R. L. Stine

Stopy hrůzy 50

Za oponou

I.

Rena se prudce vytrhla z jeho objetí.

„Nedotýkej se mě!“ vykřikla a zachvěla se odporem.

Chip ji vleže pozoroval z ošuntělé pohovky, potažené vybledlou zelenou kůží. Z nějakého důvodu se usmíval. Nebyla to nejvhodnější odezva na její rozrušení.

Rena jeho úsměv zpozorovala.

„Jak jsi mohl…?“ zeptala se

tichým, chvějícím se hlasem. Se zaťatými pěstmi se na okamžik zastavila nad ležícím Chipem a sama si nebyla jistá, jestli ho v příští chvíli udeří nebo ne.

Nakonec se k němu otočila zády. Její pěsti však zůstaly zaťaté.

„Co jsem ti udělal?“ protáhl znuděně. Snažil se, aby to znělo nevinně, ale jeho nejistý úsměv ho prozrazoval.

Neodpověděla mu. Něco takového nestálo za odpověď.

Přestala svírat pěsti a oběma rukama si prohrábla krátké, pískově žluté vlasy.

„Co jsem ti udělal?“ zeptal se znova. Podruhé zopakována zazněla jeho otázka ještě

pokrytečtěji, než před chvílí Pak začal velkou,

pihovatou dlaní poklepávat na opěradlo pohovky.

Prudce se obrátila zpět a upřela na něj pohled plny takové nenávisti, jakou na její tváři ještě nikdy předtím neviděl.

„Andrea je má přítelkyně, má nejlepší přítelkyně,“ s námahou zvládala napětí ve svém hlase. „Opravdu sis myslel, že se s ní můžeš sejít bez mého vědomí?“

Jeho obličej ztuhl údivem. Jeho zdánlivá vyrovnanost teď už nevypadala příliš přesvědčivě.

„Ona ti to řekla?!“

4

„Přesssně tak,“ zasyčela Rena. „Ona mi to řekla.“

Zbledl. Jeho oči se zúžily. Svraštil čelo, bylo vidět, že usilovně přemýšlí.

„No a co? No a co?!“ Cítila, že se přestává ovládat. „Jak dlouho už spolu chodíme? Jak dlouho?“

Zoufale, horečně se rozhlížela kolem sebe. Co asi hledala?

„Jak mi můžeš říct no a co po tom… po tom všem. Po tom všem, co jsme si řekli, po tom všem, co jsme spolu dělali… No a co? To je všechno, co ta noc pro tebe znamenala? No a co?!“

„Uklidni se, zlato. Oba bychom se teď měli uklidnit.“

Zoufalý výraz její tváře mu říkal, že by měl být opatrnější.

Měl pravdu. Tentokrát zašel příliš daleko. Našla to, co hledala.

Nůž byl stále ještě v příborníku, přesně tam, kde jej nechala. Sevřela jej v pěsti a jediným rychlým pohybem – ani neměla čas na rozmyšlenou – zabořila ostří hluboko do jeho prsou.

Ani nevykřikl. Vytřeštil oči. Křečovitě se pokusil chytit za prsa, ale vzápětí mu ruce bezmocně klesly. Stále víc se nakláněl dopředu, až nakonec padl tváří dolů. Bylo slyšet těžký úder jeho bezvládného těla.

Několik vteřin na něj nevěřícně zírala. Pak obrátila oči ke stropu.

„Ó, Bože!“ vykřikla. „Co jsem to udělala! Co jsem to udělala!“

„Zapamatuj si to! Zapamatuj si ten pocit!“

Rena slyšela výkřiky Meritta Baxtera, ozývající se z hlediště malého divadélka. „ Zapamatuj si ten pocit. Bylo to výborný.“

Bax, jak mu všichni říkali, vyskočil na jeviště, živý, energický, s nezbytným zápisníkem v ruce. „Výborně. Výborně, Reno, jsem uchvácen.“

Reně se rozbušilo srdce. Uvědomila si, že se zubí od ucha k uchu.

Pravděpodobně vypadá jako úplný blázen. Ale vůbec jí to nevadilo.

Bax je uchvácen. To je opravdový kompliment od opravdového režiséra z Broadwaye. A také vůbec první projev uznání, který vyslovil od začátku táborového pobytu.

Několik teenagerů, rozvalujících se na sedadlech v hledišti, zatleskalo. Rena se dívala dolů a hledala Julii. Když ji nakonec uviděla v třetí řadě, Julie k ní gestem ruky vyslala signál O. K.

5

„Jsem uchvácen,“ opakoval Bax a tahal se za husté bílé vousy.

Jeho působivý, hluboký hlas duněl v betonových zdech divadla. „A to je jenom začátek. Když budeš na sobě hodně a tvrdě pracovat, můžeš být na jevišti celkem obstojná.“

Teď se Rena opravdu zastyděla za to, jak se před chvílí zubila.

Baxův kompliment nebyl vůbec žádný kompliment. To je celý Bax, pomyslela si. Od chvíle, kdy divadelní dílna začala, měl Bax ve zvyku své herce povzbuzovat, aby jej hned nato ponížil.

Je to hra, kterou hraje s námi se všemi, pomyslela si Rena. Krutá hra. Bax se svým kulatým bříškem, červenými tvářemi, dětsky rozcuchanými vlasy a vousy by mohl vypadat jako veselý Santa Claus, ale – Bax byl příliš komplikovaná osobnost. Měl nepříjemné povahové rysy. Dokonce i jeho smysl pro humor byl nepříjemný.

Jako by všechny jeho žerty byly namířeny na toho, kdo je právě na jevišti, ve chvíli, kdy je nejvíc zranitelný.

„Hej, pomoz mi!“ Rena se otočila za hlasem. Chip stále ještě ležel na podlaze, sklapovací nůž v ruce. „Když už jsi mě zavraždila, můžeš mi prokázat poslední malou službičku a pomoct mi na nohy?“

Rena se rozesmála. Chip byl prostě šašek. Uchopila jeho velkou ruku a táhla nahoru. Vyskočil a začal si oprašovat džíny. „Díky.

Páni! Ty máš ale ledový ruce!“

„Já jsem hrozně nervózní,“ svěřila se Rena. „Nikdy v životě jsem nestála na jevišti. A už vůbec nikdy mě nenapadlo, že bych mohla hrát před slavným režisérem z Broadwaye.“

„Šlo ti to skvěle,“ řekl Chip.

Rena si oběma rukama přihladila vlasy. Byl to nervózní zlozvyk, kterého se nemohla zbavit. Málokdy si své obvyklé gesto vůbec uvědomovala. „Tys byl taky výbornej,“ řekla. „ Líbilo se mi, jak jsi padal – jako opravdová mrtvola.“

„Ale houby,“ řekl Chip s přehnanou skromností.

„Popravdě

řečeno, hrát mrtvýho jsem se naučil od svýho psa.“ Několikrát zaštěkal a vykouzlil na obličeji takovou grimasu, že působil opravdu dojmem psa.

Je to herec od přírody, pomyslela si Rena. Jde mu to tak snadno.

A mě všechno stojí takovou spoustu tvrdé dřiny. Co tu vůbec pohledávám?

6

Rena se otočila k rampě. V hledišti se všichni smáli a diskutovali, většinou o výstupu, který právě teď s Chipem předvedli.

„Přátelé! Přátelé, pokud vás mohu poprosit o trochu pozornosti…“

zvolal Bax. „Mohli byste své plány, jak proklouznout ven z tábora po večerce, prodiskutovat o něco později? Doufám, že správně předpokládám, proč jste se rozhodli strávit prázdniny v Letní divadelní škole Meritta Baxtera – důvodem bude zřejmě to, že váš zájem o divadlo je nepatrně větší než zájem o příslušníky opačného pohlaví.“

Vyvolalo to vlnu smíchu. Pak se všichni rychle ztišili. Nikdo si nepřál, aby se Bax rozčilil tak jako první den jejich společného pobytu.

Rena a Chip se posadili na kraj jeviště a spustili nohy dolů. Bax před nimi přecházel sem a tam a pozoroval své mladé publikum.

