R. L. Stine

Stopy hrůzy 46

Nejlepší přítelkyně

I.

„Přestaň. To bolí!“

Eric Fraser přestal svírat ramena Becky Norwoodové. „Promiň.

Nechtěl jsem ti ublížit.“ Tvář mu zrudla. Upřeně se díval na čelní sklo pokryté sněhem.

Becka se od něho prudce odsunula, až ramenem narazila do dveří auta. Narovnala si límec u kabátu.

Proč tady sedím a líbám se s ním? pomyslela si. Rozejdu se s ním.

Velké vlhké vločky nepřestávaly padat. Okna teď byla sněhem úplně zavátá. Je to jako být uvnitř iglú; pomyslela si Becka a zachvěla se.

Eric se na ni podíval svýma tmavýma očima, naklonil se dopředu a natáhl se k ní.

Zvedla paži, aby mu v tom zabránila. „Musíme si promluvit,“

řekla. Nechtěla, aby to znělo ostře.

„Promluvit?“ Z nějakého důvodu se zahihňal. Becka si uvědomila, že jeho hihňání nenávidí. Vždycky se zachichotal v nesprávnou dobu.

Objal ji pažemi kolem ramen a pokusil se ji přitáhnout blíž.

„Ne. Opravdu,“ trvala na svém a vykroutila se mu z objetí.

„O čem si chceš promluvit?“ zeptal se uraženě.

Becka si nervózně cucala špičku palce.

Už je to tady, pomyslela si. Žaludek měla jako na vodě. Hrdlo se jí sevřelo.

Uvědomila si, že byla z Erica vždycky celá nesvá. Chodili spolu od té doby, co v září začala škola. Víc než tři měsíce. Ale nikdy se s ním necítila dobře.

4

Byl tak… tak potřebný.

Přestala si cucat palec a sepnula ruce v klíně. „Myslím, že si potřebujeme promluvit – o řadě věcí.“ V autě zaparkovaném u lesa bylo chladno. Motor byl vypnutý, topení nehřálo. Znovu se zachvěla.

Eric obrátil oči v sloup. „Proč chceš vždycky mluvit?“ V jeho hlase bylo víc než jenom netrpělivost. Byla v něm zloba.

„Proč nikdy nechceš mluvit?“ zeptala se. Hlas se jí chvěl. Žaludek ji teď tížil jako kámen.

Nebreč, říkala sama sobě a kousala se do spodního rtu.

Není to konec světa. Jenom se s ním rozcházíš. Nechodila jsi s ním tak dlouho.

Odvrátil se od ní a oběma rukama sevřel volant. „Proč jsi v mém autě?“ zeptal se. „Říkala jsi, že sem chceš jet.“

„Vím.“

„Proč se tedy chceš začít hádat? Říkal jsem, že lituji, že jsem ti příliš stiskl rameno. Nebylo to schválně.“ Rukou si prohrábl krátké hnědé vlasy a uhladil si je.

Becce bušilo srdce. Nervózně si poposedla. Venku hučel vítr a kupil na předním skle další sníh.

Nebreč, řekla si znovu.

Bud klidná. Bud alespoň jednou v životě klidná.

„Myslím, že už bychom spolu neměli chodit.“ A je to. Řekla jsem to.

„Co?“

Obrátila se a viděla jeho polekaný výraz.

„Slyšel jsi mě.“

Zahihňal se. Znovu to odporné, nemístné zahihňání. Pohyboval rukama po volantu, kroužil jimi pořád kolem dokola.

„Myslím, že bychom se měli začít stýkat s jinými lidmi,“ dodala Becka třesoucím se hlasem.

Nebreč.

„Dobře,“ řekl. Jeho tvář byla náhle prázdná – úplně bez výrazu.

„Žádný problém.“

Náhle měla pocit, že to musí vysvětlit. „Myslím, Ericu, že jsi úžasný kluk, ale –“

Zvedl ruku, aby ji zarazil. Jeho tvář byla pořád bez výrazu. „Řekl 5

jsem, že to není žádný problém. Odvezu tě domů, Becko.“

Zvedl si límec kožené letecké bundy. Pak otočil klíčkem v zapalování. Vůz vteřinu zaváhal a pak se rozjel.

Bere to s naprostým klidem, pomyslela si Becka. Cucala si špičku palce a dívala se přímo před sebe.

To já mám nervy nadranc.

Vždycky máš nervy nadranc, řekla si v duchu.

Kéž by jí srdce přestalo tak bušit. Cítila, jak jí krev tepe ve spáncích.

Zapnul stěrače. Shrnuly lehký čerstvý sníh z předního skla a do vozu vnikla tmavá noc. Reflektory prořízly ve tmě tunel a osvítily velké padající vločky.

„Mrzí mě to –“ začala Becka.

„Žádný problém,“ opakoval Eric. Sešlápl plyn a auto se rozjelo po zasněžené silnici.

Musí to pořád říkat?

Vůbec se nezdá, že se ho to dotklo, pomyslela si dost zklamaně Becka.

Doufala, že to proběhne hladce. Ale ne takhle hladce.

Nepřála si hádku.

Zdálo se jí, že celé týdny nedělali nic jiného, než se hádali. Každý rozhovor skončil hádkou. Vždycky, když si spolu vyšli, pohádali se.

Nebo se jenom hašteřili.

To byl jeden z důvodů, proč se Becka rozhodla s Ericem rozejít.

Druhým důvodem byl Bill Planter.

Dnes večer neměla vůbec v úmyslu o Billovi mluvit.

Becka upřeně pozorovala tichý padající sníh a přemýšlela o Billovi. Chtěla vědět, kde je a co dělá.

Možná zajedu k němu, do Old Village, pomyslela si. Jenom se u něho zastavím. Zmíním se o tom, že jsem se rozešla s Ericem.

Ne. V žádném případě. Zapomeň na to.

Její rodiče by ji zabili, kdyby měli třeba i jen podezření, že přemýšlí o tom, že s Billem znovu začne chodit. Tolik se jim ulehčilo a byli tak vděční, když Becka s Billem skončila a začala chodit s Ericem.

Ale Eric byl tak nezralý. Pořád se hádal. Pořád se chichotal. Pořád 6

na ni sahal a dotýkal se jí.

Nebyla prostě schopná na Billa zapomenout.

Otočila se k Ericovi. Díval se přímo před sebe na silnici. V záři reflektorů to vypadalo, že sníh krouží všemi směry.

„Nezlob se na mě,“ řekla Becka mírně.

„Nezlobím se,“ ujistil ji Eric a pokrčil rameny.

To pokrčení, tak nenucené a klidné, ji rozzlobilo.

Řekla bych, že to také chtěl skončit, pomyslela si. Řekla bych, že je rád.

Ale něco takového neočekávala.

Neočekávala ono pokrčení rameny. Jako kdyby všechny ty týdny, co spolu chodili, nic neznamenaly.

Jako kdyby to bylo něco, co je možné během vteřiny setřást.

Byla teď rozzlobená. A vyvedená z míry.

Proč musím vždycky brát všechno vážněji než kdokoli jiný? ptala se sama sebe.

Ve chvíli, kdy Eric zabočil do Fear Street a zastavil na příjezdové cestě k jejímu domu, se celá třásla. Prudce otevřela dveře. Do auta náhle vnikl závan chladného vzduchu.

„Uvidíme se ve škole,“ řekl Eric. „Bylo to moc fajn.“

Je tak krutý, pomyslela si Becka nešťastně.

Vůbec mu na mně nezáleželo.

S bouchnutím zavřela dveře auta. Nepočkal, až vejde do domu.

Zatímco v kapsách džín ještě pořád hledala klíče, vycouval z ulice a odjel.

Myšlenky se jí v hlavě bláznivě honily, stejně jako padající sníh.

Nemohu jít ještě dovnitř. Jsem příliš rozčilená.

U klíčů do domu měla klíčky od auta svých rodičů.

Pojedu za Billem.

Ne. Jenom se trochu projedu. Pokusím se uklidnit.

Zamířila ke garáži. Pod botama jí chrupal čerstvě napadaný sníh.

Pomalu vytáhla roletu. Zvedala ji co nejtišeji, aby to rodiče nezaslechli.

Za pár vteřin už se zhasnutými světly vycouvala po příjezdové cestě a pak se hnala dolů po Fear Street. Pneumatiky jí prokluzovaly.

Sníh je tak hezký, pomyslela si a rozsvítila reflektory. Naklonila 7

se dopředu, aby se podívala skrz přední sklo. Jenom objedu město a pak se vrátím.

Srdce jí ještě pořád tlouklo jako o závod. Měla pocit, jako by měla zauzlovaný žaludek.

Byla jsem kvůli rozchodu s Ericem tak nervózní, myslela si a zabočila do Mill Road. A teď, když jsem se s ním rozešla, jsem dokonce ještě nervóznější.

To nedává smysl.

Ale to jsem celá já, uvědomila si Becka. Vždycky jsem víc nervózní potom, když se něco stane.

Smiř se s tím, holka, jsi nervózní. Tečka.

Musím zavolat Billovi, napadlo ji. Musím taky brnknout Trish a Lile.

Budou se divit, že jsem se rozešla s Ericem.

Budou překvapenější než sám Eric, pomyslela si nešťastně.

Znovu si vybavila to pokrčení ramen. Prázdný, lhostejný výraz jeho tváře.

Kdo ho potřebuje? říkala si.

V zamyšlení si včas nepovšimla stopky před čtyřproudovou silnicí.

Když se jí před předním sklem objevil bok červené corsiky, bylo příliš pozdě.

Becka vyjekla a dupla na brzdy. Auto tvrdě vrazilo do druhého vozu.

Zavřela oči, aby neviděla bortící se plech a tříštící se sklo.

8

II.

„To je neuvěřitelné, že nemáš ani škrábnutí!“ zvolala Trish.

„Nejela jsem moc rychle,“ odpověděla Becka. „Kvůli sněhu.

Dokonce ani naše auto to moc neodneslo. Rozbilo se jenom jedno světlo.“

„Měla jsi obrovské štěstí,“ řekla Lila.

„No… já bych tomu štěstí zrovna neříkala,“ prohlásila Becka.

„Táta mě pěkně seřval, že jsem si půjčila auto bez dovolení.“

Trish a Lila potichu hvízdly.

Byla sobota odpoledne, den po nehodě. Bylo jasno, obloha byla modrá a zemi pokrýval dosud čerstvý a bílý sníh. Becka a její dvě kamarádky byly nahoře v Becčině pokoji, pohodlném a vytopeném.

Starý radiátor u stěny vydával syčivé zvuky.

Becka, oblečená do černých leggin a příliš velkého modrého vlněného pulovru, seděla se zkříženýma nohama na posteli a zády se opírala o stěnu. Zuřivě pletla a klubko olivově zelené vlny měla na klíně. „Nikdy se mi nemůže podařit ten svetr dokončit do vánoc,“

zamumlala.

„Pro koho to je dárek, Becko?“ zeptala se Lila a zvedla hlavu od chlupatého bílého koberce, na němž na břiše ležela a listovala starým výtiskem Sassy.

„Pro sestřenici. Au!“ vykřikla Becka. „Píchla jsem se.“ Držela prst vztyčený, aby prozkoumala drobnou, jasně červenou kapku krve.

„Teď ten svetr umažu.“

Odhodila pletení a přelezla k toaletnímu stolku, aby si vzala kapesník.

„Pletu, abych se uklidnila, ale zdá se, že to dneska nezabírá,“ řekla 9

jim Becka a přitiskla si kapesník na ranku. „Každé vánoce pleteme moje sestřenice Rachel a já svetr jedna pro druhou. Její je vždycky dokonalý s perfektními malými očky a dokonalým drobným vzorem a můj…“ Hlas jí umlkl.

„Nedělej si z toho hlavu,“ uklidňovala ji Lila, zavřela časopis a otočila se na záda. Paže zkřížila pod hlavou. Lila na sobě měla hnědobílé bavlněné tričko Shadysidské střední školy a vybledlé a na obou kolenech roztrhané džíny.

„Potřebuješ leukoplast,“ řekla Trish sedící na druhé straně pokoje u okna. Pozorovala zasněženou zahrádku před domem, ale otočila se, aby se podívala na Becčino zranění.

„Jak mohu plést s leukoplastí na prstě?“ vyštěkla Becka.

„Spatně?“ zažertovala Trish. Její modré oči se rozsvítily. Zazubila se a odkryla rovnátka. Nosila je už rok, ale ještě pořád se kvůli nim cítila nesvá. Trish, oblečená do šedé teplákové soupravy, byla malá a baculatá s vlnitými kaštanově hnědými vlasy, které lemovaly její živou uličnickou tvář.

„Zbožňuji tvůj účes,“ ozvala se Lila ze svého místa na koberci.

„Ano. Je úžasný,“ dodala Trish nadšeně.

Becka se podívala na svůj obraz v zrcadle toaletního stolku. „Je příliš krátký,“ řekla nejistě.

„Vůbec ne,“ prohlásila Trish.

Becka tenhle extrémně krátký účes viděla na modelce v časopise Seventeen. Modelka se Becce hodně podobala. Světlé blond vlasy, zelené oči mandlového tvaru, vysoké lícní kosti, bledá pleť a náznak dolíčku v bradě. Becka to zkusila a nechala si skoro úplně ostříhat vlasy. Vypadala teď elegantně a módně.

„Vypadám jako kluk,“ trvala Becka na svém.

„Vypadáš úžasně,“ přesvědčovala ji Trish.

„Přestaň si říkat o poklony,“ řekla Lila a obrátila oči v sloup.

„Moc ti to sluší a víš to.“

„Hrozně ti to závidím,“ ozvala se Trish ze své židle u okna. „Já se svou kulatou tváří bych nikdy nemohla mít tak krátké vlasy.

Vypadala bych jako koule na kuželky s nohama!“

„Raději bych vypadala jako koule na kuželky než jako čáp!“

zabručela Lila. Potají se jí líbilo, že je vysoká, ale stále si na to 10

stěžovala.

Becka sundala kapesník z prstu. „Tak, myslím, že už přestal krvácet.“ Cestou zpátky k posteli překročila Lilu a zvedla pletení.

„Líbí se ti tahle barva?“ zeptala se jí.

„Ano. Je ohromná. Tvoje sestřenice je barvoslepá, vid?“ zasmála se Trish.

„Nepovzbuzuj ji,“ obrátila se Becka k Trish a zamračila se. „Hele, víš, že mám trochu ztuhlý krk. Asi kvůli té nehodě.“

„Ty jsi ale měla noc,“ potřásla Trish hlavou. „Nejdřív jsi zničila Erica. Pak jsi zničila auto.“

Lila se zasmála. „Trish, ty bys měla být spisovatelka. Ty to se slovy tak umíš.“

„Eric moc zničený nebyl,“ řekla Becka suše a snažila si vzpomenout, kde je ve vzorku.

„Řekni nám víc podrobností,“ žadonila Trish, přešla od okna a posadila se na okraj postele. „Chceme víc podrobností.“

„Už jsem vám řekla všechno,“ řekla Becka. „Rozešla jsem se s Ericem. Řekla jsem mu, že si myslím, že už bychom spolu neměli chodit. A on tam seděl jako nekňuba. Sotva ze sebe vypravil slovo.

Choval se tak studeně, nic studenějšího jsem nikdy neviděla.“

„Nepropukl v pláč a neprosil tě lítostivými vzlyky, abys mu dala ještě jednu šanci?“ zeptala se Trish.

Lila se zasmála. „Chudák Eric. Dovedu si to představit.“

„Ne. Žádné slzy. Vůbec nic. Jenom pokrčil rameny,“ řekla Becka.

„Bylo to vážně tak urážlivé.“

„Ztratil řeč, to je to celé,“ napadlo Lilu. „Byl v šoku.“

„Ano, jistě,“ řekla Becka sarkasticky.

„Připadá vám to dost

dlouhé?“ zeptala se a zvedla pletení.

„Dlouhé na co?“ zeptala se Trish. „Na šálu?“.

„To je rukáv,“ upozornila ji Becka.

„Je to jeden rukáv nebo dva?“ chtěla vědět Trish.

„Co? Jeden.“

„Je to dost dlouhé,“ usoudila Trish.

Všechny tři dívky se zasmály.

Becka se začala uvolňovat, cítila se trochu klidnější.

„Řekla jsi Ericovi o Billovi?“ zeptala se Lila a s rukama stále za 11

hlavou opakovaně zvedala a pokládala trup.

„Ne. Jistě, že ne,“ odpověděla Becka.

„Na to by určitě reagoval!“ prohlásila Trish.

„Pšt!“ přitiskla si Becka prst na rty. „Na to by silně reagovala taky máma. Pozor. Myslím, že je tady nahoře a uklízí pokoj pro hosty.“

Trish a Lila se podívaly na chodbu. Trish se zvedla a zavřela dveře.

„Teď bude vědět, že máme něco za lubem,“ řekla Becka, která počítala oka a vraštila přitom čelo.

„Co vůbec tvoje máma proti Billovi měla?“ zeptala se Lila šeptem, třebaže dveře už teď byly zavřené.

„Však víš,“ odpověděla Becka zamračeně. „Ten průšvih ve škole, co se do něho loni dostal.“

„Ale to nebylo jeho vinou,“ hájila Lila Billa. „Za to mohli ti dva darebáci, Mickey Wakely a Clay Parker. Přiznali se, že to oni se vloupali do školy a všechno to postříkali sprejem.“

„Ale Bill byl s nimi,“ připomněla Becka. „Nic neudělal, ale byl tam.“

„Byl v nesprávnou dobu na nesprávném místě,“ řekla Trish a zavrtěla hlavou.

„Ale Mickey a Clay –“ spustila Lila.

„Billa také vyloučili, vzpomínáš si?“ skočila jí Becka do řeči.

„Moji rodiče si to pamatují. Až příliš dobře. Potom, co byl Bill vyloučen, mi nedovolili, abych se s ním viděla, zavolala mu nebo cokoli jiného.“

„Vzpomínám si na to,“ řekla Trish soucitně.

„Skoro ses

zbláznila.“

„Mysleli jsme, že jsi nemocná nebo něco takového,“ dodala Lila a střídavě si sedala a lehala. „Byla jsi vážně celá bez sebe.“

„Ano,“ připomněla si to Becka nešťastně. Její zelené oči zasvítily.

„Ale to bylo loni. Myslím, že letos to bude jiné. Doufám. Chci tím říct, že Bill šel vážně do sebe. Už se nepoflakuje s Mickeyem a Clayem. Staví se k tomu opravdu dobře a –“

Než mohla Becka větu dokončit, dveře ložnice se rozletěly. Becka upustila pletení. Lila se napřímila. Trish vyskočila na nohy.

Všechny tři se s překvapením dívaly, jak dívka s hřívou dlouhých 12

kaštanově hnědých vlasů vzrušeně vplula do pokoje. „Ahoj!“ zvolala a oči jí klouzaly z jedné dívky na druhou, až se nakonec zastavily u Becky.

„Becko!“ vykřikla. Překročila Lilu, sklonila se, roztáhla paže a pevně Becku objala. „Becko! Becko! Jsem tak šťastná, že tě vidím!“

ječela.

Becka s pusou překvapením otevřenou se neúspěšně snažila osvobodit se z dívčina objetí.

„Nemohu tomu uvěřit!“ volala dívka. „Prostě tomu nemohu uvěřit! Jsi to ty, Becko! Jsi to opravdu ty!“

Becka se zajíkla. Nebyla schopná vypravit ze sebe jediné slovo.

Kdo je ta dívka? ptala se sama sebe.

Nikdy předtím jsem ji neviděla.

13

III.

„Nemohu tomu uvěřit!“ volala dívka. Konečně Becku pustila a ustoupila o krok dozadu. Sundala si kabát a odhodila dozadu na ramena své husté kaštanově hnědé vlasy. „Nemohu uvěřit, že jsem tady!“

Becka slezla z postele a málem klopýtla o Lilu, která se se zmateným výrazem v tváři zvedala na nohy.

Znám ji? ptala se Becka sama sebe. Upřeně si vetřelkyni prohlížela, zkoumala její tvář, snažila se na ni vzpomenout.

Viděla jsem ji už někdy?

Byla stejně velká jako Becka, ale měla plnou postavu.

Nebyla zrovna krásná. Ale se svými kaštanovými vlasy vlajícími kolem ramen, kulatýma šedýma očima a plnými rty namalovanými tmavou rtěnkou vypadala dramaticky. Měla na sobě jasně oranžový svetr, který se nehodil k barvě jejích vlasů, a zelenou minisukni nataženou přes černé punčocháče.

Becka si nemohla nepovšimnout dívčiných rukou sevřených v pěsti. Byly tak velké. Zdálo se, že mají nesprávnou velikost, že jsou v nepoměru k ostatním částem těla.

„Dveře dole byly otevřené, a tak jsem šla dovnitř. Věříš, že jsem se přistěhovala hned do sousedního domu?“ překypovala dívka nadšením. „Není to ta nejúžasnější náhoda?“

Kdo to je? ptala se Becka sama sebe a horečně pátrala ve své paměti. V koutcích dívčiných šedých očí zahlédla slzy.

Je tak citově založená, pomyslela si Becka. Tak vzrušená, že mě vidí. Tak přešťastná. Musím ji znát. Musím.

Obrátila se k Trish o pomoc. Ale Trish se na ni podívala široce 14

otevřenýma očima a pokrčila rameny. Také Lila na dívku ohromeně zírala.

„Ach, Becko, vůbec ses nezměnila!“ zvolala dívka a znovu Becku prudce objala.

„Ty také ne,“ vypravila ze sebe Becka a dívala se přes dívčino rameno na Lilu a posunky jí naznačovala, aby jí pomohla.

„Ahoj, já jsem Lila Brewerová,“ řekla Lila, když dívka Becku znovu uvolnila z objetí. „Nemyslím si, že jsme se už setkaly. A tohle je Trish. Trish Waltersová,“ pokračovala Lila a ukázala na Trish, která se vrátila k židli u okna.

„Ahoj.“ Trish se rozpačitě usmála. Její stříbrné sponky se ve světle zablýskly.

Dívka se otočila od Becky. Ve tváři měla znepokojený výraz, jako k d y b y s i neuvědomovala, že je v místnosti ještě někdo jiný.

„Vzpomínám si na vás dvě,“ řekla a velkýma rukama si utírala slzy.

„Jsem Honey Perkinsová.“

Kdo? divila se Becka a upřeně se na dívku dívala.

Znám nějakou Honey Perkinsovou?

Je to nějaký omyl nebo něco takového?

Honey se obrátila zpátky k Becce a tvář se jí rozzářila úsměvem.

„Nemohu tomu uvěřit. Prostě nemohu. Věříš, že se stěhujeme hned vedle? Není to úžasné?“

„Ano,“ řekla Becka a pokusila se přimět se také k nadšení. „Je to úžasné!“

„Senza!“ zvolala Honey a upřeně se dívala na Becku. „Senza!

Mrzí mě to, ale úplně jsem ztratila řeč.“

„Já také,“ odpověděla Becka.

Proč si na ni nemohu vzpomenout? Ztrácím paměť?

„Chodíš na střední školu v Shadyside?“ zeptala se Trish od okna.

„Senza,“ řekla Honey a upřeně se dívala na Becku.

Musí na mě takhle zírat? pomyslela si Becka znepokojeně. Je to jako kdybych byla zmrzlinový pohár s horkým fondánem, který se právě chystá zhltnout!

„Chodívala jsi k nám do školy, Honey?“ zeptala se Lila.

Zdálo se, že Honey, jejíž pozornost se plně soustředila na Becku, otázky ostatních dvou dívek nevnímá. „Jsi to opravdu ty,“ řekla 15

Becce.

„Ano, jsem to já,“ odpověděla Becka.

Už to dlouho nevydržím, pomyslela si Becka. Co je zač a oč jí jde?

Honey si setřela z očí další slzy a konečně se obrátila k Lile a Trish. „Promiňte, že jsem tak vyvedená z míry,“ řekla a potřásla hlavou. „Ale Becka a já – víte, my jsme byly ve třetí a čtvrté třídě ty úplně nejlepší přítelkyně. A já prostě nemohu uvěřit, že jsem tu zpátky!“

Vrhla se dopředu a znovu Becku objala.

Ty úplně nejlepší přítelkyně? uvažovala Becka.

Nevzpomínám si, že bych měla nejlepší přítelkyni, která by se jmenovala Honey.

Moje nejlepší přítelkyně ve čtvrté třídě byla Deena Martinsonová.

Honey se na Becku usmála a obě ruce zabořila do svých hustých vlasů. „To je úžasné. Je to prostě úžasné!“

Becka se spustila na okraj postele.

„To určitě je.“ Pokynula

Honey, aby se posadila na židli před toaletní stolek.

„Jsem tak rozrušená, nevím, jestli se mohu posadit,“ řekla Honey.

Ale přitáhla si židli a sedla si. Zkřížila nohy a jednou teniskou ťukala do koberce.

„Kam ses tedy po čtvrté třídě odstěhovala?“ zeptala se Lila.

Spustila se na podlahu, zády se opřela o Becčinu postel a své dlouhé nohy si přitáhla pod sebe.

Zdálo se, že Honey Lilu neslyší. Upřeně se dívala na Becku.

„Když jsem slyšela, že se stěhujeme do Fear Street, moje první myšlenka byla, žije tam pořád ještě Becka? A ty tu opravdu jsi.

Přesně v tom domě.“

„Ano. Moji rodiče tenhle starý barák milují,“ odpověděla Becka a podívala se přes pokoj na Trish.

„To je tak ohromné! Teď jsme sousedky!“ rozplývala se Honey radostí.

„Kde jsi žila?“ zeptala se Trish.

„Jenom táta a já,“ řekla Honey Becce. „Maminka zemřela loni.

Bylo to těžké. Pro nás oba to bylo moc zlé. Moc zlé.“

Ignoruje Honey Trish a Lilu? divila se Becka. Neslyší jejich 16

otázky?

Honey si přitáhla židli přímo před Becku, jako kdyby se ostatní dvě dívky rozhovoru neúčastnily.

