu s občerstvením. „Máš senza vlasy, Emy.“

„Díky.“ Emily se nepodařilo úplně potlačit podezíravý tón.

„Jsou totálně změněný, viď,“ pokračovala Krysta obdivné. „Ta barva je nádherná. A ten krátkej sestřih taky. Fakt senzace!“

„Dík.“ Už jí to začalo být trapné. „Musím jít. Ještě se uvidíme.“

Kvapně se vydala k dámským toaletám.

„Škoda, že Jessie nesehnala partnera,“ dokázala za ní ještě Krysta zakřičet.

Neobtěžovala se s odpovědí. Všechno se v ní vařilo. Bylo to 52

jasný. Jessie Krystě vykládala o šampónu a kysličníku. Musely se na její účet výborně bavit. Krysta určitě moc dobře ví o té Jessiině sprosté lumpárně. Proč by jí jinak sama schválně vběhla do cesty a potom tak dlouho a nesmyslně básnila o jejích vlasech?

Čím víc o tom přemýšlela, tím větší měla vztek. Jestli to řekla Jessie Krystě, tak už to ví celá škola. A nejspíš i v tomhle sále je každému jasné, jak vlastně k tomu svému záhadnému účesu přišla.

Ale určitě by to nikdo nepovažoval za nevinný žertík?

Každý přece musí s Emily souhlasit, že to byla sprostá, odporně sprostá lumpárna. Nebo ne?

Vůbec se nechtěla připravit o radost z plesu, ale přesto na to pořád musela myslet. Ale vytancuje se z toho. Usilovně se soustředila na pulsující rytmus. V ohlušující muzice podlaha staré auly doslova vibrovala.

„Jen to rozbal! No tak

– rozbal! Rozbal! Rozbal! Rozbal!“

naléhala sugestivní píseň.

Na chvíli to pomohlo.

Kadence slov, tvrdé bušení syntetizátoru, bum, bum, bum.

Unikala svým myšlenkám, unikala Joshovi, unikala pryč, pryč, pryč.

Jenom ona na pulsujících vibracích.

Jak náhle všechno končí.

Vlezlý chlad vlhkého nočního vzduchu ji vrátil zpět do

skutečnosti. Kráčeli k Joshovu autu a zvuk kroků se hlasitou ozvěnou odrážel od ztvrdlé země. Pevně ho uchopila za ruku a přitiskla se k němu.

Zaparkovali na jejich příjezdové cestě, ale zůstala dál sedět.

Začala ho vášnivě líbat. Tolik se jí nechtělo domů a tolik se jí chtělo zůstat s ním.

I když to nebylo možné.

Když se konečně dostala z vozu, bylo půl druhé. Na cestičce ke vchodu ji znovu roztřásla zima. Přitáhla si kabát. Josh zapnul reflektory a ostré žluté světlo ozářilo průčelí domu. Zamávala mu a zavřela za sebou domovní dveře.

Dům byl temný a tichý. Všichni už byli v postelích a jen světlo nad schodištěm dosud plálo matnou září.

Emily si sundala kabát a přehodila ho přes židli v obýváku. Tiše 53

zívla a zula boty. Pořád ještě cítila Joshovy polibky na svých rtech.

Ve tmě se na sebe usmála a pak se zarazila.

To je divné. Kde je Tygr?

Tenhle pejsek nebyl žádný tvrdý spáč. Mohlo být sebepozději, vždycky ji přiběhl ze svého pelíšku u radiátoru v kuchyni přivítat.

Tak kde je teď?

„Tygře?“ zašeptala. Kde jen může být? Že by ho Nancy vzala nahoru, aby spal u ní? Možné to je. Jenže to už léta neudělala.

„Tygře?“

Jako by jí náhle vyschlo v krku. Zamířila do kuchyně pro sklenici vody.

„Tygře? Jsi tu?“ Kde může tem pes být?

Jen v punčochách přeťapala linoleum a rozsvítila světlo nad dřezem. Chystala se otevřít skříňku se sklenicemi a v tom ho uviděla.

„Ne. Ne! Ne!“

54

VIII.

Klesla na kolena vedle psa. Tygr ležel na hřbetě a jeho oči už byly zapadlé. Byl mrtvý.

„Ach, ne! Ach, ne!“

V hrudi měl obrovskou ránu, přímou a rovnou jak od nože. Byla to řezná rána. Hluboká řezná rána.

Někdo ho musel probodnout. Ležel v tmavé kaluži zasychající krve.

„Ach, ne. Ne, ne, ne!“

Emily vzala drobně tělíčko do náruče. Na bílý svetr skanuly první kapky krve.

V tomhle domě je vrah. Teď si to uvědomila. Žijeme s vrahem.

Znovu viděla Tygra, jak se jí vrhá v ústrety, nožičky se na podlaze míhají jak ve zrychleném filmu, pahýlek ocásku kmitá ze strany na stranu. A znovu viděla Jessii, která chce pejska nakopnout, Jessii, která ho tvrdě sráží na zem.

Jessie Tygra nenáviděla. Ano, v tomhle domě je vrah.

„Pomóc!“ Emily začala křičet: „Kde je kdo – pomoc!“

Paní Wallnerová seběhla ze schodů první. Manžel hned za ní.

„Pomoc! Pomoc, prosím!“

V pyžamech, s vytřeštěnýma a vyděšenýma očima, vytržení z

nejhlubšího spánku, se objevili Nancy, Jessie a Rich.

Když dorazili do kuchyně, Emily stále ještě držela psa v náručí.

Ruce měla pokryté krví. „Tygr!“ vykřikla Nancy. „Co se to –“

„Emily – jsi v pořádku?“

„Tygr je mrtvej,“ řekla Emily. Vlastně zbytečně.

„Uf. Polož ho,“ zaprosila Jessie.

55

Paní Wallnerová se přela o kuchyňskou linku a snažila se

popadnout dech. Byla bělejší než sám pult. V tvrdém světle zářivek jí v měděných vlasech probleskovaly šedivé pramínky. Jako by náhle byla mnohem starší a strašně unavená.

„Někdo se sem musel vloupat,“ pronesla s hlavou skloněnou k zemi, aby se nemusela dívat na mrtvého Tygra.

„Přece se sem nevloupá někdo jenom proto, aby zabil psa!“

vzlykala Emily.

„Polož ho! Polož ho!“ Jessie vřeštěla.

„Žádné stopy po vloupání.“ Pan Wallner prohlédl všechna okna.

„No tak, Emo, nech mě, ať ho vezmu.“

Natáhl se pro psa, ale Emily se odvrátila. Odmítala Tygra pustit.

„Tvůj svetr – je úplně zničenej.“ Nancy měla v očích slzy.

Emily se zahleděla na Riche. Světlé vlasy mu padaly do čela a odhrnuté pyžamo odhalovalo proužek bílého břicha. Zarudlé oči byly jakoby podlité krví.

Uhnul pod Emilyiným pohledem. Po celou dobu ho neslyšela ani vzlyknout. Vlastně nepronesl jediné slovo.

„Emily, dej mi toho psa,“ opakoval pan Wallner mírně. Tentokrát si dala říct. Vzal jí psa z rukou a nesl ho pryč. „Kam s ním jdete?“

zavolala za ním Emily.

„Jen dozadu za dům. Ráno zavolám službu, aby ho odvezla.“

Volnou rukou otevřel dveře a v pyžamu vyšel ven.

„Je to hrůza.“ Jessie se sesunula na dlouhou stoličku u

kuchyňského pultu. „Kdo moh takovou strašnou věc udělat?“

Emily si ji vyčítavě přeměřila. „Nikdy jsi Tygra neměla ráda.“

Jessie překvapeně otevřela pusu. „Chceš mě snad obviňovat?“

„Nikdy jsi Tygra neměla ráda,“ opakovala Emily. Zkoušela si udělat v hlavě jasno, ale obraz zavražděného psa ne a ne zmizet.

Znovu a znovu ho viděla před sebou, jako v podivném snu, kde se všechno neustále opakuje. „Nikdy jsi Tygra neměla ráda.“ Neříkala to už? Nestalo se tohle všechno už někdy předtím. Už několikrát předtím?

Nebo to probíhá právě teď?

„Ano, nemám ráda psy,“ odpověděla Jessie. „Ale nezabila bych nevinný zvíře!“

56

„Někdo to udělal,“ řekla Nancy unaveným, bezbarvým hlasem.

„Nevím, jaký torná smysl, když budeme jeden druhého

obviňovat.“ Přistoupila k Emily a položila jí ruce na ramena.

„Je n ž e n ěkdo v tomhle domě zabil Tygra!“ křičela Emily.

„Musíme se dovědět, kdo to byl. Musíme.“

„Třeba to byla nehoda,“ pokračovala matka. „Třeba na něco padnul. Na něco ostrýho.“

„Jak padnul?“ zeptal se pan Wallner.

„Jen – jen nemůžu věřit, že by někdo z nás dokázal – dokázal –“

Paní Wallnerová nemohla dál.

Jak by mohla, pomyslela si Emily. Matka nikdy nechce slyšet o nikom nic špatného. Nechce věřit, že by Jessie byla schopná zabít.

Jenže fakta jsou úplně jasná.

Pohlédla na Nancy. Zkřížené ruce jí pevné obepínaly hruď. Jako by se snažila zadržet své city, jako by se vší silou chtěla udržet pohromadě. „V noci jsem tu slyšela chodit Riche.“

„Potřeboval jsem se napít.“ Pronesl to kňouravým hlasem, který mu přeskakoval. První slova za tenhle večer.

„Jestli jsi to, Richi, udělal, tak nám to řekni hned.“ Pan Wallner hovořil klidně a nespustil přitom oči z krvavé louže na linoleu. „Jestli od nás potřebuješ pomoc, musíme to vědět. Slibuju, že tě

nepotrestám. Pomůžeme ti.“ Dodal to dobrácky a starostlivě.

Emily byla překvapená. Tohle vůbec nebyl otčímův typický

přístup. Jindy by do toho vletěl po hlavě a neohlížel by se na nikoho.

A na Riche už vůbec ne. Jenže tohle bylo vážné a pan Wallner se podle toho choval.

„Ale já jsem to

neudělal!“ Rich křičel a hlas mu přeskočil.

Najednou vypadal strašně vyděšeně.

„Tohle přece nejde. Nemůžeme tu stát a navzájem se obviňovat,“

ozvala se znovu paní Wallnerová.

„Ta kniha, co jsi čet,“ obrátila se k Richovi Nancy. „Hřbitov zvířátek! Četla jsem to taky. Je to o zvířátku, co umře a pak ho lidi znova oživí.“

„No a co? No a co má jako bejt?“

„Richi, myslel jsem to doopravdy.“ Pan Wallner upřeně hleděl na svého syna, který se celý třásl. „Nepotrestám tě. Slibuju. Jenom nám 57

řekni pravdu.“

„Já říkám pravdu!“ Rich křičel. „Nejsem žádnej vrah! Kvůli tomu, že čtu knížky, nemusím bejt vrah!“ Obrátil se a vyletěl z místnosti.

Slyšeli, jak utíká po schodech. Pak se za ním nahoře zabouchly dveře.

„Myslím, že bysme si všichni měli jít radši lehnout, ať se aspoň trochu vyspíme.“ Paní Wallnerová chytila manžela za paži a sevřela ji tak silně, že sebou trhl.

„Copak teď můžeme usnout?“ vzlykala Emily.

„Rich by toho doktora potřeboval nejspíš taky.“ Pan Wallner byl už pěknou chvíli zabraný do vlastních myšlenek a teď najednou promluvil nahlas. „Jenže můžu si to vůbec dovolit? Psychoanalytika pro dvě děti?“

Emily neušlo, jak Jessie zrudla. Že chodí k doktorovi, neměl nikdo z rodiny vědět.

„Ráno budeme moudřejší.“ Paní Wallnerová zatáhla manžela za ruku.

„Ale tady teď máme vážný problém.“ Pan Wallner byl tvrdošíjný.

„Hughu, no tak –“

Pan Wallner se podrbal na pleši. „Tak jo. Běž nahoru, miláčku.

Ještě to tu vytřu a hned jsem tam.“

„Jdu taky,“ řekla Jessie a odešla.

Nancy se obrátila k Emily. „Nechceš, abych zůstala dole? Mohly bysme si popovídat.“

„Ne. Ani ne.“ Nevěděla, co chce. Chtěla by, aby se to vůbec nestalo. „Jen jdi spát, Nancy.“

„Myslím, že dneska už nikdo z nás neusne,“ řekla smutně Nancy a vyšla z místnosti.

Pan Wallner odešel pro smeták.

Matka dosud váhala mezi dveřmi. Emily se teď obrátila k ní.

„Udělala to Jessie.“

„Cože?“

„Slyšíš mě dobře, mami. Vím, že to byla ona. Nenáviděla Tygra.

A mě taky nenávidí.“

„Emo –“ Matka chtěla něco odpovědět, ale pak se zarazila. Musí si dobře promyslet, co řekne. „Proč Jessii ze všeho obviňuješ?“

58

„Protože tyhle strašný věci dělá ona.“ Emily hovořila pomalu a tiše. Najednou se jí chtělo hrozně spát. Navzdory právě prožité hrůze, navzdory mrtvému psovi, jehož obraz její mysl dosud neopustil.

„Vždyť nemáš jediný důkaz. Jenom proto, že máš podezření –“

„To není podezření. Já vím, že je to Jessie!“ Emily křičela a narůstající hněv jí znovu sevřel hrdlo. Cítila, že má blízko k slzám.

„Vůbec ji neznáš, mami. Je úplně jiná, než si myslíš. Když jsi u toho, tak na tebe hraje takový dobrotivý neviňátko. Ale když jsme samy –“

„Měla by ses zeptat sama sebe, proč na Jessii pořád něco svádíš.

Žárlíš na ni? Nemáš důvod. Jessie je teď tvoje sestra a –“

„Mámo, proč mě nikdy neposloucháš?“

„Ale já tě poslouchám, miláčku. Vím, že spolu máte problémy.

Třeba bysme si všechny tři na to mely sednout a pořádné všechno probrat. Mohly –“

„A k čemu by to bylo?“ Emily se rozbrečela. Už neměla sílu dál se ovládat. Slzy jí stékaly po tvářích v silných proudech a ona s tím nemohla nic dělat. Prudce vyrazila a proběhla kolem matky na schodiště. Ta se jí nepokusila ani zastavit, ani ji nezavolala zpátky.

Nemá vůbec chuť se s Jessií konfrontovat, pomyslela si Emily trpce, když stoupala po schodech. Vždycky byla přesvědčená, že když bude problémy ignorovat, srovnají se nějak samy. Když umřel táta, nepomohla máma s ničím. Všechno musely s Nancy zařídit samy. V jejich rodině je dítětem máma. Ve srovnání s ní jsme dospělí.

V jejich pokoji se svítilo. Emily se zastavila ve dveřích.

Co má říct Jessii?

Copak může s člověkem, který jí zabil psa, spát v jednom pokoji?

Zavolám na policii, napadlo ji.

Ne. Policii by zavražděný pes nezajímal. Nebo snad ano? Možná, kdyby… Máma měla pravdu. Nemá jediný důkaz.

A co když to byl Rich? Tenhle plašan s jeho věčným Stephenem Kingem. Už jednou ho přivedla policie. Dokázal by zabít psa?

„Emily?“

„Aaah!“ Jessie se najednou vynořila z opačné strany chodby.

Úplně Emily vyděsila.

„Promiň. Nechtěla jsem tě vylekat. Byla jsem v koupelně. Jsi asi 59

pěkně zdrchaná. Napouštím ti do vany horkou vodu.“

„Ty?“ Tohle Emily totálně zmátlo. Už se připravovala na to, jak se s nevlastní sestřičkou tvrdé chytnou – a místo toho je Jessie najednou samá starost.

„Horká lázeň ti udělá dobře,“ pokračovala starostlivě Jessie. „A taky ze sebe konečně smyješ všechnu tu krev.“

„Díky, Jessie. Já –“

„Můžeš se jít svlíknout. Už je skoro akorát. Dala jsem ti tam spousty tý pěny, co máš ráda.“ Zlehka Emily popostrčila do ložnice a odešla dodělat lázeň.

Emily stála uprostřed místnosti a připadala si skoro jako ve snách.

Proč je na ni Jessie najednou jako med? Aby zamaskovala svou vinu?

Zula si boty a pak si stáhla přes hlavu zkrvavený svetr. Zmuchlala ho do koule a mrskla s ním do kouta.

Zaslechla matku, jak stoupá po schodech. Zastavila se za dveřmi.

„Emo – už je ti líp?“

„Ano, mami. Klidně si jdi lehnout.“ Ani se neotočila.

Matka odešla do svého pokoje.

Cosi ji zaujalo na pultu, který Jessie používala jako psací stůl.

Popošla k němu. Jessiin deník.

Zaposlouchala se. Do vany stále ještě tekla voda. Pak si podala deník. Byl vázaný v kůži a připomínal tlustou knihu s kovovými sponami. Teď byly otevřené. Jessie deník nezamkla.

Emily zvědavě obracela stránky a pokukovala přitom po dveřích, jestli se Jessie už nevrací. Deník vypadal na to, že si ho vede už řadu let. Svým drobným pedantickým písmem do deníku svědomitě

zaznamenávala den po dni.

