R. L. Stine

Stopy hrůzy 45

Nekonečná noc

I.

Della O ’Connorová zápasila s číselným kódem bezpečnostního zámku a přemýšlela, proč se jí ho nikdy nepodaří odemknout na první pokus. Po celé dlouhé chodbě třískaly dveře skříněk, studenti se smáli a hulákali a jako každý den se hrnuli ze školy ven.

Zámek povolil na třetí pokus. Sundala ho, otevřela dveře skříňky a povzdychla si, když se ukázalo srdce na vnitřní straně dveří. Loni v září někdo vyškrábal do šedého nátěru srdce se jmény Della a Gary.

Posté si Della opakovala, že musí najít něco, čím by to zakryla.

Nechtěla na Garyho vzpomínat pokaždé, když otevře skříňku.

Rozešla se s ním ve zlém před třemi týdny, ale ani ve snu ji nenapadlo, že by to vzal vážně a že by se do školního plesu na jaře nesmířili. Ale už bylo po plese a Gary se nevrátil. Od jejich hádky nezavolal a kdykoliv na něj narazila na chodbě ve škole, minul ji, aniž by jí dal šanci cokoliv říct.

Della se těšila na dvoudenní výlet přírodovědného klubu. Gary tam bude a ona bude mít možnost se mu omluvit. Představila si ho, jak se na ni usmívá. Při pohledu na srdce na dveřích skřínky si vybavila jeho vlnité světlé vlasy, drobné pihy na tvářích, živé hnědé oči i způsob, jakým je mhouřil, když se na ni usmíval. Výlet přes noc bude tak romantický! Celou noc tábořit pod hvězdami. Jenom my dva…

Ostatní členové jejich přírodovědného klubu tam budou ovšem taky – včetně Suki Thomasové, která se samozřejmě stala členkou, jen aby byla blízko Garymu. Ale Della si se Suki nedělala starosti.

Byla si jistá, že Garyho získá zpět, když si s ním promluví. No…

téměř jistá.

4

Hodila knihy na dno skříňky a při pohledu do zrcátka, které měla na dveřích nad srdcem, si upravila vlasy. Della byla velmi hezká, měla světlou pleť, jasné zelené oči a dlouhé rovné vlasy. Byla štíhlá s postavou modelky. Vždycky vypadala klidně až chladně, a to i když se tak necítila.

Přibouchla skříňku a překvapilo ji, že vedle sebe vidí svou přítelkyni Maiu Franklinovou. „Maio – jak dlouho už tu stojíš?“

„Dlouho ne. Co děláš s vlasama, abys je měla takovýhle?“ zeptala se Maia.

„Jaký takovýhle?“

„Aby byly rovný.“

Obě se zasmály. Maia měla krátké kaštanové vlasy, ty

nejkudrnatější, jaké kdy kdo viděl, kudrnaté tak, že se mohly dostat do Guinnessovy knihy rekordů. Kulatými brýlemi a malou postavou připomínala včelku Máju.

„Jdeš na schůzku přírodovědnýho klubu?“ zeptala se Maia.

„Ovšem,“ Della zaklapla bezpečnostní zámek. „Hele – dovolili ti vaši jet na ten výlet?“

„Jo, konečné. Nejdřív volali pětkrát Abnerovi, musel je ujistit, že na nás řádně dohlídne a vynutili si na něm slib, že zvlášť na mě bude dávat pozor pořád.“

Maiini rodiče byli velmi přísní. Zacházeli s Maiou jako s malým dítětem. „O co jim vlastně jde?“ zeptala se Della a vrtěla hlavou.

„Nevím. Asi si myslí, že když strávím noc pod stanem na ostrově, kde budou i kluci, začnu se chovat jako puštěná ze řetězu.“

„A co je na tom špatnýho?“ zeptala se Della.

Obě dívky vešly se smíchem do třídy pana Abnera. Tři další členové přírodovědného klubu tam už seděli vedle sebe v první řadě.

Gary právě hovořil se Suki Thomasovou. Na zlomek sekundy vzhlédl, a když viděl, že je to Della, rychle se zase věnoval Suki.

Suki vypadala nadmíru spokojeně, že zaujala jeho pozornost.

Usmívala se na něj a ruku měla položenou na jeho paži. Na první pohled Suki ani nevypadala jako člen přírodovědného klubu. S

rozježenými vlasy, vyčesanými do špiček a se čtyřmi náušnicemi v každém uchu vypadala jako pankáč. Na sobě měla přiléhavý černý svetr s úmyslně udělanou dírou na rukávě a kraťoučkou černou 5

koženou sukni, pod ní tmavě fialové punčocháče. Fialový odstín punčocháčů přesně ladil s barvou její rtěnky.

Koukněme na Garyho, dělá oči na Suki, tváří se, že mě nevidí, řekla si Della. Co na ní vlastně ti kluci mají? Tu otázku si nemusela klást, odpověď na ni znal ve škole každý. Suki měla totiž docela „pověst“.

Pete Goodwin je pozdravil, a když se Della chystala připojit k ostatním v první řadě, usmál se na ni. Je docela hezký, pomyslela si Della, když si vedle něj sedala. Ale je to takovej slušňák! Pete měl krátké hnědé vlasy a vážné hnědé oči. Vypadal, jako kdyby chodil teprve do přípravky. Někteří jeho kamarádi mu dokonce říkali „Přípravka“, ale nezdálo se, že by mu to nějak vadilo.

„Kde je Abner?“ zeptala se Della, a opřela se o posuvnou desku lavice. Pozorovala Suki, jak hladí Garyho po paži.

„Zavolali ho do kanceláře, říkal, že se hned vrátí,“ řekl Pete. „Jak se máš, Dello?“

„Dobře.“

Okna byla otevřená, do místnosti proudil mírný jarní vánek, zavanula sladká vůně čerstvě posekané trávy. Della slyšela údery míčků na tenisových kurtech za učitelským parkovištěm.

„Myslím, že dneska budem plánovat výlet,“ řekl Pete rozpačitě.

„Asi jo,“ odpověděla Della stejně rozpačitě.

Odkašlala si a přitáhla si židli dopředu, aby přilákala Garyho pozornost. Ale ten se odmítal otočit a nepřestával upírat pohled na Suki, která si při rozhovoru s ním hrála s rukávem jeho svetru.

„Hele, kdopak nám to slez ze stromu,“ varovala Maia Dellu hlasitým šepotem.

Všichni vzhlédli, když se do místnosti vřítil Ricky. Měl na sobě obrovské bílé tričko s černými písmeny na prsou: NEMÁM CO

ŘÍCT. V očích většiny studentů ze Shadysideské střední to přesně vyjadřovalo Rickyho smysl pro humor. Ricky se pořád snažil být vtipný, ale jediná legrační věc na něm byla právě ta strašná snaha.

Ricky byl malý a podsaditý. Oblečení měl vždycky o jedno až dvě čísla větší a černé vlasy, které si nikdy nečesal, mu padaly do čela.

Pořád si je odhrnoval dozadu zavalitou rukou.

Ricky rychle mířil doprostřed místnosti. „Netleskejte, jen házejte 6

peníze,“ řekl a smál se přehnaně hlasitým smíchem.

Zbylých pět členů přírodovědného klubu si jednohlasně

povzdechlo. Ricky byl na takovou odpověď zvyklý, ale úsměv jeho tvář neopustil.

„Dobrá, napíšeme si písemku,“ oznámil. „Vyndejte si papíry a očíslujte je od jedné do dvou tisíc. Ne – dělám si legraci,“ dodal rychle. „Hele, podívejte se sem.“ Pozvedl větvičku s listy a pak ji pustil na Garyho lavici.

„Co to má být?“ zeptal se Gary, který se poprvé odvrátil od Suki.

„Tohle je přírodovědnej klub, ne?“ zeptal se Ricky s poťouchlým úsměvem na rtech. Ukázal na listy na Garyho lavici. „Určete je.

Vsadím se, že to nedokážete.“

Gary vypadal zmateně. Zvedl listy. „Ty chceš, abych je určil?“

„Jo, jsi prezidentem klubu, tak je urči!“

Gary si prohlížel listy zblízka, otáčel je v ruce a znova si je pečlivě prohlížel.

„Tak dělej, Gary. To přece zvládneš,“ naléhal Pete. „Ne, nezvládne,“ řekl Ricky a naklonil se nad Garyho lavici.

„No… je to z nějakýho stromu, ne?“ zeptal se Gary. „Buk?

Habr?“

Ricky, spokojený sám se sebou, zavrtěl hlavou.

Gary se nerad mýlil. Připlácí si úzké lístky na ruku. „Není to jedno?“ zeptal se nabručeně.

„Nemělo by ti to být jedno,“ řekl mu Ricky. „ J e to jedovatej břečťan!“ Div se nepotrhal smíchy.

„Co?“ Gary rozzlobeně vyskočil ze židle, lístky stále pevně sevřené v ruce. Ricky se snažil utéct, ale Gary byl na něj moc rychlý.

Povalil Rickyho na podlahu a začal mu vtírat lístky do obličeje a čela.

Ricky se smál a ječel současně a bezmocně se snažil osvobodit.

Della, Suki, Pete a Maia hlasitě povzbuzovali Garyho.

„Co se to tu děje?“ ozval se hlas ode dveří.

Všichni se otočili. Do dveří vešel pan Abner, dlouhými kroky se přiblížil k zápasícím. „Gary, pusť ho. Co to děláš?“

Gary hlasitě oddechoval, ustoupil. „Jen se připravujeme na výlet,“

řekl vysokému hubenému učiteli. „Jen si tady určujeme jedovatý 7

břečťany.“

Ricky zafuněl, otočil se a pomalu se postavil na nohy. Tričko se mu srolovalo a ukázalo se bílé břicho.

„Jedovatý břečťan?“ pan Abner vypadal zmateně. Natáhl se a vzal lístky z Garyho ruky. „Toto je okrasná varieta břečťanu obecného,“

řekl a díval se zmateně z Garyho na Rickyho.

„Apríl!“ řekl Ricky Garymu a na tváři se mu usadil široký úsměv.

Odhrnul si vlasy z očí.

Všichni se smáli, hlavně kvůli Garyho šokovanému výrazu.

„Dostal tě,“ řekla Suki Garymu a táhla ho zpět na místo. „Tentokrát tě dostal.“ Gary se nuceně usmál, spíš kvůli Suki než kvůli ostatním.

„Sedněte si. Obávám se, že tohle bude jen krátká schůzka,“ řekl pan Abner, kráčel k oknu a vyhlížel ven na parkoviště.

Všichni ztichli. Co to má znamenat? Na normálně veselé tváři měl velmi znepokojený výraz.

„Doma v Nashvillu se přihodilo něco nepředvídaného,“ řekl, zatímco stále ještě hleděl z okna. „Tenhle víkend musím jet domů, takže s vámi nemůžu jet na sobotní výlet.“

Suki a Ricky si nahlas povzdechli, ostatní ani nemukli. Della pohlédla na Garyho a potom zklamaně sklopila oči.

„Musíme to odložit,“ pravil pan Abner, otočil se a sedl si na okenní rám. „Ještě máme času dost. Je teprve květen. Přesný termín si naplánujeme, až se vrátím, souhlasíte?“ Všichni souhlasně zamručeli.

„Musím běžet,“ řekl pan Abner a pohlédl na hodiny na zdi. „Moc mě to mrzí. Uvidíme se příští týden,“ dodal a pospíchal ze dveří ještě delšími kroky než obvykle. Byl trochu duchem nepřítomný a tvářil se ustaraně.

Dokud neodešel, seděla Della a její přátelé tiše. „To je škoda,“

řekla Della a vstala.

„V sobotu má být krásně,“ řekl Pete. „Nebo to aspoň hlásili v rádiu.“ Všichni vstávali.

„Heleďte – počkejte. Mám nápad,“ vykřikla Suki a kývala na ostatní, aby se vrátili. „Poslouchejte. Vážné. Mám bezvadnej nápad.

Pojeďme na ten vejlet!“

„Cože?!?“ užasla Maia. „Jak to myslíš, Suki?“

8

„Pojedem na ten vejlet bez Abnera. Chápete?“

„Jet bez dozoru?“ Maia byla tím nápadem zděšená. „Naši by mé zabili! Zavřeli by mě do konce života. Co do konce života – do konce dvou životů!“

„Nedovědí se to,“ řekla Suki.

„Jo! Dobrý,“ pochvalně vykřikl Ricky. „Perfektní nápad! Pojedem sami. To bude špičkový. Nikdo nám nebude nařizovat, co máme dělat.“ Civěl na Suki. „Kdo se mnou bude spát ve stanu?“

„Vrať se na zem, Schorre,“ zakoulela Suki očima. „Komáři s tebou do stanu chtít nebudou!“

Všichni až na Rickyho se zasmáli, vypadal vskutku ublíženě.

„Rodiče si budou myslet, že jsme pod dozorem, že je Abner s náma,“ ztlumila Suki hlas, i když v dohledu nebyl nikdo, kdo by to mohl slyšet. „Nemusí vědět všechno.“ Položila ruku na Garyho paži, „Co myslíš? Ty jsi prezident klubu.“

„No –“ začal Gary.

„Ale naši mě zabijou!“ zaprotestovala Maia.

„Myslím, že to není špatnej nápad,“ pravil Pete a vzhlédl k Delle,

„koneckonců jsme už zodpovědný. Nic přece neprovedeni, ne?“

Suki se významně usmála na Garyho. „Ne, když to nebude

nutný.“

„Co si o tom myslíš ty, Dello?“ zeptal se Pete.

Della nedočkavě přikývla. „Mohla by to být bezva legrace, vlastně Abnera nepotřebujem.“ Zvlášť, když se mi podaří odlákat Garyho od Suki na tak dlouho, abych se s ním mohla udobřit, pomyslela si.

„Tak co říkáš, Gary?“ žadonila Suki.

„No dobře,“ usmál se na ni, „zkusme to. Pojedeme v sobotu ráno podle plánu.“

Všichni zajásali – všichni až na Maiu.

„Nemůžu,“ řekla nešťastně. „Kdyby na to naši někdy přišli…“

„Nepřijdou na to, Maio,“ uklidňovala ji Della. „Fakt. Vyjde to.

Budem se mít bezvadně, ještě líp, než kdybysme byli hlídaný. Domů se vrátíme podle plánu, v neděli ráno. A nikdo z rodičů se nic nedozví.“

„Slíbíš mi to?“ ptala se Maia Delly, hlas naplněný pochybnostmi.

„Slibuju,“ ř e k l a j í Della. „Důvěřuj mi, Maio. Nic zlýho se 9

nestane.“

10

II.

„Sbalila sis kartáček na zuby? Máš kartáček na zuby?“

Della pomalu počítala do tří. Pak, když se ovládla, už

kontrolovaným hlasem řekla: „Jasně, mami. Sbalila jsem si kartáček na zuby. Nemyslíš, že bych si měla vzít i fén? A další troje nebo čtvero náhradní oblečení? Vždyť je to jen přes noc.“

„Nebuď kousavá,“ řekla paní O’Connorová a snažila se srolovat Delliin spací pytel ještě těsněji. „Je to dost srolované? Budeš schopná to nést?“ Delliina matka byla malá a hrozně hubená – vážila kolem padesáti kilo – a pohybovala se a mluvila velmi rychle. Stačila položit deset otázek za dobu, co se jiní lidé stihli zeptat tak jednu.

Připomínala Delle motýla, poletujícího z květu na květ bez jakéhokoli odpočinku. Teď, v sobotu ráno, poletovala pilně po Delliině pokoji, zatímco se Della připravovala na výlet.

„Mami, čeho se tak bojíš?“ zeptala se Della. „Vždyť jsme často stanovali, když tu byl ještě t a ťka.“ Náhle zalitovala. Možná se neměla o otci zmiňovat. Rodiče se rozvedli před dvěma roky a on se ihned znovu oženil.

Matka nereagovala. Byla příliš zaměstnána balením spacího pytle.

„Ten pan Abner,“ řekla, „nikdy jsi o něm moc nepovídala.“

„Protože ho na nic nemám. Je to jen vedoucí našeho klubu. Je skvělej. Vážně. Nemusíš si dělat starosti, mami.“

„Ale proč zrovna Fear Island?“ zeptala se paní O’Connorová. „Už to jméno nahání hrůzu – Ostrov strachu.“

„Právě to je ono,“ řekla Della. Přešla k zrcadlu, vzala hřeben a pročesávala si dlouhé rovné vlasy, i když to nebylo třeba.

„Předpoklad pro vzrušující zážitky, víš.“

11

„Ale Fear Island… o těch místech se povídají hrůzné historky.“

Matka narovnala pár knih na poličce a pak natřepala polštář na Delliině posteli.

Fear Island byl malý, neobydlený ostrov, porostlý borovicemi, uprostřed jezera za lesíkem u mírumilovné Fear Street – Ulice strachu.

Přestože to bylo ideální místo pro pikniky a stanování a jen pár minut loďkou přes jezero, odvážilo se sem jen velice málo lidí právě kvůli těm hrůzostrašným historkám.

Někteří lidé tvrdili, že se po tamních lesích potulují neznámí zvířecí mutanti, ohavní a nebezpeční tvorové, kteří se nevyskytují nikde jinde. Ostatní zase vykládali, že se ostrov hemží jedovatými hady, další historky popisovaly ostrov jako pradávné pohřebiště Indiánů a současné rejdiště duchů, kteří se zjevují v noci v lesích a hledají odplatu za svůj osud.

Della těmto historkám nevěřila. Byla si jistá, že si je vymysleli táborníci, aby odradili ostatní od pobytu na ostrově. Ale v každém případě dodávaly ty historky pobytu na ostrově přes noc nádech dobrodružství.

„Nechtěli jsme tábořit na nudným místě,“ vysvětlovala Della matce. „Chtěli jsme něco vzrušujícího.“

„Pevně doufám, že to nebude příliš vzrušující,“ odpověděla matka. Kráčela za Dellou a narovnávala jí okraj mikiny. „Kdyby něco, tak mi zavolej.“

Della se se smíchem otočila. „Zavolat ti? Jak? Víš co – pošlu ti kouřovej signál, jo?“

„Nejsi moc vtipná,“ řekla paní O’Connorová, ale smála se taky.

Jejich rozhovor ukončilo houkání auta před domem. „To je Pete,“

řekla Della matce. Hodila si na záda batoh a zvedla modrý spací pytel.

„Kdo je Pete?“ otázala se matka podezřívavě. Ještě si nezvykla, že Gary se v Delliině blízkosti už nevyskytuje.

„Jeden kluk z klubu.“ Della se naklonila, políbila matku na tvář a vymotala se s nacpaným batohem ze dveří.

Zamávala Peteovi, který vylezl z dodávky subaru, aby jí pomohl s nákladem. Měl na sobě hnědé keprové kalhoty a kostkovanou 12

flanelovou košili.

„Ahoj,“ řekl, když otevíral zadní dvířka. „Je pěkně.“ Slunce stálo vysoko na modré obloze bez mráčku.

„Jo, tady venku je mírumilovně.“

„Mírumilovně?“ Vypadal zmateně.

„Není tu moje matka, aby měla milion otázek.“

Zasmál se. Má perfektní zuby, pomyslela si. Až příliš perfektní.

Potom si vynadala, že je k němu nespravedlivá. Je to vlastně prima kluk. Je to od něho milé, že se nabídl odvézt ji k jezeru.

Nemůže za to, že má příliš rovné zuby a vlasy příliš ulízané, a že se obléká líp než ostatní kluci.

Zřejmě se mu opravdu líbí. Když si sedala vedle něj do auta, pomyslela si, že by se možná měla pokusit opětovat jeho city.

Ale po cestě k jezeru byl jejich rozhovor rozpačitý. Pete jí vyprávěl o nějakém výletu pod stanem, na kterém byl s rodiči, ale nedokázala se soustředit. Chvílemi ho vůbec nevnímala. Přemýšlela o Garym. Stále dumala o tom, co mu řekne, jak se s ním zase udobří, až budou v lese sami.

„Je to tak?“ zeptal se Pete.

„Co?“ uvědomila si, že už alespoň míli neslyší ani slovo z toho, co říká.

„Rozešli jste se s Garym?“ Pozorně sledoval silnici před sebou.

„Jo. Asi jo. Vlastně ne. Já nevím.“ Pete se nucené zasmál. „To si mám vybrat jedno z toho?“

„Promiň,“ řekla Della. Otázka ji uvedla do rozpaků. „Gary a já…

no, úplně jsme se ještě nedohodli.“

„Hm.“ Pete neskrýval zklamání. Změnil téma. „Tenhle výlet by měl být dobrej,“ řekl. „Nebojíš se strávit noc na Fear Islandu?“

„Ne. Myslím, že ne.“

„Drž se mě. Budu tě ochraňovat,“ řekl hlubokým mužným

hlasem.

„Ochraňovat, před čím? Před Rickyho špatnými fóry?“

„Je trochu divnej,“ připustil Pete, zabočil do Fear Street a zamířil k lesu. „Takovým primitivním, ne zrovna legračním způsobem.“

Auto kodrcalo po silnici, která končila na okraji lesa za Fear Street, asi padesát yardů od vody. Když se ocitli v dohledu ostatních, 13

Pete zatroubil.

Viděla, že Gary a Ricky se o něčem dohadují, Maia sedí u vody, Suki stojí vedle Garyho. Pete zastavil auto a vypnul motor. Della zahlédla batohy a spací pytle naskládané do dvou kánoí, které přivezl Gary.

Zamávala přátelům a pomohla Peteovi vynést bágly z dodávky.

„Jezero vypadá dneska pěkně,“ řekla. Hladina byla modrá a klidná a odrážela se v ní obloha. Kolem břehu pluly dvě kachny, zakvákaly a zakývaly hlavou. Fear Island se jevil jako úzký pahorek zeleně na horizontu.

„Fajn, jsme tu všichni. Mužem vyrazit,“ pravil Gary a pohlédl na Dellu. Měl na sobě sepranou džínovou bundu, pod ní červené tričko.

Světlé vlnité vlasy mu zářily na slunci jako zlato.

Vypadá báječně, pomyslela si. Mile se na něj usmála a on se usmál taky. „Gary, chci…“ začala.

Ale Suki se před ni rychle postavila. „Nikdy jsem ještě nejela v kánoi. Ukážeš mi to?“ zeptala se Garyho lísavým hlasem.

„Jasně,“ odpověděl jí. „Sedni si doprostřed a dívej se. Prostřední nepádluje.“

„Já si vemu tuhle kánoi. Vy ostatní si můžete vzít tu druhou,“ řekl Ricky. Hupnul do kánoe nalevo a natáhl se na záda, takže zabral celou kánoi.

„Moc legrační, Schorre. Připomeň nám později, že se máme zasmát,“ řekla Suki.

Della se musela usmívat nad Sukiiným oblečením. Na výlety se zrovna nehodilo. Na nohavicích džínů měla od shora dolů stříbrné cvočky a dlouhé černé tričko pod kratším s Guns’N‘Roses. Jako obyčejně měla v každém uchu čtyři různé náušnice.

„Ahoj, Dello. Tady jsem.“ Maia spěchala k Delle, usmívala se, ale zároveň se tvářila ustaraně.

„Bezva,“ řekla Della. „Dali ti vaši zabrat?“

„Ne, vlastně ne,“ řekla Maia. „Jen když mě sem přivezli, tak nechtěli odjet. Chtěli nejdřív mluvit s panem Abnerem.“

„To snad ne! Co jsi udělala?“

„Schorr zavtipkoval a tak se radši rozhodli odjet,“ ušklíbla se Suki.

14

„Dej mi pokoj!“ křikl Ricky, který pořád ještě ležel v kánoi.

„Hele – kde je tady plynovej pedál?“

„Pak si to rozmysleli,“ řekla Maia Delle. „Ale já prostě vím, že na to, co provádíme, nám přijdou,“ nervózně si mačkala ruce.

„Neblázni,“ řekla Della. „Jak by na to mohli přijít?“

Za pár minut už pádlovali, po třech v každé kánoi, přes modré jezero k Fear Islandu. „Dneska je voda tak čistá, že je vidět ryby,“

řekl Pete a naklonil se přes okraj a koukal do vody.

Kánoe se začala naklánět. „Jé! Promiňte!“ Narovnal se a pádloval dál.

„Chceš si zaplavat, Pete?“ zavolal Ricky z druhé kánoe. „Nevzal sis nafukovací kruh s kachničkou!“

Nikdo se nesmál. Obě kánoe se zařezávaly do vodní hladiny bok po boku. V jedné pádlovali Pete a Della a Maia seděla uprostřed. V

druhé jeli Gary s Rickym a Suki seděla Garymu málem na klíně.

Copak se od něj nehne ani na chvilku, ptala se Della. Byla rozhodnutá promluvit si s Garym co nejdřív. Mnohokrát si zopakovala všechno, co mu řekne. Věděla, že se k ní bude chtít vrátit, jakmile si s ním promluví, až se mu omluví. Suki si může najít někoho jiného. Pro ni to nebude problém.

Trpělivost, chce to trpělivost, opakovala si Della při pádlování, ale čekání bylo těžké. Proč musí člověk pořád na něco čekat? I když je mu dobře, stráví spoustu času čekáním.

Bylo slyšet pouze šplouchání pádel o vodu. Delle začínalo být opravdu teplo, přestože vzduch byl ještě chladný. Pádlovala klidně, v souladu s pohyby Peteova pádla. Jak klouzali blíže, ostrov se zvětšoval. Už rozeznávala kamenitý břeh před řadou borovic. Ještě pár minut…

„Ou!“ uslyšela Rickyho výkřik, a když vzhlédla, uviděla ho, jak stojí v druhé kánoi. Oči měl rozšířené a přikrýval si pusu rukou. Loď se nakláněla ze strany na stranu.

„Sedni si!“ zařval na něj Gary.

„Mám mořskou nemoc!“ hulákal Ricky a snažil se v prudce se kolébající kánoi udržet na nohou.

„Neblbni! Převrátíš nás!“ křičela Suki celá vyděšená.

Ricky třímal jednou rukou pádlo nad hlavou a druhou si zakrýval 15

ústa. „Mám mořskou nemoc! Uf! Budu zvracet!“

„Sedni si a zvracej!“ zařval znova Gary.

„Dobrej nápad.“ Ricky sebou plácnul zpátky na své místo a zašklebil se na Garyho a na Suki. Všechno jenom hrál.