„Pojďme si trochu popovídat o tom, co jsme právě viděli,“

poklepával si režisérským zápisníkem po noze. „Reno, ty jsi udělala jednu skvělou věc, to gesto rukama,“ přimhouřil své bleděmodré oči a zíral jí do tváře. „Moc se mi líbil ten pohyb rukou ve vlasech. Bylo z něj cítit napětí.“

„Děkuji, pane režisére,“ tonula Rena v rozpacích. Vždyť ji pochválil za něco, co dělala pořád.

„Bax. Říkej mi Bax.“ Stále na ni upíral oči bez jediného mrknutí.

„Ty ruce byly dobrý, Reno. Ale musíš dávat pozor: někdy máš tendenci přehrávat.“

„Přehrávat? – Co to znamená?“

„To znamená například obracet oči v sloup. Tak, jak to děláš ve scéně vraždy, poté, co jsi bodla Chucka.“

„Chip. Jmenuji se Chip.“

Bax se podíval do svého zápisníku. „Omlouvám se, mladý příteli.

Možná tě přejmenujeme na Chucka, jestli si zvyknu ti tak říkat.“

Obrátil se znovu k Reně: „Zbav se toho kroucení očima. A s těmi zaťatými pěstmi to taky přeháníš. Jestliže stojíš zády k publiku, chci vidět ve tvých zádech napětí, chci cítit napětí vycházející z tvých zad, ne z tvých pěstí. Myslíš, že to tak můžeš zahrát?“

„Pokusím se,“ řekla Rena nejistě. Julie na ni z třetí řady udělala kyselý obličej.

7

„No, a jak je to s tebou, Reno?“ zeptal se Bax a najednou vyskočil na jeviště. U tak tlustého člověka to byl pohyb víc než překvapující.

„Chtěla jsi už od dětství být herečkou? Proto ses přihlásila do mého divadelního kursu?“

„Ne,“ odpověděla rychle Rena, překvapena tak osobní otázkou.

Byla to první osobní otázka, kterou Bax za celý týden někomu položil. „Moje kamarádka Julie mě pozvala, abych jela s ní.“

Rena slyšela, jak si Julie ve třetí řadě vzdychla.

Bax potřásl hlavou a zatahal za vousy. „Hm, tak jak z tebe můžeme dělat herečku? Možná, že sama sebe překvapíš, Reno.

Možná, že máš talent.“

„Děkuji.“ Rena byla rozpačitá ze vší té pozornosti, v jejímž středu se octla.

„Proto jsem se rozhodl svěřit ti hlavní roli,“ dodal Bax jakoby mimochodem.

Hlavní roli?

Slyšela dobře? Opravdu řekl, že dostala hlavní roli?

Nebyl to jen další z jeho žertů?

Ne. Vážný výraz jeho obličeje nasvědčoval, že to myslel

doopravdy.

„Děkuji, děkuji vám!“ vykřikla. Nevěděla, co jiného by měla říci.

Na zlomek vteřiny se jí zmocnila touha vyskočit a obejmout ho. Ale nebyla typ, který se nechává unést emocemi. Dokonce ani když se cítila tak šťastná, jako právě teď.

Konečně, řekla si, mě potkalo něco pěkného. Konečně – po třech posledních, zlých letech – něco, na co mohu být hrdá.

„A ty, Chucku, budeš hrát Andrewa,“ oznámil Bax.

Dřív než Chip stihl Baxovi připomenout, že se nejmenuje Chuck, přerušil je rozzuřený výkřik ze zadních řad hlediště. „Moment!

Moment, Baxi!“

Hedy prudce vběhla na jeviště, dlouhé rezavé vlasy za ní vlály jako žhavý vodopád a temně nalíčené rty měla zkřivené hněvem. Od první chvíle pobytu Hedy neustále dokazovala, že je tou

nejdramatičtější osobností z celého kursu. Nejdramatičtější nejen vizáží, ale i temperamentem.

Táhla Baxe ke kraji jeviště a zelené oči jí sršely hněvem. „Já mám 8

hrát hlavní roli, Baxi. Slíbil jste mi to.“ Hedy vyslovovala pomalu a tiše, přesto natolik výrazně, aby Rena rozuměla každému slovu.

„Nic takového jsem neslíbil.“ Výraz Baxova obličeje byl klidný a nevzrušený.

„Má matka nezaplatila takovou sumu jen proto, abych strávila léto natíráním kulis, zatímco kdejaká… kdejaká amatérka bude hrát hlavní roli!“ vykřikla Hedy, rozčilená do té míry, že jí bylo jedno, jestli ji ostatní slyší nebo ne.

Rena nerozuměla Baxově tiché odpovědi. Ale ať řekl cokoliv, Hedy to rozzuřilo ještě víc.

Už týden se denně scházeli v tomto malém divadélku a

diskutovali o inscenaci Baxovy hry „Za oponou“, nad jejíž přípravou se chystali strávit celé léto. A celý ten týden Hedy dávala okázale najevo, že její maminka v ní vidí budoucí hvězdu a předpokládá její debut na Broadwayi, kam ji Bax určitě vezme s sebou jako svůj nový objev.

Rena zjistila, že tu snad každý touží, aby byl představen divadelní veřejnosti jako Baxův nový objev. Přijeli na tábor s nádhernými sny o tom, jak ohromí zkušeného režiséra silou svého talentu a jak se tento tábor stane odrazovým můstkem pro jejich hereckou dráhu ověnčenou slávou.

Rena pochopitelně žádné takové sny neměla. Necítila žádnou žhavou touhu stát se herečkou. Dokonce ji to nikdy ani nenapadlo.

Rena prostě přijela na tábor, protože ji Julie přesvědčovala, že to tu bude prima.

Během toho týdne zkoušek a příprav Reně občas bývalo Hedy skutečně líto. Vypadalo to, že o hvězdné kariéře na Broadwayi nesní Hedy, ale její maminka.

Ale teď když viděla, jak Hedy vztekle křičí, švihá kolem sebe dlouhými rudými vlasy a dupe… teď bylo těžké ji litovat.

„Já vím, proč jste jí dal tu roli!“ ječela Hedy a opovržlivě ukázala na Renu prstem. „Dal jste jí tu roli, protože vypadá jako Michelle Pfeifferová! To je to, co si tu všichni celý ten týden šuškají: Vždyť je to celá Michelle Pfeifferová! Michelle Pfeifferová! No a co? No a co Baxi? Ona neumí hrát a vy to víte! Já umím hrát! Viděl jste mě hrát.

Nemůžete tu roli dát jí. Nemůžete!“

9

„Oukej, oukej,“ zvedl Bax ruce, jako by se vzdával. „Vyhrála jsi, Hedy. Budeš hrát hlavní roli.“ Omluvně se obrátil k Reně: „Sorry, Reno.“

Rena na něj nevěřícně zírala.

„Ale… přece nemůžete…“

nedokázala dokončit větu. Byl opravdu tak krutý, aby jí tohle provedl?

Bax opětoval její upřený pohled a po tváři mu přeběhl lehký, podivný úsměv. Určitě si všiml bolesti a pokoření v jejích očích.

Proč se tedy smál?

„To jsem jen tak plácnul. Ale teď vážně,“ otočil se zpátky k Hedy.

„Doopravdy sis myslela, že mě přinutíš změnit rozhodnutí? Tím, že přede všemi předvedeš tenhle tyjátr?“

Hedy ze sebe samou zuřivostí nevypravila ani slovo.

„Tvůj smysl pro dramatično je dobrý, ale kdy ho užít v tom jsi nehorázně vedle,“ řekl Bax Hedy. „Teď jdi zpátky na své místo. Dal jsem ti tu nejlepší charakterní roli. Matku. Jsem přesvědčen, že si povedeš skvěle.“

„Nechci hrát matku,“ procedila Hedy skrz zaťaté zuby. „Chci hrát hlavní roli!“

„Milá slečno Franklynová,“ Bax se pomalu zvedal až do své plné výšky a jeho hlas zaduněl prostorem, „pubertální hysterky se možná uplatní v šoubyznyzu. Ne v divadle!“

Toto prohlášení mělo znamenat konec celé diskuse. Ale Hedy ještě neskončila. Otočila se k Baxovi zády a pomalu přešla k Reně.

Naklonila se a zašeptala jí přímo do ucha: „Nikdy nebudeš hrát hlavní roli. Nikdy. Budeš litovat toho, že jsi kdy vstoupila na jeviště.

A to je varování!“

Rena ze sebe nevědomky vypravila dlouhý, těžký povzdech.