Četla rychle, ale zatím nepřišla na nic zajímavého. V chodbě se ozvaly kroky. Odhodila deník zpátky na pult a o krok ustoupila.

Byl to však jen otčím, který se vracel do postele.

Znova sáhla po deníku. Prudce dýchala. Oči jí padly na pasáž napsanou před pouhými několika dny. Byla zneklidňující. „Emily mě zase obviňuje,“ psala Jessie. „Nevím, co s ní mám udělat. Ale něco udělat musím.“

Voda přestala téci. Emily sklapla deník. Uvědomila si, že se 60

chvěje.

Musím si přečíst víc, rozhodla se.

Abych věděla, co plánuje. A nakolik je nebezpečná.

Rychle odnesla deník ke své posteli a schovala ho pod polštář.

Počkám, až Jessie usne, a pak budu číst dál.

„Ještě ses nesvlíkla? Voda je připravená.“

Jessie vstoupila do pokoje a utírala si mokré ruce.

„Ano. Díky.“ Emily se nehýbala.

„Není ti nic?“ Jessie jí položila na rameno horkou ruku. Emily se při tom doteku zastavily všechny myšlenky. „Jdi se vykoupat. Uleví se ti.“

„Díky. Jsi hrozně hodná, Jessie.“

„A přitom si připadám tak špatná.“

Emily si v koupelně svlékla zbytek šatů a stoupla si k okraji vany.

Lázeň krásně voněla. Jessie její oblíbenou šeříkovou esencí nešetřila.

Z vany stoupala horká pára a bylo tu teplo a příjemně.

Podívala se na zahnědlé krvavé skvrny na svých pažích a rukou.

„Musím to smýt.“

Už se chystala vlézt do vany, když se v ní ozval strach. Zarazila se. Jako by jí ten strach mrazivě bodl.

Voda.

Co udělala Jessie s vodou?

Už jednou jí nalila do šampónu kysličník. Tenkrát jí tím děsivým trikem zničila vlasy.

Z vody se dál valila pára a Emily do ní upřeně zírala. Najednou pocítila hroznou slabost. Strach na ni nalehl olověnou tíží a neblahá představa ji úplně ochromila.

Máji ta voda opařit?

Připravila si Jessie pro dnešní noc tenhle trik?

Anebo nalila do vody něco příšerného? Nějakou kyselinu, která vyžere všechno Emilyino maso a ponechá ve vaně jen její vybělenou kostru?

Koupelová sůl zbarvila vodu jemným modrozeleným nádechem.

Ale co je tam ještě? Co všechno má tenhle modrozelený nádech skrývat?

Emily nemohla od modrozelené hladiny odtrhnout oči. Co na ni 61

Jessie vymyslela teď?

62

IX.

Zírala na modrou nehybnou a tichou hladinu. Nemůžu!

Umyla si ruce v umyvadle a rychle se osušila ručníkem. Pak na sebe hodila noční košili, kterou si přinesla s sebou do koupelny a vrátila se zpátky do pokoje. Jessie četla magazín People.

„Co se stalo?“

„Já – já – nemůžu.“

„Co?“

„Jsem úplně vyplivnutá. Bylo to od tebe hrozně fajn, fakt, ale já teď potřebuju hlavně postel.“

„Ach, tak.“ Jessie vypadala zklamaně. Hodila magazín na podlahu a vstala. „Byla by škoda nechat tu lázeň vystydnout.“ Vyběhla do koupelny.

Za pár vteřin uslyšela Emily cáknutí. Jessie se vrhla do vany. Ta lázeň byla naprosto v pořádku.

No dobře, pomyslela si. Tentokrát jsem jí křivdila. Unaveně si začala odestýlat.

Stejně byla tak starostlivá jen proto, aby mě zmátla.

Znovu před sebou viděla tu krev, znovu se jí před očima vynořil chudáček Tygr s obrovskou ranou v hrudi.

Zamrazilo ji. Na spaní u okna už byla zima. Proč se nechala připravit o svoji postel u stěny? Ode dne, co přijela Jessie, se pořádně nevyspala.

A jak by taky mohla. Jessie je vrah.

Musím na to přestat myslet, nařizovala si. Pod polštářem cítila deník. Ne, musím to dostat z hlavy. Jinak se už nevyspím nikdy – a nikdy už nebudu normálně myslet.

63

Pevně zavřela oči a snažila se nevidět strašné obrazy, které se jí míhaly v hlavě. Přes chodbu zaslechla, jak Jessie vytáhla zátku, a po ní následoval typický zvuk vypouštěné vody.

Pak se začala vznášet, závratně vznášet temnou tmou, a pokoj se s ní točil a točil – a točil se stále rychleji a pak jí ten vířivý pohyb uspal.

Nespala dlouho. Probudila ji čísi ruka, která ji držela za rameno.

Zvedla hlavu a krátce vykřikla. „Co je?“

Byla ještě noc a tma byla taková, že kolem sebe nedokázala nic rozeznat. Bylo to divné. Jindy sem oknem proniká alespoň trochu světla.

Cizí ruka s ní třásla a přitom ji pevně svírala.

„Pusťte. Kdo jste?“ Hlas měla pořád napůl zastřený.

Ruka povolila. Cvakl vypínač u noční lampy. Jessie seděla na okraji Emilyiny postele a vlnité vlasy měla divoce rozcuchané. Její jindy bleděmodré oči byly temné a energicky na Emily hleděly.

„Vstávej, Emo. Už jsi toho naspala až až.“ Hovořila šeptem, ale její široký škleb děsil.

„Co je? Co se děje?“ Emily se zoufale pokoušela vstát, ale hlavu měla stále omámenou. Jako kdyby plavala hluboko pod vodou.

Napínala všechny síly, ale pořád se nemohla dostat nad hladinu.

Světlo lampy jako by chvilkami sláblo a potom znovu zesilovalo.

„Jak dlouho jsem spala?“

„Dlouho ne.“ Jessie se k ní naklonila, šklebit se však nepřestala.

V tom za ní Emily zahlédla jakýsi stín. V pokoji byl ještě někdo.

„Kdo to je?“

Světlo se opět rozjasnilo. Ze tmy vystoupila Krysta. „Ahoj, Emo.

Moc se omlouvám.“ Také ona se podivně šklebila, tentokrát na Jessii.

Ty holky se proti ní spikly, uvědomila si Emily. Ale proč? Co má Krysta co dělat v jejím pokoji. Uprostřed noci?

„Líbí se mi tvoje vlasy,“ pronesla najednou Krysta. Obě dívky se zasmály. Pak Krysta přistoupila blíž. Pořád ještě na sobě měla plesové šaty.

A v tom spatřila v Jessiině ruce nůž.

Velký kuchyňský nůž s černou rukojetí. Jeho čepel byla

64

potřísněna temně rudou krví.

„Hej!“ Emily se pořád ještě cítila jako pod hladinou. „Co chcete –

co chcete dělat?“

„Vždyť víš,“ klidně řekla Jessie.

„Líbí se mi tvoje vlasy,“ opakovala Krysta. „Fakt.“

„Jessie – počkej!“ Emily vykřikla. Jessie zvedla nůž. Z ostré čepele kapala krev. Rudá krev.

„Ne – Jessie! Ne!“

Jednou rukou držela nůž nad Emilyinou hlavou a druhou jí svírala rameno.

„Prosím – ne!“

Sevřela ještě víc a začala Emily prudce třást.

Emily zavřela oči, aby neviděla, až dopadne krvavá čepel.

Jsem mrtvá, proběhlo jí hlavou. Jessie mě zabila. Jsem mrtvá.

Mrtvá, mrtvá, mrtvá.

Pak se probudila.

Byl to sen.

Strašný sen.

V pokoji byla tma jako v pytli.

A někdo jí v té tmě držel za rameno.

65

X.

„Ne!“ Emily chtěla křičet, ale nevyšel z ní ani hlásek.

„Šššš. To jsem já,“ promluvil známý hlas. Ruka pustila rameno.

Zamžourala do tmy. Srdce jí bušilo. „Rich?“

„Jo.“

Posadila se. Ten strašný sen nad ní stále ještě visel jako těžký mrak. Byl tak hrůzně opravdový. Pořád ještě před sebou viděla temně rudou čepel. Vražedně opravdovou.

„Richi – co se děje? Co tady děláš?“

Tvář mu vystoupila ze stínu. V matném okenním světle byla

popelavě bledá a vypadal rozčilené.

„Promiň. Nechtěl jsem tě vystrašit.“

„Ale co tu děláš?“ opakovala svou otázku. Bylo to podivné. Nikdy k nim do pokoje nezašel. Tak co tu dělá teď? Lomcuje s ní jako blázen, až ji vzbudí uprostřed noci.

„ Já jsem tvýho psa nezabil,“ zašeptal hlasitě.

„Co?“

„Chtěl jsem ti to říct. Že jsem nezabil tvýho psa.“ Naklonil se k ní ještě blíž. Úplně se vpil svýma očima do jejích, jako by se chtěl přesvědčit, jestli mu opravdu věří.

„Richi. Prosím tě. Je hrozně pozdě.“ Znovu se s ní začal celý pokoj otáčet. A Richova tvář, tak těsně u její, se začala točit s ním.

„Já jsem Tygra nezabil. Měl jsem ho rád. Fakt. Prosím tě, věř mi.“

V očích se mu objevily slzy. Muselo pro něj být strašně důležité, aby mu Emily uvěřila. „Věřím ti,“ řekla unaveně.

Ale stejně nevěděla jistě, jestli mu věří, nebo ne.

Znovu se před ní vynořila ta noční můra. A znovu viděla Jessii se 66

zkrvaveným kuchyňským nožem v ruce. „Jdi si lehnout, Richi.

Věřím ti to.“

„Díky.“ Odvrátil se, aby neviděla jeho slzy.

„To je zvláštní. On mi za to děkuje. To je opravdu tak vděčný za to, že mu věřím?“

„Díky,“ opakoval. Pak zmizel v temnotě.

Posadila se. Třeba se s ní ten pokoj přestane točit. Trochu to pomohlo. Ale proč je tu taková zima?

Stočila zrak na Jessiinu postel. Měla tak lehké spaní, že ji dokázal probudit sebemenší zvuk. Jak to, že se nevzbudila, když přišel Rich?

„No tohle. Jessie?“

V první chvíli si myslela, že ji klame zrak. Vylezla z postele. Bez deky byla zima pěkně ostrá. K Jessiině posteli to bylo pár kroků.

Viděla dobře.

Postel byla prázdná. Ucítila závan větru a otočila se.

Okno bylo otevřené dokořán. Žádný div, že je tu taková zima.

Okno bylo dokořán. A Jessie byla pryč.

Vytratila se. Nejspíš sešplhala po velkém starém javoru za oknem.

Ale kam šla?

Pod polštářem ucítila nějaký hrbol. Vzpomněla si na deník.

Vytáhla ho ven a přenesla si ho ke stolu. Se zívnutím rozsvítila stolní lampu.

Chvilku jí trvalo, než přinutila rozespalé oči zaostřit titěrné pedantické písmo. Pozpátku se probírala jednotlivými dny. Zatím nenarazila na nic objevného.

Pak jí jeden odstavec zaujal. Skoro se zdálo, že se chystá z té stránky vyskočit – tak markantně a náhle se Jessiin rukopis změnil.

Jako by tu pasáž psala horečně a ve spěchu.

Přisunula si stolní lampu blíž a začala číst. S Jolií jsme měly hádku, začínal odstavec. Těžkou hádku. Divím se, že jsem jí mohla někdy věřit. Je podlá. Nenávidím ji!

Jolie. No jasně. O Jolii se Jessie zmínila ten večer, co došlo k incidentu se šampónem.

Přeskočila pár stránek, pak se zhluboka nadechla a četla dál. Myslí si, že jsem to udělala já. Že jsem zabila Jolii, stálo v deníku.

Zabila Jolii?

67

Jolie už není. Našli nás – jenom mě a ji – na dně toho srázu. Řekla jsem jim, že za to nemůžu. Byla to nehoda. Nezavinila jsem to. Ale Jolie je mrtvá.

Rukopis byl na tomto místě velmi neuspořádaný, jednotlivá písmena do sebe roztřeseně narážela, řádky se rozbíhaly. Myslí, že jsem ji zabila. Asi jsem to na začátku špatně zvládla. Když mě naše skupina našla u jejího těla, vůbec jsem nedokázala odpovídat na jejich otázky. Asi jsem mluvila nesmysly. Ale nebyla to moje vina! To jsem opakovala pořád. Vím, že mi nikdo nevěřil. Ale já znám pravdu.

Každý si myslí, že jsem ji zabila. Poznám to podle toho, jak se na mě dívají a jak si šeptají, když jdu kolem.

No a co? Je mi to jedno. Fakt jedno. Je mi jedno, co si myslej!

Jolie je po smrti – a už nic to nezmění. Já musím žít svůj život. Já jsem naživu!

Emily deník razantně sklapla. Co si přečetla, jí stačí.

Tak tohle byly ty Jessiiny problémy.

Jolie zemřela.

Nejdřív se Jolie a Jessie pohádaly. A pak byla Jolie mrtvá.

A všichni byli přesvědčení, že ji zabila Jessie. Říká ve svém deníku pravdu? Opravdu Jolie spadla? Byla to nehoda? Co se skutečně stalo? Nebyla Jessie vrah?

Vrátila deník přesně, kde ho našla. Hlava se jí točila.

Je mi jedno, co si myslej, napsala Jessie.

Jolie je po smrti. A Jessii je to jedno.

A kde je teď? Kam musela tak najednou běžet?

Emily si uvědomila, že je příliš unavená, než aby dokázala jasně uvažovat. Vlezla si zpátky do postele. Jessiina roztřesená písmena se jí roztancovala před očima a ona upadla do neklidného spánku.

„Ještě mléko, prosím.“ Pan Wallner si přirazil stoličku těsně ke kuchyňskému pultu. K rychlé snídani se tady každé ráno scházela celá rodina. Zpravidla do sebe ve spěchu vpravili nějaké to mléko nebo pomerančový džus a k tomu misku ovesných vloček nebo

chleba s máslem. Dneska však všichni cítili, že je snídaně nějaká jiná. Taková tišší. Už nikdy se neozve rytmické bubnování

Tygrových paciček na kuchyňském linoleu.

68

Emily bylo, jako by celou noc nezamhouřila oka. Myslela na chudáčka Tygra, který teď leží bez života na zadním dvorku. Oči ustavičně stáčela na podlahu, skoro jako by čekala, až se Tygr objeví a začne prosit o chlebovou kůrku. Byla sobota a všichni snídali jen tak v pyžamu nebo županu. Jenom Emily si hned po ránu oblékla tričko a džíny.

I Rich vypadal nevyspale, ale nepřestával na ni vrhat významné pohledy. Nevěděla, jak si je má vyložit – a nakonec se jeho směrem přestala dívat vůbec.

Opravdu divný kluk, pomyslela si. Zvláštní a smutný kluk.

„Jak se dneska cítíš, Emo?“ Paní Wallnerová křečovitě svírala šálek s kávou. Jako by jí měl okamžitě vyklouznout, když povolí.

„Ani nevím. Ale jo, dobře,“ odpověděla Emily.

„Co bys řekla tomu, kdybysme si dneska udělaly my dvě den jen p r o s e b e ? “ Paní Wallnerová byla najednou přehnaně veselá.

„Vyjdeme si na nákupy a pak můžeme zajít někam na oběd. Jako dvě opravdové dámy a –“

„Je mi líto, mami. Teď jedu pro Katku a pak musíme do školy.

Máme speciální laborky z počítačů –“

„V sobotu?,“ přerušil ji pan Wallner.

„Jo. Musíme si vyzkoušet novej word-processorovej program.

Myslely jsme s Katy –“

„Dobry ráno.“ Jessie tiše vstoupila do kuchyně. Vyšplhala se na prázdnou stoličku na konci pultu. Příjemně se usmívala! „Můžete mi podat džus, prosím?“

To by mě tedy zajímalo, kdy přišla, přemýšlela Emily. Když ji ráno v sedm probudili popeláři, Jessie ještě doma nebyla.

Pozorovala, jak do sebe Jessie energicky obrací vysokou sklínku.

Celou noc byla pryč, ale je naprosto suverénní. Asi jsem ty její herecký schopnosti trochu podcenila, říkala si.

„Vypadáš dneska skvěle.“ Paní Wallnerová se obrátila k Jessii.

„Opravdu? Díky. V noci jsem se moc dobře nevyspala.“

Nejen dobrá herečka, ale i dobrá lhářka, napadlo Emily.

Uvědomila si, že se ještě vůbec nikdo nezmínil o Tygrovi.

Nikdo nechce mluvit o tom, že právě v téhle kuchyni se minulou noc stala vražda.

69

Možná bych jim měla říct, jak se v noci Jessie vytratila a byla až do rána pryč. Ať vědí, jaká je to podfukářka.

Jenže na další hysterickou konfrontaci dneska ráno sílu neměla.

Vždyť si tohle malé tajemství může krásně schovat na později. Ano.