„Jseš trapnej, Schorre,“ řekl Gary a zavrtěl hlavou.

„Měl by sis změnit jméno,“ dodala Suki, která stále ještě vypadala otřeseně. „Schorr – trapas.“

„Tak dělejte,“ ozval se Ricky a začal znova pádlovat. „Dobře jste se pobavili, ne?“

Ani mu neodpověděli.

Jak proud u břehu sílil, kánoe se začaly kolébat.

Della

vychutnávala jízdu, cítila, jak každý záběr rukou žene kánoi kupředu, jak jí větřík chladí tváře, s radostí vnímala šplouchání a vlnění bublající vody.

Uplynulo jen pár minut a vytahovali kánoe na břeh. „Já bych jela ještě dál,“ řekla nazdařbůh, „na vodě to bylo bezvadný.“

„Na suchý zemi to je mnohem lepší,“ řekla Suki. „Hej!“ Pustila kánoi a jala se prozkoumávat ruku, na které si zlomila dlouhý umělý nehet nalakovaný na fialovo. „Co tu budu dělat? Nevzala jsem si náhradní,“ mumlala.

„Řekl bych, že tomuhle se říká těžkej život,“ šlehnul Ricky.

Vyplázla na něj jazyk.

Suki kráčela vedle ostatních a prohlížela

si zlomený nehet,

zatímco oni vytahovali kánoe přes úzký pruh oblázků až tam, kde začínaly růst stromy. „Tady by se jim nemělo nic stát,“ prohlásil Gary a spustil předek kánoe k patě obrovské borovice.

„Není už čas na oběd?“ zeptal se Ricky. „Můžeme si objednat pizzu nebo něco takovýho?“

„Dobrej nápad. Proč pro ni nedojdeš?“ řekla Suki a zahodila zlomený nehet do písku! „Počkáme tu na tebe.“

Ricky vypadal ublíženě.

„Mám ráda táboráky a opékání buřtů nad ohněm,“ řekla Maia. Už vypadala mnohem veseleji.

„Heleďte, je ještě ráno, nezapomeňte,“ připomněl jim Gary.

„Máme spoustu práce, než začneme s táborákem. Dělejte. Sbalte si svoje saky paky, musíme najít dobrý tábořiště.“

16

„Rozkaz, šéfe,“ řekl Ricky a zasalutoval.

Pete pomohl Delle hodit batoh na záda a podal jí spací pytel.

Poděkovala mu a pospíchala za Maiou. Pete začínal být milý. Příliš milý. Vlastně mu nechtěla dávat naději.

Kráčeli chvíli po břehu podél stromů. Slunce vystoupilo výš na oblohu a začalo se oteplovat. Della vzhlédla, aby zjistila, co to tak hlasitě křičí. Vypadalo to, že se hádají dvě modré sojky na větvi nízkého stromu. „Koukni, jak jsou velký,“ řekla Maie a ukázala na ně.

„Modrý sojky jsou ty nejhlučnější ptáci,“ řekla Maia nesouhlasně.

„Nejsou vůbec jako modrý salašníci. Ty jsou úplně sladký.“

„Vítáme vás v seriálu Život v přírodě, část 101,“ přerušil je Ricky.

„Přestaň, Ricky,“ plísnila ho Della. „Proč jsi jel na tenhle výlet, když tě příroda nezajímá?“

„Abych ti byl nablízku, kočičko,“ řekl Ricky s úlisným úsměvem.

„Víš, mám s sebou obrovskej spacák. Dost velkej pro mě i pro přítelkyni.“

„To je vážně neodolatelný pozvání!“ pitvořila se Della a přidala do kroku.

Kráčeli po cestičce, která se kroutila hustým lesem. Na stromech byly tmavě zelené listy. Po chvíli došli na kulatou mýtinu porostlou vysokou trávou a plevelem.

„Tady to vypadá dobře,“ řekl Gary a hodil na zem stan, který nesl přes rameno. „Tady se utáboříme.“

Vděčně shodili batohy s ramen. Museli postavit dva stany, jeden pro chlapce, druhý pro dívky.

„Ne. Otočte je tímhle směrem,“ poučoval je Pete poté, co začali natahovat plátno na stanovou konstrukci. „Vítr obvykle fouká od severu. Takže zadní strany stanů by měly směřovat na sever.“

„Ohromně chytrý, Pete,“ napůl zavtipkoval Gary. Pohlédl na slunce, které bylo přímo nad nimi. „Ale jak poznáme, kde je sever?“

„Takhle. Mám na hodinkách kompas,“ řekl Pete, zvedl zápěstí a ukázal hodinky s kalkulačkou a tuctem dalších funkcí.

„Myslíš, že Daniel Boone měl taky takový?“ zeptal se Ricky.

Opět ho všichni ignorovali. Natočili stany správným směrem a přitloukli pečlivě kolíky. Potom se vydali na různé strany pro dřevo, 17

aby jim vystačilo na celou noc.

Pete se hrnul za Dellou, ale ta se honem přidala k Maie.

„Trochu to tu nahání hrůzu,“ řekla Maia a opatrně překročila hlubokou kaluž.

„Ale vždyť je to legrace,“ dodala Della. Byla velmi rozčilená, jak si uvědomila, ale nevěděla vlastně proč. Možná proto, že jsou sami bez dozoru dospělých. Může se stát opravdu cokoliv. Sami v lese přes noc. Jenom jejich šestka. Mohlo by to být romantické…

Nechala Maiu a pustila se směrem, kterým odešel Gary.

Teď přišla moje chvíle, abych si s ním promluvila, pomyslela si.

Uvědomila si, jak jí buší srdce. Vyschlo jí v ústech. Netušila, že bude takhle nervózní.

Gary pro mě zřejmě znamená víc, než jsem si připouštěla, řekla si.

Rychle našlapovala na suché hnědé listí a spadané větvičky a mezi buky a borovicemi pátrala po Garym.

Lesy dýchaly sladkou svěží vůní. Nemohla se dočkat, až s ním promluví, až s ním zase bude, až ji jeho paže zase obejmou. Jak mohla být tak hloupá, že se rozčilila a rozešla se s ním? Už si ani nevzpomínala, o co v té hádce šlo.

V půlce kmene stromu se zastavila veverka. Sledovala Dellu, jak spěchá kolem, potom přeběhla listím k dalšímu stromu.

„Gary, chci se ti omluvit.“ To měla být její první slova. Žádný nesmyslný úvod. Žádné omluvy nebo vysvětlování. Jen se omluví a bude to mít za sebou.

Zastavila se. Tamhle je. Viděla ho mezerou mezi stromy. Zděšeně zalapala po dechu.

Opíral se zády o široký kmen stromu a Suki se k němu tiskla. Paže měli propletené v těsném objetí a rty spojené v dlouhém polibku.

18

III.

Nikoho nepřekvapilo, když později odpoledne Ricky vytáhl z batohu pistoli.

„Pojďte, děcka – pro každýho jedna.“ Vytáhl pět dalších pistolí jednu po druhé.

„Špičkový. To je ono!“ nadšeně vykřikl Pete.

„Bezva!“ Gary byl taky nadšením bez sebe. Popadl pistoli a dělal, že střílí na Petea.

Pete padl k zemi a předstíral, že se svojí pistolí pomstí.

„Nechci žádnou válku,“ vzdychla Della.

„Já hry na válku nesnáším,“ stěžovala si Suki. „Jsou takový… je to takovej boj o život.“

Jaká hluboká myšlenka, pomyslela si Della hořce. Od té doby, co viděla Suki a Garyho v lese, se její bolest obrátila ve vztek.

„Já jsem to nikdy nehrála,“ řekla Maia. „To se rozdělíte do družstev nebo hraje každej sám za sebe?“

„Uděláme družstva,“ řekl Ricky a vytáhl z batohu barvu do paintballových pistolí. „Mě vynech,“ řekla Suki.

„No tak, holky. Bude legrace,“ škemral Gary. „Před pár týdny jsme si dali paintballovou bitvu v Shadysideském parku. Když jsme skončili, byli jsme zapatlaný barvou od hlavy až k patě. Děsná legrace.“

„To musely být přímo orgie smíchu,“ poznamenala Suki

sarkasticky.

„Tak jo. Nebudu kazit hru,“ řekla Della, která rychle změnila názor. Je-li Suki proti, pak tedy ona bude pro! Ať Gary vidí, kdo se nechává prosit.

19

„Tak já taky,“ řekla Maia a pohlédla na Dellu, od které očekávala povzbuzení.

„Prima,“ zajásal Gary. „Tak, Suki,“ položil jí ruku na rameno,

„nedělej fóry.“

„Už jsem ti řekla, že hry na válku nemám ráda,“ trvala na svém Suki a odtáhla se od něho.

„To není žádná válka. Je to jenom hra – se střílením,“ uklidňoval ji Ricky.

Suki na něho pohlédla a píchla ho prstem do oplácaného břicha.

„Budu mít možnost zastřelit barvou i tebe, Schorre?“

„No jasně,“ odpověděl Ricky. „Ach, píchni mě ještě jednou. Moc se mi to líbilo.“

„Sklapni!“ odsekla Suki a z legrace pohrozila Rickymu pěstí.

„Dobrá, vyhráls. Budu hrát. Ale jenom proto, abych tě mohla zlikvidovat, Schorre.“

„Holky proti klukům,“ navrhl Pete.

„Dobrý,“ souhlasil rychle Gary.

Della byla zklamaná. Chtěla být v Garyho družstvu a ne se Suki.

Ricky byl plně zaměstnán nabíjením paintballových pistolí žlutou barvou pro děvčata a červenou pro chlapce. „Zapamatujte si, dva zásahy a jste zajatci, tři zásahy a jste mrtví,“ řekl vážně.

„To jsem mohl vědět, že je vezeš,“ řekl Pete a pohrával si s nabitou pistolí. „Tvůj batoh byl mnohem větší než ty ostatní.“

„Vozím je s sebou všude,“ řekl Ricky. „Vzal jsem je i na bratrancovu svatbu!“

„Jak dlouho budeme hrát?“ zeptala se Maia a pohlédla na hodinky. „Ne až do tmy, že ne?“

„Do tý doby jim to natřem,“ řekla Suki, vzala si nabitou pistoli od Rickyho a vystříkla do vzduchu proud žluté barvy. Ricky na ni pohlédl. „Jen to zkouším,“ řekla.

„Prvních deset minut žádný střílení,“ vyhlásil Ricky. „To nám dá čas, abysme se rozptýlili a zaujali pozice.“

Paintballové bitvy byly jediné okamžiky, kdy se Ricky choval vážně. Della usoudila, že takhle je snesitelnější, než když se snaží nemožně žertovat nebo být za každou cenu a za všech okolností vtipný. Podle Garyho měl ale Ricky smůlu, že v této hře nebyl příliš 20

úspěšný. Svými rozměry poskytoval dobrý cíl a vždycky ho někdo trefil.

Na tábořiště padl stín.

Della vzhlédla k obloze. Objevilo se

několik těžkých šedých mraků. Najednou se ochladilo.

První opustili tábor chlapci, vydali se ve skupině k jihu. Děvčata se rozhodla počkat několik minut a pak se vypravila na západ. Potom se hodlala rozdělit a obklíčit chlapce.

Když chlapci se smíchem a vtipkováním odešli, Suki se převlékla do olivové zeleného svetru, aby, jak usoudila, byla lépe maskovaná.

Další hluboká myšlenka. Dvě v jednom dni, pomyslela si Della.

Neměla Suki nikdy ráda. Vlastně o ní nikdy ani nepřemýšlela.

Nepatřily do stejné party. Ale teď měla Della pádný důvod o ní přemýšlet a nenávidět ji.

Nebo je nespravedlivá? Koneckonců se s Garym rozešla ona. Dá se říct.

„Pojďme. Vyrazíme,“ řekla Maia. Pistole se v její malé ruce zdála nějak veliká a vůbec k ní nepatřila.

Vydaly se společně do lesa. „Je to vzrušující. Úplně sexy,“ řekla Suki.

„Co? Sexy?“ Della to nepochopila.

„Jo. Víš, lovit a být loven.“

„Fakt vzrušující,“ opakovala Suki a opatrně překročila větev spadlého stromu.

Poryv větru zakýval větvemi a zelené listy zaševelily. Velký mrak zastínil slunce a les náhle ztmavl.

„Dá se ta barva vyprat?“ zeptala se Maia. Její nadšení nemělo dlouhého trvání. Vypadala znovu vystrašeně.

„Ale samozřejmě,“ odsekla Della. „Ricky přece říkal, že se to vyprat dá. Normálně to pustí.“

Maia na ni pohlédla a všimla si netrpělivosti v Delliině hlase.

Della si připomněla, že nesnáší Suki. Neměla by to odskákat Maia.

„Teď se rozdělíme a obejdeme je,“ navrhla Suki a mávala velkou šedou pistolí.

„Dobrá,“ souhlasila Della rychle. Uvědomila si, že se těší, až bude sama, pryč ode všech.

„Jak vás najdu, když se ztratím?“ ptala se Maia a povytahovala si 21

rukávy mikiny.

„Jdi směrem pryč od slunce. Na východ. Tak se dostaneš zpátky do tábora,“ radila jí Della.

Maia se podívala na slunce, jako by se chtěla ujistit, že tam stále ještě je. „Fajn. Uvidíme se potom.“ Obrátila se a kráčela pomalu pryč mezi stromy. Pistoli třímala před sebou.

„Poslouchej, jestli neuslyšíš kroky,“ zavolala. „Nikdo se k tobě nemůže přiblížit zezadu, aniž by dělal hluk.“

„Díky,“ zavolala zpátky Maia.

„Je to taková holčička,“ řekla Suki tiše.

Neřekla to pohrdavě, ale Delle se nelíbila myšlenka, že Suki kritizuje její kamarádku. „Je správná,“ odpověděla jí rozzlobeněji, než zamýšlela.

„Gary je stejně bezvadnej,“ řekla najednou Suki.

Della si nebyla jistá, jestli slyšela dobře. Suki jí pohlédla do očí, jako by z nich chtěla vyčíst Delliinu reakci. Della s e snažila, aby na ní nebylo nic poznat. Neměla v úmyslu odkrýt své city před Suki tak lehce.

„Rozešla ses s ním, ne?“ zeptala se Suki.

Ale než se Della zmohla na odpověď – a co by taky odpověděla?

– Suki už mířila do lesa a odhrnovala z cesty dlouhé šlahouny ostružiníku, aby mohla projít. Bílé kotníčkové reeboky vrzaly na spadaném listí.

Della se opřela o hladký bílý kmen stromu a pozorovala ji, dokud nezmizela v lese. Co tím chtěla vlastně dokázat? Snažila se omluvit, že s ním začala tak rychle chodit? Byla to od ní výzva nebo se snažila být přátelská? Dělala si z ní legraci?

Della se vydala za děvčaty. Její mysl pracovala na plné obrátky.

Snažila se přijít na kloub tomu, co měla Suki za lubem, když pronesla tu překvapující poznámku. Zapomněla dávat pozor na cestu, zapomněla i na plastikovou pistoli, kterou měla mít připravenou pro případ, že by narazila na některého z chlapců.

Praskot větviček ji vrátil do skutečného života. Otočila se, přikrčila se a nad hlavou se jí rozprskl vodotrysk červené barvy.

Padla na kolena, zvedla pistoli a bez míření vypálila.

„Hej!“ slyšela Rickyho vyjeknout.

22

Vykoukla mezi vysokým plevelem a viděla, že si Ricky otírá z mikiny špláchanec žluté barvy.

„Netrefil!“ hulákala se smíchem. Přikrčena pádila do lesa, kde se schovala za široký kmen stromu.

„Zásah!“ zařval Ricky a plnou rychlostí se za ní vrhl. Vystřelil, ale proud červené barvy vytryskl do vzduchu a dopadl na zem, aniž by zasáhl Delliin strom.

Della vypálila jednou, dvakrát, ale už se netrefila. Odbočila a utíkala po úzké pěšince mezi jedlemi a borovicemi.

Obrátila se právě včas, aby viděla, jak Ricky s cákancem žluté barvy zářícím na tmavé mikině, zakopl o nízký pařez a padá po hlavě do bláta. Pistole mu vyletěla z ruky.

S vítězným úsměvem na tváři odbočila Della z pěšinky a utíkala dál. Odstrkovala z cesty větve a šlahouny ostružiníku a běžela, jak nejrychleji mohla. Je to legrace, pomyslela si. Teď už ji Ricky nenajde.

Najednou mraky ztěžkly a zakryly slunce, les ztmavl. Vřískající ptáci vzlétli a pak se usadili vysoko ve větvích stromů. Vítr zvedl prach a suché listí.

Otřásla se, když zjistila, že ztratila původně zvolený směr.

Kde to jsem?

Pohlédla na slunce, aby určila, kde se nalézá, ale tmavé mraky je téměř úplně zakryly. To jsem Maie dala fakt dobrou radu, aby se řídila sluncem, řekla si. Chudák Maia se už možná taky ztratila.

„Hej, Maio!“ vykřikla nahlas. Už jí nezáleželo na tom, jestli ji chlapci uslyší nebo ne.

Ale nic se neozvalo.

„Maio! Suki! Slyšíte mě?“

Žádná odpověď.

Ptáci najednou ztichli. Je to divný, pomyslela si Della, jako kdyby je někdo vypnul. Jako když se vypíná televize.

Ticho bylo podivné, nepřirozené.

„Nebuď morbidní,“ pokárala se.

Vítr změnil směr. Někde poblíž zapraskala větvička. Nadskočila.

Otočila se, přesvědčená, že se tam někdo schovává.

„Maio? Suki?“

23

Kde vlastně jsou?

Otočila se a vydala se zpátky do tábora. Nebyla si jistá, že jde správným směrem, ale doufala, že ano. Měla dobrý orientační smysl.

Ale ještě nikdy před tím nebyla sama uprostřed lesa.

Ostrov má výhodu, les musí někde končit. Půjde-li rovně, dostane se ven. Ale nechodí pořád dokola? To se nedá poznat.

Terén stoupal a zase klesal. Uvědomila si, že tady ještě nebyla. Na jedné straně ohnutého starého stromu rostl hustý zelený mech. Mech na stromě. Vzpomněla si, že mech roste jen na jedné straně stromu.

Ale na které? Prohlížela stromy. Na severu? Na východě? Nemohla si vzpomenout.

„Maio? Suki? Kde jste kdo?“

Kde mohou být?

Zapraskaly větvičky. Znělo to jako kroky. Jsou to lidské kroky?

Obrátila se, ale nikdo za ní nebyl.

Otočila se zpátky a kráčela dál kolem stromu porostlého mechem.

Terén se mírně vlnil. Šplhala do stále prudšího kopce.

Znovu se ozvaly kroky. A ještě jednou.

Teď už je to jisté. Někdo ji sleduje. Neotočila se. Nejspíš jeden z kluků, který se za ní tajně plíží a plánuje zákeřný útok. Ale tady se přece nedá mluvit o zákeřném útoku, když ho prozradí praskání větviček při sebemenším pohybu.

Co má teď dělat?

Počítat do deseti, otočit se a vypálit?

Šla dál, proplétala se mezi vysokým kapradím, které vítr ohýbal až k zemi. Tři… čtyři… pět…

Kroky byly stále hlasitější. Ať to byl kdokoli, byl už blízko.

Osm… devět… deset!

Otočila se, padla na kolena a zmáčkla kohoutek.

Vzduchem se rozprskl proud žluté barvy, pokropil listy a kmeny stromů a kapky dopadly na tmavou zem.

Veverka se obrátila a zmizela po suchém listí. Znělo to jako lidské kroky!

Veverka! Byla to jen veverka. Della se nahlas zasmála a vystřelila vysoko do vzduchu další barevný vodotrysk. Pronásledovala ji veverka a ona na ni vystřelila. To je tedy gól!

24

Příště už se rušit Dellu O’Connorovou neodváží.

Vypálila ještě jednu ránu do stromu, ale minula ho.

Teď už byla úplná tma, ale cítila se ještě dobře. Veverka ji povzbudila. Už se nebála.

Je to hloupost, čeho by se měla bát?

Zvolna se spouštěla po prudkém svahu, až se dostala na rovný terén pokrytý suchým borovicovým jehličím a šiškami.

Najednou, jenom několik stop před ní, se mezi stromy objevila postava. „Pete! Gary!“ Zmlkla.

Nebyl to nikdo z jejích přátel. Byl to úplně cizí člověk. A kráčel rychle k ní.

25

IV.

Pár stop od ní se zastavil, ruce v kapsách kožené bundy. Měl pískově žluté, nakrátko ostříhané vlasy. Usmál se na ni. Má milý úsměv, pomyslela si. Je hezký, jako herec.

Uvědomila si, že zadržuje dech. Rychle vydechla. Srdce jí tlouklo.

„Ahoj,“ vypravila ze sebe nezvučně. „Polekal jsi mě. Ne věděla jsem…“

Nepřestal se usmívat. Jeho modré oči si ji měřily od hlavy k patě.

„Promiň. Takýs mě polekala.“ Měl sametový hlas. Hádala mu takových dvaadvacet.

„Nepředpokládala jsem…“

„Já taky ne,“ odpověděl a pokrčil rameny, ruce stále v kapsách.

Je vážně dobrej, pomyslela si, a ten úsměv!

„Co tady děláš?“ vyhrkla a pak rychle dodala,

„já hledám

kamarády. Asi jsem se ztratila.“ Vlastně… proč mu to ale povídá?

„Ztratila?“ vypadal, jakoby ho to pobavilo. Usmál se ještě víc a odkryl rovné bílé zuby. Vytáhl ruku z kapsy a odhrnul si vlasy z čela.

„Taky ses ztratil?“ zeptala se.

Tiše, jen tak pro sebe se zasmál. „Ne, ani ne.“

„Hm.“ A proč je tedy sám uprostřed lesů na Fear Islandu?

„Ty jseš z Shadysidu?“ zeptal se. „Jo, jsem tu na výletě. Táboříme tu.“

„Táboříme?“ zasmál se.

Je to vážně nejkrásnější kluk, kterýho jsem kdy viděla, pomyslela si Della. A ty dolíčky, když se směje! Fakt by mohl dělat manekýna nebo něco takovýho.

„Taky tu táboříš?“ zeptala se.

26

„Tak nějak.“

Bylo jasné, že si s ní jen tak hraje a vůbec nemá v úmyslu jí říct, proč tu je. „Odpovídáš rád na otázky?“ zeptala se laškovně.

„Jasně. Zeptej se mě, na co chceš. Chceš znát číslo mý legitky?“

Oči se mu vyzývavě rozšířily.

„Ne, jenom…“

„Chceš vědět, kolik měřím a vážím? Číslo bot? Nebo jak se jmenovala moje matka za svobodna?“ Mluvil rychle a vzrušeně.

Neodhadla, jestli žertuje neboje vážný.

„Ano, to by mohlo být fakt zajímavý,“ zavtipkovala taky a sledovala jeho reakci.

Zasmál se. Byl to srdečný nezáludný smích. Tím smíchem a čistým a pěkným vzhledem ji přitahoval. Obdivovala jeho tmavé oči.

„Co tady teda děláš? Uprostřed lesa na Fear Islandu?“ zeptala se a opřela se o úzký kmen stromu.

„No, vrátil jsem se,“ začal.

„Z vejšky?“

„Jo. Přímo! Studuju vejšku v Bostonu.“ Kopl do vyčnívajícího kořene stromu.

„Počkej, vždyť ještě není konec semestru?“ namítla.

„No… víš, neskončil jsem, ale jsem tu jako na praxi. Píšu práci, víš, o stromech.“ Poplácal kmen stromu, vedle kterého stál. „Na tomhle ostrově je spousta stromů, který se daj studovat. Píšu o reprodukci stromů.“

„Reprodukci?“

Oba se zasmáli. „To zní hrozně… zajímavě,“ řekla a pohlédla mu do očí. Proč má chuť s ním flirtovat? Vždyť o něm nic neví. Ani neví, jak se jmenuje.

„Já jsem Della. A ty?“

„Della? To je divný. Tak se jmenuju i já!“

„Mluv vážně!“

„Ne, já to myslím vážně.“ Zvedl ruku, jako by chtěl přísahat, že mluví pravdu. Přistoupil k ní blíž a teď stál přímo u ní.

„Máš pěknou bundu,“ řekla Della. Dotkla se rukávu bundy. „To je vinyl?“

Zasmál se. „Jseš legrační.“ Pohlédl jí do očí, jako by v nich něco 27

hledal. „Smysl pro humor je důležitej, nemyslíš? Já myslím, že jo.

Některý lidi nemaj smysl pro humor. Jak s nima jednáš? Umíš to? Co s tím děláš? Někdy je to jedinej možnej způsob, jak se k někomu dostat. Když se chceš k někomu dostat a oni nevědí, odkuds přišla.

Rozumíš mi?“

„Ne,“ odpověděla se smíchem.

Nesmál se s ní. Kousl se do spodního rtu a obličej mu zvážněl.

Shlížel na ni z výšky. Teprve teď zjistila, jak je vysoký, asi o stopu vyšší než ona.

„Mluvím o komunikaci,“ řekl a poslední slova zařval. „Mluvím o tom, jak se dostat do lidí, když nechtěj, abys k nim pronikla. Víš, jak to myslím?!“

„Asi jo.“ Začínala se ho bát. Hlavou se jí honily myšlenky, co má znamenat tenhle blábol o komunikaci? Nedávalo to žádnej smysl.

Proč je z toho tak vyvedenej z míry?

Ustoupila o krok a rozhodla se změnit téma. „Takže ty máš rád stromy?“

„Stromy?“ Na moment vypadal, jako by netušil, o čem mluví. „Jo, ano, jasně. Líbí se mi tvoje vlasy.“

„Mám je celý rozfoukaný od větru.“

„To se mi líbí.“ Pohlédl na oblohu. „Pěkně zataženo. Doufám, že nebude pršet.“ Už byl zase klidný.

„Jo.“

Přistoupil k ní blíž a dotkl se rukávu její mikiny. „Pěkná mikina,“

poznamenal.

„Právej vinyl!“ Cítila jeho dech na krku. Ustoupila, ale on rukáv nepustil. „Asi bych se měla vrátit.“

„Vrátit?“

„K přátelům. Už se asi diví, kde jsem.“

„A kde jsi?“ zeptal se. Neznělo to úplně jako vtip. Způsob, jakým to řekl, byl nepříjemný, téměř hrozivý.