„To je jeden z důvodů, proč jsem tak šťastná, že jsi pořád tady,“

pokračovala Honey. Nakláněla se k Becce a její obrovské šedé oči se propalovaly do Becčiných. „Takže to bude hodně podobné jako za starých časů. Chci tím říct, že zase můžeme být nejlepší kamarádky.“

Ke svému překvapení se Becka najednou začala cítit provinile.

Bylo zřejmé, že byla v Honeyině životě důležitá. Jejich přátelství pro Honey zřejmě hodně znamenalo. Ale Becka si ani nevzpomínala, že by Honey znala.

Jsem to ale kamarádka, hubovala se Becka v duchu.

Co to vlastně se mnou je?

Trish něco řekla ze své židle u okna. Honey jí znovu nevěnovala žádnou pozornost. „Musíš mi o sobě všechno povědět,“ řekla Becce.

„Tolik toho musím dohnat.“

„Moc toho není, o čem bych ti mohla povídat,“ odpověděla Becka celá nesvá.

Do ložnice najednou nahlédla Becčina matka.

„Jak to tady

probíhá?“ zeptala se a očima klouzala z jedné tváře na druhou.

„Paní Norwoodová!“ vykřikla Honey a vzrušeně vyskočila ze židle. Vrhla se přes pokoj a prudce Becčinu maminku objala.

Paní Norwoodová se na Becku překvapeně podívala.

„Jsem ráda, že vás zase vidím! Vypadáte úžasně!“ volala Honey.

„Děkuji,“ zadrmolila zmateně Becčina maminka.

„Ty také,

drahoušku.“

„Přistěhovala jsem se hned vedle!“ vykřikla Honey a pažemi stále objímala štíhlý pas paní Norwoodové. „Není to úžasné?“

„Ano. Řekla bych, že ano,“ odpověděla Becčina matka nejistě. „Je to opravdu hezké.“ Omluvila se a rychle vycouvala z pokoje.

Honey se obrátila k Becce. „Tvoje maminka je tak ohromná.

Vždycky jsem si myslela, že je opravdu milá.“

„Ano. Je fajn,“ odpověděla Becka.

Máma Honey taky nepoznala, uvědomila si Becka. Začala se cítit trochu lépe, trochu méně provinile.

Ale ne o mnoho.

17

„Vypadá mnohem starší,“ řekla Honey a úsměv se jí vytratil z tváře. „Neměla by si nechávat šedivé vlasy. Měla by si je nechat obarvit.“

„Ale ona si je nechává barvit,“ odporovala Becka. „V poslední době měla spoustu práce, takže –“

„Ráda bych si obarvila vlasy,“ poznamenala Lila a rukou si pročísla svůj hnědý koňský ohon. „Hnědá je taková hloupá barva.

Ale mamka mi říkala, že kdybych s vlasy něco provedla, zabila by mě.“

„Ty máš alespoň vlasy rovné,“ stěžovala si Trish.

„Ach. To je krásná brož. Co představuje?“ zeptala se Honey a vzala brož z desky Becčina toaletního stolku. Trish a Lilu ignorovala.

„Je to papoušek,“ odpověděla jí Becka a stoupla si vedle ní. „Dal mi ji Bill – můj bývalý kluk, protože mám ráda ptáky.“

„Vždycky jsi měla ráda zvířata,“ souhlasila Honey a obdivně si brož prohlížela. „Vzpomínáš si, jak jsme našli toho poraněného ptáčka? Vzala sis ho domů a snažila ses ho vyléčit. Vzpomínáš si, jak hrozně jsme brečely, když ten ptáček umřel?“

Ne, pomyslela si Becka. Nevzpomínám.

„Ano,“ odpověděla nahlas. „Pamatuji se na to.“

„Mohu si ji zkusit?“ zeptala se Honey a přidržela si brož u svého oranžového svetru. „Je z umělé hmoty?“

„Ne. Je emailová,“ řekla jí Becka.

„Vždycky jsi byla tak moderní,“ prohlásila Honey a s broží připnutou na svetr stála před zrcadlem. „Vždycky jsi věděla, co se právě nosí. Vždycky ti to hrozně slušelo. Moc se mi líbí tvůj účes.

Perfektně se k tobě hodí.“

„Díky,“ řekla Becka a pohlédla na Trish, která se dívala z okna.

S potěšeným úsměvem na tváři obdivovala Honey v zrcadle brož s papouškem.

„Myslím, že bude znovu sněžit,“ usoudila Trish. „Podívejte se, jak se stmívá.“

„Ať radši nesněží,“ ozvala se Lila. Postavila se a protáhla se.

„Dnes večer máme jet k bratranci. Už teď jsou silnice kluzké.“

„Vsadím se, že letos budeme mít bílé vánoce,“ řekla Trish.

„Můj svetr. Nikdy se mi nemůže podařit dokončit ho včas!“

18

postěžovala si Becka.

„Proč nějaký nekoupíš a neřekneš, že jsi ho upletla?“ navrhla Lila.

„Byl by příliš hezký,“ odpověděla Becka.

„Kup nějaký ošklivý!“ doporučila jí Lila.

Becka a Trish se zasmály.

Nezdálo se, že Honey rozhovor slyší. „Líbí se mi tvůj pokoj,“

řekla a prohlížela si plakáty nad Becčinou postelí. „Je malý, ale máš tu všechno, co potřebuješ. Máš prostě dobrý vkus.“

„Díky,“ odpověděla Becka rozpačitě.

„Chci, aby můj pokoj byl přesně stejný jako tenhle,“ řekla Honey zamyšleně. „Chci dokonce i stejné plakáty.“

„Už mě nějak přestaly bavit,“ konstatovala Becka.

„Vážně? Můžeš mi je dát?“ zeptala se Honey. „Chci říct, pokud je už nechceš?“

Becka je vlastně nechtěla dát pryč. Jenom to tak prohodila mezi řečí. Ale Honey se teď na ni upřeně dívala a nedočkavě čekala na odpověď.

„Myslím, že ano,“ řekla s pokrčením ramen.

„Prima! Nemusíš je hned teď sundávat. Ještě pořád ve svém pokojí vybaluji krabice,“ prohlásila Honey. „Můžeš mi je dát někdy jindy. Budeme se vídat často.“

Becka neodpověděla. Váhavě se podívala na své plakáty.

Vlastně se jich vůbec nechci zbavit, uvědomila si. Měla jsem to Honey odmítnout.

Proč jsem jí nabídla, že jí je dám?

Honey se podívala na hodiny na Becčině toaletním stolku. „Jů. Už musím jít.“ Otočila se zpátky k Becce a na tváři se jí zračilo hluboké pohnutí. „Doufám, že můžeme být znovu nejlepší kamarádky!“

zvolala. „Jako když jsme byly malé holky.“

Přihnala se k Becce a znovu ji objala. Pak se obrátila a vyběhla z pokoje.

Becka, Lila a Trish zůstaly potichu a poslouchaly, jak Honey hlučně schází ze schodů. Když uslyšely, že se přední dveře s bouchnutím zavřely, všechny tři najednou vybuchly.

„Co to všechno znamenalo?“ chtěla vědět Trish.

„Dokonce si ani nevšimla, že Trish a já jsme tady!“ zvolala Lila.

19

„Neřekla nic, ani se nerozloučila!“

„Kdo je to?“ zeptala se Becka a sesunula se na podlahu vedle Lily. „Blázním nebo co?“

„Je to tvoje nejlepší přítelkyně, Becko,“ řekla Lila posměšně. „Jak bys mohla zapomenout na svou nejlepší přítelkyni?“

Trish se smíchem zabořila tvář do polštáře na křesle u okna.

„Pamatujete se na ni?“ zeptala se Becka.

Lila a Trish zavrtěly hlavou.

„Proč bychom si ji my měly pamatovat?“ řekla Trish. „Byla to tvoje nejlepší přítelkyně na světě!“

Trish a Lila se zhroutily v záchvatu hysterického smíchu.

Becka se k nim nepřipojila. Sebrala Trish polštář a sevřela ho.

„Ale – ale co když měla pravdu? Co když jsme byly ty nejlepší přítelkyně? Jak bych mohla být tak hrozná a zapomenout?“

„Smiř se s tím. Jsi hrozná!“ prohlásila Trish. Jak ona, tak Lila si myslely, že také tahle poznámka je legrační.

Becka po Trish hodila polštář. Netrefila se a polštář se odrazil od okna.

„Na nás asi taky zapomeneš,“ konstatovala Lila.

„Na koho zapomene?“ křičela Trish.

Ona i Lila se rozesmály.

„No tak, přestaňte,“ naléhala na ně Becka. „Tohle je vážné.

Viděly jste, jak byla Honey šťastná, že se se mnou setkala? A to jediné, na co jsem se zmohla, bylo stát tam s pusou otevřenou.“

„Nikdy předtím jsem ji neviděla,“ řekla Trish. „Nechodily jsme spolu do čtvrté třídy? Neměla jsi slečnu Martinovou?“

„Ano,“ přitakala Becka.

„Já také,“ řekla Lila. „Co se se slečnou Martinovou vlastně stalo?“

„Myslím, že se odstěhovala,“ odpověděla Becka. „Myslím, že se jí narodilo dítě a provdala se.“

„Chceš tím říct, že se vdala a narodilo se jí dítě?“ zeptala se Lila.

„Cokoli,“ odpověděla Becka netrpělivě.

„Proč se tedy nepamatujeme na Honey Perkinsovou?“ zajímala se Lila.

„Máš fotky vaší třídy?“ zeptala se Trish. Vstala a šla k oběma dívkám.

20

„Ze čtvrté třídy?“ Becka zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Ale počkej.“ Vykročila ke stolu u zdi, sehnula se a vytáhla spodní zásuvku. „Možná je mám v téhle krabici.“

Vytáhla odřenou lepenkovou krabici a začala se jí prohrabovat. Za chvíli vytáhla školní fotografii čtvrté třídy.

Dívky se k sobě shlukly, aby si ji mohly dobře prohlédnout.

„Tady je,“ prohlásila Trish a ukázala prstem na tvář v pravém horním rohu. „Musí to být ona. Má stejné vlasy.“

A když Trish prst odtáhla, všechna tři děvčata, se najednou na Honey rozpomněla.

„Ano, správně. To je ona,“ upamatovala se Becka. „Byla divná.“

„Byla opravdu divná,“ souhlasila Trish. „Byla tichá. Skoro nikdy nemluvila. Když ji slečna Martinová vyvolala, obvykle se dusila.

Vzpomínáte si? Úplně zbledla a jenom něco drmolila.“

„Nikdo ji neměl rád,“ poznamenala Lila a upřeně se dívala na fotku. „Hele, Becko, to je krásná ofina!“ zvolala a ukazovala na Becku sedící v první řadě.

„Ty jsi byla vždycky tak moderní!“ škádlila ji Trish.

Becka ji dloubla do žeber a znovu se upřeně zadívala na Honeyinu vážnou tvář. „Honey často bez jakéhokoli důvodu propukla v hlasitý vzlykot,“ vzpomněla si.

„Ano. Byla ustrašená,“ dodala Trish.

„Neměla vůbec žádné kamarádky,“ řekla Lila.

„Proč si tedy myslí, že ona a já jsme byly tak výborné přítelkyně?“ zeptala se Becka.

„Má určitě úžasnou představivost,“ uvažovala Trish.

„Řekla bych, že máš vážně štěstí, že jsi získala novou obdivovatelku,“ škádlila Lila Becku.

„Ano. Novou přítelkyni,“ řekla Trish a zašklebila se.

Becka se zamračila. „Nejsem si tím tak jistá.“

Dala fotku zpátky do krabice a krabici vrátila do zásuvky. Ještě chvíli o Honey mluvily a připomínaly si, jaká to byla divná a osamělá dívka.

„Odstěhovala se ještě před koncem čtvrté třídy,“ upamatovala se Lila. „Teď si na to vzpomínám. Seděla blízko mne. A potom jednoho dne byla její lavice prázdná.“

21

„Musím už jít,“ řekla Trish náhle. „Promluvíme si později, Becko.

Bylo to fajn.“

Zamířila ke dveřím. Lila šla za ní. „Počkej, půjdu s tebou.

Zavolám ti později,“ řekla Becce.

Nezdálo se, že Becka vnímá jejich rozloučení. „Počkat – moje brož,“ řekla.

Lila a Trish se otočily a viděly, jak Becka civí na toaletní stolek.

„Co?“

„Moje brož s papouškem!“ zvolala Becka. „Je pryč!“

22

IV.

„Vzala ji Honey?“ zeptala se Lila.

„Myslela jsem, že ji vrátila zpátky na toaletní stolek,“ řekla Trish.

„No, teď tam není,“ zamumlala Becka nešťastně. Plazila se po kolenou a hledala na koberci kolem toaletního stolku.

Lila a Trish se rychle pustily do hledání spolu s ní. „Na stolku není,“ hlásila Trish.

„Podívej se pod stolek. Možná spadla,“ navrhla Lila.

„Mám tu brož hrozně ráda,“ řekla Becka a sehnula se, aby se podívala pod stolek. „Je to jediný dárek, který mi Bill kdy dal, a je to má nejoblíbenější věc.“

„A je tak moderní. Nezapomeň na to, že je moderní,“ žertovala Trish a napodobovala Honey.

„Je to hrozně legrační,“ řekla Becka šeptem. Vztyčila se. „Ukradla ji! Honey ukradla mou brož!“ zvolala a ruce si opírala o boky.

„Neukradla ji,“ uklidňovala ji Trish a s hlavou pod postelí pokračovala v hledání. „Asi zapomněla, že má tu brož připnutou.“

„Ano. Jsem si jistá, že ji nevzala úmyslně,“ souhlasila Lila.

„Jestli jsem o tu brož přišla, bude mě to hrozně mrzet,“ řekla Becka rozzlobeně a znovu prohlížela desku toaletního stolku.

„Běž za Honey a požádej ji o ni,“ navrhla Trish. Zvedla se a oprášila si šaty. „Asi je ještě pořád na jejím svetru.“

„Na tom příšerném oranžovém svetru,“ poznamenala Lila s úšklebkem.

„Co bylo na jejím svetru špatného? Mně se líbil,“ reagovala Trish.

„Honey v něm vypadala jako tykev,“ řekla Becka roztržitě a soustřeďovala se na hledání.

23

„Vy zrzky držíte při sobě,“ obvinila Lila Trish. „Ty bys možná měla být nejlepší přítelkyní Honey.“

„Půjdu si pro svou brož k sousedům,“ oznámila Becka. „Půjdete vy dvě se mnou?“

„Proč?“ zeptala se Trish.

„Já jdu domů,“ prohlásila Lila a pohlédla na hodinky.

„Promluvíme si později.“

Trish a Lila zmizely dole na schodech. Becka ještě chvíli pokračovala v hledání. Ale brož v místnosti určitě nebyla.

Becka pohlédla z okna a všimla si, že znovu začalo sněžit. Velké vločky se pomalu snášely k zemi. Jak padaly, kolébaly se ze strany na stranu jako peříčka.

Skočím vedle a požádám Honey o svůj špendlík, rozhodla se Becka. Vytáhla z šatníku bundu a právě si ji oblékala, když zazvonil telefon.

Skočila k telefonnímu aparátu stojícímu na stole, ale nebyla dost rychlá. Po prvním zazvonění telefon utichl. Určitě ho dole vzala její maminka.

Becka, s bundou na sobě, se opřela o stůl a čekala, jestli je hovor pro ni. Za několik vteřin na ni matka zpod schodů zavololala.

„Becko, to je pro tebe.“ V hlasu paní Norwoodové byl slyšet nesouhlas. „To je Bill. Proč tě volá, Becko? Víš, že máš zakázáno se s ním stýkat.“

„Vím, maminko,“ zavolala Becka rozzlobeně dolů. „Ušetři mě kázání, ano?“

Zvedla telefon a poslouchala, jak se matčiny kroky vzdalují. Pak Billa pozdravila.

„Ahoj, Bille. Jak se máš?“

„Ahoj, Becko. Fajn.“ Jeho hlas zněl vzdáleně. Byla tam spousta šumů. Určitě volá z telefonní budky, napadlo Becku.

„Tvoje

maminka nebyla moc přátelská,“ řekl.

„Jen ji překvapilo, že voláš,“ lhala Becka.

„Nikdy mě neměla moc ráda. Myslím, že kvůli tomu, že nosím v uchu náušnici.“

„Je na to zvyklá,“ odpověděla Becka. „Proč mluvíme o mé matce?“

24

Zasmál se. „To je pro mě záhada.“ Becka milovala jeho hlas. Byl měkký a sametový. Melodický. „Můžeme se dnes večer sejít?“

„Kde?“ Becka si uvědomila, že šeptá, třebaže její matka nebyla nikde nablízku.

„Můžeme se sejít u nákupního střediska?“

„Asi ne,“ odpověděla váhavě Becka a usilovně přemýšlela.

„Proč ne? Kvůli tvé mamince?“

„A mému tatínkovi,“ žertovala Becka. „Nezapomínej na tátu. Ten tě taky nemá rád.“

„Znamená to tedy, že se uvidíme?“ zeptal se Bill.

Měla ráda jeho smysl pro humor. I když se mu nedařilo, vyloučili ho ze školy a měl velké problémy, byl schopný dělat si z toho legraci.

„Ne, raději ne,“ zašeptala Becka. „Ráda bych, ale…“

„Znamená to ano?“

„Ne, chci říct –“

„Vyklouzni tajně z domu,“ naléhal na ni. „Počkej, dokud neusnou a pak se vypliž ven.“

„Bille, víš že mí rodiče jsou vzhůru dlouho do noci,“ odpověděla Becka a zavrtěla hlavou. Najednou ji napadla nepříjemná myšlenka.

„Mami, neposloucháš u druhého telefonu?“ zeptala se nahlas.

Čekala, až uslyší cvaknutí, znamenající, že máma dolní telefon zavěsila, ale nic se neozvalo.

„No nazdar.“

„Myslel jsem, že si promluvíš s rodiči,“ řekl Bill uraženě. „Však víš. Řekni jim, jakej jsem teď bezvadnej kluk.“

„Udělám to,“ řekla Becka a cítila se provinile. „Jenom na to nebyla ta správná doba. Určitě to pochopí,“ dodala rychle. „Určitě ti dají ještě jednu šanci, Bille.“

„Ano. Jistě,“ zamumlal trpce. „Tak vyplížíš se dnes večer tajně z domu a sejdeš se se mnou, Becko, nebo ne?“

Becka zaváhala. „Myslím, že ne. Ne dnes večer,“ rozhodla se.

„To je v pořádku. Tak jako tak mám moc práce,“ žertoval Bill.

Zasmála se. „To je legrační.“

„Jsem hrozně legrační,“ zdůraznil Bill.

„Ano, a legračně vypadáš.“

25

„Takhle si představuješ legraci?“

Becka uslyšela, že se maminka blíží ke schodům. „Už musím jít.

Ahoj, Bille. Uvidíme se.“ Rychle zavěsila.

Byla v půli schodů, tlustá bunda vlála za ní, když se její matka objevila v hale. „Co Bill chtěl?“ zeptala se.

„Jenom mě chtěl pozdravit,“ odpověděla Becka a zastavila se několik schodů nad koncem schodiště.

„Víš, jaký názor na něho táta a já máme, Becko.“

„Ano. Vím. Ale Bill je teď jiný, mami. On –“

„Zvláště po tom, co se ti stalo, co jsi pak prožila.“ Paní Norwoodové se ve světlemodrých očích objevil neurčitý pohled, jaký vždycky měla, když vzpomínala na něco špatného. „Tolik tě to zranilo. Tak tě to vyvedlo z míry. Tvůj otec a já už tě nechceme znovu vidět tak rozrušenou.“

„Mami –“ začala Becka, ale zarazila se.

„Kam jdeš? Už bude skoro večeře,“ řekla matka, když si všimla bundy.

„Nehodlám se vyplížit ven, abych se sešla s Billem, jestli máš na mysli tohle,“ odsekla Becka.

„Becko!“

„Jdu jen vedle. Budu hned zpátky.“ Becka prošla kolem matky a vyšla předními dveřmi. Zabouchla za sebou a vykročila do sněhu.

Zvedla tvář k obloze. Studené sněhové vločky jí příjemně chladily horké tváře.

Někdy ji matka hrozně rozčilovala. Co je jí do toho, jestli chce Becka jít ven s Billem?

„Kdy už se mi přestane plést do života?“ zvolala Becka nahlas.

„Kdy?“ ptala se oblohy.

Odpovědí byla sněhová vločka, která jí přistála na jazyku.

Sklonila hlavu a přetáhla si kapucu bundy přes vlasy a začala se plahočit přes sněhem pokrytý dvůr směrem k Honeyinu domu.

Dům byl několik měsíců prázdný. Becka si zkrátila cestu přes nesestřižený živý plot, který oba dvorky odděloval. Ze sněhu vyčuhoval vysoký plevel, který vyrostl na neposekaném trávníku.

Bude fajn, když v tom domě bude někdo bydlet, pomyslela si.

Bylo tak divné vidět ho prázdný.

26

Když se přiblížila k průčelí domu, zastavila se těsně u sněhem pokryté přístupové cesty.

Vzhlédla nahoru na dům a zajíkla se překvapením.

27

V.

Dům je ještě pořád prázdný, uvědomila si Becka a zachvěla se.

Honey lhala, když jí řekla, že se nastěhovala vedle.

Závan větru zvedl prachový sníh a rozprostřel ho po dvorku. Holé stromy zachrastily a zaskřípaly a pak znovu mlčenlivě pozorovaly dům.

Tmavý, tichý dům.

Becka klouzala pohledem z okna do okna a hledala nějaké světlo, nějakou známku života. Ale starý dům se sněhovými závějemi navátými k tmavým stěnám a rampouchy visícími z nízké střechy přední verandy vypadal stejně prázdný a opuštěný jako v minulých měsících.

„Jak je to možné?“ zeptala se Becka nahlas.

Když se plahočila po zaváté cestičce k předním schodům pokrytým ledem, cítila, jak jí jde hrůzou mráz po zádech.

Ve sněhu byly stopy, ale byly staré, zaváté odpoledním sněžením.

Na prvním schodu Becka uklouzla. Aby nespadla, chytila se kovového okapu vedle verandy. Postupovala teď opatrněji. Přešla malou čtverhranou verandu a energicky zabušila na domovní dveře.

Ticho.

Naklonila se z verandy a pohlédla do okna obývacího pokoje.

Uvnitř byla tma.

Jsou tam u zdi krabice? Byla příliš veliká tma, aby to zjistila.

Znovu zaklepala. Zkusila zazvonit, ale zvonek byl zamrzlý.

Ticho.

Další závan větru vmetl na verandu sněhový vír.

Becka se zachvěla. Otočila se od tmavého prázdného domu a 28

opatrně začala sestupovat po zmrzlých schodech. Pak se rozběhla domů.

Kde je Honey? ptala se v duchu sama sebe. Otázky se jí honily hlavou jako sněhové vločky rozfoukané větrem. Proč se tak najednou objevila a lhala, že se přistěhovala do vedlejšího domu? Kde je moje brož s papouškem? Musí pro to existovat nějaké logické vysvětlení – je to tak?

Je to tak?

„Viděla jsi Mary Harwoodovou, když vyšla z kabinetu s Davidem Metcalfem? Měla na krku velký rudý flek.“ Lila potřásla hlavou a uchechtla se.

Becka se zastavila a užasle se podívala na kamarádku. „Máš na mysli uher?“

Lila obrátila oči v sloup. „Mary říkala, že ji kousl komár. Není to naivní? Komáří štípanec v prosinci?“

Obě dívky se zasmály a znovu se daly do chůze. Bylo jasné odpoledne, slunce bylo vysoko na obloze a tající sníh se v jeho paprscích třpytil jako stříbro. Škola právě skončila a dívky se rozhodly, že půjdou domů pěšky.

„A co Maryina matka?“ zeptala se Becka a přehodila si batůžek z jednoho ramene na druhé. Pak si ještě narovnala kapucu u bundy.

„Copak neví, jaké je Mary číslo?“

„Nemá o tom vůbec potuchy,“ odpověděla Lila s pobaveným úsměvem na tváři. „Maryina maminka žije na nějaké jiné planetě.

Billy Harper řekl Lise Blumové, že si to v sobotu odpoledne s Mary rozdával na pohovce v Maryině pokoji. Její maminka k nim přišla s tácem a zeptala se, jestli někdo nechce domácí fondán!“

Obě dívky se historce škodolibě zasmály.

„Senza!“ zvolala Becka. „A moje maminka mi kontroluje všechny telefonáty!“

„Když už tak o těch telefonátech mluvíme,“ řekla Lila vážně,

„zavolal ti Bill znovu?“

Becka zavrtěla hlavou. „Ne. Asi se na mě zlobí, protože jsem nechtěla v sobotu večer tajně vyklouznout ven a sejít se s ním u nákupního střediska.“

29

Přešly ulici. Becka musela jít rychle, aby stačila Liliným dlouhým krokům.

Klakson auta vylekal obě dvě. Otočily se a uviděly kombi, které s rachocením přejelo kolem. Seděli v něm kluci a holky, které znaly ze školy. Uprostřed křižovatky se vůz zastavil. Okénko na straně řidiče se otevřelo a Ricky Schorr vystrčil ven usměvavou tvář.

„Chcete se svézt?“

„Není tam místo,“ řekla Becka a ukázala na narvaný zadek vozu.

„Můžeš mi sedět na klíně!“ zakřičel Ricky.

Auto vybuchlo divokým smíchem.

„To bych šla radši domů bosa,“ odsekla Becka. Ona a Lila se otočily a pokračovaly v cestě. Kombi se znovu rozjelo.

„Rickyho přátelé si myslí, že je eso,“ zamumlala Becka.

„Odkdy má přátele?“

„Od té doby, co s tím kombíkem začal jezdit do školy,“

odpověděla Becka.

„Tak řekla jsi rodičům, že chceš znovu začít chodit s Billem?“

Becka zavrtěla hlavou. „Neměla jsem náladu na třetí světovou válku.“

„Vyplížíš se tajně z domova a sejdeš se s ním?“

„Ne. Možná. Nevím. Nedokážu se rozhodnout.“

„Zdá se, že jsi pořádně nerozhodná,“ usoudila Lila. Zastavila se a zamávala muži a ženě na dvorku na druhé straně ulice. Muž stál na žebříku a připevňoval k okraji střechy šňůru vánočních světel. Jeho manželka stála na zemi a pomáhala mu je rozmotávat.