Emily se rozhodla. Schová si je na dobu, kdy se jí bude opravdu hodit.

„Co kdybych ti dopoledne pomohla vyklidit garáž?“ navrhla Jessie panu Wallnerovi. Řekla to přímo nadšeně.

„Výborně!“ Pan Wallner se rozplýval s pusou plnou kukuřičných vloček. „Velká škoda, že tady Emily nebudeš.“ Naklonil se přes pult, aby na ni lépe viděl.

„Mohli jsme zorganizovat rodinnej podnik.

Miluju rodinné aktivity.“

Pěkná rodinka, pomyslela si Emily naštvaně.

V noci se tu stane vražda a ráno se všichni chovají, jako by je čekal další normální den.

Mrkla na hodinky. „Jé. Už mám zpoždění.“ Seskočila ze stoličky a vyrazila do pokoje pro kabát a batůžek.

„Kampak tak po ránu?“ zahalekala na ni Nancy. Zrovna

přicházela ke snídani.

„Pryč odtud!“ Emily za sebou rázně zabouchla dveře.

Když se autem zastavila pro Katku, cítila se pořád ještě mizerně.

Katka to zaregistrovala okamžitě. „Co máš za problém?“

„Kdybych ti to vyprávěla, nebudeš mi věřit,“ začala Emily trpce.

„A jéje! Sem s tím. Co ta nová sestřička provedla tentokrát?“

Než dojely do školní laborky, vylíčila jí Emily celý příběh. I když ze začátku trochu váhala. Má jí opravdu vyprávět o všech těch hrůzách u nich doma? Ale potřebovala si ulevit – a nakonec jí dělalo dobře, že je tu někdo, kdo jí pro změnu projevuje soucit a porozumění.

„Ty naše malá chudinko!“ Našly si místo u dlouhého stolu v počítačové laboratoři a Kathy se k ní obrátila. „Mít já takhle potrhlou nevlastní sestru, tak teda fakt nevím, co udělám. Nejspíš bych utekla.“

„Tak tuhle radost jí neudělám!“ Emily si sundávala kabát. „Byla jsem tam dřív.“

Hlasitě vzdychla a sesula se na židli. Vešel učitel. Vytáhla 70

batůžek, položila ho na stůl a povolila zip.

Sáhla dovnitř – a zarazila se. A pak najednou vykřikla.

„Emily – proboha!“ Katka křičela taky.

Emily ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo. Roztřesenýma rukama povolila zip až na doraz.

„Ne, ne. To není pravda!“ Kathy zaúpěla.

Do batůžku kdosi strčil Tygrovo mrtvé tělo.

71

XI.

„Ne. V posledních třech dnech jsme spolu sotva promluvily.“

Emily hovořila do telefonu přidušeným hlasem.

„Ne, není to

hloupost, Joshi. Ta holka je blázen. Fakticky. A je zlá. Je schopná všeho.“

„Zdá se mi, že ji slyším na schodech.“ Emily se ještě víc přikrčila k telefonu na svém psacím stole. Vyloženě šeptala. „Stavíš se pozdějc? Prima. Ahoj.“

Zavěsila přesně ve chvíli, kdy do pokoje vešla Jessie. Ta se na Emily ani nepodívala a s náručí plnou nějakých papírů a knih zamířila rovnou na svůj konec pokoje. Tam všechno vyklopila na bílý pult, který jí sloužil jako pracovní stolek. Posadila se za něj a s tichým mumláním začala papíry třídit.

Emily se neotočila. Od toho sobotního rána Jessii totálně

ignorovala. Otevřela učebnici ústavního práva a našla si kapitolu, kterou musela prostudovat.

Po pár minutách přestala číst. Vůbec se nemohla soustředit. Jako by ji to ticho přímo drtilo.

Přemýšlela, jak dlouho to mohou spolu takhle vydržet. Pokradmu mrkla na Jessii. Ta si něco zuřivě zapisovala do poznámkového sešitu.

Dříve nebo později musí tohle napjaté ticho skončit dalším výstupem. A samozřejmě, pomyslela si trpce Emily, každý zas bude na straně Jessie.

„Děvčata – večeře je na stole!“ Zezdola se ozval matčin hlas.

Emily v prvním popudu ze židle málem vyskočila.

Ne tak zhurta, holčičko, napomenula sama sebe vzápětí. To by tu 72

válku nervů vyhrála Jessie až moc snadno.

Ve dveřích Jessie zavětřila. Z kuchyně sem zavonělo pečené jehněčí. Emilyino oblíbené jídlo. S Emily to však tentokrát moc nehnulo. Nějak neměla hlad.

Usadila se na své židli vedle Nancy. Všimla si, že Rich má na tváři škrábanec a pod okem temný monokl. „Co se ti stalo?“

Rich v rozpacích odvrátil pohled. „Nic.“

„Popral se ve škole,“ pronesl skrz sevřené rty pan Wallner.

„Nic to není,“ opakoval Rich.

„Monokl a tři štychy,“ zabručel pan Wallner.

„No tak, Hughu. Promluvíme si o tom později.“ Paní Wallnerová ze sebe nutila úsměv. „U jídla se snad můžeme bavit o příjemnějších věcech.“ Obrátila se k Nancy. „Jak ty ses dneska měla?“

„Tak. Normálně.“

„Pohádka!“ zamumlal pan Wallner. Nadšeně přežvykoval.

Chvíli bylo ticho. „Dneska jsem udělala tvoje nejzamilovanější jídlo.“ Paní Wallnerová se usmála na Emily.

„Je to vynikající,“ odpověděla Emily, i když zatím do jídla sotva ďobla. Na druhém konci stolu se Jessie a Rich pološeptem pustili do jakési privátní konverzace. Pan Wallner je přerušil.

„Hej, Jessie. Mám pocit, že jsem tě v noci slyšel mluvit s někým po telefonu.“

„Ne. To jsem nebyla já.“ Jessie vypadala překvapeně.

Lhala a Emily to dobře věděla. Tyhle tajnůstkářské telefony, vedené úplně šeptem, provozovala Jessie prakticky každou noc.

Vždycky počkala, až Emily usne, pak sundala telefon ze stolu, odnesla si ho dozadu do rohu a pustila se do hovoru. Před dvěma dny se také znovu uprostřed noci vytratila oknem a zpátky se vrátila až těsně před snídaní.

„Kdybych neměl to mizerné trávení a nemusel se zvednout,“

obrátil se pan Wallner k Jessii. „Ale stejně bych přísahal, že jsem tě v noci slyšel telefonovat.“

„Ale kdepak. Musel jsi slyšet nějakou myš nebo tak něco,“ lhala Jessie dál.

Jako moučník podávala paní Wallnerová pečená jablka. Emily nesnědla ani polovičku a omluvila se. „Mám tuny domácích úkolů,“

73

vysvětlovala.

„Mně to vyprávěj,“ postěžovala si Nancy.

„Večer přijde Josh. Když tak mě zavolejte, kdybych přeslechla náhodou zvonek.“ Emily odešla nahoru. Zkusí se znovu mrknout na to ústavní právo.

O malou chvilku později

s e j í zdálo, že slyšela bouchnout

venkovní dveře. Že by to byl Josh? Nikdo ji však nevolal a tak pokračovala dál v učení.

Zaslechla nějaké hlasy. Takhle přece mluví Josh.

Zavřela knihu a tiše vyšla ke schodům. Uviděla ho dole v chodbě.

Jednou rukou se opíral o skříň a těsně vedle něho stála Jessie. Byli zabráni do živého rozhovoru a co chvíli vyprskli smíchem.

Cítila, jak se v ní zdvihá hněv. Jak dojemné, pomyslela s i.

Co si vlastně ta Jessie myslí? A co si myslí Josh?

Rázně se pustila ze schodů a schválně přitom dělala spoustu hluku. Ať vědí, že jde. Zastavila se v chodbě a upřeně se na Joshe zahleděla.

„Ach. Nazdar, Emo!“ Skoro to zaznělo, jako by ji tady nečekal.

Ten vztek na ní musel být pěkně vidět, protože Josh najednou zrudl a rychle sáhl po batůžku s knihami. „Vzal jsem si s sebou učebnice.

Kde se budeme učit?“

„Hlavně někde jinde.“ Přistoupila ke skříni, proti které stála Jessie a aniž se na ni podívala, otevřela dvířka. „V tomhle domě je na učení už moc těsno.“

Jessie se naštvaně obrátila a zamířila ke schodům. „Zatím nashle, Joshi!“

„Jo. Zatím,“ odpověděl Josh a vycouval, aby si v úzké chodbičce mohla Emily navléknout kabát. Emily se kolem něj rázně protáhla a otevřela dokořán domovní dveře. „No páni,“ pronesl přitom a zatahal se za pramínek svých černých kudrnatých vlasů.

„Co tím chceš říct?“ zareagovala podrážděně. Nešlo jí z hlavy, že se tak najednou s Jessií skamarádil.

„Jen říkám ‚no páni‘!“ Zavřel za nimi dveře. „Snad mě kvůli tomu nemusíš jít hned po krku. Když si na Jessii naštvaná, nemusíš si to vybíjet na mne.“

„Nejsem na ni naštvaná,“ opravila ho Emily. „Jsem z ní vyděšená!

74

Kolikrát ti mám opakovat, že je totálně vyšinutá.“

Vzduch byl těžký a studený a na noční obloze potažené

šedorůžovým závojem nebyl nikde vidět měsíc. Jako by mělo

každým okamžikem začít sněžit. Emily ostře rázovala po ztvrdlé zemi.

Josh měl co dělat, aby jí stačil. „Mně zas tak hrozná nepřipadá.

Nějak se mi nezdá, že by mohla mít na svědomí všechny ty strašný věci.“

„Přestaň ji už bránit, prosím tě o to!“ Řekla to tvrdě a prudce se k němu obrátila. „Proč se jí musíš v jednom kuse zastávat?“

„Nezastávám se jí v jednom kuse.“ Emilyin hněv ho překvapil.

Zahleděla se zpátky na dům. V jednom z horních oken rozeznala stín. V okně jejího pokoje. Jasně, je to Jessie. Pozoruje je.

„Musí nás pořád špehovat?“ zeptala se sama sebe. Aniž si to uvědomila, pronesla to úplně nahlas.

Vzpomněla si znovu na Jessiin deník. Myslela na něj často. Někdy jí Jessiino písmo vyvstalo před očima úplně znenadání:

Myslí si, že jsem Jolii zabila. A také Je mně jedno, co si myslí!

Uchopila Joshe pevně za ruku a opřela se o něj. Snažila se zvládnout svůj zrychlený dech.

„Co se stalo?“ zeptal se udiveně.

Nezmohla se na odpověď. Jak by mu mohla vysvětlit svůj strach, když spatřila Jessii v okně jejich ložnice, její zlověstný tmavý stín, který se odrážel proti zsinale žlutému svělu noční lampy a upřeně za nimi hleděl. Strach, který ji náhle celou přemohl – strach o vlastní život!

75

XII.

„Co je to za materiál?“ Emily nevěřícně pozorovala svou vidličku a obličej se jí zkroutil odporem.

„Taky by mě to zajímalo.“ Kathy, která seděla naproti, pokrčila rameny. „Na makaróny se sýrem je to dost podezřele žlutý.“

„Takovouhle barvu jsem teda ještě nezažila.“ Emily nechala vidličku zapadnout zpátky do zářivě žluté lepenice na svém talíři.

Kathy odstrčila tác s jídlem. „Já mám dost.“ Vstala a protáhla se.

Jídelna se začala rychle vyprazdňovat. Jako by chtěl být každý od podivné žluté substance nejrychleji co nejdál. Aby to tak ke všemu bylo i radioaktivní!

„Čau,“ rozloučila se Katka. „Musím se stavit za Lízou Blumovou.

Kvůli tomu matematickýmu testu.“ Ještě Emily zamávala a s tácem v jedné ruce vybalancovala z obrovské jídelny utápějící se v modravém světle zářivek.

Emily vzdychla a znovu popadla vidličku. Neurčité do jídla dloubla. V myšlenkách byla u Joshe. Najednou si uvědomila, že vedle někdo stojí.

„Ahoj.“

Vzhlédla a spatřila Jessiinu kamarádku Krystu.

Překvapeně zamrkala. Takovou křiklavě oranžovou blůzu snad ještě neviděla. V přiléhavých manšestrových kalhotách korunovaných touhle zářivě pomerančovou blůzou vypadá jak figurka z večerníčku, napadlo Emily.

„Něčím ses pobryndala.“ Krysta kamsi ukázala.

„Cože?“

„Něčím sis pobryndala košili.“

Emily stočila oči dolů. Pak naštvaně vykřikla. „To snad není 76

pravda.“ Vpředu si tou záhadnou žlutou substancí makarónového typu pokecala svou novou růžovou košili. Vzala z tácku ubrousek a pokusila se skvrnu setřít. Místo toho však cákanec zadřela ještě hlouběji do textilie.

„Radši bys to měla vzít studenou vodou,“ pokoušela se o radu Krysta. Vraštila čelo a nejisté přešlapovala. Pak si sedla na okraj stolu a naklonila se k Emily. „Jenom jsem chtěla… hm… chtěla bych ti něco říct. No, spíš se tě možná na něco zeptat.“ Její obličej najednou zvážněl.

No páni. Co z ní asi vyleze, přemýšlela Emily.

„Já bych spíš šla něco udělat s tou skvrnou,“ odpověděla nakonec Emily a chystala se vstát.

„Bude to jen minutka.“ Krysta nehodlala svou pozici na jídelním stole opustit. „Víš, jenom by mě zajímalo, proč jsi na Jessii taková.

Taková hrozná.“

„Cože?“ Krystina otázka jí málem vyrazila dech.

„Jessie je úplně pryč s nervama,“ pokračovala Krysta. „Fakt, proč se k ní tak hrozně chováš?“

Emily se už už chystala něco namítnout, ale najednou ze sebe nemohla dostat ta správná slova.

„Vím, že mi do toho nic není, ale Jessie je moje kamarádka. Proč ji nenecháš na pokoji? Až ji blíž poznáš, uvidíš, že vůbec není špatná.“

Co ty tak o ní asi víš? chtěla se Emily zeptat.

Víš o tom, že tu svoji poslední kamarádku pravděpodobně

zavraždila?

Jenom na Krystu upřeně zírala. Příliš šokována, než aby se dokázala pohnout, nebo aby dokázala alespoň odpovědět.

Jaké strašlivé lži jí asi musela Jessie napovídat?

Jessie byla dokonalá lhářka. Stačilo jen, aby na někoho upřela ty své obrovské modré oči a přidala k tomu svůj nevinný andělský úsměv – a každý uvěřil všemu, co se mu rozhodla namluvit. Co si asi navymýšlela o Emily? Ať už to bylo cokoliv, nebylo pochyb, že Krysta se už postará, aby to věděla celá škola. Skutečně perfektní tým, pomyslela si Emily trpce. Lhářka s klepnou.

Přinutila se vstát. Pak se otočila a zavrtěla směrem ke Krystě 77

výmluvně hlavou. Jako by s tím chtěla říci, že její otázky vůbec nepovažuje za hodné odpovědi. Pak se rozeběhla lehkým klusem k velkým dvojitým dveřím z jídelny. Tác nechala na stole.

„Hej, Emily –“ Krysta za ní hlasitě zakřičela a pár studentů překvapeně vzhlédlo, co je to za povyk.

Emily se však neohlédla a běžela dál. Za dveřmi zabočila k dívčím toaletám, které byly na konci chodby naproti tělocvičně.

„Hej, Emo –“ zaslechla, jak ji někdo volá, ale předstírala, že ho neslyší.

Když už byla skoro u svého cíle, vynořila se za rohem Nancy. V

náručí svírala stoh knih a školních sešitů a vypadala ustaraně. V běhu se k Emily obrátila. „Nezvonilo už?“

„Ještě ne,“ ujistila ji Emily. „Letíš na –“

„Něco sis vylila na košili.“ Nancy jí minula a znovu přidala na rychlosti.

„Já vím,“ stačila za ní ještě Emily zavolat. „Jdu si to umejt.“

Nancy nevypadá dobře, napadlo Emily. Hrozně se honí a moc si tu školu bere. A svůj osobní život taky. Nikdy neměla problémy s tím, jak si najít nějakýho kluka. Nechápu, proč jí tolik zneklidňuje, že s nikým nechodí zrovna teď.

Vzala za kliku dámských toalet a vrazila do Jessie, která zrovna vycházela.

Co to zase je? Copak nemůžu přijít někam, kde nenarazím na celou naši rodinu?

„Už to dál snášet nemůžu,“ vyrazila ze sebe Jessie. Ve tváři měla odhodlaný výraz. Postavila se do dveří, ramenem je přidržovala otevřené a zatarasila Emily cestu.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se chladně Emily.

„Už nesnesu to ignorantský ticho.“

„Jessie – musíme o tom mluvit zrovna teď? Copak už nemůžu jít ani do umývárny, aby z toho zas nebyla nějaká aféra?“ Mrkla na hodinky. „Nech mě projít. Za dvě minuty zvoní.“

„Proč mi to všechno děláš?“ Jessie měla v obličeji tvrdý výraz.