„K přátelům. Musím se vrátit do tábora.“

„Pošlete toto děvče do tábora,“ řekl, a aniž by se usmál, hleděl jí upřeně do očí.

Poprvé si všimla, jak se potí.

To je divný, pomyslela si, na to, aby se tolik potil, je příliš 28

chladno a bunda přece není zas tak teplá!

„Tak ahoj a měj se fajn, už musím jít,“ řekla a snažila se, aby to znělo klidně, zatímco horlivě přemýšlela, jak se dostat pryč.

Neřekl nic. Stál a hleděl na ni upřeně bez jakéhokoliv výrazu.

Zdálo se, že usilovně o něčem přemýšlí a snaží se na něco soustředit.

„Je to pravý zlato?“ zeptal se a sáhl po její náušnici.

„Nevím,“ řekla a rychle se od něj odtáhla.

Najednou ji popadl za vlasy. Držel ji pevně a táhl jí hlavu dozadu.

„Hej!“ vykřikla. „Co to děláš?“

„Řek bych, že jsou,“ řekl. „Pravý zlato. Ty jseš opravdická princezna, vid!“

„Ne, pusť mě!“ Snažila se zakrýt paniku v hlase, ale nemohla si pomoct.

Sevřel jí vlasy ještě pevněji.

„Neblbni – pusť mě. Myslím to vážně!“

„Já taky,“ řekl tichým hlasem, plným hrozby.

Jednou rukou ji držel za vlasy, druhou ji popadl za předloktí a přitáhl k sobě. Cítila vůni kožené bundy, pach kůže smíšené s potem.

„Hele, přestaň!“ žadonila. „To bolí!“

„Promiň, princezno.“ Sevřel ji ještě pevněji.

Snažila se vytrhnout, ale byl moc silný. Vlekl ji nahoru do kopce porostlého hustým křovím. Druhá strana kopce se prudce svažovala do hluboké rokle.

„Co to děláš?“ křičela. „Co se mnou chceš udělat?“

29

V.

Jednou rukou ji pevně svíral, druhou si rozepínal bundu. Zvuk rozepínaného zipu byl strašně hlasitý. Della nikdy nic tak strašidelně hlasitého neslyšela. „Pete! Gary!“ zaječela.

Tiše se zasmál. „Tady tě nikdo neuslyší,“ zašeptal. Přistrčil ji blíž k okraji rokle. „Ne, počkej,“ žebronila.

„Co bys měla z čekání?“ Jeho hlas byl klidný, strašlivě klidný. „Já už tady čekám dlouho. Moc dlouho. Cekám tu na spoustu věcí. A teď jsem se rozhod něco si vzít, něco pro sebe. Víš, co tím chci říct?“

Zase mluvil rychle, bláznivě, měl divoké oči. Naklonil se k ní tak blízko, že jí prskal do obličeje.

„Pusť mě,“ vypravila ze sebe a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Neuteču. Slibuju.“

„Nechci toho moc, ale něco chci,“ pokračoval a ignoroval její prosbu. „Tomu starýmu jsem to taky povídal, ale nechtěl mě poslouchat. Nechtěl se se mnou bavit. Nechtěl se mnou komunikovat. O tom přece mluvíme. O komunikaci. Přišel jsem na to, jak s ním komunikovat, ale nezlepšilo se to. Teda, nemůžeš se poučit, když jseš mrtvá. Víš, na co narážím?“

„Jo… Pusť mě, prosím tě!“

„Nevíš, o čem mluvím, že jo? Radši bys to ani neměla vědět.

Radši dělej hloupou, jo? Jo! Líbím se ti! To se pozná. S tebou se můžu bavit.“

„Ano. Ne. To bolí!“

Těžce dýchal, hrud se mu zdvíhala, sevření trochu povolilo. Della se zaklonila a všimla si stříbrného řetízku se třemi lebkami, který měl okolo krku. „Oh!“ vydechla. Byly tak ohavně realistické, vypadaly 30

zlověstně.

Upřeně hleděl Delle do očí.

„Co chceš?“ zeptala se.

Neodpověděl. Ani nemrkl. Když mlčel, naháněl ještě větší hrůzu, než když tak divoce blábolil.

Najednou si vzpomněla na paintballovou pistoli. Nacpala si ji přece do zadní kapsy džínů. Snažila se na ni dosáhnout, nejdřív nahmatala hlaveň, pak popadla rukojeť. Trhla rukou zpátky, zvedla pistoli a vystřelila.

Žlutá barva mu vystříkla na čelo.

Celý překvapený vyprskl, pak zlostně vykřikl a pustil ji, aby si mohl utřít čelo.

Vytrhla se mu a utíkala, letěla a klopýtala. Kam běží, nevěděla.

Bylo jí to jedno. Snažila se dostat pryč.

Škobrtla o kořen, ale rychle se zase vzchopila. Utíkala skoro poslepu, husté větve se míhaly kolem ní.

Byl těsné za ní, skočil po ní. Chytil ji za nohy a strhl k zemi.

Tvrdě dopadla, koleno ji prudce zabolelo a ucítila bolest v celém těle.

Popadl ji v pase.

Než si stačila uvědomit, že je zase zajatcem, postavil ji na nohy.

Zlostně s ní zacloumal. Vytrhl jí paintballovou pistoli z ruky a zapíchl jí hlaveň do zad.

„Pusť mě! Pusť mě!“ křičela.

Lapal po dechu a pot mu stékal po čele i po tvářích.

Strkal ji před sebou zpět k okraji rokle. Snažila se vyprostit, ale držel ji pevně za zkroucenou ruku a postrkoval ji pistolí vpřed.

Na okraji rokle se zastavil. Chytil ji za ramena a zatřásl s ní. „To jsi neměla dělat,“ zamručel.

Když se k ní sklonil, vyrazila proti němu oběma rukama a vší silou do něj strčila.

Ztratil rovnováhu a oči se mu rozšířily úžasem.

„Hej!“

Zavrávoral, nohy mu vyletěly do výšky a přepadl přes okraj strmé rokle.

Snažil se něčeho zachytit, ale sáhl do prázdna. Zavřela oči.

Slyšela, jak se kutálí po prudkém svahu. Slyšela, jak vykřikl, pak 31

se ozval tupý úder, zaúpění. Potom nastalo ticho. Trvalo to nanejvýš tři nebo čtyři vteřiny. Zdálo se to jako rok.

Otevřela oči. Všechno ztmavlo. Stromy, zem, obloha. Zhluboka se nadechla a zadržela dech. Někdy ji to uklidňovalo.

Tentokrát to nepůsobilo.

Nejdřív chtěla utéct. Ale věděla, že neuteče, dokud se nepodívá na dno rokle.

Měla pocit, že se zem naklání, stromy rostou všemi směry, zápasí mezi sebou. Zatřásla hlavou, aby přemohla slabost.

Pohlédla do rokle. Nebyla ani zdaleka tak hluboká, ani tak strmá, jak se jí původně zdálo.

Ležel na dně, tělo měl zkroucené a hlavu v divné pozici, jako by byla oddělená a někdo ji nedbale připevnil, aniž věděl, jak správně patří.

Udělala pár opatrných kroků po svahu.

Nehýbal se. Ústa měl široce otevřená, oči zavřené. Hlavu měl nepřirozeně otočenou na stranu, jako by mu odpočívala na rameni.

„Ne!“

Zlomil si vaz?

Udělalo se jí špatně. Všechno se s ní začalo točit. Klesla na zem a čekala, až se stromy přestanou hýbat.

Co mám dělat? Uvažovala. To nemůže být pravda. Mozek jí

pracoval na plné obrátky. Chtěla se probudit a zapomenout na ten zlý sen. Chtěla utéct pryč. Chtěla zastavit paniku, která se jí zmocňovala.

Kdyby mohla začít myslet klidně…

Než si uvědomila, co vlastně dělá, byla na nohou a klopýtala a klouzala se svahu rokle. Na dně se zastavila nad nehybným tělem a němě zírala na řetízek se třemi stříbrnými lebkami, které vypadaly, že ji taky upřeně pozorují.

Ústa měl otevřená a v obličeji hrůzu. Zdálo se, že říká: „Tos udělala ty! Zabilas mě, Dello!“

„Ne!“ zaječela. „Vstaň! Vstávej!“

Popadla ho za paži a snažila se ho zvednout. Ruka byla bezvládná, bez života. Pustila ji a cítila, že se jí zvedá žaludek.

„Vstaň! Vstávej!“

Už byla taková tma, že nebylo skoro nic vidět. Jen kdyby se s ní 32

přestalo všechno točit. Kdyby mohla normálně dýchat, normálně myslet.

Co má dělat?

To nemůže být pravda, pomyslela si. Nemůže být po něm!

Ruce se jí třásly. Klesla na kolena do suchého listí a sáhla po jeho ruce. Prsty se mu snažila nahmatat puls na zápěstí.

Kde je? Kde je? Sakra, musí mu přece nahmatat puls.

Ano!

Nahmatala ho. Jemný, neustálý

tlukot, rychlý, silný! Ano,

nahmatala mu puls. Je živý. Je –

Ne.

Otřásla se. Byl to její vlastní puls.

Třásly se jí ruce. Sáhla mu na krk. Takhle to viděla v kině. Puls se dá taky nahmatat na straně krku.

Hlava mu klesla dozadu. Stiskla mu silně krk. Pohnula prsty. Nic.

Nic. Nic. Nic.

Znovu ho popadla za zápěstí. Nic!

„Ohh!“ Vztyčila se, rukama si zakryla tvář. Byl mrtvý. Zabila ho.

V sebeobraně. Vždyť to byla sebeobrana.

Ale co na tom záleží. Zabila člověka, lidskou bytost. Co teď?!

Zničila si život!

Rodiče přijdou na to, že jeli na výlet bez Abnera. Všichni rodiče na to přijdou. Pomyslela na Maiu, na slib, který jí dala, že se nic nestane.

A teď se stalo.

Celé město se dozví, že zabila člověka. Po celý zbytek života ji bude strašit tenhle okamžik. Zničila si život. Ne.

Proč by si měla zničit život kvůli takovému… takovému

bláznovi?

Proč by měla kazit život ostatním?

Odvrátila se od něj, aby mohla lépe přemýšlet. Mozek jí pracoval na plné obrátky. Bylo těžké přemýšlet o tom, co je správné.

Ale věděla, že už se rozhodla.

Nepoví o tom nikomu.

Nemá důvod někomu něco říkat a má mnoho důvodů o tom

nemluvit.

33

V každém případě to byla nehoda. Jenom nehoda. Do té rokle mohl přece sklouznout a spadnout sám. Sám se mohl udeřit do hlavy a zlomit si vaz, nebo co si to vlastně udělal.

Najednou věděla, co udělá. Bylo to vlastně jednoduché a chytré.

Vymyslela to správně.

A nechránila jenom sebe. Chránila kamarády. Nezasloužili si, aby jim navždycky zničila život kvůli téhle nehodě.

Sklonila se a sebrala náruč suchého listí. Nasypala mu listí na nohy. Ještě jednu náruč. Zasypala mu boty. Další náruč.

Pomyslela si, že to nepotrvá dlouho, než ho celého pokryje listím.

Pak se vydá zpět do tábora a bude předstírat, že se nic nestalo.

Nahrabala ještě jednu náruč listí. Začala mu je sypat na prsa a přitom pohlédla nahoru na horní okraj rokle.

Stál tam Ricky s Maiou a zděšeněji pozorovali.

34

VI.

„On mě napadl!“ vykřikla Della a škrábala se nahoru po příkrém svahu. „Nechtěla jsem to udělat! Teda, nechtěla jsem ho strčit. Prostě spadnul. Byla to nehoda!“

Maia vypadala ještě vystrašeněji než Della, ale pospíchala jí naproti a pomáhala jí vylézt z rokle. Objala ji a snažila se ji uklidnit.

„Jenom klid,“ šeptala Delle do ucha. „Uklidni se. Řekni nám to pomalu.“

„Co je to za chlapa?“ chtěl vědět Ricky, který stál na okraji rokle a pohlížel na zpola zakryté tělo.

„Já nevím,“ odpověděla Della a snažila se přestat třást po celém těle a ovládnout dech. „To se vám právě snažím vysvětlit. Prostě ke mně přišel. Chtěl… chtěl… odstrčila jsem ho a on spadl. Je – je mrtvej. Je úplně mrtvej.“

Maia ji pustila a odtáhla se. „Dello, tys mi slíbila –“ začala, ale byla tak rozčilená, že nebyla s to dokončit větu. „Moji rodiče – oni…“

Pete se objevil za Dellou a položil jí ruku na rameno. „Uklidni se.

Už je to pryč,“ řekl jemně.

Della se na něj usmála. Už se trochu uklidnila.

„To je fakt drsný,“ slyšela Suki, jak říká Garymu. „V životě jsem nikdy neviděla mrtvolu.“

„Ale kdo je to? A co tady dělal?“ ptal se Ricky, najednou vážný.

„Jenom nějakej cvok,“ zamumlala Della a otřásla se.

„Ale co tady dělal tak sám?“ opakoval Ricky vysokým,

kňouravým hlasem.

„Jak to mám vědět, Ricky!“ odsekla Della. „Nebyl to můj blízkej 35

přítel, víš. Byl to nějakej chlap, kterej mě v lese napadl. A neseznámil mě se svým životopisem!“

„Promiň,“ řekl Ricky jemně. „Nemusíš hned křičet.“

Křičet? Měla pocit, že bude ječet ze všech sil.

„Jseš si jistá, že je mrtvej?“ zeptal se najednou Gary.

„Co?“

„Jseš si jistá, že je mrtvej?“

„No, jsem,“ řekla Della a znovu si vybavila své zoufalé a neúspěšné pokusy najít puls. Jen co si na to vzpomněla, začalo jí být zase špatně. Sedla si na zem, opřela se o ruce a zavřela oči.

„Asi bysme to měli zkusit ještě jednou,“ ozval se Gary.

„Já tomu prostě nevěřím. To není pravda?!“ vykřikla Maia.

„Zničit si život kvůli jednomu pitomýmu výletu!“

„Drž zobák, Maio!“ zaječela Della, které už bylo všechno jedno.

„Ale naši mě zabijou!“ trvala na svém Maia. Della na ni pohlédla.

Slzy jí tekly po tvářích. Proč brečí? Kde bere nervy na to, aby brečela? Zabila jsem ho přece já!

„Sklapni, Maio,“ okřikla ji Suki.

„Tohle nevylepší reputaci

nikomu z nás.“

„Je mi nějak zle,“ ozval se Ricky. „Můj žaludek…“ a odběhl mezi stromy.

„Jdu dolů,“ řekl Gary.

„Proč?“ Suki ho popadla za rukáv.

Ale vytrhl se jí a klouzal dolů do rokle.

„Počkej – já jdu s tebou,“ křikl Pete, ale ani se ho nesnažil následovat.

Della se postavila a sledovala Garyho, jak se spouští na dno rokle.

Vítr, který se zvedl, unášel listí, navršené na mladého muže, takže to vypadalo, jako by se hýbal. Někde v dálce zaslechla hlasité krákorání vran. Připomněly jí krkavce. Představila si velké černé krkavce, jak nenasytně napadají tělo neznámého muže a trhají je na kusy.

Zatřásla hlavou, aby zahnala odporné představy. Gary se skláněl nad tělem a odstraňoval listí, které na něj Della navršila.

„Vypadá to, že už je studenej,“ zavolal nahoru Gary, hlas se mu třásl a přeskakoval.

Všichni mlčeli. Ricky se vrátil. Silně se potil a vypadal přepadle.

36

„Nemůžu najít puls,“ zavolal Gary.

Ricky si sedl s nohama křížem, podepřel si hlavu rukama.

„Co budem dělat?“ zeptal se.

„Přikrejem ho tím listím,“ odpověděla Suki, jako by už bylo rozhodnuto.

„Přikrejem?“ zeptala se Maia spíš nadějně než překvapeně.

„Budeme předstírat, že o tom nevíme?“

Pete stál blízko Delly, málem ji objal, pak zaváhal. „Co tomu říkáš, Dello?“ zeptal se.

„Copak mužem udržet takovouhle věc v tajnosti?“ vyhrkla Della, aniž pohlédla na ostatní.

„Musíme,“ žadonila Maia.

„Jo, musíme,“ opakoval Ricky zachmuřené se sklopenou hlavou.

Objevil se Gary, těžce dýchal, vypadal otřeseně. „Nenahmatal jsem puls,“ řekl.

„Rozhodli jsme se, že ho přikrejeme tím listím a budem dělat, jako že se nic nestalo,“ vyložila Suki Garymu.

„Jasně.“ Gary potřásl hlavou. „Kdo s tím nesouhlasí?“

Nikdo se neozval.

„Pojďme,“ řekl Gary a pohlédl na Petea.

„Já vám pomůžu,“ řekla Della a vykročila.

„Ne,“ zarazil ji Pete. „My to zvládnem s Garym.“

Zmizeli v rokli. Della se nedívala, ale slyšela šustění listí. Bylo jí jasné, že tenhle zvuk nikdy nezapomene.

Po několika minutách se všech šest vydalo v tichosti zpět do tábora. Dellu překvapilo, že stany, batohy i dříví našli tak, jak je zanechali.

Celý svět se změnil v tom jediném okamžiku na okraji rokle. Měla pocit, že se muselo změnit úplně všechno. Vidět zase tábořiště, které vypadalo jako předtím, bylo uklidňující.

Třeba bude všechno jako dřív. Možná, že tohle tajemství zůstane na ostrově a vzpomínky postupně zmizí, napadlo ji.

„Pojďme se zabalit a zmizet odtud,“ navrhla Suki a zvedla svůj batoh.

„Ano,“ souhlasila Maia. „Už na tomhle hrozným místě nechci strávit ani minutu.“

37

„Ne, počkej,“ namítla Della. „Teď se přece nemůžeme vrátit.

Rodiče budou chtít vědět, proč jsme se vrátili tak brzo, proč jsme tu nezůstali přes noc.“

„Má pravdu,“ řekl Gary rychle.

„To chceš říct, že tu mám strávit celou noc?“ vyhrkla Maia. „Ne!

Já nechci! Já teda ne.“ Sebrala batoh a rozčileně ho položila na hromadu dříví.

„Maio, jestli nesklapneš, zásypem tě taky listím,“ vyhrožovala Suki.

Maia se zarazila. Ricky se zasmál. Už vypadal skoro normálně.

„Musíme se všichni uklidnit, nebo to aspoň zkusit,“ navrhl Gary.

„Della má pravdu. Zůstaneme tu do zítřka. Všechno musí vypadat normálně. Nesmíme poskytnout rodičům záminku k podezření, že se výlet nepovedl.“

„Propadák,“ zamumlala Suki. „ M yslím, že už na to nikdo nemá náladu.“

„Já vím,“ řekl Gary, „ale nemáme na vybranou. Musíme tu zůstat.“

„Ale mně je zima,“ zakňučela Maia.

„Uděláme oheň,“ řekl Gary. „U ohně nám bude líp.“

„Něco teplého do žaludku nám

taky neuškodí,“ řekl Ricky.

„Zvlášť proto, že já svůj oběd nedávno vyhodil!“

Zapálili velký oheň a opekli si buřty. Della se divila, že neztratila chuť k jídlu. Nikdo moc nemluvil. Dokonce i Ricky mlčel a hltavě polykal jídlo.

Byla chladná jasná noc. Prudký p oryv větru rozfoukal oheň a táborák se znovu rozhořel. Della Vzhlédla k obloze plné zářících žlutých a bílých hvězd.

„Jak je ti?“ zeptal se Pete a klesl na deku vedle ní.

„Dobrý, dík,“ usmála se na něj. Byl opravdu milý. Gary a Suki seděli spolu naproti, jedli a mlčeli.

Maia seděla tak blízko u ohně, jak to jen šlo, a mnula si ruce, aby se zahřála.

„Nemůžu se vůbec zahřát,“ řekla, když viděla, jak na ni Della s Petem hledí.

„Řekl bych, že dneska nebude zájem o strašidelný historky,“

38

zavtipkoval Ricky, když dojedli. Byl to jeho první pokus o vtip, ale stejně jako ty předešlé, neměl žádnou odezvu.

„Myslím, že bysme měli jít spát co nejdřív,“ napadlo Maiu. „Hned jak se probudíme, bude čas jet domů.“ Potřásla zničeně hlavou a hleděla přitom do žluté záře plamenů. „Chtěla bych, abysme už jeli domů.“

Vstala a táhla deku do dívčího stanu.

„Ne – počkej!“ zavolal ji Gary a přestal objímat Suki. „Nejdřív budem přísahat.“

„Jak přísahat?“ zeptal se Ricky, zabalený do deky tak, že mu bylo vidět jen obličej.

„Že budem mlčet,“ řekl Gary. „Tajemství Fear Islandu musí zůstat tady. Budem se držet za ruce a všichni to odpřisáhnem.“

Vítr zahučel. Všech šest stálo vážně v kruhu a každý natáhl ruku nad oheň. Všech šest rukou se dotklo.

Suki stáhla ruku. „To je blbost,“ řekla.

„Není. Obřad to zpečetí,“ nesouhlasil s ní Gary.

Suki obrátila oči v sloup, ale ruku dala zpátky k ostatním.

Naklonili se dopředu, tváře jim zářily ve světle ohně.

„Tajemství zůstane zachováno,“ řekl Gary pomalu tichým hlasem.

Jakmile to dořekl, závan větru sfoukl dohořívající oheň.

Maia zaječela. Trvalo pár vteřin než se jim ji podařilo uklidnit.

Pete se Suki rychle rozdělali oheň. Maia zareagovala jako jediná nahlas, ale vylekaně vypadali všichni.

„Ještě že není úplněk,“ poznamenal Ricky. „Snad se nemusíme bát vlkodlaků.“ Vtípek byl nesmělý, ale stejně nikdo nereagoval.

Naskládali batohy k ohni, protože ve stanech nebylo dost místa.

Della šla s Maiou do dívčího stanu. Když k němu došly, otočila se a zahlédla Garyho se Suki v objetí, jak odcházejí z tábořiště.

Ve stanu bylo teplo a vlhko. Della si začala rozbalovat spací pytel.

Zvenku slyšela vítr a šustění listí.

Šustění listí, listí, které dopadalo na tělo toho mladíka. Pohřbený v listí. V listí. Pohřbený v šustícím listí.

„Ne!“ Zacpala si uši, ale zvuk šustícího listí slyšela stále.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Maia, která lezla do spacího pytle úplně oblečená.

39

„Co?“ Maiu bylo sotva slyšet. Její hlas nebyl s to přehlušit šustění listí. Spoustu listí, suchého, hnědého listí, navršeného do výšky.

„Ptala jsem se, jestli jseš v pořádku?“

„Jo, jasně. Asi jo.“

„Neměli jsme sem vůbec jezdit,“ řekla Maia. „Já jsem to věděla, že jsme to neměli dělat.“ Odvrátila se od Delly.

Della neřekla nic. Rozbalila si spací pytel, naslouchala větru a listí a přemýšlela o neznámém mladíkovi. Znovu cítila jeho čelo na své tváři, cítila jeho koženou bundu a znovu ho viděla, jak padá, když do něj strčila. Strčila do něj a on to nepřežil.

Donutila se myslet na něco jiného. Gary. Ne. Na Garyho také nemohla myslet. Ten byl zrovna v lese se Suki. Proč souhlasila s tímhle výletem? Hlavním důvodem byl Gary. Urovnání vztahu s Garym. Ale to teď nepřicházelo v úvahu. Je konec. Konec.

Jako s tím mladíkem v lese.

Dello, nech toho! Nesmíš na to myslet!

Ne, nemůžu. Nejde to. Nikdy na to nezapomenu.

Po pár hodinách bezesného spánku se probudila. Brněla ji ruka a vůbec ji necítila. Zřejmě na ní ležela. Vytáhla ji ze spacího pytle a zatřepala s ní.

Tvář měla studenou a vlhkou. Všechno bylo zavlhlé. Posadila se a pomalu rozeznávala jednotlivé předměty.

Maia, zachumlaná do spacího pytle, spala. Suki oddechovala nahlas otevřenými ústy, ale spala také. Kdy se vrátila?

Della si rukou prohrábla vlasy. Vlhko, vlhko, vlhko. Stany snad nemají propouštět rosu?

Venku zaslechla nějaký zvuk. Zamrazilo ji. Je tam někdo?

Poslouchala.

Vítr se utišil. Teď bylo ticho.

Zapraskala větvička. Že by tam někdo chodil? Zaslechla škrábavý zvuk. Ano, někdo tam je. To je ještě někdo vzhůru?

Poslouchala. Další zvuk, jako když někdo šlápne na větvičku nebo suché listí.

Křeč v ruce nepovolila, ale Della se vzchopila. Teď už byla opravdu vzhůru.

„M a i o ! S u k i ! Vzbuďt e s e ! “ zašeptala. „Maio – prosím tě!

40

Vzbuďte se někdo!“

Spolunocležnice se zavrtěly.

„Kolik je?“ zeptala se nakonec Maia ospalým hlasem. „Ššš,“

varovala ji Della. „Poslouchej. Myslím, že venku někdo je!“

To vyděsilo Maiu i Suki a přivedlo je to k plnému vědomí.

Vztyčily se a Suki vkleče zašeptala: „Třeba to byl jenom vítr.“ Ale vypadala stejně vystrašeně jako Maia.

„Co budem dělat?“ zeptala se Maia a přetahovala si přes sebe spací pytel, aby jí nebylo zima.

„Šššš! Poslouchejte,“ špitla Della.

Zaslechly zvuk kroků. Zavrzání boty na oblázcích. A ještě jiný zvuk.

Co to bylo? Zakašlání?

Della si taky klekla a pomalu lezla ven. Bolel ji bok. Krk měla ztuhlý. Kdo to říkal, že spaní na zemi je pohodlný?

„Dello, pojď zpátky,“ žadonila Maia. „Kam jdeš?“

„Chci vidět, kdo – nebo co – to je,“ zašeptala Della. „Jdete se mnou?“

Suki se zavrtala zpátky do spacího pytle a přetáhla si ho přes hlavu. Maia se ani nepohnula.

„Vypadá to, že budu muset jít sama,“ povzdechla si Della.

„Radši znovu usni,“ ozval se Sukiin hlas, přidušený spacím pytlem. „Je to jen zlej sen.“

Ozval se další vrzavý zvuk, tentokrát hlasitější a blíž u stanu.