Zdálo se, že to Hedy myslí vážně. Rena stále cítila její horký dech u svého ucha, stále slyšela výhrůžný šepot, stále a stále, i když už Hedy dávno seskočila z jeviště.

Uličkou mezi sedadly si Hedy razila cestu k východu. Bax

seskočil dolů a vyrazil za ní. „Hedy, okamžitě se zastav! Stůj!“

Zmizela ve dveřích. Vyběhl za ní ven a nepřestával ji volat.

Kluci a holky v hledišti seděli během Hedyina výstupu jako přimražení; šokovalo je to. Teď propukli v nervózní smích. Rena s 10

Chipem seskočili z jeviště. Rena měla divný pocit. Hlava se j í motala. Hedyina zlá slova se nechtěla rozplynout. „Nikdy to nebudeš hrát. Nikdy.“

„Vykašli se na ni,“ řekl Chip a položil jí ruku na rameno. Jeho ruka byla horká a vlhká. „Trochu to zdramatizovala.“

„Mám strach, že to myslí vážně.“

„Ale ne. Nejsi zkrátka zvyklá na lidi od divadla,“ trval na svém.

„Dělají scény a řádí jako hurikán. Ale je to jen větříček…“ Nafoukl své pihovaté tváře a hvízdl.

Julie se vrhla k Reně a krátce ji objala. „Byla jsi skvělá!“ vykřikla.

„Nedělej si z Hedy těžkou hlavu. Za chvíli to přejde. To víš, jak žárlím! Kdybych věděla, že jsi takhle dobrá, nikdy bych tě nelámala, abys jela se mnou!“

Rena se přinutila ke smíchu. Bylo to od Julie milé, že se ji snažila rozveselit.

„Tys byl taky skvělej,“ řekla Julie Chipovi. Trochu sklonila hlavu a dlouze na něj upřela hluboké tmavé oči. Když tohle dělala, vypadala přesně jako Cher. Proto to dělala často. „Musím ti říct, že se mi asi začnou líbit zrzaví kluci s pihama. Nezneklidňuje tě to?“

„Ne. Samozřejmě ne,“ řekl Chip neklidně. Ustoupil o krok. Julie totiž stála téměř na jeho adidaskách.

„Jestli potřebuješ s někým zkoušet – rozumíš, po nocích – tak jsem k dispozici,“ významně se usmála Julie.

Ta se nikdy nezmění, pomyslela si Rena a obdivovala Juliinu drzost.

„Díky,“ řekl Chip. Rychle se obrátil zpátky k Reně: „Vlastně jsem se tě chtěl zeptat, jestli si nepůjdeš zaplavat. Můžeme si popovídat o svých rolích a…“

Než mohla Rena odpovědět, vtrhl zpátky do divadla Bax – bez Hedy. „Přátelé! Přátelé!“ vykřikoval. Nevypadal rozzlobeně, ale v obličeji byl stále ještě brunátný. „Posaďte se, všichni. A prosím, abyste se ztišili. Máme dnes ještě spoustu práce.“

Zalezli zpátky do sedadel. Za okamžik bylo v celém divadle ticho.

„Budeme zkoušet scénu, ve které tě George nachytá s Chuckem, s Chipem,“ řekl Bax Reně. Chip a Rena vylezli na jeviště. „Georgi!

Kde je George?“ zvolal Bax a znělo to rozzlobeně. „Dnes se zřejmě 11

každý prochází venku! Georgi, jsi tady?“

Ticho. George v divadle nebyl.

„Oukej, tak to bychom měli,“ pronesl pomalu Bax. Zvedl obě ruce nad hlavu a nechal svůj zápisník dopadnout na zem. Zadunělo to v celém bytovém prostoru. „Proč se všichni nejdete koupat?“ zeptal se podrážděně. „Nemusíme už dnešní práci dokončit, zítra je taky den, že?“

Někdo na zadním sedadle se zasmál a stihl ho Baxův hněvivý pohled.

„Jak je libo. Jak je libo, prosím,“ zopakoval. „Jděte si zaplavat.

Jsme přece koneckonců na táboře, že ano? Máme tu tak krásou pláž, přímo na dosah ruky… Á, vlastně ještě poslední připomínka, táborníci!“

Rena div nevyprskla. Způsob, jakým užil slova „táborníci“ byl neodolatelně jedovatý.

„Dovolte, abych vás opět upozornil: nechoďte ke starému skladišti člunů v docích. Slyšel jsem, že někteří z vás tam včera zase byli. Je to opravdu velice nebezpečné. Skladiště se rozpadá. Dokonce celé doky se mohou rozpadnout, pokud vím. Za přílivu se celé skladiště úplně potopí. Takže, prosím vás… Já chápu, že takové místo přímo vyzývá k milostným schůzkám, ale dejte prosím přednost křoví před starým, poloshnilým skladištěm. Konec varování.“

Sebral svůj zápisník, hlučně ho zaklapl na znamení, že zkouška skončila, a jako první zamířil k východu.

„Hele, co takhle jít si zaplavat?“ zeptal se Chip Reny, jakmile Bax odešel.

„To je vynikající nápad,“ řekla Julie a stoupla si mezi ně. „Potím se jako myš. Netušila jsem, že v New Hampshiru bývá tak horký červenec. Snad abychom hráli Kočku na rozpálené plechové střeše, nebo prostě nějakou dusnou, rozžhavenou hru od Tennessee

Williamse, kde se každý potlouká v tričku ve snaze vypotit se ze svých milostných problémů.“ Položila ruku na Chipovo mohutné rameno. „Cítím se dnes rozžhavená… A co ty, Chipe?“

„Mně je jenom vedro,“ řekl Chip a ještě o trochu víc zneklidněl.

„Ty jsi vážně blázen do divadla, viď?“

„Ano.“ Julie se zatvářila polichoceně. „Podle čeho jsi to poznal?“

12

„Podle toho, jak mluvíš.“

„To jediné, o čem Julie mluví, je divadlo,“ řekla Rena. (Pro sebe dodala: „Divadlo a kluci.“) „A je to opravdu dobrá herečka.“

„Proto hraju služku a ty jsi dostala hlavní roli.“ Julie se to snažila říct lehce, ale přesto se do jejího hlasu vloudila kapka hořkosti.

„Pravděpodobně všechny překvapíš, až to budeme koncem léta hrát, a Bax tě požádá, abys zahájila sezónu na Broadwayi jako jeho nový objev.“

„No jasně, Julie. A hned potom poletím na Mars.“

„Nesměj se tomu, Reno. Bax je stále ještě významnou divadelní osobností,“ řekla Julie důležitě a dívala se přitom na Chipa. „Pravda, neměl už deset let žádný velký úspěch, ale lidé si ho pamatují a stále si váží jeho úsudku. A ty bys nebyla první mladá nadějná herečka, kterou objevil právě během své Letní školy.“

„No jasně,“ opakovala Rena a obrátila oči v sloup. Hned si vzpomněla, že jí Bax řekl, aby přestala kroutit očima.

„A proč ty jsi přijel sem na tábor?“ zeptala se Julie Chipa.

„Kvůli holkám,“ zakřenil se. A začervenal. „Tak co bude s tím plaváním?“

„Fajn, sejdeme se za pět minut dole v zálivu,“ řekla Julie a odfoukla si z čela pramínek tmavých vlasů.

„Fajn,“ řekla Rena, i když se jí na pláž moc nechtělo.

Chip odběhl k chlapecké ubytovně, která stála na kopci proti divadlu. Julie táhla Renu k jejich ubytovně, umístěné mezi několika silnými borovicemi na druhé, vzdálenější straně kopce. Byla to nízká šedá budova s plochou střechou, která připomínala spíš motel.

„Pořád nemůžu zapomenout na Hedy,“ svěřila se Rena

kamarádce. „Viděla jsi, jak se na mě dívala? S jakou nenávistí? Nic jsem jí přece neudělala. Vždyť ji ani neznám!“

„Hm. Myslím, že už tu máš nepřítele,“ řekla Julie věcně. „Ale takový je šoubyznys. Tak pojď! Přestaň si dělat starosti. O co jde?

Nejlepší je nechat to plavat.“

Stoupaly vzhůru po vyšlapané stezce a pak zahnuly k ubytovně.