Jako kámen. Oči však měla zarudlé. Jako by měla pláč na krajíčku.

To je teda herečka, říkala si Emily v duchu.

Copak nechápe, že už jsem ty její divadelní triky prohlídla?

78

„Nic ti nedělám,“ řekla netrpělivě. „Jdi pryč. Prosím.“

„Odpověz na moji otázku. Proč to děláš?“ Jessie se nepohnula ani o krok. Ale hlas se jí třásl a vzápětí se rozklepala celá. „Proč mi chceš zničit život?“

„Nic ti neničím. Ty ničíš mě!“ Emily začala ztrácet svůj klid. „Jak si to vůbec dovoluješ takhle všechno převracet. Copak si myslíš, že nevím, jak strašný věci jsi mi udělala? Copak si myslíš, že nevím, žes to byla pokaždý ty?“

„Já! O čem to mluvíš?“ Jessie křičela z plných plic. „Ty jsi blázen!“

„Zrovna ty budeš někomu říkat, že je blázen,“ zaútočila zlostně Emily. „Já to nejsem, kdo musí dvakrát tejdně za cvokařem!“

Téměř okamžitě toho útoku zalitovala. Ale už to bylo venku.

A co má nakonec být?

Má se snad bát právě Jessii něco říct?

Jessie vytřeštila oči. Na bledých tvářích se objevily potůčky slz.

Otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, pak si to rozmyslela, protáhla se kolem Emily a vyrazila pryč. Chodbou se rozezněl ostrý dupot pádících nohou.

Emily hlasitě vydechla úlevou a vrhla se do umývárny. Už jí bylo líp – tady snad už nikoho dalšího z rodiny nepotká. Rychle se rozhlédla po prostorné, bíločerně vydlaždičkované místnosti. Po levé straně řada umývadel, po pravé toaletní kóje a proti zdi barvou zatemněné okno. Nikde nikdo.

V prvním umývadle nechal někdo téci vodu. Emily k němu

popošla a zatáhla kohoutek. Všude kolem ní byl obvyklý nepořádek.

Podlaha byla posetá zmačkanými papírovými ručníky a někomu se s nimi podařilo ucpat i výlevku.

Přešla k dalšímu umývadlu, pustila studenou vodu a čistým

papírovým ručníkem začala pečlivě čistit skvrnu na své nové košili.

Uvědomila si, jak prudce dýchá. Ze střetnutí s nevlastní sestrou se nedokázala hned tak vzpamatovat.

Nejdřív Krysta a pak Jessie.

Co má tahle jejich nová akce znamenat?

Co spolu Jessie a Krysta upekly tentokrát? A co se tím snaží dokázat?

79

Pokouší se snad Jessie dokázat, že Emily je strašlivá a

nesnesitelná? Jaký by to mělo smysl? Má to být pro Jessii způsob, jak zakrýt skutečnou pravdu – že ona je blázen, že ona je ta skutečně nesnesitelná osoba?

Emily dál čistila skvrnu. Je tam ještě, nebo už je pryč? Teď už se to poznat nedalo. Někdejší skvrna se změnila ve velký tmavý vlhký flek.

Opravdu senzační, pomyslela si otráveně. Na další hodině

angličtiny se bude ve své nové košili vyjímat přímo náramně.

Začala se litovat a přála si, aby tenhle vyučovací den už konečně skončil. Aby mohla odejít někam ven, někam, kde bude mít ode všech pokoj a kde se bude moci nadýchat čerstvého vzduchu. Vešla do prostřední kóje a zamkla za sebou dveře.

Posadila se a povolila uzdu svým myšlenkám. Pokusí se myslet na něco hezkého a příjemného, aby dostala z hlavy Jessii. Začala myslet na Joshe, ale najednou se jí vybavilo před očima, jak se naklání těsně k Jessii, jak se spolu živě baví a potom se smějí. „Fuj!“ vyklouzlo jí bezděčně nahlas.

Najednou uslyšela, že do toalet někdo vešel. Na dlaždičkách zavrzaly kroky a z umývadla se ozvala tekoucí voda.

Pak se voda zastavila a někdo zakašlal. Pak se ozvalo zašoupání bot u dveří, dveře se otevřely a opět zavřely. Umývárna byla znovu prázdná.

O pár vteřin později ucítila Emily kouř.

Rychle vstala a vyběhla z kóje. Srdce se jí rozbušilo.

Místnost byla plná bílého kouře.

Odkud se sem dostal?

Zadržela dech. Odpadkový koš. Koš stál na samém konci kójí a teď z něj vyskakovaly plameny.

Rozkašlala se a oči jí začaly slzet. Běžela ke koši. Snad se dají ty plameny nějak udusit. Plameny však už plápolaly příliš mocně, než aby se mohla k plechové nádobě pořádně přiblížit. Natož s ní nějak pohnout.

V tu chvíli chytily i papíry na podlaze a náhle plameny

dosahovaly až k dřevěnému obložení podél stěn.

Musím se odtud dostat, uvědomila si Emily a skoro ji překvapilo, 80

jak je najednou vyděšená. Musím spustit poplašné zařízení.

Oheň se už začal šířit po dřevěných dveřích toaletních kójí.

Rozeběhla se proti dveřím vedoucím na chodbu a vrazila do nich.

„Hej – co se děje?“

Dveře držely jako přibité. „Hej!“

Znovu vyrazila proti dveřím a vší silou se do nich opřela

ramenem.

Nepohnuly se.

Přece nemohou být přibité.

Nebo je někdo drží z druhé strany?

Ne, nesmím být paranoidní, říkala si. Znovu se rozkašlala. Kouř jí pálil v krku.

Že nesmí být paranoidní? Když seděla v kóji, tak přece někdo vešel. Někdo vešel a podpálil odpadkový koš.

Jessie?

Znovu zdusila dveře. Nepohnuly se.

Sklonila hlavu a rozeběhla se kolem plamenů až k malému oknu na konci umývárny. Zoufale přitom zadržovala dech. Se zavřenýma očima uchopila poslepu okenní rám a prudce trhla.

Nic. No tak. No tak. Pohni se.

Nic.

Trhla ještě rázněji. Okno se nerozevřelo.

Dusil ji štiplavý dým, ale přinutila se otevřít oči. Příčina byla jasná. Okno nedávno znovu nalakovali. A natřeli ho tak, že se nedalo otevřít.

„Ne! Pomoc! Pomozte mi někdo!“

Kouř ztemněl a rozléval se všemi směry. Jako moře.

Proběhla skrz plameny zpátky ke dveřím a opřela se o ně vší silou, které byla schopna.

Dveře se ani nepohnuly.

„Budu tu muset zemřít,“ říkala si nahlas.

81

XIII.

Pálilo ji v očích a v krku a nemohla popadnout dech.

Skočila k nejbližšímu umývadlu a pustila si na obličej vodu z obou kohoutků.

Tohle nemůže pomoci, uvědomila si.

Ale co kdyby vodu natočila do plechového odpadkového koše a uhasila plameny s ním?

Ano. To by možná šlo. Kde však je ten koš? Kouř kolem ní

kroužil jako černá neproniknutelná opona. Ten koš už nenajde.

Ne – nemohu dýchat.

Udusím se.

S hlasitým vzlykáním bušila pěstmi do dveří. „Pomoc! Pomozte mi – prosím!“ Neozval se ani hlásek.

Už určitě zvonilo a všichni jsou nahoře ve třídách. Dole na chodbách musí být prázdno.

„Pomoc! Pomoc!“

Cítila, jak ji opouštějí síly. Snažila se dál bušit na dveře, ale ruce měla stále těžší a těžší. Sotva je dokázala pozvednout.

Dusila se a zoufale lapala po dechu.

Kdybych se jen mohla pořádně nadechnout…

Plameny kolem ní už pěkně žhnuly. Byly tak vysoké… atak

blízko…

A potom zaslechla, jak někdo zápolí s dveřmi. „To se mi jenom zdá.“ Myslela si to nebo promluvila nahlas?

Mysl jí obestřel temný mrak, temný a vířivý jako dým. Najednou byla tak lehká. Lehoučká jako plamen.

Dveře se otevřely.

82

Chtěla se k nim rozeběhnout, ale dokázala jen bezmocně plout tmavým a černým dýmem.

„Je tu někdo? Ach, Bože – Emily!“

Plula dál a kolem ní bylo takové horko. Takové nesnesitelné horko.

Kdybych se aspoň mohla nadechnout…

Uchopily jí silné paže a táhly ji pryč. Proplula tmavou kouřovou clonou. Byla u dveří.

„Emily – jsi v pořádku?“

Kašlala a dusila se, ale dovrávorala do chladné chodby. Tolik chladné. Pokoušela se zhluboka nadechnout, ale nemohla zklidnit divoce bušící srdce.

„Posaď se na zem, Emily.“ Paní Hofferová, učitelka, vypadala velmi ustaraně. „Musím vyhlásit poplach.“

Emily se opřela o sloup a tvář přitiskla k chladnému betonu. Bude to v pořádku. Jen se musím přestat dusit. Musím začít znovu dýchat.

A bude to v pořádku.

Viděla, jak paní Hofferová otvírá skleněná dvířka a tahá za páku.

Někde nad její hlavou se rozezněl zvonek. Budu v pořádku.

„Paní Hofferová! Já už budu v pořádku!“

Učitelka přiběhla k Emily. „Ovšem. Ovšem. To víš, že budeš.“

Bylo vidět, jak se jí ulevilo.

Pod dveřmi umývárny najednou vyskočily plameny.

„Musíme pryč!“ Paní Hofferová se pokoušela překřičet poplašný signál. „Myslíš, že dokážeš jít?“

„Určitě,“ ujistila ji Emily. Odlepila se od sloupu a udělala první krok. Pak další. Pocítila závrať. Hlavu měla najednou tak lehkou.

Padla na kolena. „Au.“

„Ukaž, pomůžu ti. Musela ses nadýchat spousty kouře.“ Paní Hofferová pomohla Emily na nohy, chytila ji svou silnou rukou kolem pasu a odváděla ji ke dveřím z chodby. „Pod těmi dveřmi byla zarážka.“ Pozdvihla dřevěný klín, který držela v ruce a pak ho odhodila. „Ten klín bývá obvykle zastrčený pod dveřmi z chodby.

Jak se vůbec mohl do té umývárny dostat?“

Došly ke schodišti do prvního patra. „Jak začal ten oheň, Emily?“

zeptala se učitelka.

83

„Nevím,“ odpověděla Emily. Pořád ještě lapala po dechu.

Vsadila bych se, že Jessie to ví dobře, říkala si v duchu. Jediná Jessie věděla, že jsem v té umývárně.

Na schodech si uvědomila, jak těžké má nohy. Paní Hofferová ji vlastně musela táhnout.

Na horním schodu se zastavila a ztěžka se o učitelku opřela.

Druhou rukou křečovitě svírala zábradlí. „Ne – nemohu dýchat!“

Najednou začala křičet a hlas se jí chvěl hrůzou. Ale neuvědomovala si to.

„Na čerstvém vzduchu se ti udělá líp.“ Paní Hofferová se opřela do těžkých dveří a vyvedla Emily ven.

Čerstvý vzduch zapůsobil jako šok. Emily se podařilo nadechnout.

Celá se třásla, ale teď už na tom nezáleželo.

Žiju. Dýchám.

Temná clona jí spadla z očí, svět se zjasnil a vrátily se mu barvy.

Co to slyší za zvuky? Byly stále hlasitější a hlasitější.

Kolem ní se smáli a hlučeli studenti shadysideské střední. Pořád se ještě opírala o paní Hofferovou, ale poprvé si uvědomila, že na chodníku před školou nejsou sami. Bylo šedivé chladné odpoledne, ale byli tady všichni. Evakuace zasáhla celou budovu. Stáli tu jen tak bez kabátů a různě poskakovali, aby jim bylo aspoň trochu teplo.

V dálce se ozvaly sirény. Přijíždějí hasiči.

Pak před ní najednou stála Nancy. „Oh, Nancy!“ Emily vzrušeně vykřikla a zhroutila se sestře do náručí. Samotnou ji to překvapilo.

„Emo – co se stalo?“ Nancy vykřikla a v poslední chvíli Emily zachytila.

„Byla v umývárně, když tam vypukl požár a nemohla se dostat ven,“ vysvětlila rychle paní Hofferová.

„Oh, ne!“ Nancyina bledá pokožka najednou zbělela jako sníh.

„Jsi v pořádku?“

„Myslím, že jo,“ odpověděla sestra.

„Není v šoku?“ Nancy se obrátila k učitelce Hofferové.

„Proč se nezeptáš mě?“ Emily se z nějakého důvodu najednou rozčilila. „Proč se ptáš jí?“

„Vypadá to, že není.“ Nancy se začala vracet do tváří krev. „Už je to zas celá ona.“ Nancy se na sestru ušklíbla a byla v tom neskrývaná 84

úleva.

Požární vozy zaparkovaly rovnou na trávníku před školou a

vzápětí z nich vyskákali vážně se tvářící muži, kteří začali natahovat dlouhé šedé hadice. Studenti propukli v nadšený aplaus.

„Bylo to děsný!“ Zimomřivě schoulená Emily se snažila zachránit aspoň trochu tepla.

„Zavezu Emily domů.“ Nancy se obrátila k učitelce Hofferové.

„Ne,“ ozvala se Emily. „Myslím, že už ji mi dobře. Fakt.“

Uslyšela, jak se tříští sklo. Hasiči museli použít sekyry, napadlo ji.

Teď už vnímala jasně a zřetelně. Zadívala se na studenty, kteří se v různorodých skupinkách krčili na trávníku. Šťastně se mezi sebou bavili a smáli se. Tohle byl dobrý důvod, aby odpadla škola.

Nemají o tom ani ponětí, pomyslela si. Vůbec jim nedochází, jak děsivý dokáže oheň být. „Vem mě domů, Nancy – prosím tě.“

„Myslím, že už je v pořádku,“ připustila paní Hofferová. Někdo ji zrovna volal. „Klidně jeďte.“ Zamířila za volajícím hlasem.

„Děkuju, paní učitelko!“ Emily za ní volala, ale nebyla si moc jistá, že ji učitelka slyší. Nebyl to zrovna nejlepší způsob, jak někomu poděkovat za zachráněný život. Zítra donese paní Hofferové nějaký dárek. Třeba květiny.

O pár minut později už seděla v malé corsice, ve které jezdila Nancy do školy. Nancy spustila startér. Emily zabouchla dveře, opřela hlavu o opěrku a zavřela oči.

„Seš fakticky v pořádku?“ zeptala se Nancy. Auto chytilo na druhý pokus.

„Jo. Myslím, že jo.“

„Jen, že je tady sanitka. Přijeli hned za hasičema. Třeba by se na tebe mohli mrknout. Jako že by ti vyšetřili plíce a tak.“

„Ne. Prosím tě, ne. Už mi je dobře. Pojed domů. Tam si na

chvilku lehnu.“

Nancy vycouvala ze svého místa a pak opatrně vyjela ze

studentského parkoviště na příjezdovou cestu. Emily zaslechla, jak studenti čemusi nadšeně aplaudují. Třeba se oheň rozšířil na celou školu. Ale už se neohlédla.

„Kde že jsi to byla? V umývárce?“ Nancy mluvila rychle a hlas se jí svíral.

85

„Jo. Tam pod schodama. Naproti tělocvičně.“

„A tam začal oheň?“ Nancyin hlas zněl rozčileně.

„Ten oheň nezačal. Někdo ho založil!“ Emily otevřela oči a posadila se.

„Cože?“

„Nancy, koukej na cestu!“

Nancy právě projela na červenou a málem narazila do

přijíždějícího vozu. Řidič na ně cosi zařval z okénka a zahrozil pěstí.

„Pardon,“ řekla Nancy pokorně směrem do ulice. Pak se obrátila zpátky k Emily. „Cos říkala? Proč ses nemohla dostat z umývárny?

Proč jsi nezkusila okno?“

„Okno bylo zalepený barvou a nešlo otevřít. Nehledě na to, že to bylo sklepní okno. Rozumíš, v suterénu. Stejně bych se musela potom šplhat nahoru –“

„A proč jsi teda nevyběhla dveřma?“ Nancy držela ruce vysoko na volantu a snažila se soustředit na řízení. Přestože ji Emilyino vyprávění zajímalo mnohem víc.

„Byly zaseknutý. Někdo je zaseknul zarážkou od dveří z chodby.“

„Tomu nevěřím!“ Nancy odmítavě zavrtěla hlavou.

„Tak tomu věř,“ trpčeji ujistila Emily.

Zabočily na Fear Street. Ještě pár bloků a jsou doma.

„Někdo prostě do tý umývárky přišel a zapálil to tam. Neviděla jsem, kdo to je,“ vysvětlovala Emily.

„Chceš říct, že někdo úmyslně chtěl –“

„Vím, že tam někdo schválně založil oheň a pak zablokoval dveře.

Tohle vím.“ Samotnou ji překvapilo, jak chladnokrevně dokáže takové obvinění pronést.