„Andersonovi už mají vážně vánoce,“ řekla Lila tiše. „Podívej se na všechny ty lampičky. Jejich dům vypadá jako jedno z kasin v Las Vegas! Dovedeš si představit, kolik budou platit za elektřinu?“

„No, alespoň Billa uvidím na vánočním večírku u Trish,“ řekla Becka s povzdechem.

„Bude tam?“

„Ano. Kdo tam nebude? Bude to davová podívaná. Trish pozvala úplně každého!“

„Koupila sis šaty?“ zeptala se Lila a kopla do kusu ztvrdlého sněhu.

„Mám perfektní sukni,“ řekla Becka nadšené. „Je to opravdová 30

minisukně a je z pravého hedvábí. Je stříbrná. Vezmu si ji na tu černou přiléhavou kombinézu, kterou jsem si koupila v obchodním domě.“

„Já si kombinézu vzít nemůžu. Vypadám jako pometlo,“ stěžovala si Lila.

„Nevěřím, že jsi nešťastná kvůli tomu, že jsi vysoká,“ řekla Becka. „Vraždila bych, abych byla tak vysoká jako ty.“

„Ne, nevraždila.“

„No… skoro tak vysoká jako ty!“

Obě dívky se zasmály. Rozloučily se a slíbily si, že si později ještě zavolají. Becka pozorovala Lilu, která přes sníh běžela ke svému domu. Zpod modré vlněné čepice vykukoval dlouhý hnědý koňský ohon. Pak se Becka obrátila a zamířila k Fear Street.

Přemýšlela o Billovi a Trishině večírku.

„Je někdo doma?“ zavolala, vešla do kuchyně a zavřela za sebou dveře. V kuchyni bylo teplo a voněla tam skořice. Nikdo jí neodpověděl.

Becka prošla halou a začala vystupovat po schodech ke svému pokoji, aby se zbavila školního batůžku. V půli cesty nahoru se zastavila a poslouchala.

Nahoře slyšela nějaký hlas.

Nějaký hlas ve svém pokoji.

Byla to její matka? S kým to mluvila?

Becka vystoupila ještě o dva schody a zastavila se. Skrytá za zábradlím nakukovala přes odpočívadlo schodů do svého pokoje.

Dveře byly víc než zpoloviny otevřené. Svítilo se tam. Becka viděla na část své postele.

Někdo tam chodil a prozpěvoval si.

Někdo.

Becka prostrčila obličej zábradlím a dívala se.

Honey!

Becka se přes tmavou chodbu upřeně dívala do svého pokoje.

Viděla, jak Honey pokládá na postel nějaké šaty.

Moje šaty, uvědomila si Becka. Co se to tu děje?

Honey je v mém pokoji a vyndává šaty z mé skříně.

Honey se jí ztratila ze zorného pole. Becka slyšela její hlas, ale 31

nemohla rozeznat, co říká.

Když se znovu objevila, poznala Becka sukni, kterou měla Honey na sobě. Byla to stříbrná sukně, kterou si Becka koupila na Trishin večírek.

Ona má na sobě mou sukni?

Becka pevně sevřela zábradlí. Strnule a nedůvěřivě zírala na to, co jí odhaloval světelný obdélník ve dveřích do ložnice.

Má na sobě mou sukni!

Měla na sobě také modrou hedvábnou blůzku, kterou Becka dostala od rodičů k narozeninám.

Honey se jí znovu ztratila z očí. Becka slyšela, že teď otevírá zásuvky skříně.

Co to tam dělá?

Proč je v mém pokoji a zkouší si moje nejlepší šaty?

A s kým to asi mluví, domýšlela se Becka.

32

VI.

„Honey!“ Becka s bušícím srdcem vrazila do své ložnice.

„Ahoj.“ Honey, sklánějící se nad zásuvkou skříně, se narovnala.

Tvář se jí roztáhla úsměvem. „Ty jsi doma.“

Becka na ni s překvapením zírala a chvíli nebyla schopná slova.

Oči jí prudce jezdily po pokoji. Zjistila, že Honey vytahala ze skříně většinu jejích šatů a naskládala je na postel.

„Nevěděla jsem – chci říct, nečekala jsem…“ koktala Becka a cítila, jak se začíná červenat.

„Tvoje maminka říkala, že můžu jít nahoru,“ řekla Honey nenucené. Otočila se a zašoupla zásuvky skříně.

„Moje maminka? Je doma?“

„Ne. Myslím, že odešla,“ řekla Honey.

„S kým jsi tu tedy mluvila?“ chtěla vědět Becka a přistoupila váhavě k posteli.

„Cože?“ Honey na ni zírala se zmateným výrazem ve tváři.

Shrnula si z obličeje neupravenou hřívu kaštanově hnědých vlasů.

„Slyšela jsem tě s někým mluvit,“ trvala Becka na svém a otočila se, aby prozkoumala svou téměř prázdnou skříň.

„Ne. Já ne,“ odpověděla Honey a znovu se usmála. „Jsem tu úplně sama.“

„Ale –“ Becka si uvědomila, že ještě pořád drží svůj batůžek.

Nechala ho sklouznout na podlahu.

„Ach, Becko, já úplně zbožňuju tvoje šaty!“ rozplývala se Honey.

Nakrucovala se před zrcadlem a obdivovala sama sebe ve stříbrné sukni a hedvábné blůzce.

„Vždycky jsi měla tak dobrý vkus!

Dokonce i když jsi byla malá, vždycky jsi věděla, co koupit.“

33

„Ale, Honey –“

„To je úžasná sukně!“ zvolala Honey a nedala Becce příležitost vypravit ze sebe slovo. Ještě jednou se zatočila a pak zamířila k Becce. Stoupla si k ní tak blízko, že Becka z jejího dechu cítila sladkou žvýkačku. Becka se cítila trapně a o krok ustoupila.

„Tu sukni jsem si právě koupila. Ještě jsem ji neměla na sobě,“

řekla Becka nešťastně a doufala, že si Honey všimne, jak je popuzená.

„Kde jsi ji sehnala?“ šveholila Honey. „V obchodním středisku určitě ne. Tuhle sukni jsi nemohla koupit v jednom z těch nemoderních krámů. Kde, Becko? Musíš mi to říct! Je tak sexy!“

„V obchůdku v Old Village. Myslím, že u Petermanna,“

zamumlala Becka.

Tohle není možné, pomyslela si Becka nešťastně.

Nezdálo se, že Honey registruje Becčiny náznaky. Vrátila se zpátky k zrcadlu, aby obdivovala oblečení. „Ta blůza není přesně to správné. Co se k téhle sukni ještě hodí?“

„Nevím,“ řekla Becka. „Vezmu si tu sukni na vánoční večírek.“

„Vážně?“ zvolala Honey šťastně. „Ještě pořád máme stejnou velikost! Vím, že vypadám větší než ty. Ale pořád máme stejnou velikost. Můžeme ještě nosit stejné šaty, jako když jsme byly děti.“

„Opravdu?“ utrousila Becka. Nevěděla, jak odpovědět.

„Lidé vždycky říkali, že vypadáme jako dvojčata,“ rozplývala se Honey nadšením. V rukou držela denimovou halenu a prohlížela si ji v zrcadle.

„To říkali?“

„Vždycky jsme si vzájemně vyměňovaly šaty. Vyměňovaly jsme si všechno. Dokonce i džíny. I ponožky. Bylo to tak úžasné,“

prohlásila Honey skoro nadšeně… „Došlo to tak daleko, že jsme nevěděly, co je čí. Opravdu jsme byly jako dvojčata.“

Jak je možné, že si to nepamatuji? ptala se Becka sama sebe v duchu. Zdá se mi, že bych si to pamatovala, kdyby to byla pravda.

Honey vypadá tak upřímně. Nemyslím, že záměrně lže.

Žije v nějakém neskutečném světě?

„Líbí se ti, když si dám vlasy takhle nahoru?“ zeptala se Honey a oběma rukama si sepnula husté kaštanově hnědé vlasy a udělala si z 34

nich uzel na vrcholku hlavy.

„Ano. Je to dobré,“ odpověděla Becka bez nadšení.

„Ty se nedíváš!“ stěžovala si Honey. „Podívej se. Takhle? Nebo takhle?“ Pustila si vlasy a nechala si je volně spadnout na záda.

„Mohlo by to být hezké, kdybys je vzadu volně svázala a nechala je viset dolů,“ navrhla Becka. „Širokou stuhou, víš.“

„Máš pravdu!“ zvolala Honey šťastně.

„V těhle věcech máš

vždycky pravdu! Ty jsi prostě úžasná, Becko!“ A vrhla se přes pokoj a dlouze a srdečně Becku objala.

Becka zalapala po dechu. Nemohla skoro dýchat.

„Nemohu uvěřit, že budeme znovu nejlepší přítelkyně!“ řekla nakonec Honey a ustoupila o krok dozadu. „Becko, já jsem tak šťastná. Ty ne?“

„Ano.“ Becka se snažila, aby to znělo nadšeně. Ale když teď překonala překvapení nad tím, že Honey našla ve svém pokoji, vzpomněla si, že má pár důležitých otázek, na které se chce zeptat.

„Honey, v sobotu odpoledne jsem šla za tebou do vedlejšího domu,“ řekla a zkoumavě se dívala na Honeyinu tvář, jako by tam hledala odpověď. „Ale dům byl úplně temný a nikdo tam nebyl.“

Úsměv se z Honeyiny tváře pomalu vytratil. Shrnula si z čela pramen vlasů. „Vím. Taťkovi se nepodařilo zapnout tam topení. V

tom starém domě byla hrozná zima. Tak jsme museli odejít. Tady jsem byla tak nadšená, že jsme se přestěhovali do nového domu, ale táta a já jsme museli strávit víkend v jednom hnusném motelu.“

„No, to je ale hrůza,“ řekla Becka a pořád se zkoumavě dívala na Honeyinu tvář. „Už je to v pořádku?“

„Ano. Topenář konečně přišel a my jsme se tam nastěhovali,“

řekla Honey. „Ale dnes jsem musela jít do školy, a tak jsem ještě neměla čas vybalit.“

Becka si nervózně cucala palec.

Věřím jí nebo ne? ptala se v duchu.

Řekla bych, že jí věřím.

Opravdu neexistoval žádný důvod, aby té historce nevěřila.

Vypadala dokonale logicky.

„Máš nějaké stuhy?“ zeptala se Honey a pohrávala si s vlasy.

„Zkusila bych si ji uvázat tak, jak jsi navrhovala.“

35

„Myslím, že v horní zásuvce nějaké mám,“ řekla Becka. „Ale nebudou mít možná tu správnou barvu.“ Becka se zhluboka nadechla. Uvědomila si, že se najednou cítí hrozně nervózní. „Ještě jednu otázku.“

„Co?“

Becka si odkašlala. „Znáš tu brož s papouškem? Tu emailovou, kterou sis zkoušela? Neodneslas ji v sobotu náhodou domů?“

Honey na chvíli zaváhala.

Pak, místo aby odpověděla, napřáhla obě své velké ruce, chytila Becku za krk a začala ji škrtit.

36

VII.

Když se jí Honeyiny ruce sevřely kolem krku, otevřela Becka ústa dokořán.

Snažila se vykroutit se z Honeyina pevného sevření a lapala po dechu.

Ona mě škrtí!

Nemohu dýchat!

Potom, právě tak náhle, ji silné ruce pustily.

Becka se sehnula a s rukama opřenýma o kolena se zhluboka nadechla, vydechla a ještě jednou nadechla.

Když vzhlédla, Honey se vítězně smála.

„Mám tě!“ zvolala Honey. „Tentokrát jsem tě dostala!“

„Ty –“ pokusila se Becka promluvit, ale hrdlo měla ještě sevřené a z t u h l é . „Ty jsi mě škrtila!“ vypravila ze sebe nepřirozeným sípavým hlasem.

Honey se náhle přestala smát. „Hele – copak ty se nepamatuješ na naši hru ‚mám tě‘?“

„N e . J á –“ Becka zakašlala. Prudce oddechovala, hrudník se jí dmul nahoru a dolů a srdce jí hlasitě bušilo.

„Dělávaly jsme jedna druhé ty nejhorší věci,“ vzpomínala Honey a vrtěla hlavou. „Vždycky jsme si myslely, že tahle hra byla senzace.

Vzpomínáš si na to, viď Becko?“

Becka neodpověděla. Ještě pořád namáhavě dýchala. Šla k zrcadlu. Naklonila se k němu a prohlížela si krk. Byl jasně červený, kůži měla odřenou.

„Ty jsi mi ublížila!“ řekla Becka hněvivě Honeyinu odrazu v zrcadle.

37

Honey zmizel úsměv rychle z tváře. Její tmavé rty se našpulily.

„Ty jsi zapomněla na naši hru ‚mám tě‘?“ zeptala se slabým hlasem.

Zdálo se, že se jí to dotklo.

Becka si jemně třela krk. Prohledávala přecpaný toaletní stolek, až našla láhev pleťové vody. Otočená zády k Honey, opatrně si do zarudlého krku vtírala bílou pleťovou vodu.

„Byly jsme zvyklé jedna druhou pořád děsit,“ pokračovala Honey.

„Pamatuješ se, jak jsi mi tenkrát, ve třetí třídě, zvedla šaty před autobusem plným skautů? To bylo nejhorší. Myslím, že jsem ti to nikdy úplně neoplatila. Páni, to byla ale legrace! To jsme se pobavili, viď, Becko?“

Na nic z toho se nepamatuju, pomyslela si Becka nešťastně.

Vážně si myslím, že si to všechno vymýšlí. Co se to tady děje?

„Poslouchej, Honey,“ řekla Becka a opřela se o toaletní stolek, aby se jí přestaly třást ruce… „Nevzala jsi náhodou mou brož s papouškem?“

„Jasně, že jsem ji vzala,“ odpověděla Honey bez váhání. „Ale nebylo to náhodou.“

Becka se překvapeně otočila. „Co tím chceš říct?“

Honey si hodila pramen hustých vlasů přes rameno. „Dala jsi mi ji, Becko, vzpomínáš?“

„Co?“ Becka nevěřícně otevřela pusu. „Cože jsem to udělala?“

„Tu brož jsi mi dala,“ trvala Honey přehnaně vesele na svém.

„Ne, já –“

„Bylo to od tebe hrozně milé,“ řekla Honey a tvář se jí roztáhla do nadšeného úsměvu.

„Ne, Honey – počkej,“ řekla Becka a cítila, jak jí krev pulsuje ve spáncích. „Zeptala ses, jestli si tu brož můžeš zkusit a –“

„A pak jsi řekla, že když se mi tak líbí, můžu si ji nechat.“ Honey se přestala usmívat. Dívala se teď na Becku s dotčeným výrazem, plné rty se jí znovu sešpulily. „Opravdu jsi říkala, že si ji můžu nechat, Becko.“

„Ale, Honey –“ Becka si najednou uvědomila, že Honey je skutečně rozrušená. Ramena se jí třásla a rty se jí chvěly.

„Zeptej se svých kamarádek,“ bránila se Honey. „Zeptej se těch dvou dívek. Řeknou ti to. Viděly, že jsi mi ji dala. Vážně.“

38

Becka se nedokázala rozhodnout, co má dělat. Viděla, že Honey se co nevidět hystericky rozbrečí. To si Becka nepřála. Chtěla svou brož zpátky, ale nepřála si žádnou velkou scénu. Ze všeho nejvíc si přála, aby Honey odešla.

„Dala jsi mi tu brož,“ řekla Honey mírnějším tónem, „a teď je to pro mě ta nejdůležitější věc, co mám. Vždycky si jí budu cenit, Becko“

„No, to jsem ráda, že se ti tak moc líbí, Honey,“ řekla Becka slabým hlasem.

Honey se teď usmívala. Nebylo ani památky po tom, že měla na krajíčku, nebo že se chystala udělat scénu. Svalila se na postel, na jednu z nejlepších Becčiných blůz.

„Pomůžeš mi narovnat ty věci zase zpátky do šatníku?“ zeptala se Becka a vzala několik párů džín a kalhot.

Pak se mi možná podaří přimět tě, abys šla domů, abych mohla zavolat Billovi, pomyslela si.

„Ano, jistě.“ Honey energicky vyskočila. „Nepodařilo se mi vyzkoušet si všechno, ale bude spousta času, viď?“

„Ano, určitě,“ odpověděla Becka roztržitě a ukládala džíny do police. Pak se obrátila k posteli, aby vzala další oblečení.

Honey mezitím stála u postele a nepohnula se, aby jí pomohla.

„Ach, podívej se! Udělala jsem na tvé blůzce flek,“ řekla a zblízka si skvrnu prohlížela. „Co by to mohlo být?“ zeptala se s překvapením na tváři. „Raději to poleju studenou vodou.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla Becka rychle. „Jen to nech být. Tak jako tak jsem to už předtím měla na sobě. Musí se to vyprat.“

„Ne, vážně,“ trvala Honey na svém. Zastavila se ve dveřích.

„Řeknu ti, co udělám. Vezmu ji domů a ten flek vyčistím. Pak ji vyperu a přinesu ti ji. Bude jako nová.“

„Ne, vážně –“ začala Becka, ale Honey už byla rozhodnutá.

Zatímco Becka dávala šaty zpátky do skříně, Honey vyklouzla ze stříbrné sukně a oblékla si své vybledlé džíny. „To je tak vzrušující!“

vykřikla.

Becka pověsila sukni do skříně a neodpověděla.

„Doufám, že se na mě nezlobíš, že jsem ve školní třídě přestavěla židle, abychom mohly sedět vedle sebe,“ zavolala na ni Honey.

39

Znovu seděla na posteli.

„Ne, to není žádný problém,“ odpověděla Becka rozpačitě.

„Jako za starých časů,“ řekla Honey šťastně. „Víš, můžeme každé ráno chodit společně do školy. Tak jako jsme chodívaly.“

„Někdy mě tam táta vozí,“ řekla jí Becka a zašupovala zásuvky.

„Prima,“ zvolala Honey. „To bude prima.“

„A někdy, když je hezké počasí, jezdím na kole,“ řekla Becka. „Je to dobré cvičení.“

„Ano. Musím si obstarat kolo,“ řekla Honey zamyšleně. „Musíš mi dovolit, abych se podívala na tvoje kolo, abych věděla, jaký typ si mám pořídit.“

„Kam jsi se odstěhovala, když jsi odešla ze Shadyside?“ zeptala se Becka.

„Na sever státu,“ odpověděla Honey neurčitě.

„To byla ale

štrapáce. Nechtěla jsem odejít. Hlavně jsem nechtěla opustit tebe, svou nejlepší přítelkyni na světě. Tak jasně si na ten hrozný den vzpomínám, i když mi bylo jen devět let. Ty si nevzpomínáš?“

„Ano. Asi ano,“ odpověděla Becka a cítila se nepříjemně.

Dokonce se ani nepamatuji, že bych s ní mluvila, když mi bylo devět!

„Pamatuješ se na nás dvě, jak jsme seděly na obrubníku před naším domem, objímaly jsme se kolem ramen a brečely jsme a brečely. Mohly jsme si oči vybrečet. Bylo to hrozné. Pamatuješ?“

„Ano,“ řekla Becka a uhnula Honeyinu pohledu.

„A vzpomínáš na toho chlapíka, který zastavil auto a vyfotil nás?

Připadalo mu to jako hrozně dojemná scéna. Vyfotil nás a to nás ještě víc rozplakalo.“ Honey si vzdychla, naklonila se dozadu a opřela se o ruce. „Byl to nejhorší den mého života, Becko. Opravdu.“

„No, myslím, že teď půjdu radši dolů,“ řekla Becka rozpačitě a pohlédla ke dveřím ložnice. „Ještě jsem se nepozdravila s mámou a – “

„Už jsem ti to říkala. Myslím, že odešla,“ řekla Honey a nepohnula se z postele.

„No, mám nějakou práci a –“

„Chceš se večer u mě zastavit? Mohly bychom se spolu učit,“

zeptala se Honey. Sklonila hlavu a začala mnout skvrnu na modré 40

hedvábné blůze.

„Dnes večer nemůžu,“ odpověděla jí Becka.

„A co zítra večer?“

„Mrzí mě to, Honey. Zítra večer nebudu mít taky čas,“ řekla Becka po pravdě. „Slíbila jsem Lile, že se u ní zastavím a pomůžu jim zdobit vánoční stromeček.“

„To je moc hezké,“ řekla Honey chladně a sklopila oči. Pak se jí na tváři na okamžik objevil podivný, zamyšlený výraz. „Trávíš s Lilou hodně času, vid?“

„Ano. Lila, Trish a já jsme dobré kamarádky,“ odpověděla Becka netrpělivě. „Honey, mám nějakou práci a zařizování, tak…“

Honey se zvedla z postele. „Dobře. Byla to hezká návštěva.“

Když Honey přecházela pokoj, zazubila se na Becku. „Mám pocit, že jsem nebyla pryč ani minutu. I když toho musíme tolik dohnat.

Máme si toho tolik co povědět, o tolik se musíme podělit.“

„Ano,“ odpověděla Becka rozpačitě.

„Uvidíme se hned ráno,“ řekla Honey a začala scházet po schodech dolů. „Nemusíš mě doprovázet. Ahoj!“

Becka zůstala stát na místě jako zkamenělá. Měla zavřené oči, nehýbala se a dokonce ani nedýchala. Nepohnula se, dokud nezaslechla, že se dveře od domu za Honey zaklaply. Pak se zhluboka nadechla, pomalu vydechla a vyšla ke schodišti.

„Mami, jsi doma? Mami?“

Žádná odpověď.

Honey měla pravdu, usoudila Becka. Maminka šla ven.

Dobře. Můžu si bez starostí promluvit s Billem. Aniž by se mi máma do toho pletla.

Becka si pospíšila k telefonu a vyťukala Billovo číslo. Telefon zazvonil dvakrát, než ho Bill zvedl.

„Co děláš?“ zeptala se šeptem Becka.

„Věřila bys, že domácí úkol?“ zasmál se.

Bill měl skončit školu už loni na jaře. Ale protože ho vyloučili a propadl z většiny předmětů, poslední třídu letos opakoval.

„Teď, podruhé, to dává mnohem větší smysl,“ řekl jenom napůl žertem. „Možná dokonce projdu. Co děláš ty?“

Becka vzdychla. „Přišla sem ta holka, co jsem ti o ní říkala, moje 41

nová sousedka Honey. Chci říct, že když jsem přišla domů, už tu byla.“

„Nezdá se, že bys byla nějak moc nadšená,“ poznamenal Bill.

„No… Honey působí trochu divně,“ řekla Becka… „Myslím, že je v pořádku. Jen mě znervózňuje.“

„Kdo tě neznervózňuje?“ zařehtal se Bill.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Becka úsečně.

„Nic. Jen si dělám legraci. Chci říct Becko, že nejsi ten největší kliďas na světě.“ Rychle změnil předmět hovoru, aby se dostal z úzkých. „Uvidíme se v sobotu večer?“

„Nevím,“ zaváhala Becka. „Vážně nemám chuť plížit se tajně ven.“

„Ale, Becko –“

„Vždycky jsem rodičům říkala pravdu, Bille. Nejsem si jistá, že se teď chci začít plížit ven za jejich zády.“

„Tak jim řekni, že se sejdeš se mnou,“ naléhal.

„Chci to udělat. Ale ještě nepřišla ta pravá chvíle. Vypadá to –“

„Nejsem žádný masový vrah, však víš,“ řekl Bill rozzlobeně.

„Loni jsem se dostal do průšvihu. Ale teď sekám dobrotu. Nezkazím Norwoodovic vzácnou dceru. No… možná trochu,“ dodal žertem.

„Vím, vím,“ ujišťovala ho Becka. „Ty prostě neznáš moje rodiče.“

„Vážně bych tě v sobotu večer rád viděl,“ řekl Bill stroze. „Možná se v sobotu stavím a opravdu je vytočím.“

Becka mu chtěla odpovědět, ale uslyšela, jak na příjezdovou cestu zahýbá matčino auto. „Musím jít. Uvidíme se ve škole,“ řekla bez dechu a s bušícím srdcem zavěsila.

Spěchala po schodech dolů, aby pozdravila matku.

Paní Norwoodová, nesoucí dva pytle napěchované potravinami, prošla dveřmi kuchyně.

„Je tam hrozná břečka,“ stěžovala si.

Postavila pytle na zem a sehnula se, aby si sundala mokré boty…

„Nesnáším, když sníh leží několik dní a pak začne tát.“

Obrátila pozornost k Becce. „Jak se máš? Co děláš? Úkoly?“

„Ještě ne,“ odpověděla Becka. „Věnovala jsem se Honey.“

„Honey?“ Paní Norwoodová začala vyndávat nákup.

„Ano,“ řekla Becka a popošla k pultu, aby jí pomohla. „Proč jsi Honey dovolila, aby šla nahoru ke mně do pokoje? Víš, že 42

nenávidím, když si někdo zkouší moje věci.“

„Cože?“ Becčina maminka položila pytlík mouky. „O čem to mluvíš, Becko?“

„Ty jsi Honey neřekla, že na mě může počkat v mém pokoji?“

„Jak bych mohla?“ podivila se paní Norwoodová a překvapeně se na Becku dívala. „Celé odpoledne jsem nebyla doma.“

43

VIII.

„Včera večer to byla taková legrace,“ řekla Becka Lile. „Perfektně jsem si to užila. Tvůj bratříček je eso.“

„Viděla jsi někdy, aby někdo dokázal rozbíjet vánoční ozdoby tolika způsoby?“ zeptala se Lila a potřásla hlavou.

„Ale stromeček byl dokonalý,“ konstatovala Becka. „Je řídký, ale vypadá perfektně.“

Byla středa odpoledne. Na to, že byla zima, byl teplý den. Bylo jasno a na asfaltovém povrchu studentského parkoviště zbylo jen několik drobných sněhových skvrn. Škola právě skončila. Becka a Lila s batůžky přes rameno kráčely ke stojanu na kola.

„Kam chceš jet?“ zeptala se Lila a zamávala na pár spolužáků nastupujících do červeného městského autobusu.