„Vem si tohle,“ podala Maia Delle zahanbené baterku.

Della si ji vzala, vklouzla do tenisek a zaváhala u vchodu do stanu. Pak vylezla a svítila baterkou na všechny strany.

Nikde nikdo.

Odstoupila ještě kousek od stanu. Oheň dohoříval, červenomodré uhlíky slabounce praskaly. Zastavila se a poslouchala. Kroky! Hned za klukovským stanem.

„Kdo je tam?“ zavolala, ale její hlas zněl slabě. Uvědomila si, že za stany ji nemůže být slyšet.

„Je tam někdo?“ Teď se jí to povedlo hlasitěji.

Kráčela bázlivě kolem klukovského stanu a baterku držela před sebou. Šla opatrně, protože si nezavázala tkaničky. Došla na okraj 41

mýtiny. Bylo úplné bezvětří. Slyšela pouze svůj vlastní dech a kroky na suchém listí.

Vykročila mezi stromy. „Kdo je tam?“ Posvítila baterkou do lesa.

Zatřásla se spíš strachem než zimou. Co tady dělám, ptala se sama sebe. Koho tady tak můžu najít?

Znova se otřásla a vrátila se zpět.

Pomyslela si, že to bylo přece jen asi nějaké zvíře.

Ptákovina! Courám se po lese uprostřed noci a honím nějaký zvíře! Ztrácím rozum.

Opatrně překročila zbytky ohně a chystala se vlézt zpátky do stanu, když ji něco upoutalo. Batohy! Předtím byly pečlivě narovnané vedle ohniště. Teď byly rozházené po zemi.

Shodil je někdo?

Přistoupila k nim a posvítila na ně baterkou. Nezdálo se, že by je někdo otvíral.

Ne, asi to byl vítr. Nebo zvíře. Mýval hledal potravu. To je všecko. Kroky, které slyšela, jak mizí v lese, musely patřit mývalovi.

Maia a Suki seděly u vchodu do stanu a nervózně očekávaly její příchod. „Asi to byl jen mýval,“ pokrčila Della rameny.

„Vždyť jsem to říkala,“ potřásla Suki hlavou a vklouzla zpátky do spacího pytle.

„Díky bohu,“ povzdechla si ulehčené Maia.

Della odkopla tenisky a taky zalezla do spacího pytle. Teď v něm bylo zima. Poslouchala. Ale slyšela jen Sukiino hlasité oddechování.

Až do rána poslouchala Sukiino chrápání a sledovala, jak se Maia vrtí a převrací. Už neusnula.

Ráno se všichni vynořili ospalí a ztuhlí jako medvědi po zimním spánku. Maia měla pořád slzy na krajíčku, ale ovládla se a nerozbrečela se.

Chvatně posnídali a v tichosti se sbalili. Dychtili dostat se z ostrova a ukončit nepovedený výlet. Toužili zbavit se společnosti ostatních, odjet někam pryč a tiše přemýšlet, co se to vlastně přihodilo.

Rudé ranní slunce šplhalo nad stromy, když opouštěli les a vynořili se na kamenité pláži. Jezero leželo před nimi ploché a purpurové v ranním světle. Vzduch byl čirý a tak velice jasně viděli 42

město, rozkládající se na druhé straně jezera.

„Ale ne! Můj batoh!“ vykřikl Ricky. „Já ho tam nechal.“ Otočil se a utíkal rychle zpět k tábořišti.

Ostatní spěchali k místu, kde zanechali kánoe, tenisky chrupaly po oblázcích.

Za pár vteřin se všichni zastavili a zírali. „Kánoe!“ řekla Della.

Byly pryč.

„Ne!“ vykřikla Maia. „Jsme v pasti.“

43

VII.

„Někdo je musel sebrat,“ ozvala se Della. „Nechali jsme je přece tady.“ Nadhodila si na zádech batoh a pohlédla přes jezero k městu.

Bylo tak blízko a přece tak daleko.

„No tak, přestaňte panikařit,“ řekl Gary, ale sám vypadal řádně ustaraně.

„Panikařit? Co tím chceš říct – panikařit!“ zaječela Maia, ve tváři rudá s očima rozšířenýma hrůzou. „Kdo to mohl udělat? Co budem dělat? Já se musím dostat včas domů! Naši mě zabijou!“

„Nebudem tu dlouho. Když se nevrátíme domů včas, pošlou nás hledat,“ uklidňoval je Gary.

Mělo je to uklidnit, ale na Maiu to nezapůsobilo ani trochu. „Pak se ale všichni dovědí, že jsme jeli bez pana Abnera!“ vřeštěla Maia.

„Jste si jistý, že jsme je nechali tady?“ zeptala se Suki a kopla do písku.

„No jasně,“ řekl Gary. „Podívej, tady ty stopy.“

„Tak je musel někdo ukrást,“ zašeptala Della. Vzpomněla si na mladíka, pohřbeného v listí. Byli lapeni na ostrově i s ním.

„Co se děje?“ zavolal Ricky, těžkopádně se pohybující pod tíhou batohu.

„Kánoe –“ začala Maia.

„Ale ne.“ Ricky zbledl. „Ach, ne. To mě mrzí. Ty kánoe jsem přestěhoval já.“

„Ty jsi co?“

„Proč?“

Na Rickyho tváři se objevil provinilý úsměv. Couvl, shodil batoh na písek a zdvihl ruce, jako by chtěl odrážet útok. „Měl to být vtip.

44

Udělal jsem to včera, před tou… nehodou.“

„Tomu nevěřím,“ Suki se na Rickyho zamračila. „Máš obrovskej smysl pro humor, Schorre.“

„Moc mě to mrzí. Byl to jen obyčejnej vtip. Včera jsem sem zaběhl během paintballový války a odtáhnul je,“ vysvětloval Ricky.

„Tak mě suďte. Nemohl jsem vědět, že se Della chystá toho chlapíka zabít.“

Della zalapala po dechu. „Ricky –“

„Dej jí pokoj, Schorre,“ řekl rychle Pete.

„Dej nám všem pokoj,“ řekl netrpělivě Gary. „Chceme se odsud dostat. Kam jsi schoval ty kánoe?“

„Támhle.“ Následovali Rickyho asi sto yardů po pláži. Kánoe odpočívaly ve vysoké trávě za nízkým písečným přesypem.

„Ty jseš vážně cvok, Schorre,“ řekla Suki a pohrdavě si ho změřila.

„Řekl jsem, že mě to mrzí,“ pokrčil rameny.

Snesli kánoe na vodu, naložili věci a nastoupili. Cesta do města trvala věčnost. Všichni mlčeli. Nikdo se neotočil a nepodíval se na Fear Island.

Jeden jedinej den z nás udělal úplně jiný lidi, uvažovala Della.

Máme tajemství. Sdílíme noční můru, kterou musíme utajit.

Pohlédla na Maiu. Světlé vlasy měla rozcuchané do slepených pramínků, oči červené a pod nimi kruhy. Vypadala, jako by probrečela celou noc. Pete, který byl vždycky tak perfektně upravený, měl špinavou a zmačkanou mikinu. Neučesané vlasy mu padaly přes oči.

Posádka druhé kánoe vypadala stejně opotřebovaně. Suki zplihly vždy pečlivě vyčesané vlasy a ona se ani nesnažila je učesat. Byla bílá jako stěna, krve by se v ní nedořezal. Ricky tiše pádloval jako zadák, těžce dýchal, pot mu stékal po tváři, přesto, že bylo chladné ráno. Pouze Gary vypadal téměř normálně, až na napjatý a ustaraný výraz. Pádloval rytmicky a nespouštěl oči z blížícího se břehu.

Už brzy budu doma. Ale už to nebude jako dřív. Už nic nebude jako dřív, pomyslela si Della.

Pleskání pádel o vodu jí připomnělo zvuk šustícího listí. Zase viděla suché hnědé listí, navršené na nehybné tělo v rokli. Listí bylo 45

všude, suché, mrtvé. Pohlédla dolů. Jezero ho bylo plné, plné mrtvého listí, plné smrti.

„Dello – není ti nic?“ Její myšlenky přerušil Peteův hlas. Šustící listí zmizelo, vrátil se zase zvuk pádel a vody šplouchající o příď kánoe.

„Jo, jsem v pořádku. Jen jsem… přemýšlela.“ Přinutila se usmát.

Věděla, že to nebylo moc přesvědčivé.

„Všechno bude v pořádku,“ snažil se Pete. „Už jsi skoro doma.“

Skoro doma. Možná se budu cítit líp doma, pomyslela si Della.

Ale když asi po půl hodině otevřela zadní dveře a viděla matku, nachystanou do kostela, jak snídá u kuchyňské linky, zmocnila se jí hrůza.

Jak se jí má podívat do očí?

„Tak co?“ zeptala se paní O’Connorová a dopíjela poslední kapku kávy. „Jaké to bylo? Jsi doma nějak brzo.“

„Jo, vstali jsme dřív,“ vysoukala ze sebe Della. Přemýšlela, jestli matka může poznat, jak je nervózní. Většinou uměla paní O’Connorová číst myšlenky. Uměla číst v Delliině výrazu a očích víc, než je vědecky možné.

„Vypadáš, jako byste toho v noci moc nenaspali.“ Matka zavrtěla nesouhlasně hlavou.

„M o c n e , “ přiznala Della. Šla k ledničce a vytáhla krabici pomerančového džusu. Musela přemáhat nával pláče. Doufala, že nějaká činnost, třeba vyndávání džusu, jí pomůže, aby se ovládla.

Ale jak se má ovládnout? Včera v noci zabila člověka!

Všimla si matka, jak se jí třesou ruce, když si nalévala džus do sklenice? Ne.

„Asi se ti nechce se mnou do kostela?“ zeptala se matka.

„Jdu do postele. Mohla bych spát týden,“ odpověděla jí Della.

„Byla to legrace?“ zeptala se paní O’Connorová. Vstala a uhlazovala si šaty.

„Docela jo,“ řekla Della zády k matce a napila se džusu. „Byli jste fakt vzhůru celou noc?“ vyzvídala paní O’Connorová.

„Ne. Celou noc ne.“

„Chceš snídani?“

„Ne. Ani ne.“

46

„Mluvila jsi s Garym?“ Matka věděla, jak Della nenávidí otázky ohledně chlapců, ale ptala se na ně stejně.

„Moc ne.“ Della vypila půl skleničky, zbytek vylila do dřezu.

„Jen jsem se ptala,“ pokrčila rameny paní O’Connorová.

Zeptej se mě, jestli jsem včera v noci někoho nezabila, pomyslela si Della.

„Vypadáš vyčerpaně,“ svraštila matka znepokojeně čelo.

Všechno jí řeknu, rozhodla se Della. Nemůžu si to nechat pro sebe. Prostě nemůžu. „Mami, já –“

„Jo?“ Byla napůl ze dveří. Della zaváhala. „Co je, Dello?“

„Uvidíme se později,“ řekla. Za matkou zapadly dveře.

Della spala celé dopoledne a většinu odpoledne. Když něco před čtvrtou sešla dolů, byla matka pryč. Udělala si chleba s tuňákem, hladově ho snědla a spláchla kolou.

Cítila se líp. Spánek jí pomohl.

Vzala si misku brambůrků a šla zpátky do svého pokoje dělat úkoly. Ke svému překvapení zjistila, že je schopná soustředit se na kapitolu, kterou četla. Na mladíka v rokli si vzpomněla jen jednou nebo dvakrát. A i tak to vypadalo jako vzdálená vzpomínka.

Když se matka vrátila domů, necítila už Della potřebu se jí svěřit.

U večeře dala k lepšímu pár historek z výletu, některé si vymyslela, některé byly pravdivé. Vyprávěla o paintballové válce, o vynikajících buřtech, pečených na ohýnku. Také se zmínila o Rickym, jak schoval kánoe a jak z toho byli všichni vyděšení.

Snad to zvládnu, pomyslela si. Snad budu schopná hodit to za hlavu a žít dál normálně.

Cítila se líp a začala si zase věřit – dokud nezazvonil telefon.

Zvedla ho a uslyšela Maiin třesoucí se hlas.

„Dello, můžeš k nám přijít? Je mi mizerně.“

„Jak to myslíš? Je ti špatně?“

„Ne. Já jenom – naši určitě něco tuší.“

Dellu zamrazilo. Ztuhly jí krční svaly. „Maio, neřeklas jim nic, že ne?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ odpověděla Maia rychle a hlas jí přeskočil. „Samozřejmě, že ne, Dello, naši mají nějaký podezření, vypadá to tak… Mám takový tušení. A já ne – teda nevím, jak 47

dlouho to ještě vydržím.“

„Dobrá. Zkus se uklidnit,“ řekla Della a hlas se jí zachvěl, i když se snažila Maiu uklidnit. „Hned jsem u vás.“

„Díky, Dello. Pospěš si, prosím.“

Della zavěsila. Byla spíš rozmrzelá, než aby Maiu chápala. Měla pocit, že se Maia ani nesnaží to překonat. No, třeba se snaží. Třeba dělá, co může.

Svým způsobem dostala do téhle kaše Maiu ona. Maia by na ten výlet ani nejela, kdyby ji tak horlivě nepřesvědčovala.

Nesmím na ni být tak přísná, rozhodla se Della. Půjdu tam a popovídám si s ní. Musím ji povzbudit. Proto jsme kamarádky.

Podstoupí tohle kvůli ní všichni přátelé? Budou držet jazyk za zuby, jak přísahali? Musí, rozhodla Della. Musí!

Vklouzla do čistých džínů a oblékla si lehký svetřík. Učesala si rozpuštěné vlasy a na rty si nanesla lesk. Rozhlédla se po pokoji, hledala peněženku. Na stole nebyla. Nebyla ani na poličce u dveří, kde ji normálně nechávala.

Přemýšlela. Peněženka. Kde jsem ji měla naposledy? Brala jsem si ji na výlet? Jo. A měla jsem ji v batohu.

Uvědomila si, že si ještě nevybalila věci z batohu. Hodila ho k posteli a zapomněla na něj. Chtěla na všechno zapomenout.

Teď ho zvedla a vyndávala věci na postel. Známý pocit strachu ji zase opanoval. Z batohu se ozývalo šustění suchého listí.

Hodila ho na podlahu a hledala mezi zmačkaným prádlem a

toaletními potřebami. Kde ta peněženka vězí? Uvažovala. Vím jistě, že tu byla. Ale teď je pryč.

Mohl ji někdo sebrat? Ne. To není možný.

Všechny věci v batohu byly studené. Přinesla si chlad z Fear Islandu s sebou domů. Zamrazilo ji, když se prohrabávala tou kupou a peněženku nenašla.

To je záhada.

Rozhodla se, že půjde k Maie bez ní. Maia bydlela jen pár bloků od ní, ve čtvrti North Hills. Oznámila matce, že se jde učit a vykročila ke dveřím.

V porovnání s předešlou nocí byl teplý, téměř klidný večer.

Nedaleko na předním trávníku hrálo několik dětí baseball, přestože 48

byla skoro tma. O několik domů dál volala paní Kinleyová svého syna, aby šel domů, ale nikdo se jí neozýval.

North Hills byla tichá mírumilovná čtvrť, nejhezčí v Shadysidu.

Della kráčela kolem velkých tichých domů, kolem pečlivě

ošetřovaných trávníků a sledovala děti hrající si s míčem. Z nějakého důvodu ji ten pohled rozesmutnil. Už se necítila být součástí toho tichého, mírumilovného a důstojného světa. Její tajemství z ní udělalo vyvrhele.

Přibrzdi, Dello, napomenula se. Hned toho nech! Je to přirozený, že se lituješ. Ale to pomine.

Maia otevřela přední dveře v okamžiku, kdy Della zazvonila.

Beze slova nasměrovala Dellu nahoru do svého pokoje a zavřela dveře.

Maiin pokoj vyváděl Dellu vždycky z míry. Vypadal jako pokoj malé holčičky. Na oknech byly bílé krajkové záclonky, na poličkách seděly panenky a vycpaná zvířátka.

„Maio, ty vypadáš hrozně!“ vykřikla Della a hned toho litovala.

Dobrý způsob, jak někoho rozveselit!

Maia propukla v pláč. „Já jen pořád brečím, jak přestanu, zase brečím,“ vzlykala.

Vytáhla z krabice na prádelníku hrst papírových kapesníčků, přikryla si tvář a utírala si slzy. Obličej měla červený.

Della přešla pokoj a objala ji. „Maio, všechno bude v pořádku.

Slibuju,“ řekla jemně.

„To už jsi slibovala,“ řekla Maia a nedívala se na ni.

Della nevěděla, co říct. „Z čeho máš strach? Řekni mi to přesně,“

řekla a vedla Maiu k posteli. Maia klesla na šedorůžový přehoz, Della si sedla na šedé manšestrové křesílko proti posteli.

„Naši něco tuší.“

„Jak to víš? Co ti řekli?“

„No… nic určitýho. Ale maminka se na mě tak divně dívala.“

„Ani se jí nedivím,“ řekla Della. „Nevypadáš zrovna nejlíp. Cos jim řekla o výletě?“

„Nic moc. Jen že jsme se měli dobře, noc jsem nestrávila u kluků ve stanu a nekonaly se žádný divoký orgie, jak si představovali.“

„No jasně,“ zamumlala Della. „To jsi zvládla dobře. Spala jsi 49

trochu?“

„Zkoušela jsem to, ale nemohla jsem usnout,“ vzlykala Maia.

„Pořád jsem viděla toho chlapa na dně rokle.“

„Potřebuješ se vyspat,“ radila Della. „Budeš se cítit mnohem líp.

Fakt. Spala jsem skoro celej den. A cítím se…“

„Jak?“

„Cítím se líp. Fakt. Přece víš, že to s tím chlapem byla nehoda.“

„Já vím,“ řekla Maia a utřela si nos rukou. „Napadl mě. Nebylo to žádný neviňátko.“

„J o , j á vím,“ opakovala Maia podrážděně. „Spadl a zabil se.

Nechtěla jsem ho zabít schválně. Byla to nehoda. To si musíš pamatovat. Nehoda!“

„Já vím.“

„Co tě teda tak rozčililo?“ zeptala se Della trpělivě.

„Já jenom… určitě nás chytí. Přijdou na to. Na tu nehodu, a že jsme tam byli bez pana Abnera… prostě na všechno.“

„Ale to není pravda,“ trvala na svém Della. „Bude to trvat týdny nebo měsíce než ho najdou – jestli vůbec. A nic nás s tím nebude spojovat.“

Znovu se rozplakala a tentokrát to Delle trvalo déle, než se jí podařilo Maiu uklidnit. Hovořily přes dvě hodiny a Della dělala, co mohla, aby Maiu přesvědčila, že se jejich životy brzy vrátí k normálu, a že jejich tajemství zůstane zachováno.

Nejdřív se zlobila, že Maia vyvádí daleko víc než ona sama.

Koneckonců napadena byla Della, ona do něj strčila a… zabila ho.

Ale když se rozhlížela po naparáděném pokoji, plném panenek a plyšových zvířátek a vzpomněla si na Maiiny přísné a starostlivé rodiče, pochopila. Maia neměla moc příležitostí chovat se jako dospělá. Její rodiče dělali, co mohli, aby zůstala dítětem.

Když Della domluvila, vypadala Maia klidněji.

„A teď se prospi,“ rozkázala Della a vydala se ke dveřím. „Zítra se budeš cítit mnohem líp. Určitě.“

„Díky, Dello,“ řekla Maia a poprvé se usmála. „Promiň, že jsem tak otravná.“

Della jí zamávala na pozdrav a sešla po schodech. Venku s radostí vdechovala čerstvý vzduch. V pokoji bylo horko a dusno. Della s 50

překvapením zjistila, že chodníky jsou mokré. Muselo pršet, když byla u Maiy.

Kráčela rychle po ulici, zářící ve světle pouličních lamp, které se odráželo na vlhkých chodnících. I mokré trávníky zářily a Della měla najednou pocit, že jde po jiné planetě, po zelené, vlhké, zářící planetě jemného světla a podivného ticha.

Delliin dům byl tmavý až na žluté světlo nad vchodem. Matka musela jít brzy spát. Della otevřela dveře a něco jí spadlo k nohám.

Obálka.

Sklonila se a zvedla ji. Zkoumala ji ve žlutém světle. Na obálce nebylo nic napsáno. Jenom černá šmouha, možná otisk prstu, v pravém dolním rohu.

Uvnitř cítila něco hrbolatého. Zavřela dveře a vstoupila dovnitř.

Obrátila obálku a vysypala si hrbolatý předmět do dlaně.

Byla to malinká stříbrná lebka. Lebka, kterou měl mrtvý mladík na řetízku kolem krku.

Pohlédla do obálky a zjistila, že v ní je ještě malý čtvercový papírek. Třesoucí se rukou jej vytáhla.

Na jedné straně byla tužkou naškrábaná jediná řádka:

VIDĚL JSEM, CO JSI UDĚLALA.

51

VIII.

„Nejdřív jsem si myslela, že je to jeden z tvých žertíků, Ricky,“

píchla ho Della ukazováčkem do ochablého hrudníku.

Ricky odstoupil a vypadal ublíženě. „Dello, nech toho. Nic tak hloupýho bych neudělal.“

„Myslíš, tak hloupýho jako schovat kánoe?“ ozvala se Suki.

Všichni, kdo byli na výletě kromě Petea, seděli nervózně u Delly v obývacím pokoji. Pete se opozdil, protože jejich rodina večeřela později. Byl čtvrteční večer, dva dny poté, co Della našla lebku a vzkaz, zastrčený ve dveřích. Její matka hrála bridž u Garrisonů v sousedství.

Všech šest členů přírodovědného klubu si uvědomilo, že nemají na vybranou. Ačkoliv se vlastně nechtěli sejít a zvláště ne tak brzy po výletě, tu obálku prostě museli vzít na vědomí. Musí přijít na to, kdo ji tam dal – a proč.

„Jseš si jistej, žes to neudělal?“ snažila se Suki obvinit Rickyho a pohlížela na něj s očividnou nechutí.

„Nech Rickyho být,“ vložil se do toho Gary.

„Není úplně

bezcitnej, víš.“

„Ale jo, jsem,“ řekl Ricky a šklebil se na Garyho. „Ale tu lebku jsem tomu chlapovi z krku nesebral a nepředhodil ji Delle.“

„Hele,“ řekl Gary, postavil se a sáhl do kapsy džínů.

„Já mám taky jednu.“ Vytáhl stejnou stříbrnou lebku.

„Gary – jak to? Kdes k tomu přišel?“ zeptala se Della.

„Včera odpoledne po škole jsem šel vybrat schránku a lebka byla ve schránce,“ řekl Gary. Suki mu vzala lebku z dlaně a zkoumavě si ji prohlížela.

52

„Byl tam taky nějakej vzkaz?“ zeptala se Della.

„Ne, vzkaz ne.“

„To je divný,“ řekl Ricky.

„Geniální myšlenka, že jo,“ šlehla po něm Suki.

„Sklapni už, Suki!“ vykřikl Ricky naštvaně.

„To bys mě musel donutit,“ zamumlala Suki. Podala lebku zpátky Garymu.

„Musíme se uklidnit,“ řekl Gary a pohlédl na Suki. „Nemůžem si jít po krku, když tu máme skutečnej problém. Ať to byl, kdo chtěl, ten, kdo tady rozhazuje ty lebky, každopádně ví, kde bydlíme!“

Pokoj ztichl. Della se zachvěla. Přemýšlela, kdo to byl u nich na verandě, otevřel vnější síťové dveře a zastrčil za ně obálku. Někdo stál přímo u jejich předních dveří. Někdo, kdo je viděl v noci v rokli.

Někdo, kdo je viděl zakrývat tělo listím.

A pak? Co udělal ten někdo, tenhle svědek jejich zločinu? Odkryl tělo? Sundal stříbrné lebky z řetízku? Doručil je Delle a Garymu?

Proč to udělal?

„Ještě někdo něco dostal?“ zeptal se Ricky.

„Já ne.“

„Já taky ne,“ ozvala se Suki.

Maia zavrtěla hlavou. Seděla v čalouněném křesle v rohu, nohy měla pod sebou, tvář zachmuřenou. Nepromluvila po celou dobu ani slovo.

„Kde je vůbec Pete?“ zeptala se Suki.

„Bude tu brzy,“ řekla Della. „Ale řekl mi už odpoledne, že nic nedostal.“

„Proč jen my dva?“ divil se Gary. Seděl vedle Suki na koženém gauči. Pak vstal a šel k oknu. „Proč jen my dva?“

Náhle se zastavil a otočil s e . „Hele – teď jsem si na něco vzpomněl. Ztratil jsem peněženku. Ztratil ji ještě někdo?“

„Já,“ odpověděla Della a zvedla ruku jako ve škole.

Ostatní mlčeli.

„Měla jsem ji v batohu. Jsem si tím naprosto jistá,“ řekla Della a šla za Garym k oknu.

„Já taky,“ řekl. „To zřejmě vysvětluje, jak se ten dotyčnej dostal k našim adresám.“

53

Della si najednou vzpomněla na hluk, který slyšela tehdy v noci ve stanu. Kroky, které se snažila vystopovat, asi nakonec přece jen nepatřily mývalovi. Možná, že tam někdo byl, jen pár stop od místa, kde spala. Mohl prohrabat batohy a ukrást obě peněženky.

Della pohlédla na temný přední dvorek. Tam by zrovna teď mohl být, pomyslela si. Šla rychle k oknu a zatáhla záclony.

„Musíme jít na policii,“ řekl náhle Gary a pohlédl na Dellu.

„Ne!“ vykřikla Maia, první slovo, které pronesla za tenhle večer.

„Nemůžete! Teda nemůžeme.“

„Ale, Maio –“ začal Gary.

„Všichni máme strašně moc co ztratit. Rodiče nám už nikdy nebudou věřit!“ křičela Maia a křečovitě svírala opěradlo křesla.

„Všichni ve městě se dozvědí, že –“

„Ale tenhle chlap ví, kde bydlíme!“ zařval na ni Gary. Vyhodil stříbrnou lebku do vzduchu. Udeřila do stropu a dopadla na béžový koberec k Maiiným nohám.