„Někdy děti zapalujou koše jenom tak. Aby udělaly nějakej

čurbes. Znáš to. Ta zarážka se tam mohla dostat úplně náhodou.“

„Nemyslím si, že to byla náhoda.“ Emilyin hlas zněl pořád ještě klidně a chladnokrevně. „Já myslím, že to byla Jessie. A že dobře věděla, co dělá.“

Nancy přirazila k chodníku a dupla na brzdy. Nikdo se však nepohnul, aby vystoupil.

Nancy otočila hlavu stranou a podívala se sestře do očí. „Tohle je vážný obvinění.“

86

„Taky to byl vážnej požár.“ Emily zkřížila ruce na prsou a upřeně hleděla před sebe. „Jessie mě chtěla zabít. Vím to.“

„Ale jak mohla vědět, že jsi v tý umývárně?“

„Narazila jsem na ni, když odtamtud vycházela. Začala na mě řvát. Že prej jí dělám strašný věci.“

„Cože?“

„Jo. Slyšíš mě dobře. Předvedla ty svoje nacvičený scény a pak utekla. Nebaštila jsem jí to ani vteřinu. Jenže jak mě mělo napadnout, že má v plánu vrátit se zpátky a pak mě zabít?“

„To je strašný.“ Nancy přeskakoval hlas a zdálo se, že se každou chvíli rozbrečí. Oběma rukama uchopila Emilyinu dlaň a pevně ji stiskla. „Fakt si myslíš, že ten oheň založila Jessie?“

„Vím, že to byla ona.“

„Jenže nemáš žádnej důkaz.“

„Důkaz?“ Emily jí vytrhla ruku. „A jaký důkaz bych měla mít?

Svoje mrtvý tělo?“

Pak si uvědomila, že na sestru by křičet neměla. „Promiň. Asi mi to vzalo nervy víc, než si myslím. Víš, Nancy, já jsem tam fakt málem umřela. Jessii se to přání skoro vyplnilo.“

Nancy mlčela. Upírala oči na volant a zdálo se, že je zabraná ve vlastních myšlenkách.

„Ale věříš mi, viď že mi to věříš?“ naléhala Emily. „To s tou Jessií.“

Nancy se dlouze zamyslela. Pak se otočila zpátky k sestře. „Ano.

Jistě. Věřím ti to. Už kvůli tomu, cos mi řekla o jejím deníku. A taky kvůli tomu málu, co vylezlo z mámy. Určitě je nebezpečná. Věřím ti, Emo.“

„Ale co uděláme?“

„Pomůžu ti sehnat ten důkaz. Abysme mohly přesvědčit i Hugha a mámu.“

„Myslíš, že –“

„Odteďka z ní nespustím oko. A dám si záležet, aby mně neušel jedinej její pohyb. Přilepím se na nijako klíště. Jenom chci, abys ji teď nechala na pokoji. Prostě to dej k ledu. Jenom se jí vyhýbej, jak nejvíc můžeš. Nech to na mně.“

„Ale, Nancy –“

87

„Mně žádný potíže zatím nedělala

– že jo? Takže ji ani

nenapadne, že bych ji měla odhalit zrovna já. No a až budu mít ten důkaz, v klidu si s mámou a s Hughem sedneme a všechno jim to vyklopíme.“

Emily si znovu opřela hlavu o opěrku. Stále ještě byla celá rozklepaná. Ale přesto se jí ulevilo. Nancy jí věří a pomůže jí.

„No tak. Už bysme snad mohly domů.“

Nancy otevřela dveře a vystoupila. Pak auto obešla a otevřela dveře u Emily. „No, jak se cítíš?“ Pomohla sestře z nízkého sedadla.

„Líp . F a k t i c k y líp. Nemusíš mi pomáhat. Jsem jen trochu roztřesená. Nic víc.“

Nancy vzala sestru za ruku a po vydlážděné cestě ji směrovala k domovním dveřím. „Nebude to tak snadný,“ pronesla najednou Emily. Překvapeně zaregistrovala, že se jí pořád ještě točí hlava.

„Co nebude snadný?“

„Přesvědčit mámu a Hugha, že mě jejich zlatá holčička chtěla zabít.“

„Tuhle starost už nech na mně.“ Nancy odemkla dveře a uvedla Emily do domu. Už se chystala, že jí uvaří horký čaj, když se najednou rozletěly dveře. Do místnosti vpadla Jessie.

„Emily – slyšela jsem, co se stalo!“ Ve tváři se jí zračilo pohnutí.

Přes celou místnost se k Emily vrhla, prudce rozhodila ruce a sevřela ji v těsném objetí.

„Ach, Emily – jsi v pořádku? Není ti nic?“

Tiskla svou tvář na Emilyinu, jako by ji nemohla pustit.

Rozpálená tvář jí přímo žhnula.

„Budeme kamarádky – ano?“ Jessie vzlykala a nepřestávala Emily objímat. „Začneme znovu. Ano? Prosím?“

Emily byla otřesena. Nezmohla se na jediné slovo.

Z Jessie vyzařoval horoucí žár, ale Emily v jejím vášnivém objetí běhal mráz po celém těle.

Takový mráz ještě nezažila.

Usilovně se pokoušela uvolnit z Jessiina procítěného sevření. A přitom si uvědomila, že ještě nikdy v životě se tolik nebála.

88

XIV.

Nancy uvolnila brzdu a dovolila autu, aby o pár centimetrů popojelo. Potom opět prudce dupla na pedál. „V životě se tam nedostanem,“ naříkala Emily. „Bude dávno po koncertě a my se budem pořád posunovat na parkoviště.“

„Nedá se odtud k tomu stadiónu ani dohlídnout!“ postěžovala si Jessie.

„Dejte si pauzu!“ Nancy klidně vyčkávala, až se vůz před ní zas o kousek pohne. „Ještě nám zbývá půl hodiny. To musí bohatě stačit.

Nehledě na to, že odjakživa se začíná zahřívací skupinou.“

„Jo, jenže zahřívací skupinou jsou dneska večer Deltoidi.“ Emily stáhla okénko, aby se mohla nadýchat trochy čerstvého vzduchu.

Místo něj se však do vozu vevalily spíš výfukové plyny. „Když byli naposledy ve Waynesbridge, ták je Katka viděla v jednom malém klubu a jsou prej úplně světový.“

„Světový?“ Jessie se zachechtala. „To jsem tedy Emily netušila, že jsi takovej skalní teenager!“

Emily ten smích neopětovala. Tuhle novou sestřičku na zadním sedadle prostě ignorovala. Ani se tam nepodívala.

Od toho ohně k ní byla laskavá opravdu mimořádně. Až moc

laskavá, podle Emilyina názoru. Nestála o to, aby jí Jessie v jednom kuse s něčím pomáhala, nebo aby se v jednom kuse nabízela, že za ni vyřídí její pochůzky a povinnosti.

Přála si jedno – aby ji Jessie nechala na pokoji.

Jessie se ji pokusila zavraždit a Emily teď jen čekala, až Nancy obstará důkaz. Předloží ho matce a Hughovi a pak se postarají, aby Jessie dostala ošetření,‘ jaké potřebuje. A aby už Emily nebyla 89

nebezpečná.

Mezitím se Emily snažila být od Jessie co nejdál. Teď spolu však byly v jednom autě a to Emily pořádně znervózňovalo.

Původně s nimi neměla Jessie na ten rockový koncert vůbec jet.

Waynesbridge bylo sousední město a Emily sehnala na koncert pořádaný na místním stadiónu tři lístky. Jeden pro sebe, jeden pro Nancy a jeden pro Joshe. Jenže Josh musel jít na poslední chvíli vypomáhat otci do obchodu.

„Koho mám pozvat?“ ptala se Nancy. Přitom netušila, že je Jessie poslouchá.

„Prosím, prosím, prosím,“ začala vyloženě žebrat. „Vemte mě sebou. Já vám ten lístek zaplatím.“

Emily se obrátila k Nancy. Jako by chtěla říct: pomoz mi z tý šlamastyky. Žádnej lístek Jessii nechávat nechci.

Nancy však jen pokrčila rameny.

A Jessie žadonila o to víc.

Už už jí chtěla Emily říct „Na žádnej pád“, když vtom vstoupila do pokoje matka a zeptala se: „Proč tu Jessie takhle klečí a žebrá?“

Emily jí to říct musela. „Samozřejmě, že s vámi Jessie může,“

rozhodla paní Wallnerová. Významné pohledy, které se na ni pokoušela Emily vrhat, pochopitelně ignorovala.

Jessie štěstím málem vyskakovala až do stropu.

„Samozřejmě,“ opakovala po matce Emily a snažila se, aby to vyznělo blahosklonně. I když s ní lomcoval vztek. Úplně jí to zkazilo celý koncert. Třeba ještě onemocní a bude se mu moct vyhnout.

Jako by si matka nemohla jednou hledět svého. Proč se musí Jessie v jednom kuse zastávat, proč musí být věčně na její straně? Je doopravdy slepá vůči všemu, co Jessie dělá?

Odpověď byla Emily ovšem jasná. Ano, je.

Takže teď jsou tady. Je sobota večer a ony se ještě nedostaly na parkoviště před amfiteátrem Vets Auditorium. Dopředu se plouží po centimetrech, nervózně pokukují na hodinky a není vůbec jisté, jestli se dovnitř dostanou dřív, než koncert začne.

„Ah, dejte to víc nahlas, tuhle skladbu zbožňuju!“ Jessie se nahnula dopředu a pokoušela se dosáhnout na rádio.

„Tsss.“ Nancy udělala obličej. „Jak ho můžeš poslouchat. Takovej 90

ukňouranej hlas. Všechno zpívá nosem.“

„Náhodou je sexy,“ bránila se Jessie.

Nancy přidala zvuk, až začala okna v autě vibrovat. Aspoň to přehluší ty uřvané houkačky, myslela si Emily.

Burácivě se kolem nich přehnala Honda Civic. Uvnitř se jako sardinky mačkalo přinejmenším šest výrostků. „Kde si myslej, že jsou? Chtěj nás snad všechny předběhnout?“ ozvala se Nancy naštvaně.

„Nikdo je nepustí zpátky do pruhu,“ poznamenala Jessie. „Všimly jste si toho řidiče? Byl docela pěknej.“

„A potom kdo je tady teenager?“ Emily se zasmála.

„Já jsem teenager,“ neodporovala Jessie. „Co je na tom špatnýho?“

„Hej – popojedem!“ Nancy bujaře vykřikla a posunula se dopředu o celé dvě délky vozu.

„Do osmý už zbejvá jen dvacet minut.“ Jessie se opět podívala na hodinky. Dneska večer už nejmíň po dvoutisící.

„Nikdy nezačnou včas,“ poznamenala Emily.

Na parkoviště se nakonec dostaly až v osm patnáct. Venku bylo teplo a naprosté bezvětří. Sundaly si kabáty a zamkly je v autě.

Jenom v tričkách a džínách vyrazily plnou rychlostí napříč rozlehlým a téměř zcela zaplněným parkovištěm ke slavnému Vets Auditoriu.

„Neslyším žádnou hudbu,“ znepokojila se Jessie. Právě se

protlačily obrovským mramorovým vestibulem a probily se až k řadě uvaděčů před vchodem do divadla.

„Patrně nehodlají začít dřív než za další hodinu.“ Nancy se snažila překřičet hlučící dav. „Tyhle skupiny nezačínaj nikdy včas. A pak se musej stejně aspoň dvě hodiny rozehřívat.“

Uniformovaný pořadatel, mladý muž s úzkou tváří a s pletí, která připomínala měsíční krajinu, natáhl k Emily ruku pro lístky. Oči přitom nespustil z parkoviště. „Už jste skoro poslední,“ oznámil jim a potřásl hlavou. Přetrhl vstupenky vejpůl a teprve potom se na ně podíval. „Schodiště vlevo, úplně nahoře.“

„Nahoře?“ opakovala Emily. Zkoumavě se zadívala na útržky.

„Jo. Máte to až nahoru. Doufám, že se vám nespustí krev z nosu!“

Zasmál se vysokým, pronikavým smíchem. Jako by ten vtip zrovna 91

vymyslel.

Emily se vydala za Nancy a Jessii do hlediště. Současně

pozorovala pódium. Světla už byla rozsvícená, ale s výjimkou několika techniků v džínách a tričkách, kteří se hemžili kolem mikrofonů a obrovských zesilovačů, zelo hlediště zatím prázdnotou.

„Fajn. O nic jsme nepřišly,“ konstatovala spokojeně.

„Vždyť jsem ti to povídala,“ ozvala se nad ní Nancy. Stála na nejspodnějším stupni schodiště k balkónům a hleděla vzhůru. Schody připomínaly strmou a temnou betonovou horu.

„Ten chlápek si s tím krvácením z nosu nevymýšlel,“

poznamenala Jessie.

Pustily se do schodů. Po tom automobilovém věznění vlastně ten výstup může být docela fajn, napadlo Emily.

O chvíli později už byly na balkóně a rozhlížely se kolem. Příkrá ulička už byla docela prázdná. Všichni seděli a čekali, až začne show. „Ještě nás čeká pěkný stoupání.“ Jessie ukázala vzhůru. Byly zhruba uprostřed balkónu. K nejhořejším sedadlům vedly další uzoučké schody.

„Konečně!“ zvolala, takřka u konce s dechem, Jessie. Našly svou řadu a zapadly do sedadel.

„Hele – skoro odtud dohlídnu na

pódium!“

Umí si jenom stěžovat, říkala si Emily. Nikdo se jí neprosil, aby s námi šla.

„Ještě pořád nejsme v poslední řadě.“ Nancy měla hlavu otočenou dozadu. „Ještě jsou tu další tři brázdy a – hej, Karlo! Karlo!“ Uviděla známou ze školy. „Hned jsem zpátky.“ Vysoukala se z řady a běžela kamarádku pozdravit.

O pár vteřin později vstoupila na jeviště nedbalým krokem

rozehřívací kapela Deltoidi a začala ladit. Emily si najednou uvědomila, že umírá žízní. Na spodním balkónu zaregistrovala prodavače. Na hlavě nesl obrovský tác sodovek.

„Skočím si ještě pro drink. Nechceš něco?“ Obrátila se k Jessii.

Jessie zavrtěla hlavou. Emily se kolem ní protáhla a vyšla do prázdné uličky. Rozhlédla se po prodavači sodovek a spatřila ho hluboko pod sebou. Začala sestupovat po úzkých, příkrých schodech.

Měla za sebou sotva dva nebo tři schody, když se Deltoidi uvedli 92

hlasitým a pronikavým akordem. Světla zhasla a dav explodoval bouřlivým aplausem a ovacemi. Emily se úporně rozhodovala, zda pokračovat dolů nebo se vrátit nahoru – a vtom do ní kdosi strčil.

Tvrdou ranou, s rozmyslem zasazenou přímo do zad. Začala se řítit dolů.

93

XV.

„Ach!“

Zoufale se pokoušela znovu získat rovnováhu, ale padala dopředu a nebylo čeho se chytit.

Narazila ramenem na betonový schod a z paže jí vystřelila bolest jako při zásahu elektrickým proudem. Znovu vykřikla. V kotrmelcích se řítila dolů – a bude se řítit tak dlouho, dokud se jí někdo – nebo něco – nepostaví do cesty.

„Au!“ hlavou tvrdě udeřila do betonu. Zaslechla vyděšené

výkřiky. Ze všech stran se k ní natahovaly pomocné ruce. Žádná však nebyla dost rychlá na to, aby zastavila, nebo alespoň zpomalila její pád.

„Ne!“

V pádu najednou spatřila Jessii. Stála na vrcholu úzké uličky, ruce měla založené v bok a hleděla dolů, přímo na ni. Jako by byla spokojená s dobře odvedenou prací.

„Ne! Ne! Ne!“

Udeřila se do kolena, udělala další kotrmelec – a vtom ji konečně čísi ruce zachytily. Pád se zastavil.

„Jsi v pořádku?“ Neznámý hlas se pokoušel překřičet ohlušující muziku.

„Jo, myslím, že jo,“ podařilo se jí odpovědět.

Neznámý se rychle vrátil na své sedadlo.

Všechno ji bolelo.

Pokusila se vstát, ale znovu dopadla na kolena, na tvrdý, chladný beton. Točila se jí hlava a nemilosrdné akordy tvrdého rocku jí do mozku bušily nesnesitelnou silou.

94

Zavřela oči.

Celý její pád nemohl trvat déle než dvě, maximálně tři sekundy.

Když oči znovu otevřela, spatřila Jessii a hned za ní Nancy.

Seshora běžely k ní a obě vypadaly vyděšeně.

„Co se stalo?“ volala Nancy. „Zrovna jsem mluvila s Karlou, v tom se otočím a koukám, že se řítíš dolů. Jak jsi mohla takhle upadnout?“

„Neupadla jsem. Někdo do mě strčil!“ Emily se tvrdě podívala na Jessii.

Jessie se sklonila a opatrně se jí snažila pomoci na nohy. „Musela to být nehoda. Tohle by přece nikdo nemohl udělat schválně.“

Nevinně se zadívala do Emilyiných očí. „Vždyť ses mohla zabít.“

95

XVI.