„Kamkoli,“ odpověděla Becka s nadšením. „Chci prostě jet a jet a jet. Mám pocit, že jsem nohy nepoužívala celé týdny.“

„Jo. Já taky,“ odpověděla Lila. „Byla jsem tak ráda, že sníh konečně roztál a že si můžeme vzít kola. Pojeďme po Park Drive do River Road, ano?“

Becka přikývla. „Kopce nám dají pěkně zabrat.“

„Nahoře nad řekou bude opravdu hezky,“ řekla Lila. Najednou se zarazila. „Podívej se, u stojanu na kola je tvoje kámoška Honey.“

Becka zaúpěla. „Mám to ale štěstí, že se přistěhovala vedle. Je jako můj stín. Jen se na mě víc lepí.“

„Proč jí neřekneš, aby si šla po svých?“ zeptala se Lila a o krok ustoupila, když kolem přejel městský autobus s hlasitě houkajícím klaksonem.

„Někdy bych to ráda udělala,“ řekla Becka zamyšleně. „Ale pak 44

mě napadne, že není tak špatná. Myslím, že je hrozně nejistá.“

„A kdo není?“ zeptala se Lila suše.

Kráčely ke stojanu na kola v zadní části parkoviště vyhrazeného pro studenty. Honey si prohlížela jedno z kol, ale když viděla přicházet Becku a Lilu, ustoupila od něho stranou. „Ahoj! Jak se máte?“ zavolala a zamávala jim. Měla na sobě žlutou větrovku.

Vlasy měla svázané žlutou stuhou.

„Ahoj, Honey,“ řekla Lila vesele.

Nezdálo se, že ji Honey slyšela. „Mohu jít domů s tebou?“ zeptala se Becky.

„Ne. Lila a já se chystáme na dlouhou projížďku na kole,“ řekla jí Becka a hodila svůj batůžek na řídítka kola. „Celé týdny jsme se povalovaly. Potřebujeme trénink.“

Honey se zachmuřila.

„Musím si obstarat kolo. Chci přesně

takové, jako je tvoje. Má deset rychlostí, vid?“

Becka zavrtěla hlavou. „Ne. Dvacet jedna.“

„Takhle ti ty vlasy sluší,“ řekla Lila Honey.

„Budeš dnes večer doma?“ zeptala se Honey Becky.

„Myslím, že ano. Musím dělat referát z přírodních věd.“

„Já také,“ řekla Honey. „Zavolám ti, ano?“

„Dobře,“ řekla Becka a vycouvala s kolem.

„Ahoj,“ rozloučila se Honey. Stála za stojanem, ruce vražené do kapes větrovky, a dívala se, jak Becka a Lilou odjíždějí.

Dívky vyjely z parkoviště a zamířily rovnou na Park Drive. U

obrubníku byly ostrůvky tajícího sněhu tvořící louže. Když jely kolem, od pneumatik jim stříkalo.

„Viděla jsi, jak se Honey zatvářila, když jsi řekla, že nemůže jít s námi?“ zavolala Lila, která usilovně šlapala několik metrů před Beckou. „Vypadala, jako kdybych právě zavraždila její štěně.“

„Je hrozně emocionální,“ odpověděla Becka a sklonila se k řídítkům. „Chvilku je šťastná jako v extázi a za okamžik je připravená ronit hořké slzy.“

„Je divná,“ konstatovala Lila.

Jely kolem vchodu do školy. Dnes odpoledne bylo bezvětří a vlajka zplihle visela na stožáru. Dívky projely částí zvanou North Hills s velkými obytnými domy s dvory osázenými stromy.

45

„Už mě bolí nohy,“ stěžovala si Becka.

„Ještě jsme nedojely do pořádných kopců,“ řekla Lila a pořádně šlápla do pedálů.

„V poslední době jsem byla hrozně líná. Tohle je prima,“

pochvalovala si Becka.

„O těchhle prázdninách bychom měli jet lyžovat,“ řekla Lila a dívala se přímo před sebe. Silnice se skláněla k východu. „Ale možná nepojedeme. Táta bude možná muset jet služebně do Akronu.“

„Do Akronu? O vánocích?“ zakřičela Becka a usilovně šlapala, aby jí stačila.

„Ne, do vánoc bude zpátky. Ale nemohli bychom odjet.“

„To je ale makačka,“ hekala Becka. Pustila se řídítek, aby si rozepnula bundu.

Slunce bylo jako oranžová koule a viselo nad vrcholky stromů.

Uprostřed dvora na druhé straně ulice ležel klobouk a slaměné koště, určitě zbytky nějakého fešáckého sněhuláka.

Becka rychle šlapala, aby Lilu dohonila a chvíli jely bok po boku.

„Kopce už jsou tady,“ varovala.

„Nejdřív jedeme z kopce. Žádný problém!“ zvolala Lila.

„Dávej pozor. Jsou tam ještě zbytky ledu,“ řekla Becka a ukazovala rukou.

Jakmile začaly sjíždět dolů z kopce směrem ke křižovatce s River Road, přestala šlapat. Kopec byl strmý a dívky nabíraly rychlost.

Becka uviděla hnědý náklaďák jako první. S burácejícím motorem se řítil ke křižovatce.

„Pozor!“ varovala Becka kamarádku. Stiskla ruční brzdu a začala zpomalovat.

Ale ne Lila.

Všechno se to stalo tak rychle.

Během vteřiny. Možná rychleji.

Becka uviděla na Lilině tváři výraz panické hrůzy.

„Moje brzdy!“ vykřikla Lila.

Becčino kolo se se skřípěním bezpečně zastavilo. Lila jela pořád rychleji. Pak přeletěla přes řídítka a spadla na křižovatku. Becka zavřela oči. Pak uslyšela hlasité žuchnuti. Následované odporným chřupnutím.

46

IX.

Slunce teď bylo za stromy. Ve vzduchu byl zimní chlad.

Červená světla na střeše záchranky se vytrvale točila kolem dokola.

Becka seděla na obrubníku a upřeně pozorovala, jak červené světlo ozařovalo zemi, ulici, zkroucené a rozbité Lilino kolo, dosud ležící uprostřed křižovatky.

Tmavou krvavou skvrnu na ulici.

Slyšela zvýšený hlas, který rychle a vzrušeně hovořil.

Byl to řidič náklaďáku, mladík v riflové pracovní košili a s červeným bavlněným šátkem uvázaným kolem čela. Vysvětloval zachmuřenému policejnímu důstojníkovi, co se stalo. Divoce gestikuloval. Hlas mu přeskakoval.

Becka se na něho nedívala. Nespouštěla oči z klouzajících červených reflektorů sanitky.

Světla jí určitým způsobem uklidňovala. Hypnotizovala ji.

Otáčela se tak pravidelně. Tak mechanicky.

Becka věděla, že jsou tam dvě sanitky. A několik černobílých policejních aut.

Policisté s ní chtěli mluvit, ale řekla jim, že na to není připravená.

Chtěla sedět na obrubníku, na studeném tvrdém betonu a chvíli pozorovat, jak se otáčejí světla.

Kolem dokola, kolem dokola.

Vzhlédla právě včas, aby uviděla ošetřovatele v bílých pláštích, jak do jedné ze sanitek zasouvají nosítka.

Na nosítkách ležela Lila.

Nosítka potichu sklouzla do zadní části záchranky.

47

Potichu jako smrt.

A pak se dveře s bouchnutím zavřely.

Lila byla naživu.

Ztratila vědomí. Byla na tom špatně.

Ale žila.

Becka zavřela oči. Klouzající červená světla zmizela.

Znovu uslyšela žuchnuti.

A znovu uslyšela chřupnutí.

Když otevřela oči, prudce oddechovala, srdce jí bušilo v hrudi.

Uslyším ty zvuky pokaždé, když zavřu oči?

Becka si uvědomila, že stojí. Nevzpomínala si, že by se byla zvedla na nohy.

Ale teď stála.

Jsem v šoku?

Důstojník něco o šoku zamumlal.

Když kráčela ke křižovatce, ozářila ji červená světla.

Kolem dokola, kolem dokola.

Teď jsem uvnitř červených světel.

Je tak zima. Tak zima.

Bude mi někdy teplo?

Červená je studená.

A pak zvedala kamarádčino kolo. Prudce se zastavilo a pak vjelo do křižovatky za Lilou. Je tak zkroucené. Úplně zničené. Sedadlo je placaté jako lepenková deska.

A brzdy –

Cože?

Becka překvapením otevřela pusu. Upřeně zírala na zkroucené kolo, které držela v rukou. Červená světla jí pravidelně ozařovala.

Okamžik byla tma, pak se znovu objevilo červené světlo.

Jedno brzdové lanko.

Becka viděla, že schází.

Hledala na ulici. Žádné součástky tam nebyly.

„Moje brzdy!“ Ta slova Lila vykřikla těsně předtím – předtím než se kolo prudce zastavilo a ona vyletěla ze sedla.

Lila neměla na zadním kole žádnou brzdu. K zadnímu kolu nevedlo žádné brzdové lanko.

48

Becka věděla, že lanko by se nemohlo uvolnit na obou koncích.

Nemohlo na obou koncích upadnout.

Muselo být odstraněno.

„Haló – její zadní brzdové lanko – je pryč!“ vykřikla Becka.

Slyšel ji někdo?

Opravdu to vykřikla?

Nebo si jenom představovala, že to vykřikla?

„Lilino brzdové lanko! Kde je Lilino brzdové lanko?“

Mluvila sama k sobě?

Copak ji nikdo nebude poslouchat?

Becka na svém rameni ucítila ruku. Ten dotek byl jemný.

Ochranný.

Zvedla oči a pohlédla do tváře mladého policejního důstojníka.

„Tvoje kamarádka je na cestě do nemocnice,“ řekl mírně a jeho vlhké modré oči se dívaly do jejích. „Už se cítíš líp?“

„Nevím,“ slyšela se Becka říkat.

„Chtěla bys jet také do nemocnice?“ zeptal se jí. Pořád se jí díval do očí. „Nebo bys chtěla, abychom tě odvezli domů?“

„Domů,“ odpověděla Becka.

„Lila je ještě v bezvědomí,“ zašeptala Becka do telefonu. „Moje maminka právě mluvila s její. Doktor říkal, že je Lila ve stabilizovaném stavu.“

„Stabilizovaném stavu? Co to znamená?“ ptal se Bill na druhém konci telefonu.

Becka se naklonila přes stůl…

„Nevím. Řekla bych, že to

znamená, že se to nezhoršuje.“

„A jak se máš ty?“ zeptal se Bill měkce.

„Myslím, že fajn. Líp. Ještě pořád mám zimnici. Máma mi nosí polévku. Jako kdybych byla nemocná nebo tak něco.“

„Půjdeš zítra do školy?“ zeptal se Bill.

„Ano. Asi. Nevím.“ Hlasitě vzlykla. „ Já tomu prostě nemůžu uvěřit, Bille. Včera večer jsem byla u Lily a tak výborně jsme se bavily. Zdobily jsme její stromeček. Všichni byli tak šťastní a teď –“

„Bude v pořádku,“ řekl Bill konejšivě. „Vím, že bude.“

Becka násilím potlačila pláč.

49

Vůbec neplakala. Neuronila jedinou slzu.

Vždycky, když cítila nutkání rozbrečet se, potlačila je.

„Prožila jsi šok,“ řekl Bill.

„Snažím se zůstat klidná,“ řekla mu a hlas se jí zlomil.

„Lila bude v pořádku,“ opakoval Bill.

Ve skutečnosti tomu nevěří, uvědomila si Becka. Snaží se, abych se cítila líp.

Je milý.

„Pojďme někam v sobotu večer,“ naléhal. „Pokusíme se na nic nemyslet.“

„Dobře,“ souhlasila. To slovo jí samo splynulo ze rtů. Měla pocit, že je jí teď tak blízko. Byl tak chápavý, tak ohleduplný.

Souhlasila bez přemýšlení.

„Uděláš to?“ zeptal se překvapeně.

„Ano. Prostě vyklouznu ven,“ řekla mu. „Nebude to žádný velký problém. Řeknu rodičům, že jdu k Trish.“

„Raději do toho Trish zasvěť,“ varoval Bill.

„Hele, já nejsem pitomá,“ odsekla mu.

„Já vím. Ale lhaní ti moc nejde.“

„Zvládnu to,“ ujistila ho Becka. „Opravdu se potřebuji od tohohle všeho odpoutat. Chudák Lila.“ Znovu potlačila pláč.

„Půjdeme do kina. Na komedii,“ sliboval Bill. „Celou noc se budeme smát. Uvidíš.“

„Nechci se smát celou noc,“ trvala na svém Becka. „Chci jenom –

“

Becka měla najednou pocit, že není úplně sama.

Otočila se ke dveřím do ložnice a poplašeně vykřikla.

50

X.

„Honey!“ zvolala Becka. „Jak dlouho už tam stojíš? Jak ses dostala sem dovnitř?“

Honey s rysy sevřenými starostí vstoupila do Becčiny ložnice.

„Poslyš, musím končit. Sbohem,“ řekla Becka spěšně do telefonu.

Položila sluchátko a postavila se.

Kolik toho Honey asi slyšela? ptala se Becka sama sebe.

„Becko, slyšela jsem tu špatnou zprávu. O Lile,“ zvolala Honey.

„Musíš se cítit hrozně!“

„Ano,“ odpověděla Becka opatrně. „Jak ses sem dostala? Máma tě pustila?“

Honey přikývla a namířila si to přes pokoj. Pak Becku pevně objala, jako kdyby ji chtěla ochránit.

„No tak, no tak,“ řekla Honey tichým hlasem, který měl znít konejšivě. „No tak, No tak.“

„Honey, prosím tě –“

„Nemusíš nic říkat,“ ujistila Honey Becku a pořád ji objímala.

„Chápu, co cítíš. Proto jsem sem přiběhla hned, když jsem se o tom dozvěděla. Věděla jsem, že moje místo je tady.“

„No, vážně, Honey –“ Becka se snažila vyprostit se z Honeyina pevného sevření.

Honey ji nakonec pustila a o krok ustoupila. Dívala se na Becku s výrazem, který měl znamenat sympatie a porozumění.

„Jak je to pro tebe hrozné, Becko. Jak je to hrozné. Ale můžeš se mi za všeho vypovídat. Můžeš být sama sebou, můžeš bez rozpaků projevit své city. Právě proto jsou tu přece nejlepší kamarádky, vid?“

Becka, vděčná, že se dostala z Honeyina dusícího objetí, šla k 51

posteli a s unaveným povzdechem se svezla na přikrývku. „Opravdu o tom nechci mluvit, Honey.“

„Jasně, chápu,“ odpověděla Honey a zkřížila ruce na prsou. Šla k posteli a postavila se přímo před Becku.

Následovalo rozpačité ticho.

Honey se upřeně dívala dolů na Becku, která se krčila na posteli s rukama sevřenýma v klíně. Becka se vyhýbala Honeyinu pohledu a soustředila se na večerní tmu za oknem.

„Nemusíš o tom mluvit,“ řekla Honey nakonec. „Musel to být takový šok. Stala ses svědkem tak hrozné věci.“

„Ano,“ souhlasila Becka a cítila, že se jí svírá hrdlo.

„Lila ten náklaďák neviděla?“ zeptala se Honey.

Becka vzdychla. „Honey, nechci se tě dotknout. Opravdu ne. Ale vážně bych teď chtěla být sama.“

Honeyiny tmavé rty se překvapením našpulily, ale znovu rychle nasadila svůj starostlivý výraz. „Jistě, že ano, Becko. Vždycky jsi byla taková. Dokonce i když jsme byly malé. Vždycky sis musela sednout a všechno si přebrat sama.“ Honey zavrtěla hlavou. „Někdy jsi byla takový samotář.“

„Asi ano,“ připustila Becka a cítila nutkání rozplakat se, ale potlačila je.

„No, půjdu domů,“ pokračovala Honey. „Přišla jsem, jen abych ti řekla, že kdybys mě potřebovala, jsem tady. Teď už nemáš Lilu, tak chci, abys věděla, že jsem tady pro tebe. Kdykoli.“

„Už nemáš Lilu?“ Řekla Honey tohle?

„Cos to řekla?“ vykřikla Becka.

„Řekla jsem, že jsem tady pro tebe,“ řekla Honey a ustupovala ke dveřím.

Ne. Já jsem slyšela, co jsi řekla. Slyšela jsem, co jsi řekla o Lile.

Teď už nemáš Lilu. Cosi ve způsobu, jakým Honey ta slova řekla, způsobilo, že Becce přeběhl mráz po zádech.

Náhle, dřív než si to Becka uvědomila, se jí po tvářích začaly koulet horké slzy, ramena se jí zvedala a ona vzlykala, hlasitě vzlykala zármutkem.

Ne! Ne! Nechci brečet! pomyslela si Becka.

Ale nemohla se ovládnout. Schoulená na posteli vydávala hlasité 52

vzlyky, které otřásaly celým jejím tělem Tvář si zakryla rukama.

„To je ono. Vyplač se z toho.“ Do Becčina vědomí pronikl Honeyin hlas.

Cítila, jak ji Honeyina paže objímá kolem ramen. Honey teď seděla na posteli vedle ní, svírala ji v náručí, objímala ji, konejšivě jí šeptala. „No tak, No tak. Vyplač se ze všeho. Jsem tady, Becko. Je to v pořádku, je to v pořádku. Jsem tady.“

„Becko –?“

Další hlas pronikl do Becčina vědomí.

Hlas přicházející od dveří.

Becka si oběma rukama otřela oči a podívala se ke dveřím. Stála tam Trish. Vypadala překvapeně a zdálo se, že se cítí trapně.

„Becko, jsi v pořádku?“ zeptala se Trish a udělala váhavý krok směrem do pokoje.

Becka si odkašlala a pokusila se odpovědět.

Než však mohla Trish odpovědět, stála Honey na nohou a energicky kráčela přes pokoj.

Chytila Trish za rameno a strkala ji z ložnice. „Promiň, Trish, teď ne,“ slyšela Becka důrazně říkat Honey. „Becka chce být sama.“

Trish vrhla na Becku bezmocný pohled. Ale Honey trvala na svém. Držela Trish za rameno a vy vedla ji z pokoje.

Becka slyšela, jak jdou obě dolů po schodech.

Pak zabořila hlavu do dlaní a znovu se rozplakala.

53

XI.

Becka objala Billa rukama kolem krku a přitáhla si jeho tvář ke své.

Vrátila mu polibek, dlouhý a vášnivý. Zpočátku měla oči zavřené, pak je otevřela a pohlédla na zamlžené přední sklo.

Měla ráda vůni jeho kožené bundy.

Měla ráda jeho jemné dlouhé vlasy vlnící se mu na ramena, do nichž vpletla své prsty. Když se líbali, držela jeho hlavu těsně u své.

Začal se odtahovat, ale ona si jeho tvář znovu přitáhla, našla jeho rty a znovu se políbili.

Nechtěla ho pustit.

Byli v jejím autě zaparkovaném na River Ridge. Okna byla celá zamlžená, kolem nich byla tmavá noc. Byl to svět sám pro sebe.

Bezpečný a teplý.

A tichý.

Hluboko dole tekla pomalu a tiše řeka Conononka, obtížně zápasící s ledem. Za řekou se rozkládalo město Shadyside. Jeho světla v jasné a chladné sobotní noci probleskovala mezi stromy.

Ale nahoře na vysokém útesu, kterému se říkalo River Ridge, byli Becka a Bill tisknoucí se k sobě na předním sedadle malého vozu sami. Daleko od všech. Daleko od lidí, kteří by je chtěli rozdělit.

Po dlouhé době sundal Bill Becčiny ruce ze svého týla. „Nemohu dýchat,“ zašeptal a zasmál se.

Becka se s povzdechem opřela o opěradlo. Čelem se opřela o rameno jeho kožené bundy.

„Líbí se mi tady,“ řekla tiše. Na rtech ještě cítila chuť jeho polibku.

„Chceš vystoupit a podívat se dolů na město?“ zeptal se a rukou si 54

prohrábl vlasy a urovnal si je.

„Ne, nechci se odtud hnout,“ odpověděla Becka. „Nikdy.“

Stiskla mu ruku a podržela ji ve své. Volnou rukou Bill roztržitě čmáral kruhy na boční okénko.

„To je poprvé, co se mi podařilo uvolnit se,“ připustila. „Celý týden jsem byla jako pominutá.“

Otočil se k ní s vážným výrazem na tváři. „Chceš říct kvůli Lile?“

„Kvůli všemu,“ odpověděla Becka a přivinula se k jeho rameni.

„Kvůli Lile, Honey, tobě.“

„Mně?“

„Musela jsem se dnes tajně vykrást z domova,“ řekla tiše.

„Musela jsem lhát rodičům. Dělám to opravdu hrozně nerada.“

„Tak proč jim tedy prostě neřekneš, že spolu zase chodíme?“

zeptal se Bill. „Chci říct, že nejsem takový zloduch.“

Becka dlouho neodpovídala. „Neznáš moc dobře moje rodiče,“

řekla nakonec. „Jakmile si na někoho vytvoří názor…“

Pustila jeho ruku a zabořila se hlouběji do opěradla. „Asi by se s tím za nějakou dobu smířili,“ řekla mu a upřeně se dívala na tmavé přední sklo. „Po spoustě křiku a hádek. A já jsem se prostě na křik a hádky necítila. Víš, co mám na mysli?“

Bill vážně přikývl. „Asi ano. U nás doma je to jiné,“ dodal zamyšleně. „U nás doma nikdo nekřičí a nehádá se, protože se nikdo o nikoho nestará.“

„Mí rodiče se starají až moc,“ řekla Becka a zamračila se. „Někdy si přeju, aby prostě odešli, aby mi zmizeli z očí. A pak je tu Honey.“

Povzdychla si a přejela rukama po volantu.

„Honey je otravná, viď?“

„Otravná není to správné slovo,“ odpověděla Becka nešťastně.

„Napadly mě tak hrozné věci. Totiž, pokud jde o Honey a nehodu, kterou měla Lila. Prostě nevím, co si mám myslet. Honey je tak hrozně divná. Tak divná! Vážně si myslí, že jsme bývaly nejlepší přítelkyně. Ale nebyly jsme. Sotva jsme se znaly. Myslím si, že si vytvořila fantastickou představu o tom, jak jsme si bývaly blízké.

Věří své iluzi a snaží se mě přinutit, abych jí taky věřila.“

„Ale myslí to dobře, ne?“ zeptal se Bill a naklonil se těsně k ní.

Na tváři se mu objevila obava.

55

„Nevím,“ odpověděla Becka. „Někdy je milá. Chci říct, že se usilovně snaží být dobrou kamarádkou. Ale snaží se až moc usilovně.“

„Jinými slovy je otravná,“ řekl Bill se smíchem. Napsal slovo OTRAVNÁ na zadýchané okno.

„To vůbec není směšné,“ řekla Becka ostře. „Od té doby – od té doby, co měla Lila nehodu, mi Honey volá třikrát za noc. Pořád ke mně chodí. Vždycky, když se otočím, je tam Honey, zírá na mě těma svýma velkýma šedýma očima plnýma vřelých sympatií.“

Bill položil Becce ruku něžně kolem ramen. „Uklidni se. Znovu začínáš šílet.“

„Nemůžu si pomoct,“ zanaříkala Becka. „Honey mě přivádí k šílenství. Pořád mě objímá. Je to, jako by mě chtěla udusit!“

„Becko, prosím tě –“

„Sebrala mi mou nejhezčí modrou blůzu. Víš – tu hedvábnou.

Vzala ji domů, aby vyčistila nějakou skvrnu. A už jsem ji nikdy neviděla.“

„Proč ji nepožádáš, aby ti ji vrátila?“ navrhl Bill.

„To jsem udělala. Zírala na mě, jako kdyby nevěděla, o čem mluvím!“

„No to teda nechápu,“ řekl Bill s rostoucí netrpělivostí. „Když je Honey tak strašná, proč jí neřekneš, aby k tobě nechodila? Že nechceš být její kamarádka?“

„To se lehko řekne,“ naříkala Becka. „Je tak prudká. Tak hrozně si přeje být mou nejlepší kamarádkou. Každé ráno po snídani čeká u dveří. Musíme jít do školy společně. Sedíme vedle sebe v klubovně a v několika předmětech. V jídelně mě vždycky dohoní a musíme obědvat společně. Dokonce si k obědu vybírá stejná jídla jako já!“

Bill se zasmál.

„To není žádná legrace!“ vykřikla Becka a strčila do něho. „Trish si taky myslí, že je to ohromná zábava. Ale není. Je to nenormální!“

„Řekla jsi něco z toho svým rodičům?“ zeptal se Bill a otočil se na sedadle, aby k ní seděl čelem.

„Jistě,“ odpověděla mu Becka. „Myslí si, že je Honey milá. To proto, že jim Honey vždycky lichotí, říká jim, jak jsou úžasní, jak hrozně jí schází maminka, jak její táta pořád cestuje a není nikdy 56

tady a jak by si přála mít takovou rodinu, jakou mám já.“

„Brr.“ Bill si strčil prst do krku.

„Říkala jsem ti to. Je to nenormální!“ zvolala Becka. „Ale rodiče jí to prostě baští. A vždycky, když si teď na Honey začnu stěžovat, nechtějí o tom slyšet. Dokonce se stavějí na její stranu!“

„Jen klid. Becko. Uklidni se,“ naléhal na ni Bill s opravdovou starostí v hlase. Vzal ji za ruku. „Ty se třeseš.“

„Nemůžu si pomoct,“ naříkala Becka. „Přivádí mě k šílenství.“

„Jak se vede Lile?“ zeptal se, aby záměrně změnil předmět hovoru.

„Už je jí líp,“ odpověděla Becka… „Dnes ráno jsem byla v nemocnici. Její stav se zlepšuje. Jde to lépe než doktoři předpokládali. Hezky jsme si popovídali, ale…“

„Ale co?“ naléhal Bill.

„Víš, Lila mi řekla hrozně divnou věc.“ Becka namáhavě polkla a pak pokračovala. „Lila mi řekla, že se jí Honey vyptávala na její kolo. Den nebo dva před tou nehodou. Víš. Jaký je to typ kola, jak fungují brzdy a tak podobně.“

„Ano?“ zeptal se Bill se zmateným výrazem na tváři.