Lehký vánek sem přivál svěží vůni borovic. Na obzoru se táhlo nízké zelené pohoří, které svou malebností proslavilo New Hampshire.

Rena se zhluboka nadechla a přidala do kroku. Vzduch byl čistý a 13

svěží. Pohled do nádherné krajiny jí dodával duševní sílu. Když došly k ubytovně, cítila se už mnohem líp.

Vešly dovnitř a spěchaly úzkou chodbou. „Julie, podívej. Co to je?“ vykřikla Rena.

Dveře jejich ložnice byly otevřené. Ze dveří trčely do chodby dvě nohy. Nohy v teniskách.

Někdo tu ležel na zemi tváří dolů.

Rena sevřela Juliino rameno. Na koberci před nimi se šířila kaluž temně rudé krve.

14

II.

Dívky se přiblížily natolik, aby si všimly, že boty vyčnívající ze dveří jsou žluté kecky. Jedna byla rozvázaná a tkaničky se máčely v kaluži krve, která se na koberci rozšířila do tvaru dokonalého oválu.

„Ničeho se nedotýkej,“ varovala Rena Julii a přitom stále svírala její rameno.

„Neboj se,“ řekla Julie s pocitem, že se každou chvíli musí pozvracet. „Nejlepší bude dojít pro pomoc.“

Rena se odvážila podívat se do dveří. „Ne,“ zašeptala. „To je George.“

„Je – mrtvý?“ hlesla Julie slabým hlasem. Nemohla odtrhnout oči od jezírka temné krve.

Mrtvý.

Mrtvý.

To slovo Renu vrhlo zpět do minulosti.

Náhle už nestála v tmavé chodbě ubytovny, s pohledem

vytřeštěným na nehybné tělo – třeštila oči na chlapce, k terého znala –

třeštila oči na chlapce, o kterém si myslela, ž eleno, jsi v pořádku?

„Reno!“ Juliin vyděšený křik vrátil Renu do přítomnosti. To se nemůže stát, pomyslela si. Nedovolím, aby se to stalo.

„NE! NE! NE!“ Jako by to nebyla ona, kdo vyrážel tyto výkřiky, jako by nad nimi neměla žádnou kontrolu, jako by výkřiky vycházely odjinud, ze skrytého místa v její duši, kde byly dlouho pohřbeny.

„NE! NE! TO SE NESMÍ STÁT!“

Žluté tenisky se pohnuly.

George se převalil na záda a posadil se. „Oukej, Když jinak nedáte…“ řekl a zašklebil se. „Nemusíte tak křičet.“

15

Obě dívky uskočily. Rena otevřela ústa do tvaru velkého,

překvapeného O, ale nevydala ze sebe ani hlásek.

George se stále šklebil a ohromně si užíval jejich reakci.

„To se povedlo,“ vyskočil. Rozesmál se na celé kolo, jeho široká ramena se ve smíchu třásla a ve velkých černých očích mu to jiskřilo veselím.

Rena a Julie na něj užasle zíraly.

„Ty nejsi mrtvý!“ řekla Julie téměř vyčítavě.

„Ne. Dokonce se cítím bezvadně!“ začal se zase tak pobaveně smát.

„Ani ta krev není opravdová,“ řekla Rena Julii a přejela prstem po skvrně. „Falešná jevištní krev. Divadelní atrapa.“

Čekaly, až se přestane smát.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se Julie.

Pokrčil rameny. Pak se sehnul a zavazoval si tkaničku. Měl na sobě vyšisované džínové šortky a šedé tričko bez rukávů. Tričko bylo také potřísněno tmavorudou, falešnou jevištní krví.

Reně v hlavě zavířily staré vzpomínky a staré hrůzné prožitky.

Snažila se zahnat je pryč, snažila se zůstat v přítomnosti.

George si stále ještě zavazoval tenisku. Snažil se odstranit falešnou krev z tkaniček, ale nešlo to.

Rena se na něj zadívala, soustředila se a silou vůle se jí podařilo ty staré vzpomínky odehnat. George je sympaťák, pomyslela si. Se svýma tmavýma očima a ještě tmavšími, krátkými rovnými vlasy, vypadal přesně jako filmový herec, který se Reně líbil – Matt Dillon.

Dokonce se i usmíval jako Matt Dillon.

„George, tenhle trik byl na úrovni Myšáka Mickeyho,“ řekla Julie naštvaně.

„Jo. Proč jsi to udělal, George?“ zeptala se Rena. Splašeně pádící srdce se jí konečně uklidnilo a začalo opět bít ve svém pravidelném rytmu.

Usmál se na Renu tím nejkrásnějším úsměvem Matta Dillona.

„Jen jsem se pokusil vytvořit umělecký dojem.“

„Udělal jsi dojem,“ řekla Julie sarkasticky. „Ohavný.“ Odfoukla si z čela pramínek kudrnatých černých vlasů.

George si Julie nevšímal. Stále se usmíval na Renu. „Snažím se 16

upoutat tvou pozornost celý týden, ale ty mě pořád ignoruješ.“

„Nevěděla jsem –“ začala Rena.

„Musíš uznat, že tohle tvou pozornost upoutalo. Dělám

rekvizitáře, a tak můžu mít falešnou krev a ještě spoustu dalších skvělých věcí,“ řekl s nádechem pýchy. Jeho žhoucí tmavé oči se vpíjely do Reniných.

Je tak citlivý, pomyslela si. Je jako malý chlapeček, vzrušený nadšením ze hry. Vypadá tak – tak – bezbranně.

„Můžu si půjčit střelné rány, jizvy – cokoliv! To je fantastický!“

„Jo. Děsně fantastický,“ řekla Julie kousavě. „A teď už přestaneš děsit lidi, ano?“

„Myslím, že hraní se nemusí omezovat jen na prostor jeviště,“

odpověděl jí George a stále se přitom díval na Renu. „Četla jsi někdy o uměleckém směru performance?“

„A ty si myslíš, že ležet na chodbě v kaluži umělý krve jen proto, abys nás vyděsil k smrti, je umění?“

„Ano, myslím. Snažím se vytvořit dramatickou situaci, ve které jen já sám funguju jako herec,“ řekl George. „Myslím, že můžu vyvolat ty samé pocity jako malíř, sochař nebo dokonce divadelní autor, když předvedu vymyšlenou scénu uprostřed běžné životní situace.“

„Koukej se na to hned vykašlat,“ nepřestávala Julie. „Ty jsi jenom chtěl, abychom se pozvracely, až tě uvidíme.“

„To by byla přiměřená odezva,“ řekl zcela vážně. Usmíval se na Renu.

„Máš štěstí, že jsi takovej sympaťák.“ Juliin vztek se rychle rozplýval. „Kdybys nebyl tak roztomilej, nevyvázl bys jen tak lehce za tu hnusárnu, cos nám provedl.“

Vypadal uraženě. „Umění není roztomilý,“ řekl nesmlouvavě.

Julie se natáhla a lehce setřepla nějaké smítko z Georgeova trička.

„Chceš se stát hercem?“ zeptala se Rena.

Zdálo se, že ho ta otázka překvapila. „Bax si myslí, že to vypadá slibně,“ odpověděl.

Rena se cítila opravdu podivně. Žádný z kluků, které znala, se jí takhle do očí nedíval. Bylo to skoro jako výzva, aby se i ona jemu dívala do očí takhle upřeně, aby vycítila divokou náruživost jeho 17

pohledu.

Rychle se podívala dolů na koberec.

„Jdeme si s Renou zaplavat,“ řekla Julie. „Chceš na nás počkat u vody?“

„Jo, to bude skvělý,“ souhlasil.

„N e . J á – totiž – já jsem si to rozmyslela,“ řekla Rena Julii.

„Myslím, že si na chvíli půjdu lehnout.“

Julie se zatvářila mrzutě, ale v minutě se rozzářila. „Fajn. Takže se s tebou setkám dole u vody,“ řekla Georgeovi.

„Ne. Někdy jindy,“ odpověděl George. Julie se snažila zakrýt, jak nepříjemně ji to zasáhlo. George prošel kolem nich a loudavě odcházel dlouhou chodbou.

„Tak zatím ahoj,“ zavolala za ním Julie.

Zastavil se a otočil. „ Jestli pro tebe můžu cokoliv udělat, dej mi vědět,“ řekl a díval se pouze na Renu. Snažil se svým slovům dát mimořádný výraz. Ta slova byla jednoznačnou výzvou.