Venku se konečně ochladilo, ale byla to taková ta protivná vlhká zima, která zalézá pod šaty a rudnou při ní uši. Vítr se proháněl mezi stromy a shazoval poslední uschlé listí. Měsíc byl v úplňku, ale skrýval se za hustou clonou narůžovělých šedivých mraků. Ve vzduchu byl cítit sníh.

Emily za rohem zabočila na Fear Street. Kráčela rychle a v chůzi poodhrnula rukáv, aby se podívala na hodinky. Deset patnáct.

Sklíčko se zamlžilo bílou parou, která jí vycházela z úst.

Modrou vlněnou kapuci ještě víc přitáhla k uším a přidala do kroku. Jak splašené stádo se kolem ní přehnala smršť opadaných listů zvednutá náhlým poryvem větru. Náhle se jí zmocnil pocit, že i jí ten vítr vezme s sebou a požene ji tou zvláštní ulicí, která jí nikdy nepřestala nahánět strach. Navzdory tomu, že zde znala každý dům, každý volný plácek, prakticky každý strom.

Fear Street.

Někteří přátelé si ji dobírali, že žije v ulici, kde se odehrávají nejzáhadnější příběhy v celém Shadyside. Emily v bájné ulici Fear Street žila od nějakých osmi či devíti let, avšak nikdy žádnou z hrůz, jimiž ji její přátelé nepřestávali strašit, na vlastní oči nezažila.

I ona samozřejmě občas zaslechla kvílivé a úpěnlivé zvuky, které v pozdních nočních hodinách vydával les za jejich domem. Ze hřbitova na Fear Street však hrůzu nikdy neměla. A ve skutečnosti ani nikdy nevěřila příběhům o všech těch nevysvětlitelných vraždách a záhadných zmizeních, které se ve Fear Street měly odehrávat a které se někdy dostaly i do shadysideských novin.

Dnes však prese všechno ve Fear Street zrychlila a na úzké, 96

křivolaké cestičce, která se mezi stromy vinula k jejich domu, se dokonce rozběhla. Srdce jí neobvykle bušilo a ostražitýma očima sledovala každý pohyb kolem sebe.

Večer se učila u Katky, která bydlela jen pár bloků od nich, na Hawthorne Drive. A jako obvykle přitom úplně ztratila ponětí o čase.

Vlastně ho tam ztrácela úmyslně. Bylo to tak prima být u Katky, být pryč z jejich domu… být pryč od Jessie.

Pomyslela si, jak je to smutné necítit se dobře ve vlastním domě.

Jak je to… nesnesitelné.

Znovu se zvedl vítr a tlející listí se teď hnalo přímo proti ní. Jejich dům už byl na dohled – a temně se rýsoval proti purpurové obloze.

„To nemohl nikdo rozsvítit aspoň světlo nade dveřmi?“ zeptala se nahlas.

Jako by nikomu na nikom nezáleželo.

A pak se zarazila.

Ve slepé uličce, která byla za rohem, parkoval modrý vůz.

Joshova toyota.

To je divný. Proč parkuje tak daleko? Vždycky zastavuje až na příjezdové cestě. Znovu se rozeběhla.

A co tady vůbec dělá?

Zmatek však rychle vystřídal pocit štěstí. Takové pěkné

překvapení – přijel ji navštívit Josh. Přílišná spontánnost rozhodně k Joshovým vlastnostem nepatřila. Vlastně je to dobré znamení, když sem vpadl tak zčistajasna.

Nos a tváře sice měla už pěkně prokřehlé, ale najednou ji zaplavil hřejivý pocit. Jsem tak šťastná, pomyslela si. Josh je senzační kluk.

Asi mu na mně opravdu záleží.

Rozeběhla se. Už aby byla v domě. Když probíhala podél slepé uličky, ztratila obloha náhle svou barevnost, z rudé se stala černá.

Setmělo se tak, že sotva rozeznávala stojící vůz, který teď od ní byl pouhých pár kroků.

Přesto jí však cosi najednou upoutalo. Jakoby uvnitř zahlédla jakýsi pohyb. Krátký záblesk za zamlženým oknem.

Zastavila se. V autě někdo byl.

„Joshi?“

Zmohla se pouze na slabounké zvolání. Ten běh ji připravil o 97

všechen dech. Přikročila k vozu blíž.

Ale proč by tam takhle sám seděl? Snad by na ni počkal v domě, kde je teplo? „Ach.“

I skrz zamlžená okna mohla najednou rozeznat, že není v autě sám. Hleděla dovnitř z temného chodníku, a i když stála těsně u auta, měla pocit jako by byla vzdálená milión mil. Jakoby teleskopem pozorovala postavu, která seděla na předním sedadle vedle Joshe.

Stěží se dala rozeznat jasně, ale Emily viděla dost. Jessie! Byla to Jessie!

Josh měl paže položeny kolem jejích ramen a jako by ztuhli v dlouhém, vášnivém polibku.

Strnule zírala do zamlženého okna, neschopna pohybu.

Nejsou to vidiny? Je tam uvnitř

opravdu Jessie s Joshem?

Opravdu jsou to oni?

Ano. Najednou pocítila strašlivou tíži. Takovou, že toužila klesnout rovnou na chodník, ponořit se rovnou do jeho černého asfaltu a klesat dál a dál. Hluboko do země, kde zmizí navždy.

Jessie a Josh?

Chtělo se jí křičet. Chtělo se jí bušit do těch zamlžených oken.

Vyrvat dveře. Vyhnat je z toho vozu do lezavé zimy. Cítila tu strašlivou tíži a byla jako ochromená. Nějak se však rozeběhla.

Dřív, než si to uvědomila, byla modrá toyota za ní a ona se od ní plnou rychlostí vzdalovala. Pryč od toho auta, pryč od toho domu, proti dujícímu větru, proti zdivočelému listí, které ji nemilosrdně bičovalo. Jako by se ji snažilo zahnat zpátky k té strašné scéně, kterou už nechtěla vidět.

Jessie a Josh?

Její ohromení nad jejich objetím se začalo měnit v zuřivost.

Jessie neváhá nad ničím – jenom, aby jí zničila život! Zabila jí psa, pokoušela se zabít i ji samotnou – a teď jí vzala Joshe.

„Proč to všechno dělá?“ ptala se sama sebe. „Proč mě tolik, tolik nenávidí?“

Se skloněnou hlavou se hnala proti větru, mráz se jí zabodával do obličeje a po tvářích jí stékaly slzy. Svět kolem se změnil v temnou rozmazanou skvrnu. Hnala se a nevěděla kam a jediný zvuk, který jí doprovázel, vydávalo mrtvé listí.

98

Vrátím se zpátky, napadlo ji. Srdce jí prudce bušilo.

A utkám se s ní. Nedovolím, aby mě vyháněla z mého domu, z mého života.

Šlo Jessii o tohle? Chtěla si přivlastnit Emilyin život?

Dobře – bez boje ho nedostane! V hněvu se obrátila a zamířila zpátky k domovu.

Už nebude obětí. Toho už má dost.

Dokáže se jí postavit. A dostane ji.

Chci svůj život zpátky. Nedovolím, aby mi vzala všechno.

Kráčela rychle a od úst jí šla bílá pára. Znovu se ocitla na klikaté cestičce před jejich domem. Auto však už bylo pryč.

Pocítila zvláštní směs úlevy a zklamání. Přeběhla příjezdovou cestu, strhla rukavice a zmrzlýma rukama prohrabala svůj ruksáček, až v něm našla klíče od domu. Vstoupila do domovních dveří.

V předsíni stála Nancy a Emilyin rázný příchod ji vyděsil tak, že málem upustila sklenku s dietní sodou, kterou zrovna držela v ruce.

„Ach – to jsi ty?“ Ale rychle se vzpamatovala. „Zavři dveře, jde sem zima. Jen se podívej

– podívej, jak jsi zmrzlá!“ Nancy nervózně

brebentila. „Jak ses –“

„Kde je Josh a Jessie?“ Emily se opřela o zábradlí a snažila se popadnout dech.

„Nevím. Neviděla jsem je.“ Nancy byla zmatená. „Co máš zas za problém?“

„Je Jessie nahoře?“ Emily Nancyinu otázku ignorovala.

„Ne. Myslím, že se ještě nevrátila. Šla za Krystou. Aspoň to povídala. Vrátí se pozdějc.“

„Za Krystou?“

Jessie byla dokonalá lhářka.

Řekne, že jde za Krystou, a pak je celý večer s Joshem. A líbají se v autě.

Zavře se v autě s Emilyiným klukem.

„Co je to s tebou? Seš úplně rozpálená,“ ozvala se Nancy. „Proč se tak podivně chováš?“

Emily se neobtěžovala odpovědí a vyběhla po schodech nahoru.

Teď to nemůže Nancy vysvětlovat. Sotva by začala, tak se rozbrečí.

Musí to udržet v sobě. Do té doby, než se Jessie vrátí domů.

99

Horní chodba byla ponořena v temnotě. Namáhala oči, ale v první chvíli všechno viděla jako změť rudých skvrn. Rychle zamrkala a čekala, až si oči zvyknou. Pak se zastavila před dveřmi svého pokoje.

Byly zavřené. Přiložila na ně ucho a naslouchala.

Někdo se tam pohyboval.

Co to je?

Leží snad Jessie s Joshem v mojí posteli? Zhluboka se nadechla a prudce dveře otevřela.

100

XVII.

„Co tady děláš?“ Emily se pronikavé rozkřikla a hlas se jí třásl zlostí.

Rich na ni z postele vyděšeně zíral. „Ach – ahoj.“ Celý zrudl, sklapl knihu, kterou zrovna četl a posadil se na posteli.

Vstoupila do pokoje. Všechna světla svítila a Rich se zjevně uvelebil nahoře na dekách. Jinak byla postel netknutá.

„Co tady děláš?“ opakovala o poznání nižším hlasem. Začala se cítit o něco klidnější.

„Promiň,“ koktal Rich. Nemotorně se postavil a vypadla mu přitom kniha. Shýbl se pro ni na koberec. „Jen jsem si čet.“

„Ale proč tady?“ Emily přistoupila blíž, sundala si kabát a přehodila ho přes židli.

„Byly tam… ty… zvuky. V mým pokoji. Nevím, jaký. Úplně mě vyděsily.“ Vyděšeně ale vypadal hlavně teď. To má ze mě opravdu takový strach? Nebo má ještě jiný důvod, proč se bojí?

„A tak jsem šel sem.“ Nenápadně se posunoval ke dveřím. „Tady bylo ticho. Jenom jsem si chtěl něco přečíst.“

Nevěděla, jestli mu má věřit, nebo ne. Nevypadal moc na to, že mluví pravdu. Pak si uvědomila, že takhle provinile vypadá vlastně pořád. Pokaždé se zdálo, že zrovna něco provedl a jenom čeká, až to praskne.

Byl to ten největší neurotik, jakého poznala. Najednou si uvědomila, že spolu už týdny žijí ve společném domě a pořád o něm neví ani to nejmenší.

Kromě toho, že se stydí a čte hrůzostrašné romány. A že má ve škole v jednom kuse nějaké problémy a jednou ho chytili, když kradl 101

kazetu.

Jinak byl pro ni totální cizinec.

Teď tu stojí u zdi, červená se a zase vypadá provinile… a vystrašeně.

Najednou si uvědomila, že je jí ho líto. „Nechceš tady zůstat a ještě si chvilku číst?“

„Ne, ne. Díky.“ Usmál se na ni. Bylo to poprvé, co u něho viděla úsměv. „Seš hrozně hodná.“ Úplně ho její nabídka dojala.

„No tak…“ Cítila se najednou stejně nešikovně jako on.

„Pudu zpátky do svýho pokoje. Už tam snad žádný zvuky

nebudou. Neměl jsem se tak vyděsit. Stejně je to jen… jen. Tak dobrý.“ Pokrčil rameny a zmizel za dveřmi.

Zvláštní kluk, pomyslela si.

Sotva však odešel, dostala vztek znovu.

Svalila se na postel a před očima se jí znovu vynořila toyota se zamlženými skly. Znovu viděla na předním sedadle Joshe a Jessii v těsném objetí.

Kde jsou asi teď? Kam spolu odjeli?

Ty noci, když Jessie tajně prchala z domu – prchala tehdy za Joshem.

Najednou se jí udělalo zle.

Další noc v jednom pokoji s ní už nevydržím. Rychle vyskočila na nohy.

S nepřítelem nevydržím ve stejném pokoji už ani minutu.

Budu spát dole v přístěnku, rozhodla se.

Srdce se jí rozbušilo a na spáncích jí pulsovaly žíly. Věděla, že nedokáže uvažovat chladně. Ale věděla taky, že z tohohle pokoje musí pryč.

Aniž si to uvědomila, začala nervózně přecházet po pokoji. Ruce přitom měla pevně zkřížené na prsou. Sem a tam.

Jessie a Josh.

Jessie a Josh.

Jessie a Josh.

„Hej, Emo –“ Nancy nahlédla do pokoje. „Všechno v pořádku?

Proč pořád takhle přecházíš. Sem a tam?“

„Zrovna teď se o tom opravdu nehodlám bavit.“ Emily

102

odpověděla podrážděně, ale sama si nepřála, aby to vyznělo takhle tvrdě.

„No dobře, tak mi to promiň!“ Nancy se zatvářila uraženě.

„Fakt – fakt potřebuju bejt sama,“ dodala Emily smířlivějším tónem.

„Dobrou noc, Emo!“ Nancy zmizela tak rychle, jak se objevila.

Emily ještě chvíli rázovala po pokoji a myslela přitom na Jessii a Joshe.

Pak přešla k šatníku a začala hledat svou flanelovou noční košili.

V přístěnku byla zima a košile ji zahřeje.

Taky si vezmu deku a polštář, říkala si. A bude to perfektně pohodlný.

Ale ať dělala, co dělala, noční košili ne a ne najít.

Mrknu se k Jessii do prádelníku.

Bez úspěchu prohledala Jessiin horní šuplík. Nic. Druhý šuplík byl textilem zaplněn až po okraj. Emily se rychle probírala šuplíkem, až narazila na stoh pestře zbarvených šátků složených do dokonalých čtverců.

A pod těmi čtverci byl nůž.

Čepel nože pokrývala zaschlá krev.

V okamžiku bylo Emily všechno jasné. Tímhle nožem byl

zavražděn Tygr.

103

XVIII.

„Na výlet pod stan? Na žádnej výlet se stanem nepojedu!“ Nancy vykřikla a prudce hodila lžíci zpátky do rajčatové polévky. Na stolní podložce zasvítil rudý cákanec.

Návrh pana Wallnera se u všech setkal s neskrývaným zděšením.

„Tenhle víkend mě čeká spousta práce,“ bránila se Jessie.

„A já mám strašnou sílu domácích úkolů. Nemůžu nikam,“ křičela Nancy.

Pan Wallner se jenom trpělivě usmíval. Jako by přesně takovou reakci očekával. „Vždyť je to jen jeden víkend.“ Podíval se na paní Wallnerovou a ta jeho úsměv opětovala.

„Bude legrace,“ pravila mírně.

„Nebude,“ oponoval Rich otráveně. „Nenávidím táboření.“

„J a k t o můžeš vědět?“ Pan Wallner svůj klid rychle ztrácel.

„Nikdy jsi netrampoval. Je to nádherné místo. Aspoň bylo, když jsem byl ještě kluk.“

„To pojedeme do Jižní Karolíny jen tak na víkend?“ Emily tomu pořád nemohla uvěřit.

„Tady je na stan moc velká zima,“ odpověděl pan Wallner a dál srkal polévku. „Hugh dostal tenhle týden zvláštní prémie,“ pronesla hrdě paní Wallnerová. Jako kdyby to byla medaile za statečnost.

„Ale proč musíme zrovna tábořit?“ kňourala Nancy.

„Protože jsme už všichni zralí na blázinec,“ odpověděl pan Wallner a utřel si bradu papírovým ubrouskem. „Každý jde každýmu po krku. Zima ještě pořádně nezačala a už máme všichni ponorkovou nemoc.“

„Ale proč musíme pod stan?“ Rich udělal obličej.

104

„Protože když si jednou společně zamakáme na čerstvém vzduchu jako jedna rodina, může nám to udělat jenom dobře.“

„A to kvůli tomu musíme letět až do Karolíny?“ Slovo Karolína zdůraznila, jako by to bylo někde na Měsíci.

„Aspoň vidíte, jak moc záleží Hughovi na tom, abychom se

konečně chovali jako rodina.“ Emilyina matka foukala do lžíce a pak si opatrně lízla.

No páni, pomyslela si Emily. Že si teda říká o pořádné zklamání.

S Nancy už jenom čekaly na vhodný moment, kdy ty Jessiiny kousky odhalí před celou rodinou. Poté, co ukázala ten zkrvavený nůž Nancy, schovala ho znova na bezpečné místo. Teď už jen svoje důkazy organizovaly, aby byla jejich verze kompletní a nikdo nemohl jejich obvinění zpochybňovat.

Tahle rodina se nebude nikdy chovat jako normální rodiny.

Rozhodně ne, dokud tu bude tahle nová sestřička – psychopatka.

Debata o tom, zda tábořit či nikoliv, pokračovala přes polévku k zapékanému tuňákovi se salátem, a dál až k moučníku s banánovým krémem. Jessie mezitím úplně změnila názor. Najednou byla všemi deseti pro výlet.