„Klídek, Gary, pojď si ke mně sednout,“ řekla Suki a poplácala polštář vedle sebe. „Pokusme se uvažovat klidně, bez emocí.“ Gary potřásl hlavou. „Já jsem klidnej,“ trval na svém. Ale šel si sednout vedle Suki. Předklonil se, dal si ruce mezi kolena a hlasitě praskal klouby jedné ruky.

„No, ty jseš teda fakt úplně klidnej,“ řekla Suki. „Co si myslíš, že ten chlap s lebkama vlastně chce?“

„Nevím,“ řekl Gary a praskal klouby druhé ruky.

„Asi nás chce polekat,“ usoudila Della.

„A ne to na nás píchnout,“ dodala Suki. „Kdyby to chtěl vykecat policajtům, už by to udělal, ne?“

„Nejspíš jo,“ připustil Gary.

„Kdyby hodlal ohlásit nález těla, tak už by to ohlásil,“

pokračovala Suki. „Ale zřejmě nechce. Chce nás vyděsit. Proč?“

Gary pokrčil rameny.

„Aby se dobře pobavil?“

„Možná.“

„Ale co když se tak lehce nepolekáme?“ zeptala se Suki. „Co když nás nevyděsí a my nepoběžíme na policii? Co když budem ignorovat ty pitomý lebky? Třeba zmizí!“

54

„Má pravdu!“ vykřikla Maia, která snad vůbec poprvé v něčem souhlasila se Suki.

„Jenže zapomínáte na pár důležitejch věcí,“ přerušila je Della a stoupla si vedle gauče. „Za prvé, chce možná víc, než nás jen polekat. Možná nás chce vydírat nebo něco takovýho. Jestli nás opravdu viděl, jestli nás fakt v tý rokli pozoroval, měl by proti nám zbraň. Mohl by nás vydírat, mohl by vydírat naše rodiče.“

„Ano, ale –“ začala Suki.

„Nech mě domluvit,“ trvala na svém Della a bouchla rukou do opěradla gauče. „Ještě důležitější je, co ten chlap udělal. Byl tam a špehoval nás. Pak vyhrabal tu mrtvolu a oloupil ji, ukradl tomu mrtvýmu řetízek. Tenhle chlap není jenom cvok. Je úchylnej. Mohl by udělat cokoliv. Všichni jsme v nebezpečí.“

„Ale kdyby nám chtěl opravdu ublížit, udělat nám něco hroznýho, tak už přece příležitost měl,“ nesouhlasila Suki. „Ale zatím jenom nechává kolem sebe malý lebky. Myslím, že to nestačí, aby –“

Přerušilo ji hlasité zaklepání na přední dveře.

„To musí být Pete,“ řekla Della a spěchala ke dveřím. „Ahoj,“

řekla a otevřela dveře dokořán.

Venku ale nikdo nebyl.

„Hej!“ Překvapeně otevřela vnější síťové dveře proti hmyzu a vyšla ven. Nikoho neviděla. Vrátila se, zabouchla dveře a zamkla je.

„To už mám halucinace, že slyším zvuky?“ zeptala se. „Ale všichni jste slyšeli to zaklepání, nebo ne?“

„Možná, že je to on. Třeba se vrátil,“ vyděšeně řekla Maia.

„Jsou všechny dveře zavřený?“

„Myslím, že jo,“ řekla Della. „ J du se podívat.“ Vběhla do kuchyně, aby zkontrolovala zadní dveře. Byly zamčené. Pak vyzkoušela posuvné skleněné dveře v pracovně. Ty zamčené nebyly.

Zápasila s nimi, ale nakonec je zamkla. U těhle dveří to bylo obtížné, ale zvládla to.

Skleněnými dveřmi vyhlédla ven na tmavý dvorek. Bledý srpek měsíce právě stoupal nad červenou střechu garáže. Přitiskla čelo na chladivé sklo.

Co to je za stín, který se pohybuje po trávníku? Má vidiny? Ne.

Odtáhla se od okna a přitiskla se ke zdi. Opatrně vystrčila hlavu, 55

aby viděla ven. Byla to jen kočka.

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. Srdce jí tlouklo a ruce měla najednou studené jako led.

To byla ale hloupost, pomyslela si, nechat se vyděsit kočkou.

Uvědomila si, že ostatní se už musí divit, kde vlastně tak dlouho vězí. Ještě jednou zkontrolovala zámek zadních dveří, když znovu zaslechla hlasité zaklepání na přední dveře.

56

IX.

„Kdo je tam?“ zavolala Della. Nikdo neodpověděl.

Gary se k ní v chodbě připojil. „Kdo je tam?“ vykřikl.

Na druhé straně dveří bylo ticho.

Gary odemkl a bez rozmyšlení začal otáčet knoflíkem na dveřích.

„Ne, Gary, nedělej to!“ vyjekla Della, ale už bylo pozdě. Dveře se otevřely.

Na přední verandě nikdo nebyl.

Gary odstrčil vnější síťové dveře a vykročil ven.

Dole v ulici zasvištělo auto s jedním předním světlem a zmizelo za roh, mnohem větší rychlostí než třicet pět mil za hodinu. Della zahlédla, že bylo plné teenagerů.

Takhle bychom se měli bavit, pomyslela si smutně. Jezdit si někde venku a mít se dobře.

„Gary, prosím tě,

pojď zpátky,“ zavolala a pozorovala ho

síťovými dveřmi, jak zkoumá přední dvorek.

„Nikdo tu není,“ řekl s úlevou v hlase a vrátil se na verandu.

„Půda je měkká, ale stopy nejsou vidět.“ Poškrábal se na hlavě.

„Asi je to strašidlo,“ zavtipkovala Della.

„Někdo si z nás dělá legraci,“ řekl Gary, vstoupil zpět do domu a přešel kolem ní do chodby. „Ale moc legrační to není.“

Della zavřela dveře a pečlivě je zamkla. Společně se vrátili do pokoje.

Ricky, Maia a Suki stáli napjatě u okna. „Je někdo venku?“

zeptala se Maia.

Gary pokrčil rameny. „Neviděl jsem nikoho.“

„Ale kdo to klepal?“ Maia vyžadovala odpověď, ruce měla 57

sevřené v pěst.

„Duch minulejch vánoc,“ řekla Della.

Nikdo se nezasmál.

„Snad bychom měli jít k policajtům,“ řekla Suki a poprvé vypadala ustaraně. Měla na sobě velký tyrkysový svetr, který jí sahal téměř až ke kolenům. Objala se pažemi, takže se v širokém svetru málem ztratila.

„Ne!“ trvala na svém Maia. „Zatím ještě pořád nemáme důvod.

Může to být nějaký dítě ze sousedství. Klukovina.“

„Dělával jsem to taky,“ připustil Ricky s úsměvem.

„To je ale překvapení,“ řekla Suki sarkasticky.

„Myslel jsem, že je to legrace,“ řekl Ricky. Šel ke gauči, natáhl se na něj a hlavu si opřel o opěradlo. „Ale teď už si nejsem tak jistej.“

„Jsme úplně bezbranný,“ řekla Della zachmuřeně.

„Heleďte, nesmíme to přehánět,“ řekl Gary. „Ten chlap si z nás utahuje. Jestli se chtěl dostat dovnitř nebo udělat něco opravdu hroznýho, tak měl dvě příležitosti, když byly dveře otevřený. Chce jen, abysme se třásli strachy.“

„A my se třesem,“ řekl Ricky. „My se sakramentsky třesem!“

„Připravíme se na něj, až zase zaklepe,“ rozhodl Gary.

„Jak to myslíš, co chceš udělat, Gary?“ zeptala se Della ostražitě.

Gary byl prima kluk a lidi ho měli rádi. Jedním z důvodů, proč ho měli rádi, bylo, že nebyl dokonalý – někdy dělal bláznivé věci, o kterých pak ostatní mluvili ještě týdny.

Della znala Garyho dobře, chodila s ním dlouho. Znala taky ten výraz Garyho tváře a neviděla ho ráda. Byl to jeho smělý výraz, utkvělý pohled, který bránil ostatním, aby mu rozmluvili to, co si usmyslel.

„No tak, Gary, co chceš dělat?“ dožadovala se odpovědi Della a šla k němu.

„Nic moc. Nekoukej na mě tak, Dello. Nedělám nic bláznivýho.

Chci se jen podívat na toho vtipálka.“

„Pojďme domů,“ řekla Maia, která se k nim připojila. Ricky a Suki je nervózně následovali.

„Vždyť večírek právě začal!“ ozval se Ricky a pak se zasmál, jako by udělal vynikající vtip.

58

„Ne, Maio, musíme počkat na Petea,“ řekla Della.

„A kromě toho jsme se ještě na ničem nedohodli,“ dodala Suki.

„Nerozhodli jsme se, co uděláme s lebkama a s tím vzkazem.“

„Co s tím chceš dělat?“ zakvílela Maia. „Jediný, co mužem udělat, je nesedět tady a nenechat se terorizovat tím šílencem.“

Gary mezitím zmizel na schodech. Když se vrátil, nesl Delliin polaroid. „Co takhle skupinový foto?“ zeptal se vesele.

„Jedinej způsob, jak přinutit tenhle spolek k úsměvu,“ zavtipkoval Ricky.

„Je ještě jeden způsob, kterým mě rozesměješ, Schorre – když odejdeš,“ zakabonila se Suki.

„Dej pokoj, Suki,“ varoval ji Gary. „Nenavážej se pořád do Rickyho!“

„Ricky mě rozčiluje už tím, že je,“ zamumlala Suki.

„Připomeň mi to později, ať se můžu zasmát,“ řekl Ricky a zakoulel očima.

„Nechte toho, vy dva,“ žadonila Della.

„Já už jdu. Fakt. Už musím domů,“ řekla Maia a drala se ke dveřím.

„Ne, počkej!“ řekl Gary a táhl ji zpět. „Vyplašíš ho, než ho vyfotím.“

„Tak to je tvůj plán?“ vykřikla Della. „Když zaklepe, otevřeš dveře, zařveš úsměv a pak ho vyfotíš?“

„Jo,“ řekl Gary. „Takovej mám plán. Máš snad lepší?“

„Jo. Zapomeň na to!“

„A co když se nerad fotí?“ zeptala se Suki.

„Co když ho to rozčilí?“ zeptal se Ricky.

„Nechte mě jít domů – prosím!“ žebronila Maia.

„Až ho vyblejsknu, Dello, zabouchni dveře a zamkni je. Bude z toho vykulenej a nestačí nic podniknout,“ řekl Gary. „Pak zavoláme policii.“ Pohlédl na Dellu. „Co tomu říkáš?“

Della obrátila oči v sloup. „Blbost,“ řekla. „Ale vím, že to stejně uděláš.“

Gary se usmál. „Správně!“

„Prosím vás, nechte mě odejít,“ opakovala Maia.

„Maio, nech toho, jsme v tom společně. Musíme držet pohromadě.

59

Musíme si pomáhat,“ přesvědčovala ji Della.

„Tak odejděme všichni!“ řekl Ricky. Ale hned zvedl ruce jako v sebeobraně. „To byl jen vtip!“

Maia se zamračila a rozčileně odkráčela zpět do obývacího pokoje. „Nemůžete mě tu držet jako vězně,“ zvolala.

„Nejsi vězeň,“ řekla Suki. „Ale nemůžeš dezertovat.“

„Když vy se chováte jako blázni,“ ječela Maia umíněně. „Já jen chci, aby už bylo po všem.“

„To chceme všichni,“ řekla Suki. „Ale když poběžíš domů k mamince, tak si nepomůžeš, Maio.“

„Pst. Musíme být

připravený,“ řekl Gary, který ji ignoroval a

připravoval si foťák. „Dello, jakmile zaklepe, otevři dveře dokořán.

Musíš to udělat rychle, jinak ho prošvihnem.“

„Ale, jak,…“ začala protestovat Della. Než však stačila doříct, ozvalo se hlasité zaklepání na dveře.

Della nadskočila překvapením. Zdálo se, že se čas zastavil.

Přestala dýchat. Všichni v chodbě ztuhli. Klepání se ozvalo znova.

Delle se podařilo nadechnout, mozek jí začal pracovat a ruce poslouchat. Otočila klíčem a jedním rychlým pohybem rozrazila dveře.

Gary vykročil vpřed a stiskl spoušť. Chodbu verandy ozářil jasným světlem blesk.

60

X.

Ve světle blesku se něco mihlo, obličej, chomáč vlasů, tmavé oblečení. Byl to muž. Zmizel stejně rychle jako světlo.

Seskočil z verandy. Della zaslechla, jak dopadl mezi keře a běžel dál.

Teď už musí být na druhé straně domu, pomyslela si.

Samotný fakt, že někdo cizí byl opravdu na verandě, překvapil jak Dellu, tak Garyho. Ztuhli, jako by foťák zachytil je.

Ale když otevřeli dveře dokořán a vykoukli ven, nebylo po nikom cizím ani vidu, ani slechu.

„Honem. Film. Obrázek. Hele, už se to tam rýsuje.“ Garymu se třásla ruka, když držel obrázek z polaroidu a sledoval, jak barvy tmavnou.

Maia, Suki a Ricky teď stáli za nimi. Všichni upřeně sledovali, jak se obrázek vyvíjí a vybarvuje.

„Pěkný záběr síťových dveří,“ řekl Ricky a potřásl hlavou.

Na obrázku byly síťové dveře proti hmyzu, lesklé a stříbrné. Za nimi byla jenom tma, ani kousíček muže, který prchal z verandy.

„Nemáme ho,“ vzdechla Della.

„Zpátky a znova od začátku,“ zamumlal Gary.

Najednou někdo vkročil na verandu.

Nezavřeli jsme dveře, vzpomněla si Della. Oběhl dům a vrátil se!

Strčila do dveří a snažila se je zabouchnout.

„Hele – co to vyvádíte?“ ozval se stín na verandě.

„Pete!“ vykřikli všichni s ulehčením.

Pete se tvářil nechápavě. „Mrzí mě to, že jdu pozdě. Ale je to od vás milý, že jste mě přišli všichni přivítat. Vidím, že zábava je už v 61

plným proudu.“

„Zábava ani moc ne,“ povzdechla si Della. „Měli jsme návštěvu.“

Zamkla za Petem dveře.

„Viděls venku někoho?“

„Ne. Nikoho.“ Pete sledoval foťák. „Vy jste se fotili?“

„Jo, zakládáme rodinný album,“ zavtipkoval Ricky.

„Se mnou nepočítejte. Nechci mít Schorra v rodině!“ pravila Suki.

Maia zamířila zpátky do obývacího pokoje a klesla do křesla.

Vypadala ještě zachmuřeněji než jindy. „Už můžu jít?“ zakvílela.

„Fakt tu není příliš veselo,“ souhlasil Pete, když se všichni hrnuli za ním.

Maia se zaškaredila.

„Odcházím,“ řekla, ale ani se nepokusila

vstát.

„Počkej, Maio,“ řekl Pete. „Něco jsem přinesl. Myslím, že vás to bude všechny zajímat.“

Z kapsy kalhot vytáhl složený novinový výstřižek a rozprostřel ho na stolku. Všichni se kolem něj shlukli.

Výstřižek byl ze Shadysideských novin Signál. Titulek zněl: SOUSEDÉ SVĚDKY VLOUPÁNÍ

OSUDNÁ STŘELBA

Pod tím menší titulek pokračoval:

POLICIE STÍHÁ DVA MUŽE PODEZŘELÉ Z VRAŽDY

„Přečti to nahlas,“ vyzvala Suki Petea.

„Neumí číst,“ neodpustil si vtípek Ricky. Suki ho dloubla loktem do žaludku.

„Přečti to ty, Dello,“ řekl Pete a podal jí výstřižek. „Já jsem ještě pořád oslepenej od toho blesku.“

Novinová zpráva popisovala, že sousedé viděli, jak se dva mladíci vloupali do domku místního zahradníka. Svědci vypověděli, že slyšeli výstřely a pak oba mladíci vyběhli s prázdnýma rukama z domku.

Zahradníka nalezli zastřeleného uvnitř. Říkalo se o něm, že je to potrhlý milionář, který má v baráčku schovanou fůru peněz. Policie se domnívá, že šlo o loupežné přepadení. Když lupiči nenašli peníze, zahradníka zabili.

Oba muži jsou stále ještě na svobodě, uzavíral článek, a jejich 62

vypátrání je pro polici prvořadým úkolem. Jeden ze sousedů se díval pozorně. Vedle článku byla policejní rekonstrukce lupičova obličeje.

„Podívejte se na ten obličej!“ vykřikla Della a zvedla výstřižek, aby ho všichni viděli.

Byl to muž z Fear Islandu, muž, kterého pohřbili v rokli.

„Tak on to byl vrah,“ řekla Suki a vzala od Delly výstřižek.

Pozorně sledovala náčrtek, jako by se ho učila nazpaměť. Pak ho vrátila. „Nemusíme se cítit tak mizerně.“

„On něco říkal o nějakým dědkovi,“ vzpomněla si Della náhle.

„Mluvil hrozně rychle, úplně bláznivě a říkal, že s ním nebyl schopný komunikovat a tak mu musel dát za vyučenou nebo něco takovýho. Tenkrát to nedávalo žádnej smysl. Pořádně jsem ani nevnímala, co říká.“

„No, teď už víme, kdo to byl,“ řekl Pete, sbalil výstřižek a zastrčil ho do kapsy. „A víme, kdo nás pozoroval, jak ho pohřbíváme do listí.

Je jasný, kdo tu nechal stříbrnou lebku pro Dellu. Jeho společník.“

Společník.

Tak to je jasný, pomyslela si Della. Ten mladík nebyl v lese sám.

Musel se tam schovávat i se společníkem. Koho by napadlo hledat je na neobydleným ostrově?

Ten společník se schoval v lese na okraji rokle a všechno viděl.

„Co asi ten chlap chce?“ zeptala se Maia tiše.

Všichni ztichli, přemýšleli o zprávě, kterou přinesl Pete.

Uvědomili si, že jejich tajemství už není tajemstvím. Ví o něm někdo další. Někdo, kdo zabil starého člověka. Někdo, kdo ví, kde Gary a Della bydlí. Někdo, kdo byl před chvílí těsně u jejich dveří.

„Je jasný, že nám nepřišel poděkovat,“ suše pravila Suki.

„Asi se chce pomstít,“ pronesl Ricky. Všichni pohlédli na Rickyho, jestli si dělá legraci. Nedělal.

V pokoji se usadil pocit stísněnosti. Chvíli nikdo nic neříkal.

„Chce vydírat nebo se chce pomstít? Co je horší?“ přerušil Gary ticho otázkou.

„Jak by nás mohl chtít vydírat?“ zeptala se Maia. Obličej měla červený. Vypadala, že se co nejdřív rozpláče.

„Nás ne, ale rodiče,“ řekl Pete a koukal na podlahu. „Vloupáním nic nezískali. A ten společník v nás může vidět cestu k zbohatnutí.“

63

„Většina našich rodičů na tom není špatně,“ dodal Gary.

„Mluv za sebe. Naši nemaj ani floka,“ odsekla s hořkostí Suki.

Gary ji ignoroval. „Tenhle společník by jim mohl říct všechno.

Mohl by jim vyhrožovat, že nás vydá policii, jestli nezaplatí balík.“

„Ne! To není možný! To je strašný!“ vykřikla Maia.

„Heleďte! Počkejte,“ řekla Della a vyskočila ze židle u piana, kde v tichosti přemýšlela. „To nedává žádný smysl.“

„Nic nedává smysl,“ mumlala Suki.

„Tenhle společník – nemůže jít na policii. Zabil toho dědu, nezapomeňte,“ řekla Della.

„Della má pravdu,“ vpadla Maia s ulehčením.

„Nemůže jít na stanici a říct policajtům, že nás viděl, jak jsme zabili jeho komplice.“

„Policajti by nám třeba ještě poděkovali,“ rozzářil se Ricky.

„Možná by nám dali i odměnu nebo něco takovýho.“

„Blbost,“ řekla Della a netrpělivě zavrtěla hlavou. „Akorát nepůjde na policii.“

„Mohl by nám pohrozit, že dá policajtům tip. Bylo by to

jednoduchý, zavolat jim a říct, co viděl,“ řekl Pete.

„Má pravdu!“ vykřikla zděšeně Maia.

„Tak si vyber,“ řekla Della sklesle. „Vydírání nebo pomsta?“

„Ať tak, či onak, jsme vyřízený,“ řekla chmurně Suki.

„Může nás vydírat do konce života.“

„Radši bysme měli zavolat policii,“ pravil pevně Gary.

„Policie vás nebude schopná ochránit,“ hádala se Maia.

„Ale, Maio – přestaň jednou myslet na sebe!“ vybuchla Della, která konečně ztratila trpělivost. „Pořád se jen bojíš, aby tvoji rodiče nepřišli na to, že jsme byli na výletě bez dozoru. Co se stane s námi, ti je fuk.“

Maia otevřela pusu a zrudla jako malina. Della okamžitě

zalitovala, že na ni takhle vyjela. Teď se jí bude měsíc omlouvat. A co tím dosáhla? Nic, vůbec nic. Maiu nezmění.

„To není pravda!“ protestovala Maia. „Jenom… jenom… dobře.

Už neřeknu ani slovo.“ Vzdorně si zkřížila ruce na prsou a nasupeně hleděla na Dellu.

„Ale Maia má pravdu,“ řekl Pete najednou a podíval se na Dellu.

64

„Co udělají policajti pro naši ochranu – aby nás chránili před tímhle cvokem? Nic. Myslíš, že ti dají před dům ochranku na čtyřiadvacet hodin? Nebo tě budou doprovázet do školy a zpátky? Ani nápad!“

„S naší pomocí by ale policie toho komplice mohla chytit,“ řekla Della.

„Kdy?“ vmísil se do toho Ricky. „Potom, co nás ve spaní všechny zamorduje?“

„Přestaň! Neříkej to!“ zaječela Maia.

„Prosím vás – už začínáme být hysterický,“ řekla Suki. „Musíme trochu vychladnout. Do teďka toho ten chlap moc neudělal –“

Zmlkla, když uslyšela zaklepání na přední dveře.

Všichni ztuhli. Maia tiše vyjekla a zavrtala se hlouběji do křesla.

Della pečlivě sledovala přední dveře, jako by čekala, kdo jimi vrazí dovnitř.

„Nechal jsem foťák na schodišti,“ hlasitě zašeptal Gary.

„Neotevřu,“ šeptala Della. „Myslím, že bysme neměli otvírat.“

Nikdo s ní nesouhlasil, ani jí neodporoval. Všichni upřeně hleděli v hrozivém tichu do přední chodby.

Další zaklepání, tentokrát delší a hlasitější.

„Proč to dělá?“ vykřikla Maia.

„Pojďme, otevřeme,“ řekl Gary a pohnul se směrem ke dveřím.

„Gary, ne –“ začala Della.

Ale on už se rozhodl. Skočil k přednímu vchodu, na vteřinu zaváhal, pak přiložil obličej ke dveřím a křikl: „Kdo je to?“

Rozhostilo se ticho. A pak se na druhé straně dveří ozval mužský hlas: „Už jsme zpátky!“

65

XI.

Na chvíli vypadal Gary zmateně. Pak otočil klíčem a otevřel přední dveře.

Delliina matka a vysoký plešatý muž vešli dovnitř.

„Nazdar, Gary. To je ale milé překvapení,“ řekla paní

O’Connorová a vypadala trochu vyděšeně. „Tohle je pan Garrison.

Doprovodil mě.“

„Maminka si zapomněla klíče,“ vysvětloval pan Garrison Delle.

Paní O’Connorová strčila hlavu do obývacího pokoje a vyplašila se ještě víc, když viděla, že Della má ještě další návštěvníky. „Dello – pořádáš večírek, když máte zítra školu?“

To je teda večírek, pomyslela si Della. „Co tu děláte?“ vyhrkla.

„Teda, proč jste se vrátili tak brzy?“

„Nikdo dnes neměl na bridž chuť. Tak jsme se rozhodli skončit dřív,“ řekla paní O’Connorová. „Co se to tu děje?“ zeptala se, odložila kabelku na stolek a přešla do středu místnosti.

„Mami, můžu ti představit členy přírodovědnýho klubu?“ řekla Della, která už zase nabyla rovnováhu. Představila všechny matce.

„Máš pěkné vlasy,“ řekla paní O’Connorová Suki. „Co s nimi děláš, aby ti takhle stály?“

„Používám gel,“ odpověděla Suki a snažila se přijít na to, jestli si z ní Delliina matka dělá legraci nebo ne.

„Je to velmi… jak tomu říkají? Velmi špičkové?“

Ricky se začal smát, pak rychle zmlkl.

„Ne, vážně se mi to líbí,“ trvala na svém paní O’Connorová.

„Ovšem, kdyby si to udělala s vlasy Della, tak bych ji přerazila.“

„Mami, prosím tě…,“ přerušila ji Della.

66

„A proč máte zvláštní schůzku?“ zeptala se paní O’Connorová a ignorovala dceřiny protesty.

„Ale… jen jsme mluvili o výletě,“ odpověděla Della a rychle uvažovala.

„Slyšela jsem, že měl velký úspěch,“ pravila paní O’Connorová a narovnávala hromádku časopisů na konferenčním stolku. Nikdy nevydržela jenom stát a hovořit. Stále musela dělat něco užitečného.

„Jo, prima,“ řekl Gary.

„Bylo to špičkový,“ řekl Ricky. Nikdo se nezasmál. Pokud paní O’Connorová poznala, že si z ní dělá legraci, nedala to na sobě znát.

„Už jsme vlastně skončili,“ řekla Della a koukala po ostatních.

Snad pochopili, že je čas odejít.

„Ano, schůze končí,“ vyhlásil Gary. Usmál se na paní

O’Connorovou: „Já jsem prezident, kdybych to neřekl, nemohli by odejít.“

Delliina matka se zasmála řezavým smíchem.

„To je prima, že té zas vidím, Gary,“ řekla. „Chyběl jsi nám tu.“

Gary zrudl a vypadal rozpačitě. Della by se byla pásla na jeho rozpacích, nemít sama stejné problémy.

Všichni se rozloučili a vykročili do noci, kromě Petea, který celý nesvůj otálel u dveří. „Ehm… Dello, mohl bych s tebou mluvit?“

„Jistě,“ řekla Della. Divila se, proč vypadá tak nervózně. Bojí se jít ven, protože by se tam někde mohl potulovat společník mrtvého?

Ne. Doufala, že o tom nebude chtít mluvit teď, když je matka poblíž.