„A co ta krev?“ zvolala Rena. Krvavá skvrna ji znepokojovala, i když věděla, že krev je falešná.

George pokrčil rameny. „Ta se smyje snadno. Je rozpustná ve vodě.“ Zamával jí na rozloučenou. „Umění a iluze,“ dodal tajemně.

„To je to, kvůli čemu jsme všichni tady, ne? Umění a iluze…“

Sledovaly, jak se lehkým klusem vzdaluje, dokud nezmizel za rohem. Pak překročily rudou skvrnu a vešly do svého pokoje.

Byl malý a jeho stěny z nalakované překližky byly tenké. Hovor dívek v sousedních pokojích, jejich kroky, všechno sem bylo slyšet.

Je to jako bydlet v kartónu na vajíčka, pomyslela si Rena, když sem přišla poprvé.

Bylo tu místo jen na jednu palandu, dřevěnou rozkládací židli a malý šatník, nad kterým viselo čtverhranné zrcadlo. Šatník byl ze sukovitého borového dřeva a jen mimořádný silák anebo kouzelník by dokázali otevřít zásuvky, které byly zohýbané a páchly plísní.

Vedle stála skříň velikosti telefonní budky. Výhled z jediného okna znemožňovalo úpatí kopce. Koupelna byla na konci chodby.

„Je to vážně sympaťák,“ řekla Julie a uvelebila se na židli.

Rena udělala otrávený obličej. Julii to překvapilo. „Vypadá, že má o tebe opravdový zájem.“

18

„Mně je to jedno,“ řekla Rena znuděně, natažená na dolním lůžku palandy. „Není můj typ.“

„Vážně není?“

„Je moc prudký. Moc – výstřední. Leží tu na podlaze, hraje si na mrtvého… To je nenormální.“

„Byl to jenom vtip.“ Julie byla překvapena Reninou ostře odmítavou reakcí.

„A nelíbilo se mi, jak se mi díval do očí. Jako nějaký šílený hypnotizér,“ řekla Rena.

„Ty prostě nejsi zvyklá na lidi od divadla. Choval se trochu dramaticky, to je všechno. – Ale opravdu nevypadáš dobře. Jsi tak bledá.“

„Za chvíli to přejde. To je tím, že George – že přivolal zpátky pár mých vzpomínek.“

„Vzpomínek? Nějakých, o kterých jsi mi neřekla? No tak, Reno, hned mi všechno musíš vyprávět!“

Rena se nezasmála. Julie pochopila, že s tímhle žertíkem

přestřelila. Popadla kartáč a začala jím rychle projíždět svoje rozcuchané černé kudrny. Čím víc se kartáčovala, tím byly její vlasy zkroucenější a divočejší.

Rena se upřeně dívala na lůžko nad sebou. Zlobila se sama na sebe za to, že prozradila, proč jí není dobře. Nechtěla to probírat s Julií. Nemohla to probírat s Julií. Proč se o tom zmiňovala?

„Předtím, než jsem se přistěhovala do Cambridge,“ začala tiše, opatrně, téměř šeptem, „předtím, než jsme se seznámily – se stalo něco strašného. Nikdy jsem ti o tom nechtěla říct.“ Na chvíli zmlkla a pak dodala: „Stále ještě nechci.“

Julie neodpověděla. Přestala si kartáčovat vlasy a upřeně se dívala na podlahu. Dvě dívky ve vedlejším pokoji se hlasitě smály.

Po chvíli Julie řekla: „Možná proto jsi byla tak dobrá v té hře.

Možná jsi použila svoje vzpomínky, to možná ony způsobily, že jsi hrála tak přesvědčivě.“

„Nevím.“ Rena se stále ještě dívala na slamník nad sebou.

Oddechla si, když ji Julie přestala nutit, aby vyprávěla. Mnohem raději mluvila o hře než o – vzpomínkách.

„Bylas na dnešní zkoušce tak vynikající, tak rozčilená, opravdu 19

jsem tomu věřila, když jsi Chipa bodla. Slyšela jsi, jak jsem vyjekla?“

Rena se zasmála. „ Myslím, že jsem se dala trochu moc strhnout.“

„Bylo to skvělý. Měla by ses nechat strhnout každý den,“

ujišťovala ji Julie. „Myslím, že to na Baxe opravdu zapůsobilo.“

„Bax má zřejmě rád bodání nožem,“ řekla Rena. „Mám pocit, že pod jeho zevnějškem dobráckého Santa Clause číhá vrah a čeká, kdy se bude moci projevit.“

Julie upustila kartáč. „Nech toho, Reno. Co to říkáš?“

„Říkám, že Baxe považuji za krutého člověka.“

„Ale já si nemyslím, že Bax je krutý. Za oponou je krutá hra. Já si prostě myslím, že z nás chce dostat všechny emoce a že se o to snaží s plným nasazením.“

„Uvažuj reálně, Julie. Co třeba ten první den? Jak nám všem poručil svléknout se do plavek a procházet se po jevišti? A nutil nás dívat se jednoho na druhého a prohlížet si ho od hlavy až k patě? A přitom jsme se navzájem ani neznali.“

„Chtěl, abychom se otevřeli, Reno. Bylo to herecké cvičení, zaměřené na překonání stydlivosti.“

„Bylo to kruté. A co ta zkouška před dvěma dny, kdy nás donutil sednout si do kruhu a dělat si legraci z toho, jak kdo vypadá? To bylo příšerné!“

„To je účelná herecká technika, Reno. Bax to nedělal proto, aby nás trápil.“

„Opravdu ne? A všímala sis jeho obličeje? Viděla jsi, jak si užíval, když nás tam viděl cupovat se navzájem na kusy? Chudák Marcie – ta skutečně mrňavá holka se špatnou pletí – tekly jí slzy. A Bax se jen smál. Nezastavil tu ponižující hru. On chtěl, aby plakala.“

„Možná chtěl. Ale ne z krutosti. Být schopný se na jevišti rozplakat je technika, kterou je užitečné se naučit, Reno.“ Julie se sehnula, sebrala kartáč a hodila ho na toaletní stolek. „A vůbec, proč vlastně musím Baxe tak bránit?“ zeptala se podrážděně. „Je to slavný režisér. Ví, co dělá. A pro tebe je tohle všechno prostě úplně nové.“

„Možná.“ Rena se náhle posadila. „Ale i Marťan by si všiml, že Bax má skutečné potěšení z toho, když nás může ztrapňovat a znepokojovat.“

20

„Ale ty se už vůbec nemusíš znepokojovat. Máš hlavní roli,“ řekla Julie s nádechem hořkosti. Rychle změnila téma. „Co kdyby sis to rozmyslela a přece jen si šla zaplavat? To by tě osvěžilo. Vážně.“

„Já… nevím…“ To, co Rena opravdu chtěla, bylo stočit se do klubíčka, uniknout skutečnosti a ponořit se do hlubokého, úlevného spánku.

Julie přešla ke stolku, chvíli bojovala s horní zásuvkou, nakonec se jí podařilo pootevřít ji tak na dva prsty a vytáhla svůdné modrobílé bikiny.

„No, kdyby sis to rozmyslela…“ Hodila své šaty na dno skříně a oblékla si plavky.

„Úžasné sexy plavky,“ řekla Rena a obdivovala Juliinu odvahu.

Rena věděla, že ona sama by se nikdy neukázala na veřejnosti v takhle vyzývavě malých plavkách.

„Myslíš?“ řekla Julie, potěšená komplimentem. „Myslíš, že se to Chipovi bude líbit?“

„Chipovi? Myslela jsem, že se mýlím, když jsem viděla tvoje pohledy, jakmile se objevil,“ škádlila ji Rena.

„No – protože je tak podobnej Dannymu,“ řekla Julie.

Danny.

Rena ztuhla jako přimražená, když uslyšela tohle jméno.

Jak to Julie dokázala, zmínit se o něm takhle nedbale?

21

III.

„Nech toho, Reno,“ řekla úsečně Julie a přešla k oknu. „Nemusíš se hned tak naježit vždycky, když se zmíním o Dannym.“

„Ale já přece…“ začala Rena.

„Ta věc s Dannym už je za mnou. A už jsem úplně nad věcí, nad tím, že –“ Julie zaváhala.