„Bude to pekelná zábava. Budeme jak rodina

průkopníků, co jedou dobejvat divoký Západ.“ Rozplývala se nadšením a současně se z jakéhosi důvodu zadívala na Emily.

Ach jo, říkala si Emily. Copak se to asi zase zrodilo v té její nemocné, zvrácené hlavince?

Že najednou zpívá úplně jinou

písničku? A proč se na mě dívá jako žralok, když krouží kolem malé střevle?

Z Jessiina úsměvu na ni šel děs.

„Jsou tam překrásné lesy a uvidíte spoustu nádherných květin a stromů, které tady na severu nenajdete.“ Pan Wallner hovořil jako zasněný romantik. Takového ho Emily ještě neznala.

„Jupíí,“ dodal Rich sarkasticky.

Emily se přistihla, jak myslí na svého otce. Miloval táboření.

Vzpomínala, kolik na výletech užili legrace, jak se vlastně pořád smáli a žertovali. Jak to bylo vzrušující zkoušet nové věci, být dlouho do noci vzhůru pod hvězdnou oblohou, vyprávět si a zpívat.

Bylo jim tenkrát spolu hezky.

Uvědomila si, že se jí do očí vedraly slzy. Rychle je otřela 105

ubrouskem a začala myslet na něco jiného.

Hovor kolem stolu jí šel jedním uchem dovnitř a druhým ven.

„Ale stejně nemůžu,“ říkala zrovna Nancy.

„No tak, Nancy,“ přemlouvala jí Jessie. „Přece to nezkazíš. Bude to fakt velký!“

Nancy znechuceně zakroutila očima.

Nakonec se pan Wallner zvedl a mělo to znamenat konec jídla i konec diskuse. „Už jsem rezervoval letenky. Jedou všichni. A všem se to bude líbit. To je rozkaz.“ Když odcházel ke svým novinám, ještě se smál. Na něho to opravdu nebyl tak špatný vtip.

Úklid proběhl rychle a v tichosti. Jessie se sice chtěla ještě bavit o výletě, ale Nancy s Emily ji prostě ignorovaly. Nakonec to vzdala a odešla pryč.

„Já se z toho zvencnu!“ kvílela Nancy.

„Aspoň budeme opravdická rodina,“ opakovala Emily ironicky.

Nancy se na ni znepokojeně zadívala. „Hořká pravda,“ pronesla najednou, jako by se nahlas zamyslela.

„Co?“

„Ale nic. Jsi v pořádku?“

„Jak můžu bejt v pořádku? Bydlím v jednom pokoji s bláznem!“

„Už dlouho nebudeš,“ Nancy se upřeně zadívala do Emilyiných očí.

Matka se vrátila zpátky do kuchyně. Debata skončila.

„Proč musím ten stan táhnout zrovna já?“ Rich kňoural a úmyslně se pitvořil. Prohýbal se až k zemi a vrávoral tak, že se zdálo, že se každou chvílí skácí uprostřed cestičky rovnou na obličej.

„Protože je to to nejlehčí, co tady máme.“ Pan Wallner ztrácel trpělivost a ošklivě se na Riche zahleděl. „Narovnej se a přestaň šaškovat. Tohle nebude žádnej ubrečenej víkend – jasný?“

„Vzal někdo repelent proti moskytům?“ Nancy si upravovala těžký ruksak.

„V tomhle ročním období tu žádní moskyti nejsou.“ Pan Wallner dál kráčel v čele po cestě mezi stromy. Slunce, které tak dlouho zářilo vysoko na šmolkově modré obloze, pomalu zapadalo za vrcholky stromů. Nad stezkou se rozehrála hra stínů.

106

„Tady můžete vidět buky a tamhle jsou topoly.“ Pan Wallner ukázal na stromy prstem.

„Vskutku pozoruhodné,“ neodpustila si Nancy. Minutu bez

sarkasmu by asi nevydržela.

Pan Wallner ji ignoroval a dál neúnavně označoval stromy a keře.

V těch našich vestičkách a turistických botách musíme vypadat opravdu stylově, pomyslela si Emily. Přehodila si chlebník na druhé rameno a najednou si vzpomněla na nůž. Na zkrvavený nůž, který tam v poslední minutě přibalila.

Budou s ním Jessii konfrontovat už na tomhle výletě?

Mohly by to s Nancy udělat.

Pokud se tady Jessie o něco pokusí. Pokud jí bude ohrožovat.

„Hele – koukni –“ Rich na cosi ukazoval. První slova, která ze sebe vydal od chvíle, co se pustili na tuhle pěší túru. Přes cestu jim přeběhl králík s dvěma ochmýřenými mláďaty. Na něho však Rich neukazoval.

Kousek od lesní stezky objevil starý hřbitov. Malé zaoblené náhrobní kameny se nakláněly do všech světových stran a zezadu vedla ke hřbitovu hlinitá cesta.

Prošlapali si cestu po hřbitovních pěšinkách a pak vstoupily na malou travnatou paseku.

„Perfektní tábořiště,“ zašklebil se pan

Wallner a podrbal si pleš. „Zdá se mi, že si na tu paseku vzpomínám.

Myslím, že přesně tady jsme tábořili, když jsem byl ještě kluk.“

„To je toho,“ zašeptala Nancy směrem k Emily a nechala svůj batoh dopadnout tvrdě na zem.

Nancyino otevřené nepřátelství Emily trochu zarazilo. Obvykle dokázala své pocity před Hughem a matkou úspěšně skrývat.

Dříve byla Nancy větší tramp, vzpomínala si. Dokonce

nejhorlivější tramp z celé rodiny… když u toho byl otec.

„Hej, co je s

váma, kočičky?“ Pan Wallner je zkoumavě

pozoroval. „No tak, parťačky. Co mám udělat, abych dostal ten svůj harém do nálady?“

Jeho harém?

Mně se snad udělá zle, pomyslela si Emily.

„ Já už v náladě jsem.“ Jessie pomohla Richovi sundat srolovaný stan ze zad. „Mně se to líbí, táto. Je to tu fakt perfektní.“

107

„Mně taky,“ přidala se paní Wallnerová. Přestože vypadala unaveně a byla ráda, že si konečně může svůj náklad sundat ze zad.

Ptáci se o překot rozštěbetali, jako by chtěli ohlásit konec dne.

Slunce se rychle nořilo za hradbu stromů a večerním soumrakem vstoupil na paseku chlad. Tráva byla cítit rosou.

„Měli bysme si pospíšit a natahat nějaký dřevo,“ ozval se pan Wallner. Zahleděl se na jestřába, který na majestátných křídlech plachtil večerní oblohou. „Uděláme to následovně – děvčata přinesou dřevo a já s mámou a Richem postavím stan.“

Nancy reptala, Jessie nadšeně souhlasila a Emily mlčky

následovala Nancy.

Pod stromy už bylo docela temno a o dost chladněji než na pasece.

„Jak tam to dřevo dostaneme?“ Nancy otráveně kopla do jakési vysoké rostliny.

„Uděláme hromadu tady a pak ji postupně přeneseme na paseku,“

navrhla Jessie.

„Budem toho dřeva potřebovat asi pěknou fůru,“ podotkla Emily.

Nohou šlápla do jakési mokřiny, zavrávorala, ale podařilo se jí udržet rovnováhu.

„V noci bude zima,“ dodala Jessie.

Sbíraly klacíky a větvičky, a když měly plnou náruč, snášely všechno na velkou hromadu. Spousta dřeva však byla příliš mokrá, než aby mohlo dobře hořet. Za sušším dřevem se musí dál do lesa.

Emily se prodírala vysokým rákosím, až našla tlustou padlou větev. Zkoumavě se k ní sehnula. Třeba půjde rozlámat na menší kousky. Obrátila větev a vší silou se do ní opřela. Nešlo to. Byla příliš tlustá. Odlomila aspoň pár tenčích větviček, ale ty byly zas příliš mokré.

Když se narovnala, byla Nancy najednou pryč.

„Hej – Nancy?“

Nic. „Měly jsme si vzít baterky.“ Obrátila se k Jessii, která s náručí šedivých klacků stála pár metrů od ní.

„Setmělo se strašně rychle,“ přisvědčila Jessie a pátrala na zemi po dalším dřevě. Společně postupovaly dál do lesa.

„Kde je Nancy?“ zeptala se znovu Emily. Už začínala mít trochu starost.

108

Jessie však hned neodpověděla a jenom dál pokračovala v chůzi.

Pak řekla „Nevím.“ Náruč klacků položila hned vedle pěšiny. „Tady založíme novou hromadu.“

Emily k hromadě přiložila svoje klacky a začala se rozhlížet po Nancy. Nikde ji však nemohla najít. Náhle si uvědomila, že úplně ztratila orientační smysl.

Kterým směrem je to na paseku? Pohybovaly se směrem k ní,

nebo od ní? S jistotou si odpovědět nedokázala.

Do ruky jí narazil nějaký brouk. Poděšeně vyskočila a pak se po něm ohnala. Najednou znervózněla. Pár metrů od ní shromaždovala Jessie další dřevo.

Jsem tu sama, uprostřed lesa, sama jenom s ní. Znovu se

rozhlížela po Nancy. Obešla to kolem dokola, ale Nancy nikde.

Už dvakrát se mě pokusila zabít. Nejdřív při tom požáru a potom na koncertě, když mě shodila dolů z balkónu Teď jsme tady. Daleko od tábora, samy v temném lese, jenom my dvě.

Zvedla oči. Jessie ji pozorovala zvláštním, zaujatým pohledem.

Musím se odtud dostat. Najednou ji přemohl strach. Musím se jí ztratit.

Jinak mě zabije. Stejně, jako zabila Jolii. Pak se vrátí do tábora, vymyslí si nějakou lež a málem si přitom vybrečí oči. A každý jí to uvěří. Je příliš dobrá lhářka.

A znovu se z té vraždy vykroutí. Znovu.

Jessie sklopila oči. Jako by mi četla myšlenky, napadlo Emily.

Ví, že vím, co chce udělat, uvažovala Emily. Navzdory strachu se snažila uvažovat jasně a logicky.

Stačí se podívat na její tvář. Na ten zlověstný pohled, na tu sveřepou odhodlanost. Teď plánuje, jak to udělá. Plánuje, jak mě nejlíp zabít.

Jessie se znovu odvrátila. Sešla z pěšiny a vydala se pro další dřevo.

Emily se skryla za široký kmen mohutného stromu. Klopýtala přes tlusté, vystouplé kořeny, ale nespouštěla Jessii z očí. Když se sehnula pro další klacek, prudce vyrazila.

Rychle se pustila opačným směrem, s hlavou otočenou dozadu, aby se ujistila, že ji Jessie nesleduje. Byla však příliš velká tma, než 109

aby mohla cokoliv rozeznat. Zastavila se. Pak zaslechla, jak suché větvičky praskají pod rychlými kroky.

Jessie ji sleduje.

Jessie uhádla její myšlenky a ví, že jí chce Emily uniknout.

Svíral ji strach, ale pokusila se běžet. Ve vysokém porostu však byla tma téměř neproniknutelná a zem byla poseta větvemi, kládami a kameny, které se nedaly rozeznat. Málem upadla a musela své tempo zpomalit.

Nancy, kde jsi?

Jak jsi mě tu mohla nechat samotnou, uprostřed lesa, s tou šílenou vražedkyní?

Prodírala se skrz chomáče a trsy lesní buřeně, zakopávala o větve a keříky, které se jí pletly pod nohy. Snažila se však postupovat co nejrychleji – a najednou si uvědomila, že se dostala na starý hřbitov.

Octla se mezi pokřivenými náhrobky, které ji náhle překvapily svou velikostí.

Bloudila mezi hroby. Možná, že právě tady by se mohla před Jessii ukrýt. Místy byla země úplně měkká. V jednu chvíli jí na mokrém blátě ujely nohy a na okamžik měla pocit, že zem se pod ní zhroutí a ona se už už začne řítit dolů, přímo do jednoho ze starých hrobů.

Ze země vycházel silný pach rozkladu a tlení. Prudce zalapala po vzduchu a pak se snažila zadržet dech. Srdce jí bušilo a musela se opřít o starý náhrobní kámen. Přitiskla se k němu a otočila hlavu, aby viděla, jestli ji Jessie ještě pronásleduje. Neviděla nikoho. A v tom to náhle zapraštělo, kámen se naklonil a plnou vahou se začal řítit k zemi. Vykřikla a málem se zřítila k zemi s ním.

„Ach!“

Vrhla se zpátky. Musím se odtud dostat.

Otočila se a snažila se určit směr, kudy se dát. Vtom klopýtla a málem spadla do otevřeného hrobu. Vedle ležely dvě lopaty a jejich překřížené rukojeti tvořily písmeno „X“.

Kudy? Kudy? Kudy?

Na temně modrou oblohu se vyhoupl obrovský měsíc a zlověstné tajemné kolo šedivých mraků tam připlulo s ním. Náhrobní kameny jako by ožily jeho bledým světlem a jejich pokroucené stíny se daly 110

do pohybu.

Emily upřela oči těsně před sebe a zoufale se snažila objevit alespoň náznak nějaké cesty. A v tom do ní zezadu prudce strčila neznámá ruka.

Vydala přiškrcený, zděšený výkřik. A pak se zřítila do čerstvého hrobu.

111

XIX.

Hlína na dně hrobu byla mokrá, vlhká a kašovitá. Emily však dopadla tvrdě na kolena a v nohou pocítila prudkou bolest. Rukama se zabořila do hustého, chladného bláta.

Bleskurychle se zvedla a dlaně si utřela do světlemodrých džín.

„Jessie – pusť mě ven!“ Měla spíš vztek než strach. Až ji to překvapilo. „Slyšíš? Pusť mě ven!“

Slyšela, jak Jessie přechází kolem hrobu. Zvedla oči kolmo vzhůru a pokoušela se ji zahlédnout. Zlověstné šedivé mraky již zahalily celý měsíc a úplněk se proměnil v beztvarý rozplizlý kotouč, patvar evokující zlý sen.

Došlo k tomu. Její obavy z Jessie se potvrdily. Jessie se opět odhodlala k akci. K závěrečné akci.

Nedovolím, aby to byla závěrečná akce.

„Jessie – pusť mě ven!“

Emily natáhla ruce, stoupla si na špičky a zachytila se za horní okraj hrobu. Pokoušela se vytáhnout vzhůru, ale hlína byla příliš měkká a drolila se jí pod rukama.

Začala botama vykopávat hlínu ze stěny a shrabovat ji pod sebe, až měla pod nohama pěkný malý kopeček. Teď se už mohla za okraj hrobu zachytit mnohem líp. Zhluboka se nadechla a vyskočila vzhůru

– prudce zabrala rukama a napnula veškerou sílu svých paží, aby se dostala ven z hrobu.

Ano, ano.

Kolena tlačila do stěny a škrábala a sunula a vytahovala se vzhůru.

Byla málem venku, když měkká hlína znovu povolila. Svezla se 112

zpátky do hluboké jámy.

Nevzdám se, poručila si. Já se nevzdám.

Ale co to tady tak hnusně zapáchá? Ohavný zápach připomínal zkažené maso.

Stočila oči k zemi. U nohou jí ležel mrtvý králík. Holé maso, protože kůži už stačil spořádat hmyz a červi.

„Uuuf!“ Musel

spadnout do vykopané jámy a zašel hladem.

Teď jsem tím králíkem já.

Seshora zaslechla zvuk, jako by zavrzaly něčí boty. „Jessie –

slyšíš mě?“

Musí to ještě zkusit. K malému kopečku u svých nohou narýpala kopáním do stěn další hlínu.

Teď byl vysoký nejmíň třicet

centimetrů. Stoupla si na samý vršek kopečku, pevně se zachytila okraje hrobu a začala se znovu vytahovat nahoru.

Připrav se, Jessie. Tentokrát se ven dostanu. Neviděla lopatu nad svou hlavou a nespatřila ani její rozmach. Dokonce ani ve chvíli, kdy jí kovová čepel dopadala na rameno, nebyla s to si pořádně uvědomit, co se vlastně děje. A pak už bylo příliš pozdě.

Zaslechla ostré prásknutí, jako by kdosi ulomil celerovou nať.

Začala se sesouvat zpátky do hrobu ještě předtím, než vůbec ucítila bolest. Teprve potom jí bolest vystřelila celým tělem jak náhlý úder blesku, zastavila se v paži zasažené lopatou. A začala tam pulzovat.

Na kolenou v hlíně uchopila zraněnou paži zdravou rukou. Bolest byla tak intenzívní, že musela okamžitě paži pustit.

Zkusila paži zvednout, ale nešlo to. Byla nehybná. Nedokázala ji ani rozhoupat, ani s ní mávnout. Nedokázala s ní vůbec nic.

Uvědomila si, že má zlomenou ruku.

Jessie mě praštila lopatou a zlomila mi ruku.

Teď jsem bezmocná.

Namísto vzteku ji teď zaplavila vlna hrůzy.

Jessie si dobře naplánovala, jak mé zabít. A teď mě nechá v tomhle hrobě.

Bolest jí pulzovala v celé pravé polovině těla.