„Myslel jsem…,“ řekl a vedl ji ven na verandu, aby byli sami,

„nešla bys se mnou v pátek večer ven?“

„Oh.“ To nečekala. Zhluboka se nadechla. Chladný vzduch voněl sladce. Cítila vůni kvetoucích jabloní z protější strany ulice. „No, dobrá.“ Usmála se na něj. „Tak jo.“

Taky se usmál. „Vyzvednu tě po osmé, jo? Mohli bysme jít do kina. Nebo možná do Mlýna.“

„Prima.“

Starodávný polorozpadlý mlýn, postavený na konci Staromlýnské silnice, ještě než město Shadyside vůbec vzniklo, byl nedávno zrekonstruován. Teď sloužil jako taneční klub pro mladé, pod jménem Mlýn. Spousta Delliiných přátel z Shadysideské střední 67

školy si tam chodilo každý víkend zatancovat a setkat se s přáteli.

Ale těžko si tam dovedla představit Petea jako ze škatulky, v nažehlených keprových kalhotách a v saku od Ralpha Laurena.

Třeba není takovej škrobenej slušňák, jak se jeví, pomyslela si, když ho sledovala, jak míří k autu. Byl opravdu milej. Třeba právě on mi pomůže zapomenout na Garyho.

Najednou se otřásla, když si uvědomila, kdo taky může být venku.

Může se schovávat ve tmě a pozorovat ji. Může ji nenávistně sledovat a vymýšlet léčku. Otočila se.

Třásla se ještě, když vběhla do domu a hlasitě za sebou zabouchla dveře. Tak hlasitě, že se psi v celém okolí rozštěkali.

„Ani se mi nechce věřit, že se mám tak bezvadně!“ řekla Della.

Byl páteční večer a už přes hodinu tancovali s Petem ve Mlýně.

Smála se a poklepávala mu po rameni, když se pokoušel o taneční kreaci na jedné noze.

Pete nebyl vlastně dobrý tanečník. Neměl vůbec smysl pro rytmus, ale aspoň se o to pokoušel. Dokonce si dělal ze svého tancování legraci. Ani jsem netušila, že má vůbec smysl pro humor, pomyslela si Della a vyčítala si, že o něm měla úplně falešné představy.

V klubu bylo horko a plno. Mladí zaplnili taneční parket, naráželi na sebe, při pohybu podle ohlušující hudby. Obrovské reproduktory pověšené v rozích sálu duněly monotónním rytmem. Modrá světla vířila po parketu a podlaha vypadala, jako že se otáčí. Davy omladiny se osvěžovaly u baru, který se táhl po celé délce sálu. Nad taneční parket vyčníval nízký balkón, plný zvědavců, kteří sledovali tanečníky.

Della a Pete tancovali bez přestávky. Kvůli hluku se ani nedalo hovořit. Chvíli po půlnoci vytáhla Della Petea ven na parkoviště.

„Dost, už jsem vyřízená!“ vykřikla šťastně.

Smála se. Byla sice teplá noc, ale noční vzduch jim ochlazoval rozpálené tváře. Když Della pohlédla na oblohu, znovu uviděla víření modrých světel. Z tanečního klubu sem doléhal dunivý rytmus, bubny i basová kytara ladily s tlukotem jejího srdce.

„Dáš si něco k jídlu?“ zeptal se.

„Nevím, už je asi dost pozdě.“ Věděla, že by měla být unavená, 68

ale cítila pravý opak. Toužila po pohybu, byla vzrušená a rozechvělá.

„Pojďme si dát hamburgera,“ řekl a táhl ji za ruku. Dlaně měl horké a vlhké.

Della sebou škubla, což Pete nečekal. Impulzivně ho objala kolem krku a dlouze ho políbila.

Když se odtáhla, vypadal ohromené.

„To bylo na dobrou noc,“ řekla a smála se jeho překvapení.

„Chtěla jsem to mít za sebou. Teď pojeď na toho hamburgera.“

Nastoupili do stejšnu a hned stáhli okénka, aby se ochladili. Pete opatrně vycouval z mezery, ve které parkovali. Parkoviště bylo stále ještě plné.

V těsné blízkosti

za nimi vyjelo další auto, s rozsvícenými

dálkovými světly. Pete se dal Staromlýnskou silnicí a zamžoural do zrcátka. „Měl by vypnout dálkový světla,“ bručel.

Silnice byla prázdná. Kam až Della dohlédla, viděla jen tmu. S

výjimkou návštěvníků Mlýna neměl nikdo důvod, aby se tu projížděl tak pozdě v noci.

Della se uvelebila na sedačce, koleno si opřela o palubní desku.

Cítila se bezvadně, byla příjemně unavená a uvolněná, ale viděla, že Petea něco trápí. „Co se děje?“

„Ten chlap se na nás pověsil,“ stěžoval se Pete a sledoval ho ve zpětném zrcátku.

„Tak zpomal, třeba nás předjede,“ navrhla Della.

Pete zpomalil. Della se otočila, aby se podívala zadním okénkem.

Auto za nimi je nepředjelo, ale zpomalilo.

„Není to někdo známý?“ zeptala se Della. „ Nevidím ho. Ty reflektory mě oslepujou.“ Zadní okno bylo zalité světlem, takže jím nebylo vůbec nic vidět.

Pete zpomalil ještě víc a pak sjel na krajnici. „Hej, co se děje?“

zavolal z okna.

Druhé auto sjelo také ze silnice a zastavilo pár metrů za nimi. Pete sáhl po klice dveří, chtěl vystoupit. „Ne, počkej,“ řekla Della a popadla ho za druhou ruku. Najednou dostala strach.

Co když to není nikdo známý, ale… někdo, na koho by narazili neradi? Na mrtvého a na jeho komplice celou noc nepomyslela, ale teď se jí celá věc znova vybavila.

69

„Nevystupuj, Pete. Zamkni dveře.“

Podíval se na ni udiveně, ale poslechl ji.

Pozorovali auto za sebou, Pete zpětným zrcátkem a Della zadním okénkem. Čekali, kdo otevře dveře a vystoupí, aby si ho mohli líp prohlédnout.

Ale dveře se neotvíraly. Ten, kdo byl v autě za nimi, šlapal na plyn, až motor řval.

„Mám hroznej strach,“ přiznala Della. „Pojeďme pryč, Pete.“

Pete ji poslechl. Sešlápl plyn, pneumatiky se hlasitě protočily na měkkém povrchu a auto se vyřítilo zpátky na silnici. Nárazem o krajnici dostalo smyk. Pete na okamžik ztratil vládu nad řízením, pak ale dostal auto zase do správného směru, sešlápl znova plyn a ujížděl pryč.

Della se choulila na sedačce a snažila se nepodlehnout panice.

Pohlédla na zeleně osvětlený tachometr. Jeli rychlostí pětaosmdesát mil za hodinu.

„Prosím,“ řekla Della nahlas, aniž si to uvědomila. „Ať jsi, kdo jsi, jed prosím tě pryč!“

Za sebou slyšeli zaskřípění a pak zaburácení motoru druhého auta.

Jasné žluté reflektory se zas už odrážely ve zpětném zrcátku a auto bylo plné pohybujících se záblesků světla.

„To není možný!“ vykřikl Pete. Volant mu poskakoval v ruce.

Rychlá jízda po staré silnici plné zatáček vyžadovala veškeré jeho řidičské umění a naprosté soustředění. „Je pořád za námi. To je snad zlej sen!“

Sešlápl pedál ještě silněji. Della viděla, že ručička šplhá na devadesátku.

„Co to děláme?“ vykřikla. „To je šílenství! V kině honičky v autě nesnáším a nikdy mě nenapadlo, že si to vyzkouším na vlastní kůži!“

„Zkontroluj si bezpečnostní pás,“ řekl Pete. „Tenhle se někdy povoluje.“

„Dík za upozornění. To sis vybral právej čas, abys mi to řekl!“

Pete pohlédl do zrcátka a vypadal ustaraně. „On… on pořád přidává.“

„Je těsně za námi. Vždyť do nás nabourá!“ zaječela Della, skrčila se ještě víc a zavřela oči.

70

„Táta mě zabije!“ vykřikl Pete. „On tohle auto miluje.“

„Ja k s e teď můžeš starat o auto?“ Della se snažila překřičet řev motoru. „Vždyť tady jde o život!“

„To neznáš mýho tátu,“ řekl Pete a odbočil nejdřív do levého a pak hned zas zpátky do pravého jízdního pruhu. „On totiž opravdu miluje svůj majetek.“

„Oh!“ Della vykřikla, když ucítila náraz a pak další, jak do nich auto vrazilo.

„C o t o –“ Pete upřeně sledoval silnici před sebou a snažil se udržet vládu nad řízením. „Pokouší se nás vytlačit ze silnice, nebo si jen tak hraje… nebo co?“

Della zavřela oči a křečovitě se chytila nízkého sedadla. Znova vykřikla, když ucítila další náraz. Zdálo se, že auto sjede ze silnice.

„Otoč to!“ křičela. „Odboč na jinou silnici, třeba nás přestane pronásledovat.“

„Nemůžu odbočit,“ řekl Pete a hlas se mu zachvěl. „Jedu příliš rychle. Nezvládl bych řízení.“

Auto do nich vrazilo znova, tentokrát silněji. Zdálo se, že jasné světlo zalévá celé auto, ozařuje každý kout a obklopuje je ostrou žlutavou září.

„Je to taurus,“ vykřikl Pete, oči upřené na zrcátko. „Znáš někoho, kdo má černýho tauruse?“

„Ne,“ řekla Della. „Co budem dělat?“

„Drž se pevně,“ řekl Pete. „Snad je to hloupost, ale zkusím to.

Jestli to nebude fungovat… no… pak… to by bylo opravdu…“

„Co chceš dělat?“ zeptala se.

Místo odpovědi sešlápl brzdu a otočil volantem. Pneumatiky zakvílely a auto se smýkalo asi sto yardů. Pak se konečně otočilo.

Druhé auto zatočilo divoce doprava, aby se jim vyhnulo a se strašným burácením prolétlo kolem nich.

Pete horečně otáčel volantem, aby zvládl smyk. Otočili se kolem dokola a dostali se do protisměru. Zase sešlápl plyn a auto vyrazilo kupředu.

„To je starý Kojakův trik!“ ozval se hlasitě Pete. Viditelně se mu ulevilo, že je ještě naživu a může jí to sdělit. „Jsi v pořádku?“

„Nevím. Asi jo. Setřásli jsme ho?“

71

Pete pohlédl do zpětného zrcátka. „Jo. Myslím, že jo. Asi –“

Zaslechli skřípění brzd a kvílení pneumatik. „Otáčí se!“

Potom uslyšeli ránu, tak hlasitou, že Peteovi vylétly ruce do vzduchu. Della zaječela, ale neslyšela se.

Pak následoval ošklivý skřípavý zvuk tříštícího se skla a kovu drceného o strom.

Pete zvolna zastavil. Delle tlouklo srdce. Nejdřív si myslela, že to nabourali oni. Bylo to všechno neskutečné. Dlouho jí trvalo, než si uvědomila, že ze silnice sjelo a narazilo do stromu to druhé auto.

„Musíme se vrátit,“ řekl Pete. „Ať je to kdokoli, teď na tom bude asi dost špatně.“

„Zřejmě jo,“ řekla Della a otřásla se. Obrátila se k Peteovi. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jsem v pořádku,“ odpověděl a otočil vůz. „Docela vzrušující první rande, nemyslíš?“

„Radši mlč,“ řekla zničeně.

Pomalu otočil auto a jel zpátky, dokud neuviděli tauruse. Světla mu stále ještě svítila, ale směřovala k obloze. Auto bylo opřeno o silný kmen stromu. Kola se ještě točila a vypadalo to, jako by auto chtělo vylézt na strom.

Když přijeli blíž, viděli, že pravá strana auta je úplně rozmačkaná.

Řidičovo místo bylo kupodivu téměř nepoškozené. Na silnici ležely roztroušené úlomky skla.

„Pojď se podívat, jak je na tom, jestli není moc zraněnej,“ řekl Pete.

Della ho chytla pevně za ruku, ale nehýbala se.

„Nechceš jít se mnou?“ zeptal se jemně. „To je v pořádku, nevadí, zůstaň v autě.“

„Ne, chci ven.“ Najednou pocítila vlnu nevolnosti. „Chci vidět, kdo tam je, kdo má tohle na svědomí.“

Pete otevřel dveře a vystoupil. Obešel předek auta a otevřel Delle dvířka.

Della nejisté vylezla ven a oba se pustili ve světle reflektorů k místu řidiče.

„Teď se podívej, kdo to je,“ řekla Della. Uchopila kliku a otevřela dveře.

72

Auto bylo prázdné.

73

XII.

„A kdo teda byl v tom autě?“ zeptala se Maia. „Kdo vás pronásledoval?“

„Nevím,“ pokrčila Della rameny.

Bylo pondělní odpoledne a obě dívky se opíraly o žlutou

kachlíčkovou zeď hned vedle dveří do kabinetu pana Abnera.

Vyučování skončilo před deseti minutami a chodby byly již skoro opuštěné.

Della právě vylíčila Maie celou tu hrůzostrašnou historii pátečního pronásledování. Zdráhala se o tom mluvit, ale musela to prostě někomu říct. Teď toho litovala, protože Maia zbledla a celá se klepala.

„Nevíš, kdo byl v tom autě?“ zeptala se Maia, protože to stále ještě nechápala.

„V tom autě nebyl nikdo!“ vysvětlila Della šeptem, přestože byly na chodbě samy.

„Myslíš –“

„Musel utéct do lesa, než jsme se k tomu autu dostali.“

„To mě děsí,“ řekla Maia, zavřela oči a přitiskla se ke zdi.

„Myslíš, že to byl –“

„Ten komplic? Možná,“ řekla Della. „Nikdo ze školy nebo známej to nebyl. Ty by tak neriskovali.“

„Ale proč by

–“ začala Maia. Zmlkla, když se u nich objevil

Ricky.

„Mluvíte o mně, co?“ řekl a objal obě baculatýma pažema. „Moc mě to mrzí, ale nemůžu vás mít obě najednou. Budete se o mě muset poprat.“

74

Zasmál se a prošel kolem nich do třídy. Maia se otřásla nechutí.

Slyšely ho, jak se zdraví se Suki, Garym a Petem.

„Není tak špatnej,“ řekla Della.

„Jak špatnej? Jako dýmějovej mor?“ vykřikla Maia. Pak se ovládla a začala se starat o Dellu. „Jsi v pořádku? Nezranila ses nebo něco?“

„Ne,“ ujistila ji Della.

„Nic se nám nestalo, jen jsme byli

vyděšený. Domů jsme jeli hezky pomaloučku.“ Přehodila si tašku s knihami z jedné ruky do druhé. „Taky jsem moc dobře nespala.

Vždycky, když jsem usnula, viděla jsem ty reflektory a zdálo se mi, že nás zase pronásleduje.“

„To je hrozný,“ řekla Maia a zavrtěla smutně hlavou. „Taky mám zlý sny. Udělali jsme hroznou chybu. Kdybysme zůstali doma, místo… hele, pan Abner už jde.“

„Nazdar, děvčata! Omlouvám se, že jdu pozdě,“ zavolal na ně z chodby. Rychle k nim rázoval a vysoké kožené boty hlasitě cvakaly.

Vysoký a hubený, v džínsech a flanelové košili připomínal spíš kovboje než učitele. Chybí mu jen pestrý šátek kolem krku, usoudila Della.

„O čempak to vy dvě tady hovoříte?“ zeptal se.

„Ale, o ničem,“ řekla Maia rychle a začervenala se.

„Vypadaly jsme vážně?“ zeptala se Della laškovně. „To bylo asi poprvé, ne?“

Následoval je do místnosti. Pete se na Dellu usmál. Suki si pohrávala s Garyho rukou.

Pan Abner stáhl roletu, aby zastínil slunce, jehož světlo zalévalo celý stůl. „Dneska je venku pěkně,“ řekl. „Škoda, že jsme byli tady a zmeškali to.“

„Já o to nechtěl přijít,“ řekl Ricky. „A tak jsem vynechal dopolední vyučování.“ Zasmál se nahlas, aby pan Abner věděl, že jde o vtip.

Pan Abner se pousmál. Pak se usadil na stůl, přehodil si nohu přes nohu a pohlížel na své kovbojské boty. „Jsem zpátky,“ řekl. „Ještě jednou bych se vám chtěl omluvit, že jsme museli ten sobotní výlet odložit. Vím, že jste se na to pořádně připravovali, a taky vím, jak jste se těšili.“

75

Della nervózně poposedla a tahala si za dlouhý pramen tmavých vlasů. Dělala to poslední dobou často. Uvědomila si, že takhle si člověk vypěstuje zlozvyk. Měla totiž dost důvodů, proč být nervózní.

Teď se děsila, aby se někdo nepodřekl, nebo jinak neprozradil, že už na výletě byli a to bez pana Abnera. Kdyby tak chtěl změnit téma, pomyslela si. Tohle je nebezpečná půda. Nikdo samozřejmě neprozradí nic schválně, ale co když někomu něco uklouzne…

„… rodinné problémy. Určitě víte, jak to myslím,“ povídal zrovna pan Abner. Della si uvědomila, že přišla o všechno, co říkal.

Učitel zkřížil nohy obráceně. „No, prostě jsem zpátky,“ řekl s úsměvem, „a mám pro vás dobrou zprávu.“

Teď poslouchali pozorné.

„Podařilo se mi naplánovat náš výlet na Fear Island na tuto sobotu,“ řekl pan Abner. Naklonil se dopředu a očekával nadšenou reakci na své oznámení. Jeho úsměv rychle zmizel, když se nikdo neozval.

„To je bezvadný!“ vykřikla konečně Della a doufala, že to znělo přirozeně.

Při vší té hrůze, kterou prožili v minulých dvou týdnech, zapomněli, že pan Abner bude chtít výlet uspořádat znova.

„Jo. Paráda,“ řekl Ricky, ale jeho hlas nezněl ani trochu přesvědčivě.

„Tenhle víkend? Nevím, jestli budu moct,“ řekla Maia. „Máme jet… ehm… na návštěvu… k příbuznejm.“

Učitel vypadal ublíženě. „Vím, že jsem vás předtím zklamal.

Proto jsem teď odložil svoje plány.“ Pohlédl k oknu, ale ven neviděl, protože předtím stáhl rolety.

„Musím přiznat, že jsem poněkud

překvapen vaší reakcí,“ řekl a poškrábal se na levé tváři. „Nebo spíš nedostatkem reakce. Tohle je přírodovědný klub, že? A celou zimu jste mě pronásledovali, abych ten výlet zorganizoval. Je to tak?“

„My jsme nadšený,“ řekl Gary. „Vážně!“

„Já mám pořád ještě sbalený věci,“ dodala Della.

Tak dělejte něco, pomyslela si. Ukažte aspoň trochu nadšení. Pan Abner začíná mít podezření. Nemůžem připustit, aby se začal vyptávat, proč už se na Fear Island nikomu nechce. Prostě nemůžem.

„Já bych hrozně chtěla jet,“ řekla Suki, která celou dobu mlčela a 76

přemýšlela. „Ale musím zjistit, jaký plány mají naši na víkend.“

Podívala se na Garyho, jako by od něj očekávala podporu nebo pomoc.

Gary na ni nejisté pohlédl. Pak se otočil k panu Abnerovi a řekl:

„Možná bysme se měli sejít ještě jednou během týdne. Třeba ve středu nebo tak. Pak budeme všichni vědět, jestli mužem jet nebo ne.“

„Asi máš pravdu,“ řekl pan Abner, ale neskrýval zklamání.

„Musím říct, že vaše reakce mě moc nenadchla. Děje se něco, o čem nevím?“ Delle stékal po zádech studený pot. Pohlédla na Maiu, která pevně svírala židli a oči měla sklopené k zemi.

„Asi je to jen jarní únava,“ řekl Gary a konejšivě se zazubil na pana Abnera.

„Jsme všichni zničený z víkendu. Moc večírků najednou, to se nedá vydržet,“ řekla Suki.

Všichni se rozpačitě zasmáli.

„Vždyť my se pořád těšíme,“ řekl Pete.

Těšíme se jako na písemku z matiky, pomyslela si Della. Na Fear Island už nás nikdy nikdo nedostane. Kdybysme tak byli na stejný úrovni! Abner je dobrej, ale pořád je to učitel. Neexistuje způsob, jak mu to vysvětlit.

„Tak jo,“ řekl pan Abner rezignovaně. Rychle vstal. „Dohodnuto.

Sejdeme se ve středu po škole a vy mi sdělíte, jestli se vám podařilo vecpat výlet do vašich baculatých rozvrhů.“

Vstal, sebral nějaké papíry ze stolu a rychle vyšel z místnosti.

Jakmile si byli jisti, že odešel, Gary vyskočil a přešel do středu místnosti. Pokynul všem, aby zůstali sedět. „Musíme si promluvit,“

řekl a nervózně sledoval dveře. „Co řekneme Abnerovi?“

„Jo. Jak se z toho vyvlíknem?“ zeptala se Suki, z nějakého důvodu rozzlobená. „ Mě už nikdo nikdy nepřinutí stanovat. To teda ne.“

„Přesně tak!“ vykřikl Ricky.

Gary mu naznačil, že nemá mluvit tak nahlas. „Jsem si jistej, že máme všichni stejný pocity,“ řekl. „Takže budeme muset vymyslet – “

Na chodbě se ozval hluk, někdo si otvíral skříňku.

„Tady bysme radši neměli mluvit,“ řekla Della.

77

„Pojďme na parkoviště,“ řekl Gary.

„Mám jen pár minut,“ řekla Maia a podívala se na hodinky.

„Řekla jsem našim, že budu ve čtyři doma.“

Spěchali ven postranními dveřmi, obešli školní budovu a došli na studentské parkoviště. Na parkovišti byla jen dvě auta, všichni ostatní už odjeli domů. Na hřišti za tenisovými kurty se členové Shadysideského baseballového družstva věnovali zahřívací gymnastice.

„Musíme to oddálit,“ navrhl Pete, když se opřeli o vysoký kovový plot, který odděloval parkoviště od hřiště. „Škola končí za čtyři nebo pět týdnů. Jestli budeme mít o víkendu moc práce, výlet se prostě konat nemůže a bašta.“

„Možná bychom to měli všechno Abnerovi říct,“ navrhl Gary.

„Bylo by dobrý říct to někomu dospělýmu. On by na policii určitě nešel nebo něco takovýho.“

„Ne!“ okamžitě protestovala Maia. „ J e to naše tajemství.

Nesmíme ho nikomu prozradit, přísahali jsme, nezapomeňte!“

Ostatní s ní rychle souhlasili. Nikdo nemohl dopředu odhadnout, co by pan Abner udělal, kdyby se dozvěděl, co se stalo.

„Můžeme to oddalovat,“ řekla Suki bez váhání, „musíme ale dát bacha, aby naše historky –“

„Heleďte, právě jsem si na něco vzpomněl,“ přerušil ji Ricky.

Otočil se k Delle a píchl ji prstem do ramene. „Moje pistole. Zpět z výletu jsem jich přivezl jen pět. Tys mi tu svoji nevrátila. Můžeš mi ji přinést dneska večer domů?“

„Proboha, ne,“ prudce vydechla Della a chytla se plotu. Polil ji studený pot.

„Dneska ne? Můžeš ji teda přitáhnout zejtra do školy?“ zeptal se Ricky, který si nevšiml jejího vyděšeného výrazu.

„Nechala jsem ji tam,“ vypravila ze sebe Della. „Co?“

„Měla jsem ji v rokli. Potom ten chlap… on… sebral mi ji a…“

zavrtěla hlavou, jako by chtěla setřást všechny vzpomínky. Vytřeštila na Rickyho oči. „Nechala jsem pistoli u toho mrtvýho na Fear Islandu.“

„Ne! To není možný!“ vykřikl Ricky. Bouchl pěstí do plotu, až to zadrnčelo. Několik baseballových hráčů na ně pohlédlo.

78

„Pst. Tišeji, Ricky,“ varoval ho Gary.

„Ale moje pistole! Nemůžeš ji tam nechat!“ zařval na Dellu, Garyho varování nebral vůbec na vědomí. „Až policie najde tělo v listí, bude tam moje pistole!“

„Nebudou vědět, že je tvoje, Schorre,“ znechuceně pravila Suki.

„Všichni vědí, že jsem přes paintballový války,“ otočil se k ní Ricky a křičel jí do obličeje. „Všichni vědí, že v naší škole právě já mám co dělat s těmahle pistolema. Policajti se můžou zeptat kohokoliv a každý malý dítě jim řekne, kdo má takový pistole, a pak přijdou rovnou ke mně. Ta pistole je dovede rovnou k Rickymu Schorrovi! A řeknu ti jednu věc –“

Gary ho odtáhl od Suki. „Neblbni. Uklidni se, Ricky.“

Ricky se Garymu vytrhl. „Já ti něco řeknu, nenechám se obvinit kvůli tomu mrtvýmu. Jestli na mě policajti přijdou, řeknu jim i o vás!“

„Ty špinavěj –“ Suki se rozšířily oči nenávistí.

Gary mezi ně rychle vstoupil.

„Počkejte! Nechte toho!“ Della zaječela. Obrátili se k ní. „Ricky má pravdu. Je to moje vina.“

„Počkej, Dello –“ začal Pete, ale Della zvedla ruku a zakryla mu ústa.

„Pistoli jsem dostala já a nechala ji tam, takže nemám na vybranou. Vrátím se tam… na Fear Island… a přinesu ti tu pistoli zpátky, Ricky.“

„No, dobrá,“ řekl Ricky, ale nespouštěl oči ze Suki.

„Počkej! Brzdi!“ vykřikl Pete. „Nemůžeš tam jet sama, Dello.

Pojedu s tebou.“

„Díky,“ řekla Della měkce a usmála se na něj.

„Měli bysme možná jet všichni,“ řekl najednou Gary.

„Co?“ vykřikla Maia rozrušeně.

„Jo. Možná bysme na tenhle výlet měli jet a všichni. Pak by se Della mohla ztratit a přinést tu pistoli. Nakonec, jedem v tom všichni.“

„A když půjdem všichni, nebude to tak zlý,“ dodal Pete.