„Nevím. Jen si myslím, že je to divné,“ odpověděla Becka zadumaně. „Nevzpomněla jsem si na to, dokud jsem dnes ráno nemluvila s Lilou. Ale Honey byla u stojanu na kola, když jsme Lila a já přišly k našim kolům. Prohlížela si kolo. Pak –“

„Snad si nemyslíš, že Honey provedla Lile něco s kolem?“ zeptal se Bill skepticky.

Kolem projelo nějaké auto a jejich vůz najednou zalilo ostré světlo. Becka si zakryla oči. Když druhé auto odjelo, ponořil se vůz opět do tmy.

„Měli bychom možná jet,“ řekla Becka nervózně. Zachvěla se.

„Za chvilku,“ odpověděl Bill a pátravě se na ni díval. „Nejdřív mi řekni, co jsi měla ‚pokud jde o Honey‘ na mysli.“

„Nic,“ odpověděla Becka celá nesvá. „Neměla jsem ti to říkat.

Prostě jsem o tom celý den přemýšlela, představovala jsem si Honey u stojanu na kola. A pak…“ Becka začala rukou čistit přední sklo.

„No tak, Becko, snad nemyslíš, že by se Honey pokusila Lilu zabít jenom proto, že je Lila tvá přítelkyně.“

57

„Ne, myslím, že ne,“ řekla Becka. „Nevím. Přemýšlela jsem o tolika šílených věcech. Honey – ona prostě – Bille, já jsem úplně vyřízená, vážně!“ vzlykala Becka.

Když k ní Bill sklonil hlavu, aby ji políbil, pohlédla Becka ven z auta. Venku za stromem zahlédla cosi červeného. Oči se jí rozšířily hrůzou.

„Bille, ona je tam!“ vykřikla Becka a prudce se od něho odtáhla.

„Honey! Je tam venku! Pozoruje nás!“

Becka zašmátrala po klice u dveří.

„Počkej –!“ vykřikl Bill.

Natáhl po ní obě ruce. Ale Becka prudce otevřela dveře a vyskočila z auta.

„Támhle je! Sledovala nás!“ křičela Becka jako smyslů zbavená a běžela ke stromu.

58

XII.

Jak Becka běžela temnou nocí směrem ke stromu, kouřilo se jí od úst. Srdce jí prudce bilo.

Byla tak rozzlobená, že cítila, že by mohla vybuchnout.

Jak si to Honey dovoluje?

Jaké má právo Becku sledovat? Špehovat ji?

Bylo to šílené. Prostě šílené.

Becka za sebou slyšela dusot Billových nohou na ztvrdlé půdě.

„Becko, počkej!“

Oba dorazili ke stromu současně.

„Honey?“ zvolala Becka sotva dechu popadajíc. „Honey?“

Zhluboka se nadechla chladného vzduchu.

Upřeně se dívala na červený šátek. Červený šátek na hlavu, třepetající se na tenké větvi rostoucí nízko na stromě.

Jak si mohla myslet, že ten červený šátek je Honey?

Bill sáhl po šátku a stáhl ho dolů. Podržel ho před Beckou.

Očekávala, že se jí bude smát. Ale Billova tvář byla vážná, plná obav.

„Becko, opravdu si kvůli tobě dělám starosti,“ řekl tiše. Spustil ruku s šátkem dolů a nechal ho spadnout na zem. „Musíš najít způsob, jak se uklidnit,“ řekl a zkoumavě se na ni díval.

„Vím,“ odpověděla Becka a celá se chvěla. „Ale co můžu dělat, Bille? Co můžu dělat?“

Becka hekla a pokusila se posadit.

Hlava jí spadla, jako kdyby vážila dvě tuny. Klesla zpátky na svůj polštář.

59

Sáhla po teploměru a pak si vzpomněla, že si měřila teplotu právě před deseti minutami. Měla 38,7.

Kolik vlastně je?

Namáhavě se podívala na hodiny vedle postele. Chvíli po poledni.

Pondělí odpoledne.

V neděli večer se cítila trochu divně. Bylo jí trochu špatně od žaludku. Celé tělo ji bolelo.

Když se v pondělí ráno pokusila vstát z postele, věděla, že je opravdu nemocná. Asi chřipka. Nebo nějaký virus. Něco vždycky létalo ve vzduchu.

„Ráda bych zůstala doma a starala se o tebe,“ řekla jí maminka, když jí na podnose přinesla čaj a topinku s máslem. Becka se přinutila vypít trochu čaje. Topinku sníst nedokázala.

„To je v pořádku, mami. Nejsem malé dítě. Zvládnu to,“ ujistila ji.

V hlavě jí bušilo, jako kdyby byl někdo uvnitř a tloukl kladivem ve snaze dostat se ven. „Budu celý den spát.“

„Pokusím se přijít brzy domů,“ řekla paní Norwoodová a svraštila čelo. „Pij hodně tekutin, ano? Počkej chvilku. Přinesu ti nějaký tylenol.“

Becce se zdálo, že se její maminka dlouho nevrací. Ležela na zádech a cítila se nepohodlně, ale byla příliš slabá na to, aby změnila pozici. Zírala do stropu a snažila si připomenout, co se děje ve škole.

„Tady máš tylenoly. Zapij je touhle šťávou.“ Matka se k ní naklonila. Držela malou sklenici s džusem a dva prášky. „To byla Honey tam dole,“ řekla, když se Becka s velkým vypětím posadila.

„Chtěla jít nahoru, ale řekla jsem jí, jak jsi nemocná.“

„Díky,“ řekla Becka slabě. Spolkla oba prášky a podala sklenici od šťávy zpátky matce.

„Honey říkala, že ti po škole určitě přinese domácí úkol,“ řekla paní Norwoodová. „Je to taková pozorná dívka, viď.“

„Kdo potřebuje domácí úkol,“ zamumlala Becka trpce. S hlasitým zasténáním znovu zabořila hlavu do polštáře.

„Bolí tě zvlášť něco?“ zeptala se paní Norwoodová a kousla se do spodního rtu.

„Všecko mě bolí,“ zasténala Becka.

„Spi tedy celý den,“ řekla paní Norwoodová a položila Becce na 60

čelo chladnou dlaň. „Pěkně horké. Zavolám ti později. Nezapomeň hodně pít. Když ti zítra nebude líp, zavoláme raději doktora Kleina.“

Maminka zmizela ze dveří.

Becka dlouho zírala do stropu. Pak se obrátila na Bok.

Asi umírám, pomyslela si. Je mi tak špatně.

Upadla do neklidného spánku. Matka zavolala kolem jedenácté a vzbudila ji. Becka do telefonu něco zamumlala a pak sešla dolů do kuchyně, nalila si velkou sklenici jablečné stavy a vrátila se do postele.

Odpoledne bylo horečnatě rozmazané. Becku trápil kašel.

Potácela se mezi spánkem a bděním. Bylo jí horko a potila se a pak se do ni zase dala zimnice a ona si přitáhla přikrývky až k bradě.

Měla divoké sny, živé a v jasných barvách.

Zdálo se jí, že ji někdo honí.

Běžela, zoufale utíkala a snažila se uniknout, ale nevěděla před čím.

Tyto sny se spojovaly s jinými.

Ona a Lila jely na jednom kole. Pak kolem běžela Honey.

Pak byly na kole všechny tři a kolo se převrhlo.

Takové divné, znepokojivé sny.

Jeden následoval druhý.

Ve čtvrt na čtyři zazvonil telefon.

Zvonil už potřetí, když si Becka uvědomila, co je to za zvuk.

„Haló?“ Měla zastřený hlas. Odkašlala si.

„Ach. Jsi doma,“ ozval se známý hlas na druhém konci.

„Trish?“

„Nemyslela jsem, že budeš doma,“ řekla Trish.

„Proč ne?“

„No, myslela jsem, Becko, že jsi možná v nemocnici. Měla jsem takovou starost. Nemohla jsem se dočkat až se dostanu domů a zavolám ti.“

Pokoj se kolem Becky točil. Pevně sevřela sluchátko, zavřela oči a opřela si hlavu o polštář.

„Trish, proč bych proboha měla být v nemocnici?“

„No,“ zaváhala na druhém konci linky Trish. „Honey všem řekla, že ses zhroutila.“

61

XIII.

Becce se sevřelo hrdlo.

Najednou jí byla hrozná zima.

„Cos to říkala, Trish?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

„No, když jsi dnes ráno nebyla v klubovně, zeptala jsem se Honey, kde jsi. A ona řekla, že má opravdu špatnou zprávu. Řekla, že ses zhroutila.“

„Ano? To řekla?“.

„Ano, říkala, že to je kvůli té nehodě, kterou měla Lila.“

Becka se pokoušela promluvit, ale nemohla ze sebe vypravit ani slovo. Najednou si uvědomila, že svírá sluchátko telefonu tak pevně, až ji bolí ruka.

„Honey říkala, že ses úplně zbláznila,“ pokračovala Trish.

„Povídala to všem. Byla jsem si jistá, že jsi v nemocnici nebo tak něco. Měla jsem takovou starost, Becko!“

„Nevěřím tomu!“ podařilo se Becce vykřiknout pronikavým hlasem. „Nevěřím tomu!“

„Tak ty ses nezhroutila?“ zeptala se Trish bázlivě.

„Trish, mám nějakou virózu,“ řekla jí Becka. „Hloupou virózu. To je všechno.“

„Jémine,“ vydechla Trish hlasitě.

„Proč by to Honey dělala?“ zvolala Becka. „Proč?“

„To mi tedy není jasné,“ odpověděla Trish. „Myslím, že si to popletla. Jsem tak ráda. Chci říct, že nejsem ráda, že máš virózu.

Jsem ráda, že nejsi –“

„Je cvok?“ přerušila ji Becka. „Trpí nutkavou potřebou lhát nebo něco takového?“

62

„Nevím,“ odpověděla Trish. „Nevím, co říct. Honey je divná. To je jisté. Poslyš, Becko, mám dobré zprávy o svém mejdanu.“

„Mejdanu?“ Becce se točila hlava. Myšlenky měla neuspořádané, kupily se jedna na druhou podobně jako její horečnaté sny.

„Však víš. Můj vánoční mejdan.“

„Aha, správně.“

„Jsem si jistá, že ti do té doby bude dobře,“ pokračovala Trish.

„Ta dobrá zpráva je, že moji rodiče souhlasili s tím, že odejdou.

Takže tam nebude nikdo, kdo by hlídal každý náš pohyb.“

„To je ohromné,“ odpověděla Becka slabě a pokusila se soustředit.

„To znamená, že moji rodiče nebudou vědět, že Bill bude na mejdanu,“ rozváděla Trish svou myšlenku. „Nebudou to moct říct tvým rodičům. Jsi tedy v bezpečí. Bude to bez problémů!“

„Prima,“ zamumlala Becka.

„Páni, ty máš hroznej hlas,“ řekla Trish soucitně. „Můžu ti něco přinést? Slepičí polévku. Horký fondánový pohár…“

Becka v odpověď vzdychla.

„Mluvila jsem s Lilou. Včera večer,“ řekla Trish. „Zdálo se, že je celkem v pořádku, když si uvědomíš, co prožila.“

„Ano. Včera jsem ji byla navštívit,“ řekla Becka. „Rychle se uzdravuje. Hrozně si přeje dostat se už ven z nemocnice.“

„Chudinka,“ odpověděla Trish. „Bude to trvat hezky dlouho.

Možná několik měsíců. A pak rehabilitační cvičení nohou. Ale aspoň, že jednoho dne bude úplně v pořádku. Je mi to tak líto, že nebude na mém mejdanu. Ale ty přijdeš, vid?“

„Já tam přijdu,“ zasténala Becka. „I kdybych umírala.“ Odkopla ze sebe přikrývku. Znovu jí bylo horko a potila se. V ústech měla sucho.

„Takže dnes jsi Honey neviděla?“ zeptala se Trish.

„Jak bych ji mohla vidět?“ odsekla Becka. „Celý den tady ležím v posteli, úpím a sténám.“

„Počkej, až ji uvidíš.“

„Cože? Co je s ní?“ chtěla vědět Becka.

„Nechci ti zkazit překvapení,“ řekla Trish tajemně.

„Překvapení? Trish?“

63

„Už musím běžet,“ odpověděla Trish. „Zavolej mi, když budeš něco potřebovat. Jsem ráda, že jsi v pořádku. Víš, co myslím.“

Zavěsila.

Becka se dlouho upřeně dívala na sluchátko a pak je p ložila.

Posadila se. Hlava se jí točila. Dlouze se napila jablečné šťávy, kterou si předtím přinesla. Byla teplá a zdálo se jí, že je kyselá.

Sklepala teploměr a dala si ho do úst.

Určitě mám horečku, pomyslela si. Zítra je poslední den školy před prázdninami. Ale já tam nebudu moct jít.

Naměřila si 38,4 stupňů horečky.

Položila teploměr zpátky a natřásla si polštář. Zrovna si na něj lehala, když na schodech uslyšela kroky.

„Ahoj, Becko, to jsem já!“ volala Honey vesele nahoru. „Dveře od domu byly odemčené, tak jsem šla dovnitř. Jak se cítíš? Celý den jsem si kvůli tobě dělala starosti.“

Becka sebou trhla.

Celé tělo jí ztuhlo.

Okamžitě ji požádám, aby šla pryč, když o mně roztrušovala takové hrozné lži, rozhodla se Becka.

Honey vplula do pokoje. „Ahoj. Už se cítíš líp?“

Becka překvapením otevřela pusu.

S očima dokořán otevřenýma zírala na Honey.

„Líbí se ti to?“ zeptala se Honey a pózovala před ní.

Becka nebyla schopná vypravit ze sebe ani slovo.

Honey se nakrucovala kolem dokola.

Její dlouhá hustá hříva kaštanových vlasů byla pryč.

Má můj krátký účes, uvědomila si Becka. Ostříhala si vlasy, aby vypadala úplně stejně jako já!

64

XIV.

Když Honey konečně odešla domů, potácela se Becka mezi spánkem a bděním. Podařilo se jí k večeři sníst dva toasty s máslem a vypít hrnek čaje. Potom, zatímco se dívala na televizi, upadla do neklidného spánku.

Z nepříjemných snů ji vytrhlo vyzvánění telefonu. Nejistě se po něm natáhla a na hodinách na nočním stolku se snažila rozeznat, kolik je. Půl jedenácté.

„Haló?“ jak byla rozespalá, hlas jí zadrhával. Hlava ji bolela.

Všechno ji bolelo.

„Becko, to jsem zase já, Honey.“

Kdo jiný?

„Honey, já jsem spala.“ Becka se s hekáním posadila a opřela se o polštář.

„Ach, to mě mrzí. Ale musela jsem ti zavolat ještě jednou, Becko.“

Od odpoledne volala Honey už dvakrát.

„Myslím, že už je mi trochu líp,“ zašeptala Becka. „Ale nevím, jestli půjdu zítra do školy nebo ne.“

„Kvůli tomu jsem nevolala,“ odpověděla Honey chvějícím se hlasem. „Prostě pořád musím myslet na – nesnesu to, jestli si myslíš, že jsem dnes o tobě ve škole říkala ty hrozné věci.“

„Honey, už jsme o tom mluvily,“ vzdychla Becka unaveně. V

puse měla sucho. Přitiskla si telefonní sluchátko ramenem k uchu a natáhla se pro sklenici vody stojící na nočním stolku.

„Ano, vím. Mrzí mě to,“ odpověděla Honey. „Ale musím vědět, že mi věříš, Becko. Musíš mi věřit. Nikdy jsem nikomu neřekla, že 65

ses zhroutila. To je příliš hloupé. Proč bych takovou věc dělala?“

„Honey, vážně,“ snažila se jí Becka skočit do řeči, ale Honey vytrvale pokračovala.

„Nikdy jsem to neřekla,“ tvrdila Honey vzrušeně. „Opravdu. Trish lhala. Nikdy jsem neřekla jí ani nikomu jinému, že ses zhroutila.

Trish je lhářka.“

Becka měla hlavu těžkou jako kuželkářskou kouli. Klesla zpátky na polštář a zavřela oči. „Honey, není mi dobře. Opravdu musím spát. Prosím –“

„Jenom řekni, že mi věříš,“ trvala Honey na svém.

Becka se zhluboka nadechla. „Dobře, věřím ti.“ Cokoli, aby se jí zbavila.

„Díky,“ vykřikla Honey vděčně. „Díky, Becko. Věděla jsem, že nebudeš věřit takové hloupé historce. Jde jenom o to, že dnes odpoledne, když jsem u tebe byla na návštěvě, to bylo takové nepříjemné. Chci říct, že mi bylo jasné, že se ti nelíbí, jak jsem ostříhaná a –“

„Neřekla jsem, že se mi to nelíbí,“ zaúpěla Becka. „Byl to prostě pro mě šok, to je všechno. Nečekala jsem –“

„Chceš říct, že se ti to vážně líbí?“ zeptala se Honey.

„Ano, sluší ti to,“ řekla jí Becka.

„Ale líbí se ti to?“ naléhala Honey.

„Ano, ten účes je úžasný,“ zalhala Becka. „Poslyš, Honey, opravdu je mi zle. Musím jí zase spát, ano?“

„Dobře. Mám teď mnohem lepší pocit. Už ti nebudu volat, Becko, ale kdybys mě potřebovala, jsem tady. Zavolám ti zítra ráno.

Doufám, že ti bude natolik dobře, abys mohla jít do školy. Je to poslední den, však víš.“

„Vím,“ přitakala Becka. „Dobrou noc.“ Položila sluchátko, aniž by čekala na odpověď.

Já se z té Honey zblázním! pomyslela si Becka.

Zblázním!

Přetáhla si přes sebe polštář a přitiskla si ho na hruď.

Co si s ní počnu?

Pevně sevřela polštář a držela ho, jako by na něm závisel její život.

66

Co budu dělat?

Honey ji tak vyvedla z rovnováhy, že jí to trvalo skoro dvě hodiny, než zase usnula.

Becka odemkla zámek na heslo a otevřela dveře své skříňky.

Natáhla ruku, aby z poličky vyndala desky na volné listy.

„Au.“ Když vzhlédla, v hlavě jí hučelo.

Cítila se ještě slabá. Měla asi ještě jeden den zůstat v posteli. Ale nechtěla přijít o poslední den školy před vánočními prázdninami.

„Tady jsi, Becko!“

Když za sebou Becka uslyšela překvapené zvolání, otočila se.

„Ahoj, Cari,“ řekla. Zdviženým kolenem podepírala školní tašku a snažila se do ní vecpat desky.

Byla to její kamarádka Cari Taylorová, drobná hezká dívka s jasnýma modrýma očima a rovnými světlými vlasy svázanými do krátkého koňského ohonu. Cari měla skříňku hned vedle Becky.

„Nemyslela – nemyslela jsem, že tu budeš,“ řekla Cari rozpačitě a pozorně se na Becku dívala. „Chci říct, slyšela jsem…“

„Měla jsem nějakou virózu,“ řekla Becka a zamračila se.

Učebnice matematiky jí vyklouzla a spadla na podlahu. „Je mi dnes trochu líp.“

Cari se začervenala. „To jsem ráda,“ řekla. „Chci říct, že nejsem ráda, že jsi byla nemocná. Jen jsem slyšela, že jsi vážně nemocná.“

„Kdo to říkal?“ vyštěkla Becka a sehnula se, aby zvedla učebnici matematiky. Když se ohnula, v hlavě jí bušilo.

Cari pokrčila rameny. „Někteří kluci a holky říkali, že ses zhroutila,“ řekla a ztišila hlas do šepotu.

Becka zavrtěla hlavou. „Ne, jsem vážně v pořádku.“

„Řekla bych, že to byly hloupé pověsti,“ usoudila Cari a bylo zřejmé, že se cítí trapně. „Kdoví, jak tyhle věci vznikají?“

„Já to vím,“ zamumlala Becka trpce.

Zapnula si svůj batůžek. Ozvalo se první zazvonění. Po celé dlouhé chodbě studenti prudce zavírali dvířka skříněk. Zámky na heslo cvakaly. Povídající a smějící se studenti šli do svých tříd.

Becka zacvakla zámek a šla dolů chodbou za Cari.

Honey je lhářka prolhaná, uvědomila si Becka a cítila, že je čím 67

dál tím rozzlobenější. Honey opravdu všem řekla, že jsem se zhroutila.

Uviděla skupinku studentů, čekajících, až se otevře knihovna.

Když viděli projít Becku kolem, objevilo se jim na tvářích překvapení.

Určitě tu pověst o ní také slyšeli.

„Co budeš dělat o prázdninách?“ zeptala se Becka Cari a snažila se přestat myslet na Honey.

„Reva Dalbyová mě pozvala, abych s ní a jejím otcem jela lyžovat,“ odpověděla Cari s úsměvem. „Vždycky o vánocích jezdí lyžovat. Už se nemůžu dočkat. Nikdy jsem v Aspenu nebyla. O

vánocích by to tam mělo být opravdu strašně pěkné.“

Zastavily se před Cariinou klubovnou. „Co budeš dělat ty?“

zeptala se Cari.

„Nic moc,“ odpověděla Becka. „Zůstáváme vždycky doma.

Musíme navštívit milióny příbuzných. A víš, že v sobotu bude mít Trish důležitý mejdan.“

Zvonek zazvonil podruhé.

„Ano. Je mi líto, že o něj přijdu. Ahoj. Měj se fajn!“ vykřikla Cari a vešla do třídy. „Jsem ráda, že jsi v pořádku,“ dodala.

Becka se hnala přes chodbu do své třídy. Hodila batůžek na podlahu a vklouzla na své místo.

Je to jenom moje představa? ptala se sama sebe. Nebo se na mě všichni dívají?

Řekla Honey všem ve třídě, že jsem se zhroutila?

Otočila se, aby se podívala na Honey sedící za ní. Byl to pořád ještě šok, hrozný šok, vidět Honeyiny krátké kaštanové vlasy ostříhané úplně stejně jako Becčiny.

Má na sobě mou hedvábnou modrou blůzu, uvědomila si Becka rozzlobeně. A na límečku má mou brož s papouškem.

Honey měla na klíně otevřenou knihu. Zavřela ji a usmála se na Becku.

„Jak se cítíš, Becko? Jsi tak bledá.“

„Moc dobře ne,“ zamumlala Becka zamračeně.

„Předtím, než jsem od tebe odešla, jsem ti říkala, že jsi měla zůstat doma,“ hubovala ji Honey. „Byla bych ti přinesla všechny 68

úkoly. Byla bych se o všechno postarala. O všechno.“

Co s ní budu dělat? ptala se Becka sama sebe nešťastně.

Ta otázka se stala posedlostí, nekonečným refrénem.

Co budu dělat?

„Co budu dělat, Trish?“ zeptala se Becka. Znělo to spíš jako úpěnlivá prosba než jako otázka.

Trish se zachvěla a zapnula si zip vlněného kabátu až k límci.

Ruce vrazila do kapes kabátu a zrychlila, aby udržela krok s Beckou.

Boty se jí bořily do měkké půdy.

Byla přestávka na oběd. Ale Becka neměla vůbec chuť k jídlu. Po velkém naléhání váhající Trish přesvědčila, aby se s ní šla projít za školu.

Byl studený, šedý den, nízko na obloze visely těžké mraky. Ve vzduchu byla cítit vlhkost. Zdálo se, že každou chvilku začne sněžit.

„Neměla by ses procházet venku. Jsi nemocná,“ plísnila ji Trish.

„Musela jsem se dostat ven,“ odpověděla Becka. „Nesnesla jsem prostě myšlenku, že budu sedět v jídelně, budu se snažit spolknout sendvič a Honey se na mě bude přes stůl upřeně dívat.“

Šly po cestě, která vedla za stadiónem. Fotbalové hřiště bylo tiché a prázdné. Silný vítr před několika týdny vyvrátil jednu brankovou tyč.

„Honey mi ničí život,“ zanaříkala Becka. „Co budu dělat?“

„Proč ji nezavraždíme?“ navrhla Trish.

69

XV.

Becka se zastavila a s otevřenými ústy civěla na Trish.

Trish se zasmála.

„Trish,“ zvolala Becka a zavrtěla hlavou. „Jsem z Honey tak popletená, že jsem ti vážně věřila. Věřila jsem, že to myslíš vážně.“

„Ne, to byl vtip,“ řekla Trish a stáhla si zelenou vlněnou čepici hlouběji do čela a schovala si pod ni zrzavé kudrny. „Jsi na tom opravdu špatně, Becko.“

Šly kolem stadiónu. Za nimi se táhl Shadyside Park, holý a mrazivý, temné stromy bez listí se chvěly ve větru. Otočily se od parku a s větrem v zádech pomalu zamířily ke studentskému parkovišti.

„Je to neuvěřitelné, že se ti podařilo mě přemluvit, abych nešla na oběd. Umírám hlady!“ stěžovala si Trish.

„Moc mi nepomáháš,“ řekla Becka. „Chci říct, pokud jde o Honey.“

„A je mi hrozná zima,“ pokračovala Trish a nebrala na Becku zřetel. „Kvůli tomu studenému větru mi mrznou zubní rovnátka!“

Trish se zastavila první a překvapením otevřela pusu. Zvedla ruku, aby Becku zastavila.

Becka sledovala kamarádčin pohled směrem k parkovišti.

Byla tam Honey. Pomalu šla mezi dvěma řadami aut. Šla s nějakým klukem.

Rukou ji objímal kolem ramen.

Zastavili se a políbili.

„To snad není pravda,“ zašeptala Becka postupující za Trish, jako by se schovávala.

70

Beze slova se dívaly, jak se Honey zády opřela o auto a ona a chlapec se znovu políbili.

„S kým to je?“ zašeptala Becka.

„Nevidím mu do tváře,“ odpověděla Trish. „Jsme příliš daleko.“

Držely se v blízkosti kovového řetězu, který ohraničoval fotbalové hřiště, a přiblížily se k parkovišti.

„Páni! To je Eric!“ prohlásila Trish.

„Který Eric?“ chtěla vědět Becka. „Můj Eric?“

„Ano,“ přikývla Trish.

Becka sevřela řetěz a mačkala ho, dokud ji nezačaly bolet ruce.