„Že jsem ti Dannyho přebrala? To jsi chtěla říct?“

Rena si lehla zpátky na palandu a zahleděla se do zdi. Nechtělo se jí do rozhovoru, nechtěla s Julií mluvit na toto téma. Chtěla, aby to zůstalo pohřbeno v minulosti

– pohřbeno spolu s dalšími

vzpomínkami.

Julie si odhodila z obličeje pramen vlasů. „Tys mi Dannyho nepřebrala,“ řekla tiše.

Rena se obrátila zpět a podívala se na Julii. Bylo vidět, že to, co Julie řekla, není všechno. Julie byla rozhodnutá mluvit o Dannym.

Rena se zhluboka nadechla.

Stejně by k tomu nakonec dřív nebo později došlo, řekla si.

„Ty jsi mi Dannyho nepřebrala,“ opakovala Julie s pohledem upřeným na vysoké borovice za oknem. „Letos na jaře jsem si to uvědomila. To Danny. To všechno Danny. Danny se rozhodl, že mě opustí a začne chodit s tebou. Tys ho nenutila. Dokonce jsi ze začátku ani nechtěla. Že je to tak?“

„No – ano,“ řekla Rena rozpačitě. Ano, bylo to tak. Ano, zničilo to jejich přátelství. Ano, nemluvily pak spolu několik měsíců.

Ano, ano, ano.

Proč to všechno musí probírat právě teď?

„Ze začátku jsem si myslela, že ti nikdy neodpustím,“ řekla Julie.

22

Stále se dívala ven z okna. „Moc mi to ublížilo. A taky naštvalo. Ale pak jsem si uvědomila, že se zlobím na nesprávnou osobu. To Danny mi ublížil. Danny mě nechal. To on se tak rozhodl. Ne ty. Asi to bylo nějak snazší zlobit se na tebe, snazší než přiznat si své pravé pocity.“

„No, nakonec nás nechal obě,“ řekla Rena hořce, s pohledem upřeným na slamník nad sebou.

Julie se zasmála. „ Myslím, že právě to mě s tebou zase sblížilo.“

„Co? Co říkáš?“

„Povídám, že si myslím, že mě to s tebou zase sblížilo. Když se Dany vykašlal i na tebe, měly jsme něco společného. A já jsem přestala být naštvaná. Cítila jsem s tebou. A mohla jsem se zase stát tvou dobrou kamarádkou. Lepší než předtím.“

Rena se nervózně zasmála. Z celého rozhovoru měla velmi

nepříjemný pocit. Nechtěla od Julie slyšet žádnou zpověď, ani vysvětlování.

Pamatovala si, jak Julie zuřila, když Rena začala chodit s Dannym. A samozřejmě si pamatovala, jak kvůli tomu skončilo jejich přátelství a jak hořký mělo konec. Také si vzpomněla, jak se po několika měsících – poté, co se s ní Danny také rozešel – Julie náhle objevila v jejím životě a jak pomalu začaly znova budovat bývalé přátelství.

O čem dále diskutovat?

„Tenkrát mě napadlo, abychom spolu jely na tenhle tábor,“

pokračovala Julie. „Připadalo mi to jako dobrý způsob, jak dát skutečně dohromady naše přátelství. Strávíme spolu spoustu času a přitom si všechno vyjasníme. Víš, naše skutečné pocity.“

„Jistě,“ řekla Rena hluše. Nebyla z těch, kdo vystavují své pocity na odiv. Chránila si své soukromí. Ráda si nechávala věci pro sebe, ukryté hluboko ve své mysli.

Nejsem ani trochu jako lidi od divadla, pomyslela si. Pořád mluví o svých pocitech, předvádějí se, pořád se vzájemně dotýkají, mluví, mluví, žijí své životy na veřejnosti. Julie a George a Hedy – všichni jí najednou připadali tak ubozí…

Slunce se schovalo za mrak a pokoj náhle potemněl.

Rena čekala, že Julie bude pokračovat v hovoru o Dannym. Ale Julie mlčela.

23

„Asi půjdu radši k vodě,“ řekla Julie. Rychle přešla k šatníku, shýbla se a hledala ručník. „Počasí se tady mění tak rychle. Už zašlo slunce. A taky jsem řekla Chipovi, že až budeme dole…“

Teď, když už řekla všechno to, co říct chtěla, změnila Julie rychle téma. Nikdy nechtěla opravdu mluvit o Dannym, uvědomila si Rena.

Byl to jen takový malý divadelní výstup. Nejspíš si to dlouho zkoušela.

„Jsi dobrá kamarádka,“ řekla náhle Rena.

Julie se překvapeně otočila.

„Myslím to vážně,“ řekla Rena. „To, cos teď říkala – o Dannym –

bylo to od tebe hezké. A dokonce tě nenaštvalo ani to, že jsem dostala hlavní roli a ty hraješ služku.“

„Abysme se z toho nerozbrečely,“ řekla Julie. Dívala se upřeně na Renu, jako by se snažila číst její myšlenky. „Naštvalo mě to až dost,“

řekla Julie a hodila si přes rameno růžový ručník. „A vůbec, kdo si myslíš, že jsi?“

Rena se zasmála. „Já mluvím vážně.“

„Já taky.“

„Aha,“ svraštila Rena čelo.

Něco na ni káplo. „Počkej –“ Ucítila další kapku, tentokrát na ruce.

To nemůže být déšť, uvědomila si. Ať je to cokoli, je to teplé. A kromě toho venku opět jasně svítí slunce.

Rena vstala, aby tu věc prozkoumala.

„Co se děje?“ zeptala se Julie.

„Něco kape z horního lůžka.“

Kapky byly temně rudé.

„Co to…“

Rena si stoupla na dolní lůžko a podívala se do své postele.

„Proboha!!!“

Něco se vydouvalo pod její přikrývkou. Přikrývka, původně barvy khaki, byla nyní doruda zbarvena vsakující se krví. Tmavě rudá krev prosákla i slamníkem a kapala na spodní lůžko.

„Julie…“ Cítila, jak se jí do krku dere vlna nevolnosti. „Julie, to je krev. A – myslím, že tentokrát opravdová.“

24

IV.

Co bylo pod pokrývkou?

Reně se chvěla kolena. Bylo jí zle. Pevně se chytila okraje horního lůžka a čekala, až se jí pročistí hlava.

„Co je to? Reno, co je to?“‚ Julie jako by byla tisíc mil daleko, ale stála těsně vedle Reny. Také si stoupla na dolní postel.

Rena jen zírala na tmavou, vlhkou krev na přikrývce. Je to zase nějaký špatný vtip? Ale něco jí říkalo, že není. Je jen jeden způsob, jak to zjistit. Zhluboka se nadechla. Levou rukou svírala okraj lůžka.

Pravou uchopila cíp přikrývky.

„Ne! Ne!“ vykřikla Julie.

Zdálo se, že ji Rena neslyší. Prudkým, rozhodným pohybem strhla přikrývku.

Obě dívky zalapaly po dechu.

Byla to labuť, zřejmě jedna z těch labutí, které žily v průlivu. Z

jejích očí bylo vidět pouze bělmo. Zobák měla otevřený. Krk měla zalomený v podivném úhlu. Hrdlo měla rozpárané dlouhým

hlubokým řezem.

Krev tvořila kaluž kolem rány na krku, prosakovala do bílého peří mrtvého ptáka, vpíjela se do Renina prostěradla a přikrývky, tak rudá, tak temně, tak krvavě rudá.

Julie seskočila první. „Reno, slez dolů. Reno, slyšíš mě?“

Krev. Všude krev. Jak na ni Rena zírala, nebyla už najednou v tomto těsném pokojíku. Byla zpátky, zpátky doma. Vidí tu krev, jako ji viděla před třemi lety. Kennyho krev, tak rudou, tak temně, tak krvavě rudou.

Nemohla od ní odtrhnout oči.

25

Krev byla všude.

T o p ř e c e nemohla být jeho krev – nebo ano? Kennyho krev.

Pronásleduje ji, pronásleduje, pronásleduje, pronásleduje, pronásleduje…

„Reno! Pojď D O L Ů!“

Julie ji tahala z palandy. Rena padala zpět dolů, ale krev jí zůstávala před očima. Při pádu se zachytila Julie a obě se svalily na podlahu.