Jsem v pasti. Nemůžu šplhat a nedostanu se odtud.

Podívala se na mrtvého králíka u svých nohou.

„Ne! Jessie – já se dostanu ven!“ Křičela z plných plic, až její 113

bolest zapulzovala s ještě větší intenzitou.

Lopata se znovu mihla vzduchem a těsně minula její hlavu.

Přitiskla se těsně ke stěně a hleděla vzhůru. Další rozmach – a opět těsně vedle. A potom, v zlověstně sinalém měsíčním svitu, spatřila jak na ni seshora hledí nepříčetná tvář.

A tuhle tvář Emily nečekala. Ta tvář patřila Nancy. „Nancy!“

Sestra na ni upírala zlobný, nelidský pohled. Obličej jí svírala krutá grimasa a oči mela šílené nenávistí. „Nancy jsi to ty?“

Emily najednou pocítila strašlivý zmatek. Do strachu se vmísila nejen bolest, ale i tohle hrozné překvapení.

Nancy třímala lopatu oběma rukama a teď ji znovu pozdvihla nad hlavu.

„Nancy? Co to děláš, Nancy?“

Nancy strnula, ale lopatu držela připravenou.

„Nancy – odpověz mi!“

Nancy na ni shlížela stále týmž nelidským pohledem a obličej jí ve svitu měsíce světélkoval děsivou šedozelenou barvou.

„Nancy – prosím tě!“ Emily byla tak vyděšená, že nepoznávala vlastní hlas.

A potom Nancy konečně prolomila své mlčení. „Nenávidím tě, Emily!“ Křičela to dolů, ale její rysy byly chladné a obličej bez výrazu.

„Ale, Nancy – proč?“

Nancy tam však stála bez pohnutí. Jako socha, jako hřbitovní monument. Lopatu pevně třímala v rukou a kovová čepel se hrozivě tyčila nad Emily.

„Nancy, proč?“

„Zabila jsi tátu!“ vykřikla Nancy. A znovu se mocně rozmáchla.

Emily se přikrčila těsně k zemi, čepel jí zavadila o vršek vlasů a zarazila se o hliněnou stěnu.

„Zabila jsi tátu!“ opakovala Nancy a její hlas nenávistně chraptěl.

„Zabila jsi tátu! Zabila jsi tátu! Zabila jsi tátu!“

„Ale, Nancy –“

„Mohla jsi něco udělat! Mohla jsi ho zachránit! Místo toho jsi zachránila sebe!“

„Nancy, počkej – prosím!“ Lopata znovu udeřila.

114

Nancy se bleskově převalila, aby se vyhnula smrtící ráně. Dopadla na zlomenou ruku a zasténala bolestí.

„Nancy, počkej!“

„Mohla jsi ho zachránit! Ty žiješ a on ne!“ Nancy zvedla lopatu znovu.

„Vzala jsi mi jediný dva muže, na kterých mi záleželo!“

„Cože? Nancy, prosím tě –“

„Tátu a Joshe! Vzala jsi mi je oba!“

„Ale, Nancy, vždyť ty a Josh –“

„Ano, já jsem byla s Joshem v tom autě tenkrát v noci!“ Nancy ostře ječela. Sklonila lopatu a opřela se o ni. Hleděla dolů na Emily a v jejích očích bylo víc nenávisti, než Emily poznala za celý svůj dosavadní život. „Chtěla jsem ho získat zpátky. Věděla jsem, že nás pozoruješ – ale bylo mi to jedno!“

„A – to ty jsi zabila Tygra?“ Emily si teprve teď uvědomila strašnou hloubku Nancyiny nenávisti a hlas se jí chvěl. Nenávisti, která jí dohnala za poslední mez.

„Jasně, že jsem to byla já, ty idiotko!“ Nancy se najednou šklebila, jako by na tenhle čin byla dokonce pyšná. „Proč jsi zrovna ty musela mít všechno? Proč zrovna tebe musel každej milovat?“

„Ale vždyť jsi to narafičila tak, jako by Jessie –“

„Jessie byla dokonalej podezřelej, že jo! Hned od začátku. Bylo to tak jednoduchý. Hned jak náhodou utrhla tomu tvýmu stupidnímu medvědovi hlavu, tak jsem věděla, že jí budeš podezřívat napořád.

Všechno to bylo úplně jednoduchý. Prostě jsem ti vymazala počítač a pak jsem řekla Jessii, ať si ho jde vyzkoušet. Nebo když jsem ti zpančovala ten šampón…“

„A zapálila ten oheň v umývárně? A strčila mě na koncertu ze schodů?“

Nancy neodpověděla, ale její úšklebek se ještě rozšířil. A pak najednou zmizel a vystřídala ho grimasa přímo patologického fanatismu. „Víš co, Emily?“

„Co?“

„Ještě to nestačí. Ještě jsi nezaplatila dost.“

„Nancy, ne.“

„Musíš umřít, Emily. Umřít jako táta.“

115

„Ne, Nancy. Pusť mě ven. Dokážu ti pomoct. Všichni ti můžeme pomoct.“

„Já žádnou pomoc nepotřebuju.“ Nancy hovořila pomalu a pečlivě vyslovovala každé slovo. „Ty potřebuješ pomoc.“

Zaryla lopatu do země, nabrala hlínu a hodila ji do hrobu.

„Ty potřebuješ pomoc, Emo. A já tě teď pohřbím. Tak, jako jsi ty pohřbila mě.“

„Ne, počkej –“

Na hlavu jí začala dopadat hlína. Snažila se před ní vycouvat a pak se najednou zády dotkla studené mokré stěny. Bezmocně se podívala nahoru.

Nancy se divoce oháněla lopatou a v zlověstném měsíčním svitu vypadala jako šedozelený přízrak. Neúnavně zarývala čepel lopaty do země a vytrvale házel do hrobu další a další hlínu.

„Já tě pohřbím, Emily! Pohřbím, pohřbím, pohřbím…“

116

XX.

„Nancy – prosím!“

Na Emily se jako těžký déšť sypala studená, mokrá hlína. Zdravou rukou si zakryla hlavu a sklonila ji nízko k zemi v zoufalé snaze uchránit si aspoň oči.

„Pohřbím… pohřbím… pohřbím…“ Nancy s fanatickou zběsilostí zarývala kovovou čepel do země a skandovaně si do rytmu

jednotlivých lopat dál prozpěvovala svou monotónní šílenou píseň.

„Nancy – pomůžu ti! Opravdu ti pomůžu!“

Zbytečná slova. Vždyť šíleně prozpěvující Nancy nemůže její slova ani slyšet.

A pak najednou těžký déšť ustal.

Ticho.

Potom se ozvaly jakési hlasy, výkřiky a zvuky úporného zápasu.

Emily sundala ruku z hlavy a váhavě se rozhlédla.

Spatřila Jessii. Vypadala vyděšeně. Pak jí Jessie zmizela ze zorného pole a vystřídala ji Nancy. Vlasy jí v šíleném vzteku divoce vlály kolem hlavy.

„Au! Pusť!“

„Polož to!“ Jessie ječela. „Polož to! Polož to!“

Emily si uvědomila, že bojují o lopatu.

„Pusť! Koukej zmizet!“

„Polož to, Nancy! Okamžitě to polož!“

Zápas se začal měnit v přetahování. Nancy však najednou lopatu odhodila, zařvala jak divoké zvíře a s rukama zkroucenýma do podoby tygřích drápů se vrhla na Jessii.

Emily zahlédla Jessiin zděšený výraz ve chvíli, kdy rozlícené 117

Nancy uskakovala z cesty. Nancy se pokusila bleskurychle zabrzdit, ale nezvládla to a těsně Jessii minula. Ta nezaváhala, prudce za ní vyrazila a zasadila jí mocný úder do zad.

„Ne!“ Nancy se s nelidským výkřikem řítila přímo do otevřeného hrobu.

Emily instinktivně ucukla a Nancy dopadla na ruce a kolena hned vedle ní. Ječela bolestí a Emily okamžitě pochopila svou šanci. Teď musí uniknout. Vší silou se znovu pověsila na horní okraj hrobu, boty zarazila do měkké jílovité stěny a začala se škrábat vzhůru.

V tu chvíli jí však zraněnou rukou znovu projela palčivá bolest a opět ochromila půlku jejího těla. Padla zpátky a tam se jí kolem pasu okamžitě zavěsily dvě silné paže.

Vykřikla a vytrhla se z Nancyina sevření. Ustupovala k jílovité stěně a zdravou ruku před sebou držela jako štít.

„Mně neunikneš!“ křičela Nancy, ale už to vůbec nebyl její hlas.

Křičelo z ní divoké, rozběsněné zvíře.

„Mně neunikneš nikam!“

Nancy popadla mrtvého králíka a napřáhla se.

Ozval se odporný zvuk a králík těžce zasáhl Emilyino pravé rameno. Zlomenou rukou projela další omračující vlna bolesti.

„A teď zemřeš!“ Se zvířecím řevem postupovala Nancy k

bezbranné sestře.

Emily cítila v zádech studenou stěnu a věděla, že je v pasti.

Ustoupit nebylo kam. A neexistoval žádný způsob, jak se šílené sestře bránit.

118

XXI.

S tváří strnulou osudovým odhodláním postupovala Nancy dopředu.

Zdvižené ruce měla rozhozené jako zombie. Jako by se chystala svou sestru uškrtit.

„Prosím tě, Nancy. Prosím! Dokážeš mě poslouchat?“ Emily

zoufale křičela do sestřiny strnulé tváře.

Nic. Žádná odezva. Od Emily ji už dělily pouhé centimetry. A v tom se vzduchem znovu mihla kovová čepel. S ošklivým klepnutím dopadla lopata na zátylek nešťastné Nancyiny hlavy.

Nancyiny oči se ještě stočily směrem, odkud přišla rána a pak se s bolestným zasténáním zhroutila na kolena. Doširoka rozhozené ruce poklesly k bokům a bezvládné tělo se zabořilo do měkké hlíny.

„Emily – jsi v pořádku?“

Nad hrobem se skláněla Jessie.

„Nancy. Je-je –“

„Ta bude v pořádku – ale co je s tebou?“ Jessiin hlas byl plný obav a po tvářích jí stékaly slzy.

„Já… Já jsem asi –“ Emily ztěžka lapala po vzduchu. Stále ještě se jí nepodařilo pořádně popadnout dech. „Hlavně mě odtud dostaň –

prosím.“

O pár vteřin později se Jessii podařilo vytáhnout otřesenou Emily konečně z hrobu ven. Nancy, které se dosud nevrátilo vědomí, nechaly zatím ležet na dně.

„Tábor je hned tamhle za stromama. Doběhnu tam a všechny

přivedu. Počkej tady na mě.“

Emily se posadila na zem hned vedle hrobu a najednou se cítila strašně vyčerpaná. Pozorovala Jessii, jak běží k lesu, a pak se 119

podívala dolů na Nancy. Najednou byla tak klidná, tak vyrovnaná. Z

tváře jí zmizela veškerá nenávist a zášť.

„Vůbec nic jsem netušila,“ pronesla Emily k bezvládné sestře a pak to opakovala ještě jednou. „Vůbec nic jsem netušila.“ A cítila, jak jí do očí vstupují slzy.

„Řekla bych, že mým největším problémem byl Darren.“ Jessie si zastrčila nohy pod sebe a pohodlně se uvelebila na posteli.

„Darren?“ Emily se posadila na druhou postel a opřela se zády o zeď.

Byly doma teprve jeden den, ale dost dlouho na to, aby se spojily s odborníky a zajistily pro Nancy sanatorium s odpovídajícím ošetřením. Dost dlouho na to, aby Emily dostala sádru na zlomenou ruku. Dost dlouho na to, aby rodiče přiměřeným způsobem

informovaly o tom, co se vlastně stalo. Dost dlouho na to, aby si uvědomily, jak je to bezvadné být zase doma.

Ale vůbec ne dost dlouho na to, aby si jedna s druhou konečně pořádně popovídaly. A tak to dělaly zrovna teď.

„Darren je můj kluk,“ vysvětlovala Jessie a tváře jí mírně zrůžověly. „Bydlí na koleji a můžu ho vidět, jenom když má volno mezi semestrama.“

„Jak to, že se ještě nezastavil u nás?“ zajímala se Emily.

„Tátovi se nelíbí, že je o tři roky starší než já. Tři roky. Co to je?“

Udělala výmluvný obličej. „Takže se předpokládá, že se s ním nebudu scházet. Dokonce s ním ani nesmím mluvit.“

„Což ovšem vysvětluje ty noční telefony.“

Jessie přikývla. „Občas se dokonce musím v noci tajně vypařit.

No, vždyť víš. Jak se s ním mám jinak vidět?“

„Hm, je to strašný, když se musíš takhle tajemně plížit a skrejvat,“

přisvědčila Emily s porozuměním. Čím víc toho o Jessii věděla, tím větší cítila vinu. Byla k ní hrozně nespravedlivá.

„Myslím – myslím, že tohle skrejvání mě dorazilo,“ připustila Jessie. „Děsně jsem z toho znervózněla. Nejsem typ na skrejvání.

Vlastně jsem to nenáviděla. Byla jsem s nervama tak na dně, že už jsem pořádně nedokázala být ani sama sebou. Jako že jsem se už vůbec neuměla uvolnit. V jednom kuse jsem se bála, že mě někdo chytí a –“

120

„To mě strašně mrzí, fakt.“ Emily to řekla s opravdovou účastí.

„A taky jsem byla strašně zmatená,“ pokračovala Jessie.

„Zmatená?“

„Z tebe. Nedokázala jsem pochopit, proč mě tak děsně nenávidíš.

Proč na mě vždycky všechno svedeš, proč mě v jednom kuse obvinuješ ze všeho, co se tady stane. Fakt jsem si už myslela, že jsi blázen.“

„To se omlouvám. Opravdu se ti omlouvám,“ opakovala vážně Emily. „Mohla za to Nancy. Celou tu dobu mě proti tobě štvala.

Pořád se to snažila nastrčit tak, jako že ty jsi to všechno – víš, je to příšerný, když tě sestra viní z tátovy smrti…“

„Měla jsem kamarádku,“ přerušila ji Jessie a zamyšleně se jí zadívala do očí. „Jmenovala se Jolie.“

„Já vím,“ vyhrkla Emily. Ještě teď se musela stydět při pomyšlení, jak na Jolii vlastně přišla.

Jessiinou tváří přeběhl záblesk překvapení a pak pokračovala.

„Byla to ta nejhorší věc, která mě v životě potkala.“ Mluvila tiše a dívala se přitom z okna. „Všechny ty hrozný pověsti o tom, že jsem Jolii zabila já. Joliina smrt byla nehoda, strašná nehoda. Jenže jsem ji našla já, a protože mě všichni u jejího těla viděli, začalo se povídat, že jsem ji zabila já. Bylo to strašně nespravedlivý a strašně to člověka zraní.“ Hlas se jí zadrhl v krku a chvilku trvalo, než mohla zas pokračovat. „Nikdo mi nevěřil. Nikdo. Předtím jsme totiž spolu měli těžkou hádku. Kvůli klukovi, ale nakonec nebyl vůbec důležitej.

Jenže nikdy – nikdy nebudu mít šanci se ospravedlnit…“

„Musela ses cítit hrozně, když jsi zůstala tak sama.“ Emily s mírnými potížemi sešplhala s postele a zamířila k Jessii.

„Bylo to hrozný,“ přisvědčila Jessie. „A pak se k vám nastěhuju a já mám novou nevlastní sestru a znova se mi stane stejná věc.

Obviňuješ mě ze strašnejch věcí, a když ti říkám pravdu, tak mi zase nevěříš. No a vidíš. Celou tu dobu to všechno bylo úplně jinak. A nakonec byla ta pravda úplně jiná, než jsme si myslely. A tak strašně smutná.“

Emily nedokázala zadržet slzy. Zdravou ruku položila Jessii kolem ramen a pevněji objala. Po pár vteřinách ji Jessie objala taky…

121

„Slibuju – slibuji ti, že od teďka budeme dovopravdický sestry.“

Poodstoupila, aby si mohla utřít slzy. „Všechno se změní. Slibuju.“

Jessie se chystala ještě něco říct, jenže v tom do pokoje vrazil Rich. Jako obvykle držel v jedné ruce knihu.

„Už je sváča,“ oznámil na celý dům. Pak zaregistroval jejich uslzené tváře a najednou strašně znervózněl, že snad narušil nějakou vášnivou citovou scénu. „Jste… hm… čekají, že přijdete dolů.“

„Jak se vůbec, Richi, máš?“ Emily se právě rozhodla, že tu novou, lepší sestru bude dělat i Richovi. „Co to čteš za knihu?“

„Tuhle?“ Zdvihl ruku s knihou kousek do výšky. „Nejspíš zas nějakýho novýho Kinga,“ potřásla Jessie hlavou.

„Ani ne. Vlastně vůbec. Tohle jsou Hardy Boys.“ Rich ukázal obálku. „Docela výborný.“

„Hardy Boys?“ Emily nedokázala zakrýt překvapení.

„No páni! Nakonec se to tady změní snad opravdu všechno!“

Všichni tři se dali do smíchu. A zamířili na svačinu.