„No, přece ses s ním rozešla,“ řekla Trish. „Myslím, že má právo

–“

„Trish! Podívej se na ni!“ zvolala Becka rozčileně. „Má stejně ostříhané vlasy jako já. Má na sobě dlouhou bundu, jako je moje.

Oblékla si mou modrou blůzu, kterou vzala u mne doma a nikdy nevrátila. A mou brož s papouškem, tu smaltovanou brož, kterou mi dal Bill. A stojí tam na parkovišti a líbá mého bývalého kluka!“

„Becko –“

„To je nenormální! To je prostě nenormální!“

„Becko, vřískáš tady. Uklidni se, jo? Vychladni!“ Trish popadla Becku za rameno a s obavami se na ni dívala.

Becka si ani neuvědomila, že křičí nahlas. Zhluboka se nadechla a zadržela dech. Pustila řetěz a strčila si zmrzlé ruce do kapes bundy.

„Věděla jsem, že jsme měly zůstat vevnitř,“ řekla Trish zakaboněně.

„Co budu dělat?“ zeptala se Becka znovu. Snažila se, aby mluvila potichu a vyrovnaně. Znovu se podívala na parkoviště. Honey a Eric se drželi za ruce a šli po cestě směrem k Becce a Trish.

„Budeš k ní muset být upřímná,“ řekla Trish a hrála si se svou vlněnou čepicí.

„Upřímná? Co tím myslíš?“ chtěla vědět Becka.

„Budeš jí muset říct, že se s ní nechceš kamarádit.“

Dva velcí kosi jim přeletěli nízko nad hlavami směrem k parku a hlasitě štěbetali.

Kéž bych mohla odletět s nimi, pomyslela si Becka nešťastně a dívala se, jak se Eric a Honey přibližují.

71

„Ale když to Honey řeknu, nevím, co udělá,“ řekla Becka. „Je tak citově založená. Je šílená. Je vážně šílená. Dokonce si myslím, že zavinila Lilinu nehodu.“

Trish pohlédla Becce do očí. Tvářila se ustaraně. „Nevyváděj kvůli tomu tak, Becko,“ varovala ji klidně. „Nebuď paranoická.

Honey je možná hrozně otravná. A opičí se. Ale jestli začneš s bláznivými obviněními…“

Svou myšlenku nedokončila.

„Ty ji neznáš tak dobře jako já,“ tvrdila Becka.

Když se podívala kupředu, uviděla, že Eric se najednou otočil a spěchal zpátky ke škole. Honey se k nim rychle blížila, poklusávala a mávala jim.

Erica muselo něco přivést do rozpaků, pomyslela si Becka.

„Ahoj, Becko!“ volala Honey. Zastavila se před Beckou a jak těžce oddychovala, pářilo se jí od pusy. Na tváři měla široký úsměv.

„Ahoj,“ zamumlala Becka bez jakéhokoli nadšení.

„Co tady venku děláš?“ zeptala se Honey.

„Jenom si s Trish povídáme.“

„Aha.“ Zdálo se, že Honey si Trish teprve teď všimla. „Ahoj.“

Trish kývla.

„Můžu se k tobě připojit?“ zeptala se Honey Becky.

Becka zavrtěla hlavou. „Teď ne, Honey. Chci si s Trish opravdu soukromě popovídat.“

„Soukromě?“

„Ano,“ odpověděla Becka chladně.

Honey otevřela překvapením pusu. Její šedé oči se zúžily. „Co se děje, Becko?“ vyptávala se uraženě. „Neexistuje nic, co by tvoje nejlepší přítelkyně nemohla vědět.“

„Právě proto si povídám s Trish,“ řekla Becka důrazně.

Tak, pomyslela si Becka. To by mělo být dostatečně jasné. Teď to Honey možná pochopí.

Honey se ve tváři objevil prázdný výraz. Nezračilo se na ní žádné vzrušení, ale obličej jí zrudl.

Vrazila své velké ruce do kapes bundy a rychle se otočila.

„Promluvíme si později,“ zavolala a rozeběhla se ke škole.

„To bylo chytré,“ řekla Trish suše. Uchichtla se. „Myslím, že to 72

Honey došlo.“

Becka se neusmívala. Najednou ji přemohla lítost a strach.

„Neměla jsem být tak neomalená,“ zašeptala.

„Ale měla,“ trvala na svém Trish. „Tak dlouho jsi byla trpělivá.

Byl to jediný způsob.“

„Raději bud opatrná, Trish,“ řekla Becka a hryzala si palec.

„Cože? Co máš na mysli?“

„Bud raději opatrná. Vím, že to zní bláznivě. Vím, že vypadám jako paranoik. Ale vážně si myslím, že Honey může být nebezpečná.

Bude-li na tebe žárlit, začne-li na tebe opravdu mít vztek, mohla by se pokusit něco udělat.“

Trish se zasmála a zavrtěla hlavou.

„Uklidni se, Becko,“

napomínala ji. „Vážně. Co může udělat?“

73

XVI.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla Trish, když vstupovaly do vyhřáté budovy. „Nesmíš v sobotu zmeškat můj vánoční mejdan.“

„Budu v pořádku,“ ujistila ji Becka a zachvěla se. „Uvidíme se později, Trish. Dík, že ses se mnou šla projít.“

Becka kamarádce zamávala, pak se otočila a namířila si to po chodbě dolů ke své skříňce. Ještě pořád se necítila ve své kůži a celé tělo ji bolelo.

Asi jsem neměla v takové zimě zůstávat venku tak dlouho, pomyslela si.

Zamávala několika přátelům, zahnula za roh a šla dál. Když se podívala na hodiny na zdi, zjistila, že do konce polední přestávky zbývá ještě deset minut.

Prima, řekla si. To budu mít ještě čas, abych zašla do umývárny a dala se trochu do kupy.

Obešla skupinku kluků tísnících se v hloučku, smějících se a pinkajících míčem o stěnu. Zastavila se před svou skříňkou.

„Ach.“ K jejím překvapení byla dvířka skříňky pootevřená.

Vím, že jsem je zavřela, řekla si.

Otevřela dveře dokořán a vyjekla.

„Co se děje, Becko?“

Becka se otočila a uviděla vedle sebe Cari Taylorovou, která se právě chystala otevřít svou skříňku. „Podívej se,“ vybídla ji Becka.

„Páni!“ zvolala Cari a naklonila se, aby se podívala do Becčiny skříňky. „Někdo všechno zničil!“

„Všechno,“ hlesla Becka potichu.

Její učebnice, obvykle úhledně srovnané na vrchní poličce, byly 74

rozházené na podlaze skříňky. Desky na papíry byly roztržené a jednotlivé stránky vytahané. Vlněná šála, kterou Becka ve skříňce měla, byla zmuchlaná pod hromadou papírů. Všude byly rozsypané kartičky s poznámkami týkajícími se její výzkumné práce.

„To je ale barbarství!“ vykřikla Cari. „Kdo to mohl udělat?“

Položila ruku na Becčino třesoucí se rameno. „Musíš to oznámit.“

„Ano,“ odpověděla Becka.

Udělalo se jí špatně od žaludku. Přinutila se odvrátit hlavu od té spouště.

„Kdo to mohl udělat?“ opakovala Cari.

Přiběhlo několik dalších spolužáků, aby se podívali, co se děje.

Vím, kdo to udělal, pomyslela si Becka trpce.

Nemusím hádat.

Udělala to Honey.

Něco tak pitomého a dětinského!

Jenom proto, že jsem se jí dotkla, musela se mi okamžitě pomstít tím, že mi všechno zpřeházela.

Becka si zničeně vzdychla a opustila hlučnou skupinku, která se shromáždila před její skříňkou.

„Kam jdeš, Becko?“ volala za ní Cari.

„Na záchod,“ vykřikla Becka.

Prodrala se skupinou studentů a spěchala po hlučné chodbě. V

uších slyšela ozvěnu hlasů.

Běžela směrem k dívčímu záchodu na konci chodby.

Prudce oddechovala.

Mléčným sklem proudilo dovnitř šedé světlo.

U umyvadla stála Honey.

Ještě pořád na sobě měla svou dlouhou bundu.

„Honey!“ vykřikla Becka.

Honey se k ní otočila. Také ona byla překvapená. „Ahoj.“ Zavřela kohoutek a z role vedle zrcadla si utrhla papírový ručník.

Becka cítila, že ztrácí kontrolu sama nad sebou. Nemohla si pomoci. Příliš dlouho to v sobě potlačovala. „Jak jsi to mohla udělat?“

Honeyiny oči se doširoka otevřely údivem. Přestala si utírat ruce.

„Co?“

75

„Jak jsi to mohla udělat?“

„Co, Becko? Jak jsem mohla udělat co?“

„Ty to dobře víš, ty lhářko!“ zaječela Becka.

Honey zmačkala v ruce papírový ručník a nechala ho spadnout na zem. „Becko, ty křičíš,“ řekla a obavy vystřídaly na její tváři výraz překvapení. „Jsi v pořádku?“

„Ne, Honey, nejsem v pořádku!“ křičela Becka a rozzlobeně vykročila k Honey. „Nejsem v pořádku a ty to dobře víš.“

Honey znepokojeně ustoupila ke kabinám. Zvedla ruce, jako by se vzdávala.

„Jak jsi mohla?“ křičela Becka a napínala hlasivky. Ruce měla sevřené v pěsti. Ve skráních jí bušilo. Bílé světlo pronikající oknem se jí míhalo před očima.

Honey vzdychla. Strnule stála a dívala se upřeně na Becku.

„Budeš se muset, Becko, vážně uklidnit. Nevím, o čem mluvíš.

Opravdu to nevím.“

„Lhářko,“ řekla Becka obviňujícím tónem. „ Je jasné, že mluvím o své skříňce.“

„A co je s tvou skříňkou?“ zeptala se Honey, nevinnost sama.

Becka se nadechla a začala odpovídat, ale nevydala ze sebe ani slovo. Byla příliš rozzlobená, než aby ze sebe dostala nějaký zvuk.

„Proč sis dneska na mě zasedla?“ ptala se Honey a šedé oči se jí zalily slzami. Brada se jí chvěla. „Řekni mi to, Becko, co jsem udělala?“

Becka se sklonila nad umyvadlem a rukama sevřela chladný porcelán. Pokoušela se ovládnout.

„Venku u fotbalového hřiště jsi na mě byla tak ošklivá,“ vykřikla Honey a dvě velké slzy se jí kutálely po zrudlých tvářích. „A teď jsi sem vrazila a bezdůvodně na mě křičíš.“ Honey hlasitě vzlykla.

„Proč, Becko? Proč sis na mě zasedla?“

„Nestrkej nos do mých věcí,“ podařilo se Becce procedit sevřenými zuby. „Nestrkej do nich nos.“

„Hm.“ Honey si rukama setřela slzy. „Už to chápu. Máš na mysli Erica. Viděla jsi mě s Ericem.“

„Ne,“ vyštěkla Becka.

„Zlobíš se, protože teď chodím s Ericem já,“ přerušila ji Honey.

76

„Ale to není fér, Becko, přece ses s ním rozešla“

„Nemám na mysli Erica,“ křičela Becka. Uvědomila si, že se celá chvěje.

Hluboce se nadechla a zadržela vzduch v plicích.

Pevně svírala umyvadlo a zavřela oči.

Ale chvění nepřestávalo.

„Nemám na mysli Erica,“ opakovala.

„Vzdala ses ho. Teď je se mnou,“ trvala na svém Honey. Otočila se k zrcadlu a zkoumavě se na sebe dívala. Z tváře si setřela další slzu.

Kontroluje si svůj účes? pomyslela si Becka hořce. Můj účes!

Bude mít na své modré blůze skvrny od slz? Na mé modré blůze!

„Říkám ti, Honey, že nejde o Erica. Jde o všechno ostatní!“

zdůraznila Becka.

„O čem to tedy mluvíš?“ zeptala se Honey překvapeně.

„Jde o všechno ostatní,“ opakovala Becka. „Chci, abys nechodila do mého domu! Nechoď do mého pokoje! Nech na pokoji mé přátele!“

Honey se nahrbila a tvář jí zkřivil ublížený výraz. „Becko, ty se mnou takhle mluvit nemůžeš! Nemůžeš!“ Na obličeji se jí rychle objevil vztek. Její šedé oči se propalovaly do Becčiných.

„Jsem tvoje nejlepší přítelkyně! Tvoje nejlepší přítelkyně!“

Se zoufalým výkřikem sáhla Honey do kapsy bundy. Po krátkém zápase vytáhla stříbrný revolver.

„Honey, ne! Dej to dolů!“ zaječela Becka.

Honey s tváří zkroucenou hněvem zvedla revolver. Zamířila na Becčinu hrud a stiskla kohoutek.

77

XVII.

Becka pronikavě vykřikla.

Z revolveru vystřelil proud studené vody a zasáhl předek Becčiny bundy.

Honey se zasmála.

„No tak, Becko,“ plísnila ji Honey a vrtěla hlavou. „Co se stalo s tvým smyslem pro humor?“

Becka těžce oddechovala a mlčky se dívala na Honey.

„Znovu jsem tě dostala,“ chvástala se Honey. Zmáčkla kohoutek stříbrné stříkací pistole a pokropila zrcadlo. Zazubila se na Becku.

Proč se usmívá? ptala se Becka rozzlobeně sama sebe. Copak neslyšela ani slovo z toho, co jsem řekla?

Becka se dívala na vodu tekoucí dolů po zrcadle.

„No tak, Becko,“ opakovala Honey. „Nevzpomínáš si, jak jsme obě nosívaly pořád s sebou stříkací pistole? Ty červené z umělé hmoty? Vzpomínáš si? Stříkaly jsme po sobě po každé, když se k nám slečna Martinová otočila zády.“

„Ne,“ řekla Becka tiše.

Honey se zasmála.

„Na konci vyučování jsme bývaly úplně

promáčené, vzpomínáš?“

„Ne,“ odpověděla Becka hlasitěji.

„Becko, ty se na to nepamatuješ?“

„Ne! Ne! Ne!“ Teď už Becka křičela. „Ne, Honey, nebyly jsme mokré! Neměly jsme stříkací pistole! Nestříkaly jsme jedna po druhé!“

„Ale to víš, že ano,“ trvala Honey na svém a ještě se usmívala.

„Prostě si jenom nevzpomínáš.“

78

„Ne! Ne!“ křičela Becka vyvedená z míry.

Zazvonil zvonek.

„Ne!“

Otočila se, ramenem otevřela dveře a rozeběhla se po chodbě, která byla ještě pořád plná studentů. Běžela kolem vylekaných tváří, spolužáků volajících její jméno, běžela stále rychleji. Ne, ne, ne! To slovo jí do nekonečna znělo v hlavě.

Běžela hlava nehlava proti zástupu studentů.

Běžela a sotva dechu popadala.

Přála si, aby mohla běžet pořád.

„Ahoj,“ pozdravil Bill Becku u vchodu do domu. Otevřel venkovní skleněné dveře a ve žlutém světle lampy visící nad vchodem se na ni překvapeně díval. Měl na sobě vybledlé hnědošedé tričko s dlouhým rukávem se znakem Shadysidské střední školy a džíny. Přestože byla zima, byl bosý.

„Ahoj,“ řekla Becka bojácně a kousala se do spodního rtu. „Můžu jít dovnitř? Chtěla jsem nejdřív zavolat, ale myslela jsem si, že by to máma mohla zaslechnout.“

„Ano, jistě.“ prohrábl si své dlouhé, neupravené vlasy.

Becka si rozepnula bundu a prošla kolem něho do úzké chodby. V

domě bylo horko, skoro vedro, a byl v něm cítit tuk na smažení. „Je někdo doma?“ zeptala se a nahlížela do tmavého obývacího pokoje.

„Ne, jenom my, myšky,“ odpověděl. Vzal její bundu, přinesl ji do obývacího pokoje a hodil ji na židli. Pak rozsvítil stolní lampičku a pokynul jí, aby si sedla na pohovku potaženou manšestrem barvy námořnické modři.

„Táta je ještě v práci,“ řekl a posadil se vedle ní. Vlasy si shrnul z tváře. „A máma je asi na nákupu.“

Becka vtáhla vzduch. „Co je to tu cítit?“

„Měli jsme k obědu hamburgery,“ odpověděl.

Becka přikývla. „Neměla jsem moc velký hlad.“

Zkřížil nohy a natáhl paži za Beckou na opěradle pohovky. „Co jsi řekla mamince?“

„Že jdu k Trish,“ odpověděla Becka. Povzdechla si. „Jsem tak zmatená, nemůžu…“

79

Dal paži níž a objal Becku kolem ramen. Začal ji přitahovat blíž, ale odtáhla se.

„Teď s tebou musím mluvit,“ řekla.

Poslušně paži odtáhl.

Aniž by se nadechla, spustila Becka vodopád slov. „Nevím, co mám dělat, Bille. Jde o Honey. Zblázním se z ní. Vážně si myslím, že kvůli ní cvokatím. Nedokážu logicky myslet. Nejsem schopná dělat úkoly. Nejsem schopná dělat vůbec nic.“

„Co udělala tentokrát?“ zeptal se Bill zamračeně.

„Všechno!“ zvolala Becka. „Nenechá mě na pokoji. A když jí řeknu, že chci, aby šla pryč, když jí řeknu, aby se ztratila, jen se směje. Jako kdyby to byl nějaký vtip. Jako kdyby nevěřila, že to můžu myslet vážně.“

Billův výraz vyjadřoval starost. Pozorně se na Becku díval.

„Becko, musíš se uklidnit,“ začal.

„Ale jak?“ vykřikla pronikavě. „Bille, viděl jsi ji? Nosí moje šaty.

Má můj účes. Chodí s Ericem. Ona – ona –“

„Vážně,“ řekl Bill měkce a položil Becce ruku na rameno.

„Becko, podívej se na sebe. Chvěješ se. Přivádíš sama sebe k šílenství.“

„Já ne! To Honey!“ zaúpěla Becka. „Co budu dělat?“

Bill se odsunul k opěradlu pohovky. Becka věděla, že se mu hrozně nelíbí, když ječí a ztrácí nad sebou kontrolu. Prostě nevěděl, co si s ní má počít, když je tak podrážděná a hysterická.

Ale ona si nemohla pomoci.

Byla tak rozčilená. Potřebovala mu teď důvěřovat. Potřebovala jeho pomoc.

„Dělám si kvůli tobě opravdu starosti,“ řekl tiše a sklopil oči na vyšlapaný koberec. „Nevím, co ti mám říct.“

Becka se zhluboka nadechla a zadržela vzduch v plících. Nechtěla se rozbrečet.

Pláč Billovi vadil dokonce ještě víc než ječeni.

„Mluvila jsi o Honey s maminkou?“ zeptal se Bill.

Becka přikývla. „Ano. Ale myslí si, že přeháním. Vždycky, když Honey vidí, chová se úplně vzorně. Vždycky mámě lichotí a říká jí, jak si přeje patřit do naší rodiny. Máma mi pořád říká, abych Honey 80

dala příležitost, že je osamělá. Říká, že až tady Honey nějakou dobu bude, najde si jiné přítelkyně a pak na mě nebude tolik dotírat.“

„Ale ty tomu nevěříš?“ zeptal se Bill a snažil se strčit palec do dírky v koberci před pohovkou.

Becka zavrtěla hlavou. „Ne. Jasně že ne,“ odpověděla pronikavým hlasem. „Máma a já jsme se kvůli Honey hrozně pohádaly. Vím, že to ode mne bylo dětinské, ale prostě nesnesu, aby se stavěla na Honeyinu stranu.“

Bill se soustředil na zvětšování dírky v koberci. Nic neřekl.

„Trish říká, že nesmím být měkká,“ pokračovala Becka. „Říká, že musím být protivná. Musím Honey říct přesně to, co cítím. Musím jí říct, že nechci, aby ke mně chodila, že nechci být její kamarádka.“

Bill se zachechtal. „Trish není žádná měkkota,“ utrousil.

„Dnes jsem se o to během polední přestávky pokusila,“ řekla Becka.

„Trish a já jsme šly kolem fotbalového hřiště. A Honey byla na parkovišti s Ericem. Chtěla se k Trish a ke mně připojit. Ale já jsem řekla, že chci s Trish mluvit o samotě. Myslela jsem, že to snad Honey dojde, ale pak –“

„No né,“ skočil jí Bill do řeči. „Slyšela jsi o těch klucích, kteří dnes během polední přestávky vnikli do školy?“

„Klucích? Jakých klucích?“

Bill pokrčil rameny. „Nějací kluci. Proběhli chodbami a ničili skříňky. Znáš Garyho Brandta? Roztrhali všechny jeho knihy a ukradli jeho koženou bundu. Také někteří jiní měli obsah skříněk poničený. Bylo to neuvěřitelné. Pak ti kluci vyběhli předními dveřmi a zmizeli.“

„Ach ne!“ Becka se zabořila do pohovky a zírala nahoru do stropu.

„Co?“ ptal se Bill. „Co se děje?“

„Moje skříňka byla taky zničená,“ řekla Becka slabě. „A já jsem nevěděla, že to byli vandalové. Obvinila jsem z toho Honey.“

Bill něco řekl, ale Becka ho neslyšela. Upřeně se dívala nahoru na strop, na šedivý detektor kouře u stěny. Dívala se, ale nic neviděla, ani neslyšela.

Obvinila jsem Honey. Není divu, že se na mě na záchodě tak 81

dívala. Není divu, že nevěděla, o čem mluvím. A pak mě obvinila, že jsem si na ni zasedla. Že jsem si na ni bezdůvodně zasedla.

A ukazuje se, že Honey měla pravdu.

Bill mluvil, ale Becka ho neslyšela. Zdálo se, že je daleko, kilometry daleko, a jeho hlas jí připadal jako vzdálené šumění.

Křičela jsem na Honey, vzpomněla si Becka. Křičela jsem na ni a vyhrožovala jsem jí. Honey se pokusila vzít to jako žert. Pokusila se mě rozesmát stříkací pistolí.

Ale já jsem se zachovala jako absolutní cvok!

Jako blázen.

„Jsem k Honey nespravedlivá?“ zeptala se Becka nahlas. Sklonila oči k Billovi. Rychle začala vnímat pokoj kolem sebe.

„Možná,“ řekl zamyšleně.

„Myslíš si to?“

Becka se teď cítila úplně zmatená. Tajně vyklouzla z domova za Billem, aby se mu svěřila. Byla si tak jistá, pokud jde o Honey. Tak jistá, že Honey je její nepřítel.

Že Honey je rozhodnutá zničit jí život.

Ale teď…

Becka měla v hlavě zmatek.

Honey si asi myslí, že jsem blázen, uvažovala a cítila se hrozně trapně.

Já jsem ta, komu ruply nervy, a která ji obviňuje z věcí, jež neudělala.

Já jsem ta, která křičí a řve.

Ona je klidná. To ona se mě snaží uklidňovat.

Snáší mě, protože chce být moje kamarádka.

„Jsi k Honey možná trochu nespravedlivá.“

Becčiny trýznivé myšlenky přerušila Billova slova. „Honey není tak špatná. Je vlastně docela milá.“

„Cože?“

Becka se narovnala. „Ty si myslíš, že je milá?“

Bill si okamžitě uvědomil, že udělal chybu. „Jen jsem řekl, že docela,“ zamumlal.

„Neměl by ses stavět na její stranu,“ řekla Becka a cítila, že se přestává kontrolovat. Snažila se ovládnout.

82

„To nedělám,“ řekl Bill rychle. „Poslouchej, Becko –“

„Neměl by ses stavět na její stranu, ani v legraci.“

„To nedělám,“ opakoval Bill a obrátil oči v sloup.

„Přišla za tebou někdy?“ zeptala se Becka.

„Cože?“

„Slyšel jsi mě. Přišla Honey někdy za tebou?“

Bill pohlédl na koberec. „Možná,“ řekl tiše. „Ale nebylo to nic důležitého.“

Za pár minut Becka od Billa odešla. Byla nervóznější a rozrušenější, než když tam přišla.

Bill si ji přitáhl na pohovce těsně k sobě, objal ji a líbal ji. Byly to dlouhé polibky, které by se jí za normálních okolností líbily.

Ale ne dnes večer.

Když se zavřenýma očima tiskla svá ústa k jeho, myslela na Honey.

Viděla stříkací pistoli. Honeyin krátký účes. Smaltovanou brož s papouškem.

Viděla dívčí záchody. Honey stojící u umyvadla. Překvapený pohled na Honeyině tváři, když ji Becka začala obviňovat.

Běž pryč, Honey, pomyslela si Becka. Prosím tě, běž pryč.

Odtáhla se od Billa, jemuž se na tváři objevil znepokojený výraz.

Natáhl se po ní. Minul ji. Becka popadla bundu a vyběhla ven ze dveří.

Chvíli jezdila autem a přemýšlela.

Ale nijak ji to neuklidnilo.

Napadlo ji, že by se mohla zastavit u Trish, ale rozhodla se, že to neudělá.

Bylo skoro deset, když vyjela po příjezdové cestě a zaparkovala vůz v garáži.

Když šla k zadnímu vchodu, chladný vzduch ji štípal do tváří.

Otevřela dveře a uviděla, že se u kuchyňského stolu někdo choulí a čeká na ni. Seděl zády ke dveřím.

Becka překvapením vykřikla.

83

XVIII.

„Mami!“ zvolala Becka. „Proč tu sedíš?“

Paní Norwoodová se pomalu otočila. Neusmívala se.

„Mami, jsi v pořádku?“

„Užila sis to?“ zeptala se Becčina matka chladně. Zvedla se.

„Ne,“ odpověděla Becka zaraženě. „Já… no…“

„Byla jsi u

Billa?“ zeptala se paní Norwoodová rozzlobeně.

Založila si ruce v bok a zkoumavým pohledem si Becku přísně měřila.

„Nerozumím ti, mami,“ odpověděla Becka a strachem se jí sevřel žaludek. Rychle si svlékla bundu a usilovně přemýšlela. Snažila se odhadnout, kolik toho její matka ví, a podle toho rozhodnout, jak moc má být upřímná.

„Vím, že se zase scházíš s Billem,“ řekla paní Norwoodová klidným bezvýrazným hlasem. „Vím, že se tajně vytrácíš z domova.