„Reno, jsi v pořádku? Au! Slez ze mě!“ Juliin výkřik vrátil Renu zpět. Uvědomila si, že ji strhla na zem.

„Promiň. Opravdu.

Omlouvám se.“

Vyškrábala se na nohy. Bylo jí špatně. Sedla si opět na podlahu.

Obě tam mlčky seděly.

„Neublížila jsem ti?“ zeptala se konečně Rena.

„Ne. Jsem v pořádku,“ řekla Julie. „Ale – musela jsem tě stáhnout dolů. Bylas tam úplně jako zhypnotizovaná.“

„Já – já – nevím.“ Rena nevěděla, co říci. Vší silou se snažila udržet se v přítomnosti.

Už se nechtěla vracet do minulosti. Ale chtěla vůbec zůstat v přítomnosti?

„Ta labuť. To je…“

„Nevěřím Hedy,“ zamračila se Julie. Odhodila si kudrny z čela.

„Hedy?“

Rena se horečně soustřeďovala.

Není to jeho krev. Je to labuť. Je to jen labuť. Teď je dnes. Teď není tehdy.

„Ta Hedy je ale potvora! To je tak nechutné!“ Julie se zvedla a začala nervózně pochodovat pokojíkem.

„Hej, opravdu jsi v pořádku?“

„Jo. Jistě. Doufám,“ řekla Rena nepřesvědčivě. „Jo. Cítím se líp.

Je to jenom –“

„Musela sem vklouznout po tom výstupu, co předvedla na

zkoušce.“ Julie se kousla do rtu. „Můžeš to pochopit? To si opravdu myslí, že si tímhle zajistí hlavní roli? To si myslí, že poletíš domů k mamince nebo co, jen proto, že ti dala do postele mrtvou labuť?“

„Možná.“ Rena nevěděla, co si má myslet. „Opravdu myslíš, že 26

by Hedy mohla takhle zabít labuť? Prostěji podříznout?“

„A ty ne?“ Julie přidala do kroku. „Samozřejmě, že mohla. Asi ani nepotřebovala nůž. Prostě použila své nehty.“

„Julie, já –“

„Je to odporné. Jak hluboko může člověk klesnout. Zabít

nevinného ptáka. Stupidní. Je to – je to tak – dětinské!“

„To už je příliš,“ zamumlala Rena. Pohlédla na svou ruku. Měla na ní tmavou krvavou šmouhu.

„Ne, já jsem to neudělala!“ vykřikla. Pokusila se krev setřít, ale nešlo to.

„Cože?“ Julie se zastavila. „Cos to říkala?“

„Prosím?“ Rena svůj předchozí výkřik neslyšela.

„Nic jsem

neříkala.“

„Ale ano. Říkala jsi…“ Julie se zarazila. Viděla, že Rena je příliš rozrušená. Usoudila, že teď není vhodná chvíle k hovoru.

„Co budeme dělat?“ zasténala Rena.

„Tohle přece nemůžeme nechat jen tak

– co říkáš?“ Julie

studovala Renin bledý obličej. Snažila se uhodnout, co asi Renu trápí. Ale její tvář více skrývala, než ukazovala.

„Ne,“ řekla Rena nejistě. „Nemůžeme. Ale co uděláme?“ Byla to spíše prosba než otázka.

„Zabijeme ještě něco většího a dáme jí to do postele!“ prohlásila Julie. „Vidělas Kmotra? Třeba seženeme koně!“

Rena – stále ještě seděla na podlaze – pokrčila nohy a zabořila hlavu mezi kolena.

„Dělám si legraci,“ řekla Julie. „Jen se to snažím trochu zlehčit.“

„Zlehčit,“ tiše opakovala Rena.

„Tak co asi tak máme dělat?“ položila si Julie otázku. „Myslím _

měly bychom to říct Baxovi.“

„Jo, jistě,“ řekla Rena sarkasticky. „Tím to vyřešíme. Víš, co by řekl? Zapamatuj si ten pocit! Podrž si tu emoci!

Víš co? To Bax nejspíš položil tu labuť do mé postele – aby probudil mé pocity.“

Julie se zasmála. Pak si uvědomila, že Rena nežertuje.

„Neblbni. Uvědom si, že Baxovi to tady patří. Nebude přece zabíjet labutě a cpát je lidem do postele ve svém vlastním táboře.

27

Vím, že si myslíš, že je krutý, Reno. Ale tolik krutý není. A není blázen.“

„Jsi si tím jistá?“ zeptala se Rena, ale byla si vědoma, že jen hraje o čas. Nechtělo se jí vstát a uklízet ten nepořádek. A především nechtěla čelit faktu, že jiná dívka – dívka, kterou poznala jen před několika dny – ji nenávidí natolik, aby zabila živé stvoření.

Pomalu se postavila. Někdo zaklepal na dveře. Obě dívky

vykřikly. Julie, oblečená do svých miniaturních plavek, měla husí kůži po celém těle.

„Kdo je tam?“ zavolala Rena.

„Marcie. Slyšela jsem výkřiky. Je všechno v pořádku?“

Julie otevřela dveře.

„Ahoj, Marcie. Pojď dál. Všechno není

zrovna v pořádku, co říkáš Reno?“

„To zrovna ne,“ řekla Rena.

Marcie zaraženě vstoupila. Byla velmi malá, nejvýše tak metr šedesát, a měla krátké hnědé vlasy kolem malého kulatého obličeje.

Reně připomínala myš z kreslených seriálů. Dokonce i mluvila vysokým pisklavým hlasem.

„Co se stalo?“ zeptala se Marcie a pro jistotu setrvávala u dveří.

„Nehoda,“ řekla Julie a ukázala na horní lůžko palandy. „Věřila bys, že do okna vletěla labuť a spáchala sebevraždu v Renině posteli?“

„Ne. To snad ne,“ řekla nejistě Marcie.

„Jo? Tak jdi a podívej se tam,“ řekla Julie, neschopná potlačit ďábelský úšklebek.

Marcie udělala pár kroků k palandě.

„NE!“ vykřikla Rena a stáhla ji zpátky. „ Julie, to není legrace.

Přece ji nechceš vyděsit?“

Julie pokrčila rameny.

„Opravdu je tam mrtvá labuť,“ řekla Rena Marcii. „Někdo jí podřezal krk. Někdo mi ji dal do postele – asi aby mě poděsil.“

„To je hrozné.“ Marcie zírala na palandu. „Kdo to mohl udělat?“

„Myslely jsme, žes to byla ty,“ zažertovala Julie.

Marcie na ni vytřeštila oči. Když si uvědomila, že to měl být vtip, přinutila se do pisklavého chichotu.

„Můj smysl pro humor se vždycky projeví v nejnevhodnější

28

okamžik,“ připustila Julie.

„Vypadáš přesně jako Cher,“ řekla náhle Marcie. „Už ti to někdo řekl? Ta má taky zvláštní smysl pro humor.“

„Dík. Myslím, že jo,“ řekla Julie. Ty zase vypadáš jako myška Minnie; pomyslela si. Hned se však za tu myšlenku zastyděla.

„Musíme uklidit tu krev,“ přerušila je Rena. „Dnes je všude tolik krve. Pravá krev. Falešná krev.“ Cítila, že její myšlenky zase začínají utíkat do minulosti.

„Pomůžu vám,“ nabídla se Marcie. „Jsi v pořádku, Reno? Reno?“

Trvalo to chvíli, než si Rena uvědomila, že na ni Marcie mluví.

„Jo. Fajn. Díky, Marcie.“

Dívky zabalily labuť do krvavého prostěradla. Všechny tři ji odnesly k popelnici za ubytovnu a nacpaly ji dovnitř.

Dalo to hodně práce, než vyčistily, vydrhly a vytřely všechnu krev. Za hodinu byly skoro všechny skvrny odstraněny.

Rena si pečlivě ustlala postel. „Jako nová. Skoro.“ Přinutila se k úsměvu.

„Řekneš to Baxovi?“ zeptala se Marcie.

„Ano. Myslím, že ano. Někdy,“ odpověděla Rena. Opravdu

nevěděla, jestli to Baxovi řekne. Bylo tak těžké předvídat, jak by reagoval. Mohlo by z toho být víc problémů než užitku.

„A teď už si vážně musím zaplavat,“ řekla Julie. „Jdete někdo se mnou?“

Rena i Marcie zavrtěly hlavou. Marcie se vrátila do svého pokoje.