„No, řekla bych…“ uvažovala Suki nahlas. „Vlastně, kdyby se tentokrát něco stalo, bude Abner s náma. Každýho cizince by mohl 79

zadupat do země těma svejma kovbojskejma botama.“

Všichni, až na Maiu, se zasmáli.

„Ale co uděláme, jestli tam bude ten druhej?“ zeptala se Maia, oči upřené k zemi.

„V to doufám,“ řekl Gary a rysy mu ztvrdly hněvem. „Už toho mám plný zuby. S chutí bych mu namlátil. Fakt, že jo!“

Della ho pochybovačně sledovala. Nesnášela, když Gary nasadil masku drsňáka. „Vy ale jezdit nemusíte,“ řekla třesoucím se hlasem.

„Jsme v tom společně, takže pojedem. Že jo?“ zeptal se Gary.

Všichni, kromě Maiy, souhlasně zabručeli. Nakonec i Maia řekla:

„No, možná. Asi jo… Horší než ten minulej výlet už to být nemůže, ne?“

80

XIII.

Počasí nevypadalo slibně, když vypluli na jezero ve třech kánoích –

pan Abner s veškerým vybavením v jedné, členové klubu seděli po třech v dalších dvou. Oblaka se honila vysoko na nebi a zakrývala slunce. Jak obloha, tak i jezero byly hrozivě šedé a ve slabé mlze se nedalo rozeznat, kde končí vodní hladina a kde začíná obloha.

Všichni mlčeli. Ticho přerušovalo jen rytmické šplouchání pádel a chraplavé kejhání dvou velkých kachen, které nad nimi přeletěly.

Della se nakláněla dopředu, přes Maiu sledovala Petea na háčku a pádlovala ve stejném rytmu. Póry vy teplého, ale nárazového větru tentokrát vytvářely silnější vlny a udržet malou kánoi v přímém směru bylo těžší.

„To má být němý film nebo co je to s vámi?“ ozval se z kánoe několik stop před nimi pan Abner. „Co takhle nějaká změna. Znáte nějaké písničky?“

„Ne,“ odpověděli jednohlasně Ricky, Gary a Suki.

„V sobotu ráno je příliš brzo na písničku,“ dodala Suki.

„Už vám někdo řekl, že je s vámi legrace?“ zeptal se jich učitel a usilovně pádloval proti větru.

„Ne,“ zavolal Gary. „Nikdo!“

„Tak to měli pravdu!“ opáčil pan Abner.

Všichni se rozpačitě zasmáli.

„Nemůžu tomu pořád uvěřit, že se tam vracíme,“ zamumlala Maia. „Nevěřím, že se vracíme na ten hrůzostrašnej ostrov.“

„Maio, pssst,“ varovala ji Della. „Vítr nese hlas po vodě daleko.

Víš, proč jedem zpátky, tak to ještě neztěžuj!“

Maia se zakabonila, zavřela oči a strčila si ruce pod mikinu, aby si 81

je zahřála.

Začalo slabě mrholit. Šedá obloha se zatáhla ještě víc a ztmavla. V

houstnoucí mlze vypadalo všechno nepřirozeně a zlověstně.

Perfektní, pomyslela si Della ironicky. To je ta pravá atmosféra k návratu na Fear Island, k návratu na dějiště… vraždy.

Přestaň takhle uvažovat, pokárala se. To nebyla vražda, byla to nehoda. Pomyslela na tělo, ležící pod šustivým hnědým listím…

Vzpomněla si na společníka toho mrtvého – šel k tělu a utrhl stříbrné lebky z řetízku na mužově krku.

Vybavila si plastikovou paintballovou pistoli, ležící vedle mrtvého.

Bude mít opravdu nervy na to, jít zpátky do rokle a přinést pistoli?

Ano. Neměla na vybranou. Nemohla ji tam nechat, aby ji našla policie.

Pomyslela na mrtvého, na tělo pod listím, které tam hnije. Bude se muset na něj podívat?

Ne. Popadne pistoli a uteče.

Možná s ní půjde Pete. Nejspíš jo.

Podívala se na Petea, jak pádluje na háčku a tmavé vlasy mu profukuje vítr. Uvědomila si, že se jí začíná líbit. Když před hodinou přijela k jezeru a uviděla, že Gary přijel se Suki, už ji to nerozčililo.

Pohlédla na Garyho a necítila ono bušení srdce, onen pocit „proč nejsme spolu“. Gary se stal kamarádem, prostě spolužákem ze školy.

Byla tomu hrozně ráda.

Přestalo pršet a mlha se trochu zvedla, když vystoupili z kánoí a vytáhli je na břeh. Celý ostrov byl zbarvený různými odstíny šedé barvy – stromy, duny, pláž. Della měla pocit, že se dívá na černobílý film.

„Vytáhněte kánoe ke stromům,“ nařídil pan Abner, aniž si všiml, že se tak už stalo. Musíme být opatrní, uvědomila si Della. Nesmíme dát najevo, že už ostrov známe.

„Je celý ostrov porostlý lesem?“ zeptala se. „Byla jsem tu naposledy jako malá holka.“

„Pokud vím, tak ano,“ řekl pan Abner a vytahoval kánoi se všemi stany a ostatním vybavením. „Ale na druhé straně ostrova jsem nikdy nebyl. Nevím, co tam je.“ Pustil kánoi. „Poslyšte, to je dobrý nápad.

82

Pojďme na druhou stranu ostrova. Je krásné ráno na takový výlet!“

„Ne!“ zabědovala Suki.

Ani ostatní nevypadali příliš nadšeně. „Nemáme nejdřív postavit stany a nanosit dříví?“ zeptal se s nadějí v hlase Ricky.

„Nechrne všechno u kánoí,“ pravil pan Abner, který se rozhodl ignorovat jejich odpor. „Postavíme to, až se vrátíme. Nebude to dlouhý výlet. Nanejvýš dvě tři hodinky.“

S rozjařeným úsměvem sebral svůj modrý batoh a hodil si ho na záda. Della a její přátelé viděli, že nemá cenu protestovat. Vydali se tedy na výlet na druhou stranu ostrova.

„Prima den na výlet,“ řekl Pete, který kráčel vedle Delly, s ironickým úsměvem. „Jak je?“

„Dobrý. Jen si přeju, aby už tenhle víkend skončil.“ Popadla svůj batoh a Pete ho přidržel, aby si ho mohla nasadit na záda.

„To jsme dva,“ řekl s povzdechem. Opět začalo drobně pršet, nebo spíš začala padat mlha, díky které všechno zvlhlo, dokonce i vzduch, který dýchali. „Půjdu s tebou pro tu pistoli. Třeba se budem moct ztratit během výletu.“

Della vzhlédla a zpozorovala, že je pan Abner sleduje. „Asi bysme to měli udělat až po výletě,“ zašeptala.

„Půjdeme později, až budou ostatní sbírat dříví.“

„Díky,“ zašeptala. „Jen doufám, že se nebudem věnovat turistice celej víkend. Abner je bez sebe nadšením, víc než jsem si myslela.“

Šli za ostatními do lesa. Della si natáhla kapuci od mikiny.

Zakrývala jí hlavu a vlasy, ale neochránila ji ani před zimou, ani před vzrůstajícím pocitem hrůzy, který se jí zmocňoval. Nechtěla znovu chodit lesem, kde jí pod nohama šustí suché hnědé listí.

Terén se prudce zdvíhal, tenisky jí klouzaly po blátě. Chytla se Petea za ruku, a ten jí pomohl nahoru do prudkého kopce.

Opatrně přelezli padlý kmen stromu a stoupali za ostatními hlouběji do lesa. Najednou proti nim vyrazil pan Abner s napřaženou videokamerou. „Nedívejte se do kamery!“ mířil na Dellu a Petea a šel pozpátku, aby je udržel v záběru.

Zastavili se a koukali do objektivu.

„Ne – nechte toho,“ vykřikl. „Jděte dál. Chovejte se přirozeně.“

„Pane Abnere, co to děláte?“ zeptala se Della.

83

„Chci natočit kompletní záznam našeho výletu,“ řekl a pořád je natáčel. „Až se dostanem domů, udělám pro každého kopii.“

Chudák, pomyslela si Della. Prostě neví, co se děje, nemá tušení, že nikdo nemá nejmenší chuť pamatovat si tenhle zážitek. Na tenhle výlet budem chtít zapomenout tak rychle, jak to jen půjde.

„Aspoň usmát byste se mohli,“ nabádal je pan Abner a kráčel pozadu s kamerou namířenou na Dellu a Petea. Pokusili se o náznak úsměvu. Pak pan Abner zachytil podpatkem o kořen a spadl po zádech do bláta.

Všech šest členů klubu dělalo, co mohlo, aby se nesmálo. Ale pohled na pana Abnera, jak padá pozadu, kamera letí a dlouhé nohy se kmitají ve vzduchu, byl tak zábavný, že se nevydrželi nesmát.

Pomalu vstával, tvářil se rozpačitě a ohledával kameru, jestli se jí nic nestalo.

„Turistické pravidlo číslo jedna: když pochoduješ, koukej správným směrem,“ řekl a oklepával si z kalhot vlhké listí a špínu.

Pak dodal: „Udělal jsem to schválně, abych vás probudil. To je první smích, který jsem od rána slyšel.“

Má pravdu, uvědomila si Della. Moc se jim nedaří chovat se normálně. Ale co mají dělat, nikomu není do smíchu, dokonce ani Rickymu ne. Pro Dellu bylo obtížné vůbec normálně uvažovat. Stále jen myslela na to, jak zmizet a co dělat dál.

Šli a vypadalo to, že jdou už celé dny. Zastavili se jen jednou, aby si snědli obložené chleby, které měli s sebou. Nakonec celí znavení a podráždění došli k cíli své cesty. Druhá strana ostrova vypadala úplně stejně jako ta, kterou znali. Borovice ustoupily nízkým pahorkům kamenité pláže. Protější břeh jezera nebyl vidět. Nízké mraky a mlha bránily jakémukoli výhledu.

„Je to docela hezký,“ řekla Della Peteovi, když pozorovali jezero.

„Takový šedivý a záhadný. Je to jako ve snu.“

„Jo,“ řekl Pete, nadhodil si batoh a zaúpěl. „Když jsme vyráželi, byla tahle věc lehoučká a teď váží tunu.“

Pan Abner skončil s natáčením pobřeží a odložil kameru.

„Nevypadá to, že by se ty mraky měly zvednout,“ řekl a zastínil si rukou oči, jako by si je chtěl ochránit před sluncem.

„Co uděláme teď?“ zeptal se Ricky nevrle.

84

„Půjdeme samozřejmě zase zpátky,“ řekl pan Abner, který ještě stále pozoroval jezero.

„To chcete říct, že musíme jít zase přes celý les?“ zasténala Maia.

„Mám přivézt auto?“ zeptal se pan Abner se smíchem. „Řeknu vám, co uděláme. Pojďme zpátky po pláži okolo ostrova, ne přes les.“

Ten nápad všechny potěšil. Ale když došli ke kánoím a zásobám, bylo pozdní odpoledne. Tenisky měli promočené, byla jim zima a nohy je bolely od nezvyklé chůze po písku.

Ricky se svalil do jedné z kánoí. Della a Maia padly na kolena na studený a vlhký písek plný kamínků.

„To bylo ale osvěžující!“ zvolal jejich vedoucí se šťastným úsměvem na rtech, když balil videokameru. „Hej, vy tam – nesedejte si. Teď končí zábava a musíme se dát do práce!“

S mručením a brbláním odnosili stany a zásoby na volné

prostranství pod lesem. Della si uvědomila, že nejsou daleko od jejich starého tábořiště, které bylo asi tak o sto yardů blíž ke stromům.

Když postavili stany, poslal je pan Abner pro dřevo. „Snažte se najít suché dříví,“ upozornil je.

„Všechno je promočený,“ odsekla Suki. „Kde máme najít suchý dříví?“

„Myslím, že doma nějaký máme,“ nabídl se Ricky. „ Z ajdu pro něj!“

„Ricky –“ řekl pan Abner vážně.

„Ne, opravdu mi to nebude vadit,“ zavtipkoval Ricky. „Zaběhnu pro něj a hned jsem zpátky!“

„Hledejte pod listím nebo odhrňte vrchní vrstvu větviček,“ řekl pan Abner a Rickyho nabídky si nevšímal. „Bude sušší než dřevo navrchu, které je vystaveno dešti. Můžeme sice pálit i vlhké dříví, ale rozdělání ohně by trvalo déle.“

Všech šest se vydalo na různé strany do lesa. „Maio, zůstaň tu se mnou a pomoz mi vybalit zásoby,“ zavolal pan Abner. Maia se okamžitě otočila a s velkým ulehčením zamířila zpátky do tábora.

„Doneste spoustu dřeva,“ zakřičel ještě jejich vedoucí. „Vypadá to na studenou a nepříjemnou noc.“

85

„O studené nic nevím, ale s tou nepříjemnou má pravdu,“

zamumlala Suki ke Garymu, když společné odcházeli do lesa.

„Vsaď se, že tě rozveselím,“ slyšela Della Garyho odpověď.

„Přestaň, Gary. Dej ty ruce pryč!“ slyšela Sukiino nepříliš přesvědčivé protestování.

Della našla Petea, jak přehrabuje na zemi vlhké větvičky.

„Suchýho není nic,“ zamumlal. „Ten Abner je bláznivej.“ Náhle zavál prudký vítr, zatřásl větvemi, až se listí rozletělo na všechny strany.

„Tohle je nejdelší den mýho života,“ povzdechla si Della.

„Bude ti líp, a ž …“ Peteův hlas se vytratil. Rozhlédl se. Nikdo nebyl v dohledu. „Hele – jdem!“

„Co?“

„Pojďme teď pro tu Rickyho pistoli. Dokud je ještě vidět.“

Della zaváhala. Cítila, jak se jí stahuje hrdlo, a měla nepříjemný pocit v žaludku. „Asi…“

„Abner se stará s Maiou o tábor. Nevšimne si toho. Dojdem tam, popadnem pistoli a za pár minut jsme zpátky.“

„Dobrá,“ řekla Della a natáhla si kapuci. „Asi to vyjde nastejno.“

Společně se vydali směrem k rokli.

„Kampak? Kampak?“

Abner!

Otočili se celí vyplašení, kde se vzal Abner v lese. „Jenom jsme, hm –“

„No tak,“ káral je pan Abner a vrtěl hlavou. „Znáte pravidla, žádný techtle mechtle.“

„Ale my jsme…“ protestovala Della.

„Samozřejmě, že jste,“ trval na svém pan Abner se smíchem.

„Pojďte blíž k táboru. Nemusíte chodit tak daleko do lesa.“

„Dobře,“ řekli Della a Pete jednohlasně a následovali ho do tábora. Dali se do sbírání dříví na okraji lesa.

„My se odsud nikdy nedostanem. Nikdy,“ zaúpěla Della.

„Pst, hele,“ ukázal Pete. Pan Abner s Maiou odešli na druhou stranu mýtiny. „Pojď. Neuvidí nás, pojď to zkusit ještě jednou.“

„Tak dobrá, rychle,“ řekla a nespouštěla z Abnera oči.

„Pamatuješ si přesně, kde je ta rokle?“ zeptal se Pete. Kapuce se jí 86

zachytila ve vlasech. Narovnal ji. Když se dotkl jejího čela, ucítila, jak má studené ruce. „Jo… jsem si skoro jistá.“

„Tak jdem,“ řekl Pete.

Spěchali po vlhké kluzké půdě mezi stromy. Pete ji vzal za ruku.

V tom uslyšeli výkřik.

Uši rvoucí výkřik se ozval z tábořiště. Bylo to zaječení, výkřik děsu.

Della okamžitě poznala, kdo křičí. „To je Maia!“

87

XIV.

Mezi stromy se rozlehl druhý výkřik. Maia volala o pomoc!

Della a Pete doběhli do tábora společně, zrovna když se objevili Gary a Suki. Všichni vypadali zmateně a vyděšeně.

„Maio! Kde jsi?“ zavolala Della.

Ricky doklopýtal na mýtinu s náručí dříví a shodil náklad vedle stanu. „Co se to tu děje?“

„Tady!“ vykřikla Maia. Hlas bylo slyšet z okraje lesa na druhé straně stanů. „Pomozte mi, proboha!!“

S tlukoucím srdcem oběhla Della stany a běžela za Maiiným hlasem. Ostatní za ní. Maiu našli na kolenou vedle pana Abnera, který ležel na zádech. Hlavu mu držela v náručí. Když se přiblížili, viděli, že má zavřené oči a otevřená ústa, z vlasaté části hlavy mu stékal úzký pramínek krve.

„Maio… pane Abnere… co…“

„Je úplně studenej,“ řekla jim Maia. „Nemůžu ho vzkřísit!“

„Ale kdo to udělal?“

„Vidělas, co se stalo?“

„Spadnul? Někdo ho… střelil?“

Pete a Gary si klekli vedle Maiy. Gary položil panu Abnerovi ruku na hrudník. „Srdce pracuje,“ řekl. „Co se stalo?“

„Někdo ho praštil,“ řekla Maia třesoucím se hlasem. „Praštil ho do hlavy. Viděla jsem ho… byl to chlap… utekl do lesa.“ Podívala se za ně směrem do lesa. „Tamtím směrem.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Gary.

„Nevím. Viděla jsem ho se jen mihnout. Jen takovou tmavou šmouhu. Myslím, že měl tmavou bundu.“

88

Pan Abner zasténal a otočil hlavu, ale oči neotevřel.

„Musíme sehnat pomoc,“ řekla Maia. Položila mu hlavu na zem a couvla. Rukávy mikiny měla celé od krve. „ M yslím, že je vážně zraněnej!“

Della byla překvapená, že si Maia v mimořádné situaci zachovala chladnou hlavu. Je silnější, než si všichni myslí, pomyslela si. „Kdo to udělal? Proč?“ zeptala se Suki, ruce v bok. Zdálo se, že je spíš rozzlobená než vyděšená.

„Možná ten společník,“ řekl Pete a pohlédl na Dellu. „Třeba nás sledoval až sem.“

„A teď nás chce zamordovat hezky jednoho po druhým,“ řekl Ricky, pohled upřený do lesa. Kulatou tvář měl najednou staženou strachem.

„Zmlkni, Schorre,“ šlehla po něm Suki. „Ty vždycky víš, jak udělat věci horší.“

„Co by mohlo být ještě horšího?“ zeptala se Maia tiše. Oběhla stany a za pár okamžiků se zase objevila se spacím pytlem, který nacpala Abnerovi pod hlavu. „Rozbalte někdo spacák a přikrejte ho,“

přikázala.

Pete se projeden rozběhl.

„Jsme tady bezmocný,“ řekla Della a přemýšlela nahlas: „Panu Abnerovi nemůžem pomoct. Nemůžem se ubránit, jestli – jestli se vrátí – ať už je to kdokoli.“

„Někdo musí jet do města pro pomoc,“ řekla Maia a pomáhala Peteovi rozprostřít spací pytel přes učitele.

„Já pojedu!“ vykřikl Ricky okamžitě.

„Nějak moc horlívej, Schorre, ne?“ podotkla Suki.

„Vypadni z mýho obláčku,“ odsekl jí rozzlobeně Ricky.

„A kdo mě přinutí?“ ušklíbla se Suki.

„Přestaňte. Nechte toho!“ rozzlobil se už i Gary. „Je to vážný.“

„Ztrácí spoustu krve,“ řekla Maia. Tiskla kapesník na ránu a neúspěšně se snažila zastavit krvácení.

„Dobrá, musíme sehnat pomoc. Ricky, Suki, pojďte. Jdeme! Vy tři tu zůstaňte a hlídejte ho!“

Della je sledovala, jak pospíchají ke kánoím. Najednou se Ricky zastavil a otočil. „Hej,“ zavolal zpátky, „moje pistole. Co bude s mojí 89

pistolí?“

„Půjdu pro ni teď,“ odpověděla Della. Zhluboka se nadechla a pozorovala je, dokud nezmizeli mezi stromy.

„Asi nemám na

vybranou,“ řekla Peteovi. „Musím přinést tu pistoli, než se vrátí s policajtama.“

„Dobrá, půjdu s tebou,“ řekl Pete a pohlédl na pana Abnera.

„Vrátíme se co nejrychleji, Maio.“

„Ne!“ vykřikla Maia. „To nemůžete!“

„Nemůžete mě tu nechat samotnou!“

„Ale, Maio –“ řekla Della.

„Ne. Myslím to vážně, to není správný. Co když se ten chlap vrátí? Nikdo tu nebude, aby mi pomohl. Nemůžete mě tu nechat.

Prostě nemůžete!!“

„Má pravdu,“ řekla Della Peteovi.

„Ale, Dello –“

„Budu muset pro tu pistoli dojít sama,“ řekla Della. „Zůstaň tu s Maiou a pomoz jí.“

„Ale já nechci –“

„Nechceš se přece vrátit a najít taky Maiu s ránou na hlavě nebo něco horšího? Byla by to i tvoje vina, Pete. Musíš s ní zůstat. Já budu hned zpátky. Zaběhnu do rokle, popadnu pistoli a poběžím zpátky.“

Pete se vytrhl z Maiina sevření. „Ne! Nemůžu tě nechat jít samotnou –“

„Hele,“ přerušila ho Della. „Mám píšťalku,“ vytáhla píšťalku, kterou měla kolem krku. „Uvidíš, píská hodně hlasitě. Když budu v průšvihu, zapískám, jo?“

„Píšťalku?“ Pete tomu moc nevěřil, ale když se podíval na Maiu, bledou a třesoucí se, pochopil, že nemá na vybranou, že musí Dellu nechat jít samotnou.

„Budu hned zpátky. Fakt,“ trvala na svém Della. Měla pocit, že jestli si to bude stále opakovat, nakonec tomu uvěří. Natáhla se na špičky a rychle Petea políbila. Pro štěstí. Pak se obrátila a přinutila se vběhnout do lesa.

„Počkej – stůj! Dello!“ Pete běžel za ní. „Na, tumáš. Vem si to.“

Podal jí velkou kovovou baterku. „Už se začíná stmívat.“

Vzala si ji a byla překvapená, jak je těžká. Obrátili se a rozešli se 90

na opačné strany. Slyšela, jak ho Maia volá. Bála se, že si to rozmyslel a že ji nechá samotnou v táboře.

Maia je takový miminko, pomyslela si Della.

Ale pak si začala odporovat. Maia má pravdu, má dobrý důvod být vyděšená. A já taky.

Sevřela baterku pevněji. Můžu ji použít jako zbraň, kdyby bylo potřeba, pomyslela si.

Zbraň?

Na co to myslím? Copak už jsem úplně ztratila rozum? Jsem to vážně já, která tu chodím po lesích a hledám mrtvolu, abych jí sebrala pitomou plastikovou pistoli? Sama v lese, zatímco se tu potlouká nějakej šílenec, nějakej blázen, kterej praštil Abnera po hlavě – a teď mě třeba sleduje, nebo mě pozoruje, nachystanej na mě – Stop!

Přestaň o tom přemýšlet, řekla si. Nemysli na nic. Hýbej se, jdi, dokud tu rokli nenajdeš! Nesmíš na nic myslet. Nemysli na nic. Není nic, co by ti zlepšilo náladu. Nic, co by ti umožnilo cítit se bezpečněji.

Co Pete? Budu myslet na Petea.

Ale před očima se jí objevil Pete, jak ho někdo praštil po hlavě.

Představila si muže v černé bundě, jak běží mezi stromy a Petea, jak leží na zemi jako Abner a z hlavy mu stéká na zem krev.

Krev, krev na zemi, krev všude.

Ne, nemůžu myslet na Petea.

Budu myslet na domov – bezpečí, teplo, ticho.

Ale společník toho mrtvýho byl u nás na verandě, nechal tam obálku se stříbrnou lebkou a děsívej vzkaz. Přímo na verandě, byl téměř uvnitř našeho domu. Ví, kde bydlím. Zná mě. On…

Sleduje mě teď? Sleduje mě, jak se tu prodírám lesem? Ceká, kdy klopýtnu a spadnu, aby se na mě mohl vrhnout?

Ceká na odplatu, číhá, kdy se mi pomstí za smrt přítele, za to, že jsme mu zahrabali kamaráda do listí a utekli?

Ne!

Přestaň přemýšlet!

Della se rozhlédla a zjistila, že zabloudila. Všechno vypadalo 91

stejně, šustící stromy, chomáče hnědých plevelů, poletující mrtvé listí.

Byla tady už předtím? Chodí dokolečka?

Ne. Musí to být správnej směr. Vzpomněla si na čtvercový kámen na úpatí nízkého kopečku.

Ano. Míří k rokli. Už tam skoro je. Snad.

Musí se jenom soustředit na správnej směr a všechny ostatní myšlenky vypudit z hlavy.

Najednou se setmělo, jako by někdo zhasl. Rozsvítila baterku, úzký paprsek bílého světla ozářil terén.

Jo. To je lepší. Alespoň si vidí pod nohy. Vidí, kam šlape, kde a kdy má překročit spadlý větve nebo kdy obejít díry a vyhnout se šlahounům s trny.

Myslím, že je to tady nahoře. Napjatě sledovala paprsek světla a snažila se vidět mezi stromy. Teď šplhala do prudkého svahu. Ano.

Vzpomněla si na něj. Vzpomněla si, jak byl terén najednou překvapivě strmý a –

Co to je za světlo?

Napravo od sebe zahlédla mezi stromy záblesk bílého světla.

Je to moje světlo? Odlesk baterky?

Ne, uviděla to znovu, uzounký paprsek. Rychle přemýšlela a zhasla baterku. Proč se prozrazovat?

Zamrazilo ji. Snažila se popadnout dech. Kdo to je?

Světlo zmizelo, pak se znovu objevilo jinde, trochu blíž. Zdálo se, že světlo bliká a nadnáší se bez zemské přitažlivosti, jakoby je vyzařovala nějaká obrovská světluška, která se vznáší mezi stromy.

Možná je to Pete.

Ano, ovšem, je to Pete. Uklidnil Maiu a přišel za ní. Má na něj zavolat?

Ano. Ne. Ano. Ale, co když to není Pete? Co když je to ten šílenec, co praštil pana Abnera? Ne. Nevolej ho! Světlo se přiblížilo.

„Pete?“ Hlas měla slabý a vyděšený. Slovo jí jenom vyklouzlo.

Nechtěla ho říct. Ale teď to vyslovila a tak to zopakovala, „Pete?“

Tentokrát trochu hlasitěji.