Byla jsi tam dnes večer?“

„Ano,“ připustila Becka. „Jak ses to dozvěděla? Trish?“

„Na tom nezáleží,“ řekla paní Norwoodová stroze.

„Poslouchala jsi, když jsem telefonovala?“ chtěla vědět Becka.

Matka se zamračila. „Já tě nešpehuju,“ sykla rozzlobeně. A pak její klid náhle zmizel. „Hrozně jsi mě zklamala, Becko,“ řekla a brada se jí chvěla. Kousla se do spodního rtu.

„Mami, vážně. Já –“

„Takhle se tajně vykrást,“ kárala ji paní Norwoodová a zavřela oči. „Vykrást se za mými zády.“

„Musela jsem vyklouznout tajně!“ odsekla Becka. „Kdybych ti řekla, že jdu k Billovi, nenechala bys mě!“

84

Paní Norwoodová smutně zavrtěla hlavou. „Becko, Becko. Už jednou ti ten kluk Zlomil srdce.“

„To není fér, mami!“ vykřikla Becka a hrnula se k matce.

Paní Norwoodová, znepokojená Becčinou prudkostí, ustupovala dozadu, až narazila do kuchyňského stolu. „Promiň, nechtěla jsem –“

„Je to jinak!“ zvolala Becka. Nedokázala ovládnout svou zlobu a zklamání. „Bill se změnil. Je to jiný člověk. Ale věděla jsem, že ty a táta byste tomu nikdy nevěřili. Nikdy byste nedali Billovi příležitost.“

„A tak jsi musela utíkat z domu bez našeho vědomí?“ zvýšila hlas paní Norwoodová, až mluvila stejně hlasitě jako Becka.

„A co bys udělala ty?“ křičela Becka.

„Řídila bych se pravidly,“ odpověděla matka a znovu ztišila hlas.

Byla už opět vyrovnaná. „To bych udělala já. Máme tady určitá pravidla, Becko. Důležitá pravidla týkající se čestnosti. A ty jsi je porušila.“

Dívala se přísně na Becku, ruce založené v bok, jednou nohou ťukala do linolea.

„Chtěla – chtěla jsem ti o Billovi říct,“ koktala Becka.

„Ale neudělala jsi to,“ řekla matka.

Becka cítila, jak nad sebou ztrácí kontrolu.

Tuhle hádku nemohla vyhrát. Nebyl žádný způsob, jak matku přesvědčit, aby se na věc dívala z její strany.

Žádný spor s ní nikdy nemohu vyhrát, uvědomila si Becka nešťastně. Když se hádáme, je ona stále klidnější a klidnější. A já se přestanu ovládat a jsem čím dál tím víc rozrušená.

A právě to se teď dělo.

„Mami, musíš mi dát šanci,“ prosila Becka. Zkřížila paže na prsou, pevně je přitiskla k hrudi a snažila se přestat se chvět.

„Šanci?“

„Ano. Špatně se to vysvětluje,“ začala Becka.

„Tak se s tím neobtěžuj,“ vyštěkla matka. Hluboce se nadechla a pak vzduch pomalu vypouštěla z plic. Celou dobu se na Becku přísně dívala.

„Mami, prosím –“

„Je příliš pozdě,“ řekla paní Norwoodová odměřeně. „Máš domácí 85

vězení.“

„Cože?“

„Nesmíš ven. Vůbec.“

„Počkej. To nemůžeš udělat!“ zvolala Becka.

„Ale ano, mohu,“ řekla paní Norwoodová pevně.

„Mohu a udělám to. Nesmíš si půjčovat auto. Nesmíš navštěvovat kamarádky. Nesmíš večer ven – až do odvolání.“

„Ale, mami, jsou přece vánoční prázdniny,“ zakvílela Becka. „A co Trishin večírek v sobotu večer?“

„Musíš se bez něj obejít,“ řekla paní Norwoodová. Odlepila se od kuchyňského stolu a rychle odkráčela z místnosti.

86

XIX.

Becka vyběhla nahoru a tváří dolů sebou hodila na postel.

Byla připravená rozbrečet se. Čekala, že se jí hrud začne otřásat hlasitými vzlyky.

Ale slzy nepřicházely. Ležela tam s hlavou ponořenou do peřin.

Byla příliš rozzlobená, než aby mohla plakat. Zlobila se na matku.

Zlobila se na sebe. Zlobila se na Billa. Tolik riskovala, když za ním šla. A vůbec jí nepomohl.

Nezlepšil jí náladu. Vlastně ji ještě víc rozčilil, když připustil, že Honey je „docela roztomilá“ a že za ním „možná“ přišla.

Díky, Bille. Moc ti děkuju, pomyslela si Becka hořce.

Teď se zlobila také na Billa.

Zlobila se na svět.

Ale slzy pořád nepřicházely.

Otočila hlavu, přitiskla se tváří k hladkému povlečení a dívala se do tmy.

Co teď budu dělat? pomyslela si hořce.

To teda budou pěkné prázdniny.

Už si vyndala za skříně šaty na Trishin večírek. Stříbrnou minisukni z toho obchůdku v Old Village. Přiléhavou černou kombinézu, kterou si chtěla vzít spolu se sukní.

Všechno bylo připravené, vyložené na židli před toaletním stolkem.

To budu mít veselé vánoce, pomyslela si nešťastně.

A navíc hezkou noc.

Slzy ještě pořád nepřicházely.

V pokoji bylo chladno. Náhle ucítila závan studeného vzduchu.

87

Nechal někdo okno v ložnici otevřené?

Becka se posadila a otočila se k oknu.

A uvědomila si, že někdo je v pokoji spolu s ní.

88

XX.

Dveře od skříně se pomaloučku otevřely.

K posteli se přibližovala tmavá postava.

Potichu. Pomalu. Jako kdyby se vznášela.

Jenom si to představuju, pomyslela si Becka a upřeně se dívala do tmy.

Zvedla se a začala se natahovat přes postel, aby rozsvítila lampu.

Ale vymrštila se ruka a zastavila Becčinu paži.

„Ne!“ vykřikla Becka.

„Pšt. To jsem já,“ zašeptal hlas.

Známý hlas.

Becka se vykroutila a zápolila s lampou.

Konečně se světlo rozzářilo.

„Honey!“ vykřikla Becka.

Honey se vynořila ze stínu a uličnicky se na ni usmála. Jeden prst vztyčila ke rtům na znamení, aby byla tiše.

„Jak ses dostala dovnitř, Honey? Co tu děláš?“ ptala se Becka šeptem.

To nemůže být pravda, pomyslela si Becka. Snad se sem Honey nenastěhovala? Nebo snad ano? Nastěhovala se do mého pokoje?

Bere mi celý můj život?

„Pšt,“ opakovala Honey.

Becka se rychle přesunula přes postel a opřela se o pelest. Honey postupovala dopředu, až byla jen několik centimetrů od postele.

Její šedé oči v ostrém světle lampy jiskřily. Tvář měla změněnou vzrušením. Těžce oddychovala.

„Jak ses dostala dovnitř?“ opakovala Becka. Opatrně se dívala do 89

Honeyiných blýskajících se očí. Nedokázala se rozhodnout, jestli se má zlobit nebo bát.

„Přišla jsem tě navštívit brzy večer,“ zašeptala Honey. „Tvoje matka řekla, že jsi pryč.“ Široce se usmála.

Becka netrpělivě čekala, až bude pokračovat.

„Tvoje máma myslela, že jsem šla domů,“ svěřila se Honey.

„Hlasitě jsem bouchla zadními dveřmi, aby si myslela, že jsem odešla. Pak jsem šla sem nahoru, abych na tebe počkala.“

„Ale, Honey,“ spustila Becka.

„Zrovna jako když jsme byly malé,“ skočila jí Honey do řeči.

„Vzpomínáš si, jak nás naši rodiče tenkrát marně hledali? Mysleli si, že jsme venku, ale celou dobu jsme se schovávaly v tvé komoře v podkroví?“

„Nemám žádnou komoru v podkoroví,“ zašeptala Becka unaveně.

Nezdálo se, že ji Honey slyší. „Dlouho jsem na tebe čekala, než jsi přišla domů,“ hubovala ji Honey.

„Ale proč?“ chtěla vědět Becka. „Proč jsi tady?“

„Chtěla jsem se ti osobně omluvit,“ řekla Honey a upřeně se dívala Becce do očí. Přestala se usmívat.

„Cože? Omluvit?“

„Ano,“ přikývla Honey. Její krátké kaštanové vlasy se ve světle zaleskly. „Cítila jsem se hrozně špatně. Prostě mi to vyklouzlo, Becko. Hrozně mě to mrzí.“

„Vyklouzlo?“

„O Billovi,“ řekla Honey a pátravě se na Becku dívala. Ani nemrkla.

Becka zasténala. „Chápu. Už je mi to jasné.“ Oběma rukama udeřila do pelesti.

„Becko, já opravdu –“

„Ty jsi mámě řekla o Billovi,“ řekla Becka a úplně zapomněla šeptat. „To jsi byla ty.“

Honey těžce polkla. „Jenom mi to vyklouzlo.“

Teď už to chápu, pomyslela si Becka rozzlobeně a otočila hlavu k oknu. Už tomu rozumím. To byl Honeyin způsob, jak se mi pomstít.

Tak mi oplatila tu scénu na dívčím záchodě dnes odpoledne.

Řekla mámě o Billovi.

90

„Rozumím,“ zamumlala Becka a nespouštěla oči z okna.

„Vážně,“ trvala na svém Honey.

„Nebylo to schválně. Tvoje

matka a já jsme si povídaly a mně to vyklouzlo.“

Ano. Jistě, pomyslela si Becka a cítila, jak jí zlost svírá hrdlo.

„Hrozně mě to mrzí, Becko. Opravdu. Hrozně mě to mrzí.“

Natáhla se a pokusila se Becku obejmout. Ale Becka se odtáhla z jejího dosahu.

Honey se strnule napřímila a těžce dýchala. „Prosím tě, řekni, že mi to odpouštíš,“ žadonila. „Prosím.“

Becka mlčela a vyhýbala se Honeyiným očím.

„Prosím,“ žadonila Honey s rostoucím zoufalstvím. „Odpusť mi.

Můžeš přeci odpustit své nejlepší kamarádce, ne?“

Becka se k Honey otočila. Na tváři měla tvrdý a chladný výraz.

„Honey, ty nejsi moje kamarádka,“ procedila skrze zuby.

Honey odskočila, jako by ji někdo uhodil do tváře.

„Cože?“

„Ty nejsi moje nejlepší kamarádka,“ řekla Becka a hlas se jí chvěl hněvem. „Nejsi moje nejlepší kamarádka a nejsi vůbec moje kamarádka. Moje kamarádky jsou Trish a Lila. Trish a Lila jsou moje nejlepší kamarádky. Mé jediné kamarádky.“

Honey se na Becku zamyšleně dívala, jako kdyby Becčina slova pečlivě zvažovala.

Ale na její tváři nebylo vidět žádné pohnutí.

A když konečně promluvila, tón jejího hlasu byl veselý a jasný, jako kdyby Becčina bolestivá slova neslyšela.

„A mimochodem,“ řekla Honey a zamrkala na Becku. „Dnes jsem se rozešla s Ericem. Přesně jako jsi to udělala ty.“

91

XXI.

„Becko, ty jsi tady!“

Trish spěchala přes obývací pokoj a prorážela si cestu mezi skupinkami povídajících si mladých lidí.

„Jé, tady je to krásné!“ Becka se rozhlížela po pokoji. Od ohně hořícího v krbu se šířilo měkké oranžové světlo. Velké punčochy naplněné bonbóny visely dolů z římsy nad krbem pod krásnou vánoční výzdobou z borovicových větví a šišek.

V rohu se třpytil obrovský vánoční strom, který sahal až ke stropu. Červená a bílá světýlka se střídavě rozsvěcovala a zhášela. K

větvím byly přivázány desítky červených mašlí. Díky lesklým stříbrným ozdobám strom zářil, jako by byl pokryt tisíci třpytícími se diamanty.

Becka se rychle rozhlédla po pokoji a poznávala mnohé ze smějících se tváří. To je úplná davová scéna! Trish opravdu pozvala půlku školy!

„Vážně jsem si nemyslela, že budeš moct přijít,“ volala Trish, aby překřičela hukot hlasů a vřeštění hudby ze stereogramofonu hrajícího jakési heavymetalové vánoční album.

„Táta na poslední chvíli

ustoupil,“ řekla jí Becka s úsměvem.

„Přemluvil mámu, aby mi

dovolila přijít.“

Trish na sobě měla zelený vlněný svetr s hlubokým výstřihem a přiléhavé sametové černé kalhoty.

„Nádherný svetr,“ řekla Becka.

„Dodělala jsi ten svůj?“ zeptala se Trish. „Víš, ten, co jsi pletla pro sestřenici.“

„Ano, jistě,“ odpověděla Becka a zašklebila se. „Měla jsem na 92

pletení spoustu času, protože nesmím nikam chodit.“

Becka si sundala bundu. Trish si ji od ní vzala a obdivovala její šaty. Becka měla stříbrnou minisukni nataženou přes černou kombinézu.

„Vypadáš úžasně,“ zvolala Trish.

Becka se usmála a poděkovala.

„Všechny kabáty dávám k rodičům na postel,“ křičela Trish.

„Co je to za muziku?“ volala Becka. „Je to vážně neuvěřitelné!“

„Myslím, že je to vánoční album Guns’n’Roses,“ odpověděla Trish se smíchem. „Přinesl ho Gary Brandt. Není moje.“

Becka se zhluboka nadechla. „Hm. Co tu tak hezky voní?“

„Horký jablečný mošt,“ řekla Trish. „Běž a vezmi si.“ Ukázala na stůl u jídelny. „Je taková studená nepříjemná noc.“

„Tady je hezky a teplo,“ řekla Becka a rozhlížela se po pokoji. „Je už Bill tady?“

„Ano. Myslím, že jsem ho viděla v pracovně. S Davidem Metcalfem a nějakými kluky.“

Trish odběhla s Becčinou bundou.

Becka prošla pokojem. Nalila si šálek horkého moštu a pak se zastavila, aby si popovídala s Lisou Blumeovou, která se pohodlně opírala o rusovlasého kluka, jehož Becka neznala.

Někdo vyměnil desku na gramofonu. Bruce Springsteen najednou zpíval „Do města přichází Santa Claus“.

Becka slyšela, jak si Ricky Schorr stěžuje Trish, že tam není žádné pivo. „Jak můžeš mít vánoční mejdan bez piva?“ ptal se pořád dokola.

Někdo se Trish zeptal, kde visí jmelí. Trish ukázala nahoru na rám dveří vedoucích do jídelny. Ricky pověděl vulgární vtip o líbání, který nikoho nerozesmál.

Becka spěchala do pracovny, dychtivá setkat se s Billem. Přímo přede dveřmi ji zastavila Deena Martinsonová. „Moc se mi líbí ta sukně, Becko,“ řekla a vzala Becku kolem ramen. Přiměla jí, aby se otočila kolem dokola.

„Je tak sexy. Nikdy jsem takovou sukni

neviděla.“

Becka jí poděkovala.

„Vypadá skoro jako balicí papír. Neviděla jsi Jade?“ zeptala se 93

Deena a dívala se Becce přes rameno. Jade byla Deenina nejlepší kamarádka. „Mám její klíče.“

„Myslím, že tady ještě není,“ odpověděla Becka.

„Vypadáš ohromně,“ opakovala Deena. „Slyšela jsem, že jsi nemocná, nebo tak něco.“

„Ne. Je mi dobře,“ řekla Becka.

Bill vystrčil hlavu z pracovny.

„Ještě se uvidíme,“ řekla Becka Deeně.

Spěchala k Billovi. „Hledáš mě?“

„Ne. Hledám další porci moštu,“ škádlil ji Bill. „Ale spokojím se s tebou.“

Becka se naklonila a rychle ho políbila na tvář. „To je naše velká noc,“ řekla. „Naše jediná noc. Tak ji nezkaz.“

Jeho výraz zvážněl. „Mrzí mě to, Becko, ale mám tu s sebou holku.“

Na vteřinu mu uvěřila.

Ale nepodařilo se mu udržet vážnou tvář. Rozesmál se.

Becka do něho šťouchla. Spadl dozadu na Davida Metcalfa, který právě vycházel z pracovny. David, člen zápasnického družstva Shadysideské střední školy, Billa žertem sevřel pažemi.

Trochu spolu zápasili než Bill zvolal „vzdávám se“ a David ho pustil. „Sluší ti to,“ řekl David Becce a prohlížel si ji od hlavy k patě.

„No, zdá se, že aspoň David mě ocení,“ řekla Becka Billovi koketně.

„David ocení cokoli,“ odpověděl Bill a zazubil se. „David ocení i sendvič!“

„To je hrozně legrační,“ zamumlala Becka. Namířila si to ke stolu s jablečným moštem.

Najednou ji Bill zezadu popadl, otočil ji a dal jí pusu. Polekaná Becka ustoupila dozadu.

Bill se usmál a ukázal na svazek jmelí nad jejich hlavami.

Přišli další spolužáci ze Shadysideské střední. Večírek byl stále hlučnější. Někdo zesílil hudbu.

Becka a Bill tancovali, i když v narvaném obývacím pokoji neměli moc místa k pohybu.

Becka byla šťastná. „Tohle je ten úplně nejlepší mejdan!“ řekla 94

Trish. Trish souhlasila.

Později se Becka a Bill od sebe odloučili. Kam asi mohl zmizet, říkala si.

Razila si cestu do pracovny, když se srazila s Honey.

„Honey?“ Becka nedokázala zakrýt své překvapení.

Co tu dělá? ptala se Becka sama sebe. Honey se musela na večírek vetřít. Trish by ji nikdy nepozvala.

Honey Becku objala a pak ustoupila. „Podívej se,“ vybídla ji.

Zazubila se a ukázala na své oblečení.

Becka v šoku zalapala po vzduchu.

Nejen, že Honey měla Becčin účes. Měla na sobě stejnou stříbrnou sukni jako Becka a pod ní stejnou černou kombinézu.

Honeyina tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Hele, jsme jako dvojčata!“ vykřikla radostně.

95

XXII.

„Našla jsem ten krámek v Old Village,“ řekla Honey a snažila se překřičet hudbu. „Dostala jsem tam stejnou sukni. Nemohla jsem tomu uvěřit, že měli ještě jednu!“ usmívala se radostně na Becku.

Becka se na ni dívala a nebyla schopná slova.

Proč je tady? ptala se sama sebe a cítila, že se jí zmocňuje vztek.

Proč si obléká moje šaty? Proč mi to dělá?

„Co říkáš, dvojče?“ naléhala na ni Honey. „Neodpověděla jsi mi.“

Nevydržím to, pomyslela si Becka. Už to nevydržím.

Dost!

„Honey, běž pryč,“ procedila mezi zuby.

„Cože?“ Úsměv se Honey vytratil z tváře. Naklonila se blíž k Becce, až se skoro dotýkaly nosy. „Neslyším tě, Becko. Je tu hrozný randál.“

„Běž pryč,“ opakovala Becka hlasitěji.

„Co?“

Becka zaslechla smích. Vzhlédla a uviděla dvě dívky, které neznala, jak ukazují směrem k ní. Bylo zřejmé, že si povídají o jejich stejném oblečení.

Tohle měla být velká noc, pomyslela si Becka nešťastně. Ale místo toho si na mě ukazují. Smějí se mi. A všechno kvůli Honey.

Pocit neštěstí rychle vystřídal hněv. Becka cítila, že nad sebou ztrácí kontrolu, ale nezáleželo jí na tom.

„Honey, nech mě na pokoji!“ vykřikla.

Některé páry přestaly tancovat a otočily se, aby viděly, co se děje.

„Becko, prosím tě! Uklidni se,“ řekla Honey.

„Běž pryč! Nech mě být!“ křičela Becka. „Nejsi moje nejlepší 96

kamarádka, Honey. Vůbec nejsi moje kamarádka!“

„Becko, prosím!“ žádala Honey rozpačitě.

Ale Becka nemohla přestat.

„Nejsi moje kamarádka! Nejsi! Moje kamarádky jsou Trish a Lila, ne ty!“

„Vypadáš směšně!“ křičela Becka a oběma rukama ukazovala na Honeyino oblečení. „Vypadáš v tom tlustá. Vypadáš – uboze!“

„Uklidni se, Becko, všichni se dívají,“ prosila Honey.

„Bež pryč a já se uklidním. Běž pryč, Honey! Nech mě být! Už tě nechci nikdy vidět!“

Honey zůstala stát s otevřenou pusou. Tvář jí zesinala.

Začala něco říkat. Zmlkla. Hluboce vzlykla.

Pak se na její tváři objevila zloba. Zrudla. Otočila se. Její stříbrná sukně zavlála a ona se rozběhla ke schodům a odstrkovala všechny, kteří jí stáli v cestě.

Becka prudce oddychovala. Dívala se, jak Honey vyběhla nahoru po schodech. Pak se otočila. Tvář měla pořád ještě zkroucenou hněvem a ruce sevřené v pěsti.

Hovor v pokoji se znovu rozproudil. Bylo slyšet nervózní smích.

Otázky.

„O co šlo?“ zeptala se dívka stojící vedle.

„Slyšel jsem, že se zhroutila,“ zašeptal někdo jiný hlasitě.

„Proč jsou stejně oblečené?“ zaslechla Becka něčí otázku.

Někdo odpověděl, ale Becka odpověď neslyšela. Potom následoval divoký smích.

Vtipkují na můj účet, pomyslela si Becka nešťastně a cítila, jak jí horko zaplavuje tváře. Honey mě zesměšnila. Všichni o mně mluví.

Všichni si teď ze mne dělají legraci.

„Kdo byla ta druhá dívka?“ zeptal se kdosi.

„Byla divná,“ zaslechla Becka někoho jiného.

Hledala Trish. Chtěla se omluvit za to, že přerušila večírek. Ale nikde Trish neviděla.

Hudba znovu začala. Vánoční písnička v rapovém stylu. Začalo se tancovat. Becka popošla, aby nepřekážela.

Očima hledala v pokoji Billa. Kam se poděl? ptala se sama sebe.

Neslyšel, jak vřískám na Honey? Je ještě pořád v pracovně?

97

Jak ho hledala, zahlédla nahoře na schodech Trish.

Co to Trish držela?

Becka napínala oči, aby viděla na vrchol schodů. Spatřila, že Trish nese na stříbrném tácu velký dort ve tvaru vánočního polena.

Uviděla, jak Trish sestoupila o schod dolů.

Potom zpozorovala, že nahoře na schodech je také Honey. Právě za Trish.

Trish udělala další krok.

A pak to vypadalo, jako by obrovský dort vzlétl z tácu.

Becce chvilku trvalo, než si uvědomila, že Trish padá, řítí se po hlavě z příkrých schodů.

Trish pronikavě vykřikla. Ten děsivý zvuk ji následoval během celého pádu dolů.

Tác dopadl na podlahu z tvrdého dřeva první a hlasitě zařinčel.

A pak s odporným žuchnutím přistála Trish.

98

XXIII.

Rozhostilo se hrozivé ticho.

Zdálo se, že všichni ztuhli, jako kdyby byli na fotce. Na fotce z hororu.

Oheň v krbu hlučně praskal.

Někdo vykřikl.

Pokoj se znovu probudil k životu.

Becka byla jedna z prvních, kdo se k Trish dostali.

Trish spadla hlavou dolů, hrudí na dort. Tmavá poleva a krémová náplň se rozstříkly po podlaze.

Trish se nehýbala. Oči měla zavřené. Hlavu měla natočenou do podivného úhlu.

Becka zvedla ruce k ústům a pokusila se potlačit výkřik.

Rozezněly se hlasy. Polekané hlasy.

„Dýchá?“

„Nehýbejte s ní!“

„Je při vědomí?“

„Jak spadla?“

„Zavolejte někdo na devětsetjedenáctku!“

„Kde je telefon?“

„Dave už volá!“

„Zavolejte někdo jejím rodičům!“

„Nehýbejte s ní!“

S bušícím srdcem se Becka sklonila ke své nehybné přítelkyni.

„Trish?“ oslovila ji chvějícím se hlasem. „Trish, slyšíš mě?“

Ticho.

Becka si uvědomila, že klečí v bílé lepkavé dortové náplni. Ale 99

bylo jí to jedno.

Trishina hlava – byla v podivném úhlu. Neměla by být takhle nakloněná.

Cítila silné nutkání vzít ji oběma rukama a narovnat ji.

Cítila nutkání Trish otočit, posadit ji, obejmout ji.

„Trish?“

Ticho.

Za sebou Becka slyšela, jak holky a kluci brečí.

Místnost byla plná zmatených, ustrašených hlasů.

„Spadla?“

„Vstává?“

„Zavolali jste devětsetjedenáctku?“

„Jsou její rodiče doma? Kde jsou?“

Několik kamarádů se v těsném kruhu shluklo kolem Trish. Krčili se nad ní, mluvili ztišenými ustrašenými hlasy.

Oheň hlasitě zapraskal.

Becčiny oči zabloudily k vrcholu schodiště.

Honey!

Ještě pořád tam nahoře stála a jednou rukou svírala zábradlí.

Nepohnula se. Dívala se na ně dolů a ve tváři měla podivný výraz.

Honey Trish strčila.

Slova Becce probleskla hlavou. Zamrazilo ji v zádech.

Pozorně se podívala nahoru na Honey.

Ano, Honey Trish strčila.

Honey chvíli trvalo, než si uvědomila, že se na ni někdo dívá.

Jakmile zpozorovala, že se Becka na ni dívá, změnila výraz a začala sestupovat ze schodů. „Snažila jsem se ji zachytit,“ naříkala Honey a v koutcích očí se jí najednou objevily slzy. „Snažila jsem se.

Ale nebyla jsem dost rychlá.“

Ostatní studenti shromáždění kolem Trish obrátili pozornost k Honey, která pomalu sestupovala ze schodů. Po tvářích jí tekly slzy.

„Požádala jsem ji, aby mi dovolila, abych jí pomohla nést dort,“

řekla jim Honey s pláčem. „Byl tak těžký. Ale ona mi řekla, že ho drží dobře. A pak jsem uviděla, jak začíná padat. Natáhla jsem se po ní. Opravdu. Škoda, že jsem nebyla rychlejší. Škoda…“ nedořekla a hlasitě začala vzlykat.