Světlo se sunulo blíž. Teď slyšela kroky.

„Pete?“

92

Zakašlání. Uslyšela mužské zakašlání. Není to Pete. Přichází k ní!

Ztuhla. Pitomost! Byla to pitomost zavolat a přilákat na sebe pozornost! Přivést ho rovnou k sobě.

Ne! Přestaň přemýšlet! Přestaň přemýšlet a utíkej!

Otočila se a začala prchat. Teď už nemyslela na nic. Hlavu měla prázdnou, ale jasnou. Všechny myšlenky vypudila hrůza.

Prchala a slyšela za sebou praskání větviček. Kroky se

přibližovaly a dupaly po kluzkém hnědém listí, po spadlých větvích a větvičkách, mezi šlahouny ostružiníku a chomáči vysokých plevelů.

Sevřela baterku pevně v ruce, ale nerozsvítila ji. Neměla na to čas a ani ji nepotřebovala. Běžela podle radaru, radaru strachu. Vedl ji tmou.

Ale světlo se k ní stále přibližovalo.

Šplhala teď strmým svahem, prchala pryč od světla, k –

Než jí došlo, kde je, byla nahoře, než si to uvědomila, byla na okraji hřebenu a za ním. Nezastavila se, nevšimla si stromu, který jí ležel v cestě.

Klopýtla, ale nevykřikla. Ani nehlesla, byla příliš zděšená, aby vyjekla. Už věděla, kde je. Věděla, kam padá.

Už bylo jasné, že rokli našla, a když padala dopředu téměř po hlavě, uviděla strašlivou hromadu navršeného listí a věděla, že padá přímo na ni.

93

XV.

Spadla do listí.

Bude mi zle, pomyslela si. Udělalo se jí špatně od žaludku.

Zhluboka se nadechla, zadržela dech a čekala, až ten pocit překoná.

Je mi zle, je mi hrozně zle.

Snažila se zvednout, ale ruce jí klouzaly po vlhkém listí. Ležela na něm, na tom mrtvém, rozkládajícím se těle. Přinutila se vstát, ještě pořád zadržovala dech, stále jí bylo špatně.

Ležela jsem na tom mrtvým. Baterka. Kde je baterka?

To je ono, Dello. Mysli na baterku. Mysli na to, jak najít pistoli a dostat se z rokle. Nepřemýšlej o hromadě listí. Nemysli na tělo, které hnije a rozkládá se. Nemysli – Počkat! Hromada byla úplně plochá. Vzpomněla si na horu listí, kterou tady nechali.

No… možná, že nějaký listí odvál vítr. Bázlivě odkopla listí teniskou. Listí lehce odlétlo. Kopla ještě jednou, o něco hlouběji.

Nic. Jenom listí.

Těžce oddychovala, stoupla si na hromadu listí, teniska se jí probořila hluboko, až se dotkla… země!

Odkopávala listí, znova a znova, takže lítalo na všechny strany.

Byl pryč. Tělo bylo pryč! V hromadě listí prostě nebyl. Tělo někdo odstranil.

Upřeně civěla na rozházené listí. Nevěděla, co si má myslet. Na jedné straně se jí ulevilo, že na tom mrtvém neležela, ale na druhé se vynořila kupa otázek.

Zatřásla hlavou, jako kdyby si ji chtěla pročistit, pak se sklonila a začala prohrabávat listí, aby našla pistoli. Odhazovala listí oběma 94

rukama, hrabala jako pes, který se snaží vyhrabat kost.

Když pistoli nenašla, vstala a začala převrtávat celé okolí.

Systematicky rýpala teniskou do listí a kopala do slehlých chomáčů.

Bez úspěchu.

„Musím to najít,“ řekla nahlas. „Musím!“

Pročesávala teniskou širší okolí, ale bez úspěchu. „Musí to tu být,“ mumlala si. Sklonila se a šmátrala v listí.

Ruka narazila na něco tvrdého.

Vyděšeně to zvedla. Byla to baterka.

To by mohlo pomoct, pomyslela si. Snažila se ji rozsvítit. Nic.

Zmáčkla tlačítko znova.

Zřejmě se při tom pádu rozbila.

V zoufalství s ní bouchla o džíny.

„Au!“

Klid, děvče. Neztrácej nervy!

Baterka pořád nesvítila.

Málem ji upustila, když uslyšela zakašlání.

Za sebou.

Otočila se.

Ve tmě za ní někdo stál. Nejdřív uviděla černé boty, zamazané od bláta, pak spatřila úzké džíny.

Oči jí klouzaly nahoru až na krátkou koženou bundu.

„NE! TO NENÍ MOŽNÝ!“ zaječela hlasem, který sama

nepoznávala,

„VŽDYŤ JSI BYL MRTVEJ! VÍM, ŽE JSI BYL MRTVEJ!“

Se zvířecím zamručením skočil dolů, vrhl se na ni a oběma rukama ji popadl za hrdlo.

95

XVI.

Della mu vyklouzla a padla zpátky na záda.

Hlasitě dýchal a s každým nadechnutím mručel. Odstoupil o krok zpátky a zaútočil na ni znova.

Aniž přemýšlela, aniž si uvědomila, co dělá, zvedla ruku, a když se přiblížil, udeřila ho baterkou, co jí síly stačily.

Ozval se tupý úder kovu na kost.

Baterka se úderem vzpamatovala a zem osvítil bílý paprsek. Měla najednou pocit, že to udělal někdo jiný, ruka někoho jiného sevřela baterku a někdo jiný zasáhl mužovu lebku.

Ale její hrůza byla skutečná. Teď poznala její chuť a uvědomila si, že je hořká.

Padla na kolena do listí. Všechno se s ní točilo, stromy, půda pod nohama i muž, který ležel tiše vedle ní. Točilo se to jako kolotoč, kéž by se tak mohla zbavit té hořké pachuti v ústech.

Čekala s e

skloněnou hlavou a zhluboka dýchala. Čekala, až se kolotoč dotočí, čekala, až jí srdce přestane bít tak rychle.

Po chvilce se cítila lépe. Vstala. Zvedla baterku a posvítila neznámému do tváře.

„Ohh!“ Upřeně hleděla do bledé tváře v bílém paprsku světla, hleděla na zavřené oči, světlé kudrnaté vlasy, krátký pršinos a dlouhou rovnou jizvu přes bradu.

To nebyl ten člověk!

To nebyl ten mrtvý, ten, kterého shodila do rokle při prvním výletu.

Svítila mu do tváře, dokud se jí nezačala ruka třást tak, že už baterku neudržela. Pak se odvrátila.

96

Tohle je zřejmě jeho společník, uvědomila si.

Určitě. Určitě je to ten společník.

A pak si pomyslela, že jediné, po Čem touží, je, dostat se odsud pryč.

Na Rickyho pistoli už ani nepomyslela, ani ji nezajímalo, kam zmizelo tělo mrtvého. Nechtěla vědět nic o komplicovi, nechtěla vědět vůbec nic, chtěla jenom utéct pryč, zpátky do tábora, dostat se k Peteovi a Maie a odpádlovat z Fear Islandu a dostat se z dosahu jeho hrůz – navždycky.

Aniž pohlédla na muže na zemi, posvítila si baterkou před sebe na prudký blátivý svah rokle a začala šplhat. Na chůzi byl svah příliš kluzký, tak lezla po čtyřech jako zvíře a snažila se nepustit baterku.

Když byla konečně nahoře, měla kolena džínsů nasáklá bahnem.

Cítila chlad a vlhko. Dala se do běhu směrem k tábořišti a svítila si před sebe baterkou. Ruce měla odřené a špinavé od bláta.

Větvičky ji švihaly do tváří, když utíkala. Velký trn jí roztrhl mikinu. Vykřikla spíš překvapením než bolestí, ale nezpomalila.

„Musím se dostat zpátky, dostat zpátky,“ říkala si nahlas. Střídavě se nadechovala a v rytmu běhu vykřikovala slovo „zpátky, zpátky, zpátky“.

Ostatní se už možná z města vrátili. A přivezli s sebou policajty nebo doktora nebo někoho.

Už to není daleko. Už to není daleko a bude v bezpečí.

„Ohhh!“

Spadla po hlavě přes větev, která ležela na zemi. „Jsem v pořádku.

Jsem v pořádku. Musím dál.“ Rychle se sebrala. Měla pořezanou levou ruku. Cítila, jak jí po zápěstí stéká teplá krev. Musím běžet dál.

Stromy řídly. Už tam skoro je! Najednou za sebou uslyšela kroky.

Společník?

Ne. Nemohl ji tak lehce pronásledovat! Nemohl ji tak rychle dohonit! To musí být Pete.

Jakmile se ostatní vrátili z města, Pete se ji musel vydat hledat.

Zpomalila a sáhla po píšťalce, dala si ji ke rtům a foukla. Ale neozvalo se nic. Zatřásla s ní. Píšťalce uvnitř chyběla kulička.

„Velká ochrana,“ povzdechla si a znechuceně píšťalku odhodila.

„Pete!“ vykřikla. „Pete! Tady! Jsem v pořádku, Pete! Jsem tady!“

97

Běžela za zvukem jeho kroků.

Zakopla o nohu nastavenou někým za stromem. Překvapením

vykřikla, když dopadla do bláta.

Ozval se smích.

Rychle se obrátila a vzhlédla.

Byl to ten mrtvý muž, kterého zabila.

„T y j s i mrtvej!“ vyhrkla a zůstala ležet na zemi. Hleděla do tmavých rozzlobených očí. „Ty jsi mrtvej. Vím, že jsi mrtvej.“

„Dobrá. Jsem strašidlo,“ řekl tiše. Otřásl se a vystoupil ze skrýše za stromem. Měl na sobě tu koženou bundu.

„Ale… ne! Nemohli jsme ti vůbec nahmatat puls. Zkoušela jsem to. Gary – taky to zkoušel.“

Mladík stál nad ní, tvář měl zkřivenou jízlivým úsměškem a ruce připraveny pro případ, že by se chtěla pohnout nebo dokonce utéct.

„Jsem lékařsky uznaná odchylka,“ řekl tiše a klidně. „Nelžu. Mám hrozně slabej puls. Ani doktoři ho nemůžou nahmatat!“

„Vážně?“ zeptala se nejistým hlasem. Rychle zvažovala situaci a snažila se najít nejlepší únikovou cestu.

„Tak to jsi byl všechno ty,“ řekla. „Ale proč? Proč ses nás snažil vyděsit? Aby ses nám pomstil?“

„Pomstil?“ Hořce se zasmál. „To je ale blbý slovo.“

„Tak proč?“ opakovala.

Otřásl se. „Z toho starýho zahradníka jsme nevymáčkli nic. Ani pěťák. Jestli měl schovaný nějaký prachy, tak jsme je teda nenašli.

Bylo to zklamání, a když jste se tu objevili vy a zahráli si na pohřebáky, dostali jsme prima nápad. Víš, abyste trochu změkli, aby to pak bylo lehčí, vymáčknout z vás a vašich rodičů prachy. Kolik jste byli ochotní zaplatit, aby se neprofláklo nic o tý vraždě – mojí vraždě?“

Kopl do stromu, protože se přestával ovládat. „Vaši se přece topí v prachách. Třeba by něco pustili… aby se nerozneslo, že jejich dceruška vraždila!“

„Ale to není pravda!“ protestovala Della. „Nebyl jsi mrtvej!“

„To jsou detaily,“ ušklíbl se.

„Tos byl ty v tom černým taurusu na Staromlýnský silnici?“

zeptala se.

98

„To byl kámoš,“ uchichtl se. „Jen se trošku bavil. Ale řekl bych, že jste mu dali zabrat víc, než čekal. Chudák musel zpátky lesem pěšky.“

„Takže ty lebky… vzkaz… to všechno, abys nás zastrašil…

abysme zaplatili?“

Ušklíbl se. „Dá se to tak říct. Jo. Nejdřív jsme si chtěli trochu pohrát, a pak se teprve věnovat obchodním záležitostem.“

Upřeně na sebe hleděli. Della si vytipovala únikovou cestu lesem.

Jestli se jí povede odvést jeho pozornost, mohlo by to vyjít.

Jako by jí četl myšlenky, popadl ji za ruku. „Ty huso,“ řekl a přitáhl si její tvář blíž. „Proč jsi nezkontrolovala, jestli dejchám?“

„Au. Moje ruka! To bolí!!“

Stiskl ji ještě pevněji, místo aby sevření povolil.

„Proč?“ dožadoval se odpovědi. „Proč jsi nezkontrolovala, jestli dejchám?“

„Byla jsem vyděšená,“ řekla a snažila se dostat z jeho sevření a zmírnit bolest. „Byla jsem hrozně vyděšená. Nemohla jsem – nemohla jsem jasně myslet. Všechno se se mnou točilo. Nevěděla jsem, co mám dělat.“

„To není pravda!“ zařval jí do tváře, oči divoké a šílené. Trochu povolil sevření. „Bylo ti to jedno,“ procedil mezi zuby. „Bylo ti fuk, jestli dejchám, nebo ne!“

„Ne!“ protestovala.

„Drž hubu!“

Uvolnil jí jednu ruku, rozpřáhl se a tvrdé ji udeřil. „Ne!“

„Drž hubu! Drž hubu! Drž hubu!“ Byl úplně nepříčetný.

Stála tiše, oči upřené k zemi. V obličeji jí bolestně cukalo. Čekala, až se uklidní. Stále ji svíral jednu ruku a stál těsně u ní. Na obličeji cítila jeho horký dech.

Nakonec ji pustil a o krok ustoupil.

„Ale já nejsem vůbec špatnej, fakt ne. Některý holky říkaj, že vypadám docela dobře. Co si o tom myslíš?“

Jeho zloba zmizela. Uklidnil se. Teď si s ní hrál, škádlil ji.

Zkoušel.

Nechtěla už říct ani udělat nic, co by ho mohlo rozzuřit. Ale co má odpovědět?

99

Kdyby se tak mohla

osvobodit, určitě by mu utekla. Tábor

nemůže být daleko, ale teď zrovna to vypadalo, že je na druhé straně zeměkoule.

„No?“ čekal na odpověď.

„Jo, jo, vypadáš dobře,“ řekla a dívala se jinam, aby se vyhnula pohledu očí, které se vpíjely do jejích. „Fakt, jseš moc pěknej.“

„Ale řekni to upřímně,“ řekl.

„Co?“

„Vždyť jsi mě slyšela,“ zařval. „Řekni to upřímně!“

„Já jsem to myslela upřímně,“ řekla slabým hlasem, když viděla, že ho zase popadá vztek.

„No, tohle ti snad pomůže být upřímnější.“ Sáhl do kapsy a strčil jí cosi před obličej. Byla to pistole.

„Ne!“ zaječela. Nechtěla ječet, ale v ten okamžik si uvědomila, že ji chce zabít.

Strach ji přinutil jednat. Vytrhla se mu a rozběhla se.

On ji ale rychle chytil, popadl ji za ruku a otočil.

Tmavé oči měl zdivočelé vztekem.

„Ne!“ zařval. „Ne! Ne! Ne! Měla ses chovat přátelsky. Copak nic nechápeš?“

Zvedl pistoli a přiložil ji Delle ke spánku.

„Ne, prosím…“ vypravila ze sebe už jenom šeptem.

„Dal jsem ti možnost!“ vykřikl a zmáčkl kohoutek.

100

XVII.

Neměla ani čas vykřiknout.

Nejdřív si uvědomila, že je vlastně naživu. Pak ucítila, jak jí něco stéká po obličeji.

Barva. Vystřelil z paintballové pistole.

Zvedla ruku a dotkla se tváře, aby se ujistila. Jo. Žlutá barva.

Pustil ji a dal se do smíchu. Ukazoval na ni, kroutil hlavou a její vyděšený pohled ho ohromně bavil. Smál se pořád hlasitěji a krutěji, zavřel oči, ruku napřaženou před sebe. Tak hrubý smích Della ještě nikdy neslyšela.

Zatočil pistolí na prstu a vystřelil proud barvy do vzduchu.

Rozesmálo ho to ještě víc, až mu vyhrkly slzy do očí. Smích zněl pronikavě. Smál se, sotva dechu popadal.

To je ono, pomyslela si Della. Teď mám šanci.

Otočila se a rozběhla se. Předtím si už zvolila únikovou cestu.

Smích odvedl jeho pozornost, a tak se musela pokusit toho využít.

Věděla, že bude mít náskok jen pár vteřin, ale možná, možná, že pár vteřin je přesně to, co jí postačí.

Pohybovala se rychle, skoro se vznášela. Najednou pocítila lehkost volnosti. Překvapil ji pocit, že kdyby chtěla, mohla by létat.

Leť pryč, Dello, leť pryč!

Pomyslela si, že takhle rychle neběžela ještě nikdy.

Vyděsila se, když ji chytil kolem pasu a strhl k zemi.

Dopadla tvrdě na bok a zasténala bolestí, když na ni skočil. Měla pocit, že si zlomila žebra.

Pomalu vstal, díval se na ni, ale veselí ho už opustilo.

Jakoby se smát ani neuměl. Teď měl obličej zkroucený zlostí.

101

Hrubě ji postavil a zatřásl s ní. „To jsi neměla dělat,“ řekl a těžce oddychoval. Zavrtěl hlavou. „Ne, to jsi teda zkoušet neměla.“

Pohlédl na pistoli, kterou pustil na zem, když se na ni vrhl. Della se držela za bolavý bok. Bolest mizela, třeba ani nic zlomenýho nemá.

„Mám i opravdickou pistoli,“ řekl tiše. „Použil jsem ji na toho dědka a můžu ji použít znova.“

„Ne,“ řekla Della a otírala si mokré bláto z dlaní. Opravdovou pistoli neviděla, ale nechtěla ho dráždit.

„Můžu ji použít znova!“ opakoval a oči se mu rozšířily, jak se rozpaloval hněvem. „Nedělá mi to problémy, víš? Jestli je to potřebný jako domluva. Já chci jen komunikovat. Nemuselo by to být tak těžký, lidi s lidma tímhle způsobem. Víš, jak to myslím? Tak proč by to mělo být tak těžký? Proč bych musel použít pistoli? Víš, odkud jsem, ne? Vypadáš jako chytrá holka. Víš, jak to myslím, ne?“

Odmlčel se, jako by čekal na odpověď. Upřeně ho sledovala.

Nevěděla, co má říct. „Jo, chápu,“ řekla nakonec.

Konečně jí došlo, že je to úplný blázen. Je úplně zcvoklej!

Najednou se jí zachtělo ječet.

Jsem tady v pasti s úplným šílencem. Může mi udělat cokoliv.

Cokoliv!

„Co se mnou chceš udělat?“ vyhrkla.

Zamrkal, celý překvapený, že ho přerušila. Jeho rozzlobený výraz zmizel a nahradil ho prázdný pohled. „Copak na tom záleží?“ zeptal se hořce. „Stejně jsem mrtvej, ne?“

„Ne,“ vykoktala.

Opět ho zaplavil vztek. Popadl ji za ruku. „Stejně jsem mrtvej, ne?

Ani tu nejsem – viď?“

„Ne! Teda –“

„Jsem mrtvej. Jsem mrtvola, mrtvola,“ opakoval a přitáhl si ji blíž.

„Ne! Prosím tě!“

Jasné světlo překvapilo Dellu stejně jako jejího věznitele.

Pohybovaly se tam stíny, bylo slyšet kroky, a pak se objevil trojúhelníček jasného bílého světla.

Světlo mladíka oslepilo. Zašklebil se a pustil Dellu. „Hele –

nevidím!“ Zvedl ruku, aby si ochránil oči.

102

Jakási ruka chytla Dellu. „Dělej – pojď!“

„Pete!“ vykřikla a všechno jí konečně došlo.

Pete svítil jasnou halogenovou svítilnou mužovi do očí. „Dělej!“

křičel.

Ale Della ho hned nenásledovala, rychle přemýšlela, pak se sehnula a sebrala paintballovou pistoli. Muž spustil ruce, aby zjistil, co se děje, Della té chvíle využila a vystřelila. Dvakrát, třikrát,

čtyřikrát.

Vykřikl. Barva ho pálila v očích, znova si je přikryl a zařval bolestí.

Nejvyšší čas utéct.

„Tam ne – tudy!“ zavolal na ni Pete.

Mířila úplně opačným směrem.

Obrátila se a běžela za ním. Zakopla o nízký pařez.

„Pospěš si, Dello! Pronásleduje nás!“

Della se otočila a viděla, že za nimi běží a pořád si mne oči. Má opravdu pistoli, jak se vychloubal? Jestli ano, tak věděla, že ji použije. Tohle jí naznačil dost jasně.

Sebrala se a dala se do běhu. „Pete, nečekej na mě!“

Ale Pete čekal, až ho dohoní. „Trvalo mi dost dlouho, než jsem tě našel. Bez tebe zpátky nejdu!“ křičel.

Běželi společně, jeden vedle druhého a střídavě se každých pár sekund ohlíželi. Jejich pronásledovatel je doháněl. Už si nemnul oči, ale běžel nejisté, opatrně, jako by ještě pořádně neviděl, kam běží.

„Už tam skoro jsme!“ vykřikl Pete a těžce oddychoval.

„Já… nemůžu…“ sténala. „Nemůžu… ani kousek. Já…“

Chytil ji za ruku. „Poběž! Dokážeš to!“

Ohlédl se. Muž v bundě se přibližoval. „Vraťte se! Chci s váma mluvit!“ hulákal z plných plic.

Jeho hlas je donutil ještě přidat.

„Stůjte! Chci si jen popovídat! Vážně – to je všechno! Stůjte, chci s váma jen komunikovat!“

Dellu píchlo v boku a nemohla dýchat, ale snažila se udržet Peteovo tempo. Nakonec doběhli na mýtinu, uviděli stany, kamarády a malý táborák.

Teď už neběžela, vznášela se nad zemí, letěla,

necítila bolest, protože byla zpátky v táboře a v bezpečí.

103

Zalapala po dechu a padla na zem u ohně. Maia a Suki jí přiběhly na pomoc a uklidňovaly ji.

Mladík v bundě vběhl na mýtinu.

„Tamhle je!“ slyšela, jak Pete volá.

Zaslechla dupot nohou, šum a zmatek.

Vzhlédla a vyděsila se, když uviděla, jak tři policisté vbíhají do tábořiště. Nejdřív si myslela, že se jí to zdá, že má halucinace z toho běhu o život, z vyčerpání, ze strachu.

Ale policisté byli opravdoví.

Mladík na ně nevěřícně civěl. Nehýbal se, ani se nepokoušel utéct.

Policisté ho obklopili. Ani se nesnažil bránit, byl příliš překvapený, udýchaný a unavený na to, aby odporoval.

„Odkud jste?“ zeptal se a vypadal vystrašeně.

„Z Cincinnati,“ řekl mladý policista s rudým obličejem. „A odkud jsi ty?“

„Z Marsu,“ zněla hořká odpověď.

„Nevím sice, odkud je,“ řekl druhý policista a zatřásl s ním, „ale vím, kam půjde.“

„No jo, policajti vědí všechno,“ řekl přidušeně muž v bundě.

„Pouč ho o jeho právech,“ řekl třetí policista. Pak spěchal k Delle.

„Jste v pořádku, slečno?“

„Jo. Snad jo,“ řekla Della nejisté. „Držel mě v lese. Chtěl –“

„Už je to v pořádku.“ Policista jí položil těžkou ruku na rameno.

„Povíte nám to později. Odpočiňte si, než popadnete dech.“ Chtěl se vrátit k ostatním.

„Jeho společník –“ začala Della.

Policista se rychle a s velkým zájmem otočil. „Ano?“

„Jeho partner je v lese. V rokli. Dovedu vás tam.“

„Dobrá. Jenom to ohlásíme na stanici.“ Zavolal na své kolegy.

„Heleďte, má tu v lese komplice!“ Pak se otočil zpátky k Delle.

„Víte, na ty dva je vypsaná odměna!“

Della se usmála na Petea, který si lil na hlavu vodu z polní láhve, aby se ochladil. Usmál se na ni skrz potůčky vody, které mu stékaly po obličeji.

„Nejlepší odměnou je,“ řekla, „že tahle noční můra je za náma.“

104

XVIII.

„Kam jdete dneska večer?“ zeptala se Delliina matka.

Della se odtáhla. Matka jí vždycky upravovala účes, když se jí zrovna povedlo učesat tak, jak chtěla. „Asi do kina nebo možná k Peteovi, chcem se podívat na nějaký kazety. Pete vlastně nic určitýho neříkal.“

„No, kino by šlo,“ řekla matka a narovnala polštář na gauči. „Ale nechci, abys zůstávala venku moc dlouho.“ Zamyšleně pozorovala Dellu z druhé strany pokoje.

Asi myslí na všechny ty hrozný věci, co jsem jí vyprávěla, pomyslela si Della. Když svěřili rodičům – a policii – všechno, co se dělo od jejich prvního tajného výletu, málokdo myslel na něco jiného.

Přemýšlením o tom všem strávila Della většinu týdne, dokonce se jí o tom v noci zdálo. Po týdnu už bylo na čase vypudit tyhle myšlenky z hlavy, někam si vyrazit, udělat si pořádný sobotní večer.

Zazvonil zvonek a tak spěchala otevřít. „Ahoj, Pete.“

„Jak je, Dello?“

„Bezvadně.“ Zavolala na matku dobrou noc, vykročila a zavřela za sebou přední dveře.

Po pár minutách už ujížděli k městu v Peteově rodinném stejšnu.

„Hele – počkej!“ vykřikla Della znepokojeně. „Co je to?“

Ukazovala na zelený stan složený vzadu v autě.

„Jo tohle,“ řekl Pete a šklebil se. „Myslel jsem, že bys třeba chtěla stanovat!“

Bouchla ho vší silou do ramene.

„To byl jen vtip! To byl jen vtip!“ protestoval a uhýbal, aby se 105

vyhnul další ráně. „To je bráchův skautskej stan a potřebuje záplaty.“

„No, dobrá,“ řekla Della se smíchem a uvelebila se na sedadle.

„Odteďka stanuju už jen v pokojíčku před televizí.“

„Proti tomu nic nemám,“ řekl Pete a kývl na ni, aby si sedla k němu blíž.

„Ale můžeš si péct buřty u televize?“

„Mužem to zkusit,“ řekla Della a přitulila se k němu. „Mužem to zkusit.“