100

Ne, pomyslela si Becka hořce. Ne! Ty jsi ji strčila, Honey. Strčila jsi do Trish, aby ses mně pomstila.

Strčila jsi Trish. Ale zabilas ji?

„Divně dýchá.“ Hlas Deeny Martinsonové přerušil Becčiny úvahy. Becka se otočila a viděla, že se Deena sklání nad Trish s uchem téměř u Trishiny tváře a napjatě poslouchá.

„Ale dýchá?“ zeptala se nějaká dívka stojící u krbu.

„Dýchá, ale hlučně. Jako by to pro ni bylo obtížné,“ oznamovala Deena.

„Kde je sanitka?“ zeptal se někdo.

„Zavolal jsi ji?“

„Zavolal jsem devětsetjedenáctku,“ ozval se David Metcalf.

„Volal jsem okamžitě. Už by tady měli být.“

„Žádnou houkačku neslyším,“ řekl kdosi.

„Venku sněží. Mají možná potíže,“ namítl David.

„Víte, kde jsou její rodiče?“ zeptala se nějaká dívka.

Becka se dívala na zem na Trishino nehybné tělo. Znovu pocítila silné nutkání Trish otočit, aby ležela pohodlněji.

Celé Trishino tělo se zachvělo.

Becka vykřikla. Totéž udělalo i několik dalších studentů.

Ale Trish oči neotevřela. Dýchala teď hlasitě a nepravidelně.

Najednou Becka ucítila, že jí někdo položil paži kolem ramen.

Očekávala, že uvidí Billa, a otočila se.

Honey!

„Bude to v pořádku, Becko,“ zašeptala Honey a sklonila tvář těsně k Becčině. „Bude to v pořádku. Jsem tady.“

Honey hlasitě vzlykla. Tvář měla mokrou od slz.

Její paže na Becčině rameni byla těžká.

„Ještě pořád máš kamarádku,“ šeptala Honey. „Jsem u tebe.

Nepůjdu pryč. Jsem pořád tady.“

„Ne!“ vykřikla Becka.

Několik dalších kluků a dívek překvapením vykřiklo.

Becka Honey odstrčila a zvedla se.

„Ne!“

Musím jít pryč, pomyslela si Becka. Pryč!

Divoce se rozběhla k předním dveřím, otevřela je a vyběhla ven.

101

Narazila do dvou policistů v černých uniformách.

„Ouha!“ vykřikl jeden z nich, překvapenější než Becka.

„Kam běžíš?“ zeptal se druhý.

Becka ustoupila o krok dozadu a pokoušela se popadnout dech.

„Ne-nevím –“ vykoktala. Ustoupila zpátky do chodby. Všechno bylo rozmazané. Jako hrozivá točící se čmouha.

Oba policisté si setřásli sníh z čepic a šli za ní dovnitř.

„Co se tu stalo?“ zeptal se jeden z nich.

Becka najednou pocítila závrať, závrať a slabost, už se neudržela na nohou, už neměla sílu to dál snášet.

„Ona to udělala!“ zakřičela Becka a roztřeseným prstem ukázala na Honey. „Honey do ní strčila! Honey strčila Trish!“

Becka viděla, že se Honeyiny oči úlekem a nedůvěrou široce rozevřely.

A pak bylo všechno kolem ní bílé, bílé jako padající sníh.

A potom, když Becka spadla, všechno zčernalo.

102

XXIV.

Becka otevřela oči.

Několikrát mrkla. Čekala, až si její oči zvyknou na jasné světlo.

„Kde to jsem?“ dohadovala se.

Pokusila se posadit. Záda ji bolela. Paže měla slabé.

Do zorného pole se jí dostal prádelník. Potom její toaletní stolek se spoustou šminek. Špinavé šaty byly přehozené přes židli stojící před stolkem.

Jsem u sebe v ložnici, uvědomila si.

Jsem doma.

Ale jak jsem se sem dostala?

Blízko slyšela tlumené hlasy. Poznala matčin hlas. Hlasitě šeptala.

Nepoznala, komu patří hlas muže, dokud neuviděla jeho tvář.

Doktor Klein.

On a její matka se tísnili ve dveřích. Potichu mluvili a na jejich ustaraných tvářích byl pozorný, vážný výraz. Když se Becka pokoušela posadit, oba se obrátili k ní.

„Dobré ráno!“ zvolala její matka s předstíranou veselostí.

Pospíšila si k posteli. Doktor Klein ji následoval.

„Ráno?“ zívla Becka. „Jak to, že je ráno? Co je dnes za den?“

„Neděle,“ řekla paní Norwoodová a nutila se do úsměvu.

Zkoumavě se dívala dolů na Becku. „Dost dlouho jsi spala.“

„Spala?“

„Táta a já jsme tě přivezli z večírku,“ řekla matka a kousala se do horního rtu.

„Dobře. Večírek,“ řekla Becka nejistě.

Najednou jí znovu projela hrůza, ostrá jako bodnutí nožem. „Co je 103

s Trish, je –?“

„Zlomila si páteřní obratel,“ odpověděla paní Norwoodová. „Ale je naživu.“

„Ach!“ zvolala Becka. Strop se začal naklánět. Zhroutila se na polštář.

„Byla jsi v šoku,“ řekl doktor Klein profesionálně mírným hlasem. „V hrozném šoku.“

Becka zavřela oči. „Vzpomínám si na policii, ale potom…“

„Omdlela jsi,“ řekl doktor Klein a jeho úzká tvář s knírkem byla bez výrazu. Světlo lustru se odráželo od jeho plešatějící hlavy. „Ten šok byl nepochybně příliš velký. Musela jsi uniknout.“

„Ale budeš zase v pořádku,“ dodala Becčina matka rychle a aby to zdůraznila, přikyvovala hlavou, jako by se pokoušela přesvědčit sama sebe… „Doktor Klein říká, že budeš v pořádku.“

„Chci, aby sis dokonale odpočinula,“ řekl doktor, přešlapoval a pohrával si s knoflíky své šedivé vesty s úzkými proužky. „Zůstaň několik dní v posteli.“

„Ale já nejsem nemocná,“ protestovala Becka.

Doktor Klein jí začal odpovídat, ale na stolku vedle Becčiny postele najednou zazvonil telefon. Paní Norwoodová ho po prvním zazvonění rychle zvedla.

Otočila se k Becce zády a zamumlala několik vět. Mluvila příliš potichu, takže ji Becka nemohla slyšet. Pak položila sluchátko.

„To byla Honey,“ řekla a otočila se zpátky k Becce. „Chtěla jenom vědět, jak se cítíš. V jednom kuse volá.“

„Ne!“ zaúpěla Becka bolestně.

Doktor Klein rychle přistoupil k posteli. Na tváři měl starostlivý výraz. „Jsi v pořádku? Bolí tě něco?“

„Nedovolte Honey volat!“ úpěla Becka a oběma rukama svírala prostěradlo. „Nebudu s ní mluvit! Nebudu!“

„Zavěsila jsem. Vidíš?“ ohradila se paní Norwoodová a ukázala na telefon. Zvedla oči k doktorovi, jako by ho žádala, aby zasáhl.

„Jak vidíš,“ začal doktor pomalu,

„ještě pořád tě strašně

znepokojuje to, co se stalo na večírku.“

„Nedovolte Honey volat!“ přerušila ho Becka.

„Dobře, řeknu jí, aby nevolala,“ odpověděla matka s pohledem 104

upřeným na doktora.

„Žádné telefony,“ souhlasil doktor Klein. „Myslím, Becko, že je to dobrý nápad. Žádné telefony. Absolutní odpočinek. Když se na to budeš cítit, můžeš se jít dolů najíst. Můžeš se trochu protáhnout.

Nesmíš příliš zeslábnout. Ale nechoď ven. Nechoď k nikomu na návštěvu. Předepíšu ti nějaké pilulky, které ti pomohou uklidnit se.“

„Pilulky?“

„Mírná sedativa,“ řekl. Zvedl svou tašku.

„Myslíte si, že jsem cvok?“ vyhrkla.

„Určitě ne!“ okamžitě protestovala paní Norwoodová.

„Myslím, že jsi prožila něco opravdu hrozného,“ řekl doktor Klein zamyšleně. „Otevřeně řečeno, což se od nás lékařů teď očekává, myslím že jsi v mírném šoku. Myslím, že po pár dnech úplného klidu se zase dostaneš do normálního stavu.“

Paní Norwoodová ho vyprovodila ke dveřím.

„Zítra přijdu na kontrolu,“ řekl. „Pokud budete něco potřebovat, zavolejte mi do ordinace.“

Becka slyšela, jak jde dolů po schodech. O chvíli později se maminka vrátila. Z čela si nervózně shrnovala pramen vlasů a na tváři měla nucený úsměv. „Budeš v pořádku,“ řekla a pohladila Becku rukou po čele. „Nechtěla bys něco sníst? Mohla bych ti na tácu něco přinést.“

Becka zavrtěla hlavou. „Ne, díky, mami. Spíš se mi chce spát.“

Becka upadla do hlubokého spánku.

V příštích několika dnech střídavě upadala do bezvědomí a probírala se z něho. Jen málo byla vzhůru. Její spánek byl hluboký a beze snů, probouzela se unavená a vůbec se necítila osvěžená.

Jednou večer, když její matka přišla, našla Becku, jak sedí na posteli a pláče kvůli Trish. Slzy se jí koulely po, tvářích a dopadaly na pokrývku.

„To je ono,“ řekla paní Norwoodová měkce a něžně položila Becce ruku na rameno. „Vyplač se z toho. Vyplač se z těch pocitů, drahoušku. Pak se budeš cítit líp.“

Becka plakala a plakala. Plakala, až jí nezbývaly žádné slzy, ale lépe se necítila.

Dalšího dne odpoledne se cítila trochu silnější. Vrátila se jí chuť k 105

jídlu a snědla vydatný oběd.

Telefonem mluvila jak s Trish, tak s Lilou. Její kamarádky byly ve stejném křídle shadysideské všeobecné nemocnice, skoro přes chodbu. Vypadalo to, že se Lila nudí a nemůže se dočkat, až se z nemocnice dostane. Její zraněná noha se hojila jenom pomalu. Trish měla slabý hlas. Zdálo se, že je velmi deprimovaná. Řekla Becce, že se vůbec nepamatuje, co se stalo – v jednom okamžiku byla nahoře na schodech a v dalším v nemocnici. Když Trish mluvila, cítila Becka v jejím hlase bolest. Kdybych jen mohla udělat něco proto, abych se téhle noční můry zbavila, pomyslela si a cítila se osamělá a bezmocná.

Becka jim slíbila, že jakmile jí to dovolí, přijde je navštívit.

Později odpoledne ležela znovu v posteli. Četla si knížku a měla potichu puštěné rádio.

Vtom vešla její matka. Byla ustrojená a

chystala se odejít.

„Do hodiny se vrátím,“ řekla a rozčileně si

natahovala rukavice. „Budeš v pořádku, vid?“

„Jistě,“ odpověděla jí Becka. „Žádný problém.“

„Jak se cítíš?“ zeptala se paní Norwoodová. Kladla jí tuhle otázku dvacetkrát denně.

„Jsem trochu ospalá,“ připustila Becka. „Nemyslela jsem si, že je možné, aby někdo spal tak dlouho!“

Becka to řekla vesele, ale matčin nervózní výraz zvážněl. „Dělá ti to dobře,“ řekla. „Budu hned zpátky, ano? Zůstaneš v posteli. Zase spi.“

„Nedělej si o mne starosti,“ zívla Becka.

Zavřela knihu a nechala ji spadnout na podlahu. Zívla a poslouchala, jak jde matka po schodech dolů. Za pár vteřin bouchly domovní dveře. Za chvíli pak Becka slyšela, jak auto startuje a jede dolů po příjezdové cestě.

Najednou Becka cítila, jak ji zaplavila vlna smutku.

To jsou ty prášky, pomyslela si.

Prášky mě deprimují, cítím se smutná.

Ne, odporovala si. To nezpůsobily prášky. Je to kvůli mně. Kvůli mému životu. Mám tak smutný život. Tak hrozně, hrozně smutný.

„Kde jsou moje kamarádky?“ zvolala nahlas a cítila, že se začíná chvět.

106

„Kde jsou moje kamarádky?“

Obě jsou zraněné. Obě jsou v nemocnici.

Obě jsou pryč.

Přitáhla si přikrývku až k bradě.

Cítila se tak smutná. Ospalá. Těžká, jako kdyby vážila tisíc tun. A roztřesená.

A smutná.

A právě v okamžiku, když znovu upadala do hlubokého spánku, zazvonil telefon.

107

XXV.

„Žádné telefony,“ připomněla si Becka slova doktora Kleina.

Telefon zazvonil podruhé.

Nezvedej ho, pomyslela si. Jsem příliš smutná, abych mohla odpovědět.

Třetí zazvonění.

Divila se, proč ho máma nezvedá.

Pak si vzpomněla, že šla ven.

Moc mi to nemyslí, uvědomila si Becka. Jsem příliš smutná na to, abych mohla jasně uvažovat.

Čtvrté zazvonění zadrnčelo Becce hlasitě do ucha.

Zvedla sluchátko. „Haló?“ ozvala se tiše a bojácně.

„Ahoj, Becko, jsi to ty? Tady Honey.“

„Hm.“ Řekla unaveně. Nebyla překvapená. Jsem moc smutná, než abych s tebou mohla mluvit, Honey. Jsem smutná tvou vinou.

„Myslela jsem na tebe,“ řekla Honey přehnaně vesele.

Becka neodpověděla. Telefonní sluchátko bylo v její ruce tak těžké.

Proč ho držím? ptala se sama sebe. Proč ho prostě nepoložím zpátky?

Vůbec mi to jasně nemyslí.

„Becko, jsi tam ještě?“ zeptala se Honey netrpělivě.

„Ano.“

„Nebyla jsi na mě moc hodná, Becko. Vůbec jsi na mě nebyla hodná. Ale mám pro tebe hezké překvapení,“ chichotala se Honey.

Proč je tak šťastná? říkala si s nechutí Becka.

Byla jí zima a celá se třásla. A byla smutná. Proč je Honey tak 108

šťastná, když já jsem tak smutná?

„Můžeš se tu zastavit?“ zeptala se Honey dychtivě.

„Cože?“

„Přijď,“ naléhala Honey. „Jenom na chvilku. Jen aby ses podívala na to hezké překvapení. Bude se ti líbit, Becko. Vážně.“

„Ne,“ řekla jí Becka. Pokoj se nakláněl a houpal. Zavřela oči, aby to zastavila. „Ne, nemohu.“

„Musíš,“ naléhala Honey. „To překvapení se ti bude líbit, Becko.

Vezmi si kabát. Jen na vteřinu sem zaskoč. Budeš ráda. Opravdu.“

Ne.

Nemohu.

Jsem příliš smutná. Příliš ospalá. Příliš unavená.

Nemohu.

Jak na ni Honey naléhala, aby přišla, uslyšela Becka v pozadí jiný hlas. Chlapecký hlas.

Bill?

Zaslechla Billa? Byl Bill u Honey?

Proč?

„Pospěš si, prosím,“ vybízela ji Honey.

„Dobře,“ řekla Honey. „Dobře. Přijdu. Jenom pro tentokrát.

Jenom na chvilku.“

„Prima!“ zvolala Honey. „Něco ti ukážu. Je to velké překvapení!“

Jako v tranzu se Becka zvedla z postele.

Pokoj se nakláněl a houpal.

Zachytila se vršku prádelníku, aby získala rovnováhu.

Srdce jí bušilo. „To nebyl Bill,“ řekla nahlas. „Nemohl to být Bill.

Jen jsem si jeho hlas představovala. Bill by nikdy k Honey nešel.“

Ale musela se o tom ujistit.

Zůstanu tam jen moment, pomyslela si.

Řekla jsem to Honey. Jenom moment.

A pak už ji nikdy neuvidím. Už s ní nikdy nepromluvím.

Natáhla si froté župan. Pak vklouzla do tenisek.

Není nutné, abych se oblékala, pomyslela si.

Jdu ven jenom na chvilku.

Vyhlédla z okna. Země byla pokrytá sněhem. Obloha byla teď pozdě odpoledne tmavošedá. Hrozivé mraky visely nízko nad vršky 109

střech. Sníh se třpytil a vypadal tvrdý jako led.

Už leží na zemi dlouho, napadlo Becku.

Ne vyhlédla jsem ven celý týden.

Není to divné? Neviděla jsem oblohu. Neviděla jsem sníh. Ani jednou jsem se nepodívala ven?

Co je to se mnou? uvažovala.

Proč mám tak divný pocit?

Proč se necítím ve své kůži?

Vratce kráčela po schodech dolů a zastavila se u skříně v chodbě, aby si vyndala kabát. Přehodila si ho přes ramena, zavázala si župan a zamířila k zadním dveřím.

Venku byla vetší zima, než si představovala. Becka si zapnula kabát na zip a skloněná, aby se chránila před větrem, šla přes tvrdý, kluzký sníh.

Za garáží přešla zadní dvorek, prošla otvorem v nepěstěném živém plotě a vešla na dvorek Honeyina domu.

Chvěla se a pospíchala k zadním dveřím.

Byla několik metrů od domu, když v osvětleném kuchyňském okně uviděla dvě postavy. Zastavila se.

„Ne!“ vykřikla Becka hrůzou. „Ach, ne!“

110

XXVI.

Honeyino kuchyňské okno pokrývala tenká vrstva námrazy. Ale jasné světlo uvnitř Becce dovolovalo, aby zřetelně viděla dva lidi sedící u žlutého umakartového stolu.

Becka stála ve sněhu, tenisky měla rozvázané, třesoucí se ruce holé a zírala na ně s otevřenou pusou.

Byla tam Honey ostříhaná stejně jako Becka a usmívala se přes stůl.

Když Becka přistoupila o krok blíž, rozeznala, že Honey má na sobě její nejhezčí zelený svetr a u krku přišpendlenou brož s papouškem.

A ten, kdo seděl u stolu proti Honey a usmíval se na ni, byl Bill.

Drželi se za ruce?

To Becka nemohla vidět.

Něco se v Becčině hlavě zlomilo.

Všechno zbělelo, jako bílý sníh u jejích nohou.

Všechno zestudenělo, jako studený vítr, který se ji snažil odfouknout od zadních dveří.

Ale Becka se odmítala nechat odfouknout.

„Nemůže mít taky Billa!“ vykřikla hněvivě a pronikavě proti větru.

Vzala mi všechno, pomyslela si Becka hořce a zaplavila ji zlost.

Všechno. Ale nemůže mi vzít Billa. Nemůže!

Becka, oči plné horkých slz, chytila knoflík u dveří, otočila jím a strčila do dveří.

S hlasitým supěním vpadla do kuchyně.

Supěla jako rozzlobené zvíře a dívala se na ně.

111

Seděli tam spolu. Oba dva. Usmívali se.

Společně v jasné teplé kuchyni.

„Ne!“ zaúpěla Becka.

Očima cosi horečně hledala. Nevěděla co.

Něco.

Tam to bylo. Dřevěný stojan na nože stojící na kuchyňském pultu.

Dřevěný stojan s dlouhými kychyňskými noži s černými rukojeťmi.

„To je překvapení, Becko!“ zvolala Honey radostně a ukazovala na Billa.

Začala vstávat od stolu, ale zastavila se v půli cesty, když uviděla, jak Becka vytáhla nůž ze stojanu.

V jasném světle kuchyňské lampy se čepel zatřpytila.

Billův úsměv se rychle vytratil. Překvapením doširoka rozevřel oči.

Honey zůstala nehybná, částečně na židli a částečně mimo ni.

„Becko, co –?“ Honey nedokončila větu.

Namáhavě polkla a pak, když Becka nůž vysoko zdvihla, polekaně vykřikla.

„Ne, Becko, nedělej to!“

Ale Becka křičela příliš nahlas a nemohla ji slyšet. Ječela a letěla přes místnost, ječela zlobou a s nožem namířeným na Honeyinu hruď se hnala směrem k ní.

112

XXVII.

Zabij, pomyslela si Becka.

Zabiju Honey.

Musím ji zabít. Zabiju ji. Zabiju.

Pak budu zase šťastná. Tak šťastná.

Ale v půli cesty se Becka najednou zastavila.

Vířící, naklánějící se místnost potemněla.

Becka hlasitě zasténala.

Slabá. Cítím se tak slabá. Jsem tak strašně slabá.

Obrátila oči v sloup a zhroutila se na podlahu.

Těžce dopadla na zem a nehýbala se.

Neviděla, že jí nůž vypadl z ruky.

Neviděla, jak Bill vyskočil od stolu. „Řekla jsi mi, že Becka ví, že jsem tady!“ vykřikl rozzlobeně na Honey. „Řekla jsi mi, že sem přijde, aby se se mnou sešla!“

Udělal rychlý krok kupředu, aby se podíval, jestli může Becce pomoci, ale Honey ho strčila zpátky.

„Nepřibližuj se k ní!“ vykřikla a v očích měla divoký vzrušený výraz. „Je to moje kamarádka!“

„Šílíš?“ zvolal Bill a snažil se vykroutit z Honeyina sevření.

„Omdlela. Možná se poranila. Musíme něco udělat!“

„Nepřibližuj se k ní!“ opakovala Honey a v jejím hlase zazněla hrozba. „Je to moje přítelkyně. Moje nejlepší přítelkyně.“

Becka zasténala, ale nepřišla k sobě.

Honey, jejíž velká ruka se chvěla, zdvihla z podlahy velký kuchyňský nůž. Stála nad Becčiným nehybným tělem s nožem napřaženým proti Billovi.

113

„Ty jsi šílená!“ vykřikl a v jeho hlase se mísil strach s hněvem.

„Polož ho. Co to děláš?“

„Nepřibližuj se k mé nejlepší přítelkyni,“ přikazovala mu Honey.

Tvář měla zkroucenou vztekem.

Rychlým pohybem paže sáhl Bill po noži.

Uchopil jeho rukojeť těsně nad Honeyinou rukou.

„Nech mě!“ zaječela.

„Pusť ho, Honey!“

Zápasili spolu jenom chvilku.

Honey ho odstrčila ramenem.

Klopýtl dozadu, ale zoufale se snažil nůž nepustit.

Ale teď ho měla Honey.

Bill znovu nabyl rovnováhy a vyrazil kupředu. Natahoval se po noži – a nabodl se na něj.

Čepel projela jeho hrudí.

Vylekaná Honey pronikavě vykřikla.

Trvalo jí několik vteřin, než nůž vytáhla.

Billovo tričko se zbarvilo jasnou krví.

„Probodlas mě,“ zašeptal chraplavě. Z otevřených rtů mu splynulo hlasité, nepříjemné zachrčení. Zvedl oči k Honeyiným. Zračila se v nich hrůza a neochota uvěřit tomu, co se stalo.

Zasténal a zhroutil se tváří k zemi na linoleum vedle Becky.

Podlaha kolem něho byla plná krve.

Je mrtvý, uvědomila si Honey.

Je mrtvý a jeho krev je tak světlá.

Becka se pohnula. Zasténala. Zachvěla se po celém těle.

Honey se přinutila odvrátit oči od tratoliště krve kolem Billova těla.

Co teď? přemýšlela Honey s tlukoucím srdcem.

Co teď? Co teď? Co teď?

Oči jí horečně klouzaly z Becky na Billa a zpátky k Becce.

Najednou dostala nápad.

Sklonila se k Becce.

Dala nůž Becce do ruky.

Pečlivě obtočila Becčiny prsty kolem černé rukojeti.

Honey se zvedla a zírala na krví potřísněný nůž, který teď pevně 114

svírala Becčina ruka.

Za několik vteřin Becka otevřela oči. Honey si klekla vedle ní a pomohla jí posadit se.

„Nedělej si starosti, Becko,“ zašeptala Becce do ucha. „Nedělej si starosti, Becko.“

Houpala Becku v objetí.

Becka nejistě mhouřila oči a snažila se zaostřit zrak. Ale viděla jenom světla, jasná mihotavá světla.

Místnost byla blikající šmouha.

Co se stalo? Proč nic nerozeznává?

„Nedělej si starosti,“ opakovala Honey mírně. „Postarám se o tebe, Becko. Jsem teď tvoje jediná kamarádka. Postarám se o tebe.“

Becka se snažila zaostřit zrak.

Když ve své ruce uviděla nůž, potichu zasténala.

Pomalu začala jasně vidět.

Spatřila čepel potřísněnou krví. Červenou a stříbrnou. Červenou a stříbrnou. Blýskala se jako třpytivá vánoční ozdoba.

Všechno se ve světle blýskalo a jiskřilo. Červený a stříbrný nůž v její ruce. Kuchyňská linka. Kluk ležící vedle ní tváří k zemi.

„Postarám se o tebe, Becko,“ zašeptala Becka konejšivě a držela Becku. „Neřeknu policii, co jsi udělala. Vymyslíme si nějakou historku, viď, Becko? Neřekneme jim, že jsi zavraždila Billa.“

„Cože?“ Becka se snažila vstát, ale Honey ji nepouštěla, objímala ji pažemi kolem ramen a konejšivě jí šeptala do ucha.

„Co jsem udělala?“ zašeptala Becka. „Co?“

Zírala na červený a stříbrný nůž ve své ruce. Pak sklonila zrak k Billovi, který ležel tak klidně v tmavém tratolišti krve.

„Co jsem udělala?“ zašeptala Becka.

„Řeknu jim, že jsi to udělala v sebeobraně, Becko,“ řekla Honey tiše. „Nemusí vědět pravdu. Nikdy se nedozvědí, že jsi Billa probodla. Protože já tě ochráním. Od nynějška tě budu chránit.

Protože já jsem tvoje nejlepší kamarádka. Já jsem tvoje nejlepší kamarádka, a jediná kamarádka, viď. Becko? Nejsem tvoje nejlepší kamarádka? Nejsem? Jistě, že jsem. Jsem tvoje nejlepší kamarádka na světě. A nikdy jim neřeknu, co jsi Billovi udělala. Nikdy. Nikdy, nikdy.“

115

„Děkuju ti, Honey,“ zašeptala Becka vděčně.