„Určitě jsi v pořádku?“ zeptala se Reny Julie. „Jestli chceš, tak tu s tebou zůstanu.“

„Ne. Běž. Už se tam chystáš dvě hodiny,“ odpověděla Rena.

„Chci si na chvíli zdřímnout, zkusit se dát dohromady.“ Viděla, že Julie má opravdu snahu. „Bude to dobrý. Vážně. Jdi. Dobře se bav.“

Julie ještě chvíli otálela, potom popadla svůj ručník a vykročila ze dveří.

Jakmile odešla, Rena se sesula na dolní lůžko. Věděla, že nebude schopná usnout. Ani nechtěla spát. Bála se snů, které by mohly přijít.

Chtěla jen odpočívat. Kdyby si tak mohla odpočinout, třeba by ten pocit nevolnosti zmizel, ta krev by přestala tryskat, ta krev by jí přestala téci před očima, ta krev… krev…

29

Ne.

Posadila se. Nemůže odpočívat. Jestli zavře oči, bude to tady znovu. Přítomnost a minulost.

Jestli zůstane v posteli, krev začne kapat znovu.

Ne. Musí odtud vypadnout.

Najednou věděla, co musí udělat.

Musí zmáčknout Hedy. Musí jí říct, že její vtip se minul účinkem.

Musí Hedy ukázat, že se nenechá zastrašit.

Hlavní role. Mám hlavní roli ve hře opravdového režiséra z Broadwaye, uvědomila si náhle. To je první dobrá věc, která se mi přihodila za poslední tři roky a já se jí nevzdám.

Ani za nic.

Vyskočila z postele a vrhla se k šatníku. Hned se seberu, najdu Hedy a vytmavím jí, co si myslím o jejích stupidních vtipech, řekla si.

Hned se cítila lépe. Když se rozhodla jednat, bylo jí lehčeji.

Snažila se uložit si to do paměti. Dělej něco, Reno. Neustupuj, nepoddávej se tomu. Jednej. Hýbej se. Postupuj. A možná, možná, že se zbavíš své minulosti.

Otevřela dokořán šatník a začala se probírat svým oblečením.

Počkat.

Ne.

Tady něco nehraje. Její šaty. Její oblečení.

Trvalo jí, než si to uvědomila. Džíny. Trička. Svetry. Halenky.

Džínová bunda. Její sváteční šaty.

Všechno bylo rozřezané. Její šaty. Na cáry. Všechno.

Všechno rozřezané, rozřezané na kousky.

30

V.

Juliiny džíny jí byly trochu těsné, ale nacpala se do nich. V zásuvce našla jedno bílé nerozřezané tričko.

Hedy rozřezala jen oblečení v šatníku. Přesněji řečeno, v jeho levé polovině. Reniny šaty.

Ale jak Hedy ví, které šaty jsou Reniny a které Juliiny? To přece nemohla vědět – nebo mohla?

Rena upustila sandál, který si chystala obout, a zůstala zírat z okna. Snažila se utřídit si myšlenky.

Co když to nebyla Hedy, ale Julie?

Dala jí Julie labuť do postele a rozřezala šaty?

Rena se snažila rozpomenout na dnešní ráno. Ano.

Když Rena odešla do divadla, zůstala ještě Julie na pokoji.

Objevila se na zkoušce až asi za dvacet minut.

Stihla by to? Je to dost času na to, aby seběhla k vodě, chytila labuť, dopravila ji na ubytovnu, zabila ji a položila na horní lůžko a potom rozřezala všechny Reniny šaty?

Ano, usoudila Rena. To by mohla zvládnout.

Ale proč by jí to dělala? Byla přece její kamarádka.

Rena přestala kontrolovat své myšlenky, nechala je těkat, jak se jim zachtělo. Je to nebezpečné, to si uvědomovala. To nikdy neudělala. Vždy své myšlenky držela pevně na uzdě. Vždy je naprosto ovládala.

Ale teď se věci vymkly její kontrole. A ona věděla, že by měla zjistit, proč. Měla by to zarazit, než – než…

Vzpomněla si na Juliin výraz, když objevila mrtvou labuť. Julie vypadala stejně vyděšená a šokovaná jako Rena. Nebo to jen hrála?

31

Proč ne? Julie přece chce být herečkou.

Ale proč by Julie brala Renu do tábora v New Hampshire, aby ji mučila?

Kvůli Dannymu?

Ne. Julie řekla, že na Dannyho už zapomněla a že se na Renu nezlobí.

Ale nehrála i tohle?

Ne, rozhodla Rena. Takhle se uvažovat nedá. Julie je moje kamarádka. Možná je temperamentní a afektovaná, ale není

zlomyslná.

Prostě si nechci přiznat, že tu mám nepřítele. Nepřítele, kterého skoro neznám, řekla si Rena.

Musí to být Hedy.

Rena vklouzla do sandálů. Čtyřmi rychlými tahy kartáčem si prohrábla vlasy, přejela si rty světlou rtěnkou a vykročila rozhodným krokem ven do chodby.

Se sebezapřením překročila skvrnu falešné krve, která zůstala po Georgeovi na koberci v hale. Hedyin pokoj byl asi čtyři pět dveří odsud.

Ale co jí řekne? Co by měla udělat? Popře to Hedy? Ovšemže popře. Takže co?

Ovládej se, řekla si Rena. Jen se ovládej. Vniknout k Reně do pokoje a zničit její věci byl zločin. Zabít labuť je nejspíš také zločin.

Rena se rozhodla prostě říci Hedy, že všechno oznámí na policii.

Prosté a jednoduché.

Jestli to chce Hedy popřít, ať to popře policii. Tak bude Hedy jasné, že Rena nestrpí žádné její další kruté vtipy.

Myšlenka na policii ji uspokojila jen na pár sekund. Potom sklouzla myšlenkami zpět do minulosti, opět slyšela jekot sirén a viděla záblesky rudého světla. Rudá. Rudá. Pořád rudá. Světla, rudá jako krev.

Ne. Policii už ne, pomyslela si Rena. Prosím. Policii už ne.

Dvěma údery ostře zaklepala na Hedyiny dveře. „Hedy, jsi tam?“

zavolala s pocitem zvláštního vzrušení, jak by byla znovu na jevišti.

„Hedy! Otevři!“

Zabušila znovu, tentokrát ostřeji. Žádná odpověď.

32

Poslouchala, jestli nezazní kroky. Ticho. Potom uslyšela v místnosti ránu. Nebyla příliš hlučná. Nedokázala si představit, co by to mohlo být. Naslouchala.

Opakovalo se to znova.

„Hedy, jsi tam?“ Zabušila naléhavěji.

Jedinou odpovědí byl opět ten temný zvuk.

Co to může být?

Stiskla kliku a otevřela dveře.

„Hedy – je tady někdo?“

Temný zvuk přicházel napříč místností. Byla to zažloutlá okenní žaluzie – narážela na okno, jak jí povíval vítr.

To má Hedy luxusní pokoj, pomyslela si Rena s úsměvem. My v oknech žaluzie nemáme.

Když vyřešila záhadu podivných zvuků, otočila se Rena k

odchodu. Ale nedokázala odolat, aby se ještě trochu nerozhlédla.

Dolní lůžko palandy bylo rozestlané. Byly na něm pohozeny Hedyiny šaty. Rena poznala květovanou zavinovací sukni, kterou Hedy nosila na zkoušky a krátkou zelenou halenku, kterou všichni chlapci považovali za velice sexy.

Mohla bych jí taky rozřezat šaty, pomyslela si Rena, hned ale ten nápad popuzeně zavrhla.

Popošla ještě kousek do místnosti.

Židle byla také zavalena

šatstvem. Džínové šortky a zelený svetr od Bennettona.

Nosí Hedy jen svršky, které jí ladí s očima?

Rena překročila kalhotky od plavek, srolované na podlaze, a obrátila se k toaletnímu stolku. Byl tam nepořádek tvořený skleničkami a tubami s mejkapem, sprejem, rozprašovačem parfému, hřebeny a kartáči, řasenkou, očními stíny, zašpiněnými vatovými tampóny.

Rena zvedla červené plastové náušnice, které tak hlasitě chřestily, vždycky když si je Hedy vzala na zkoušku. Rena si je přidržela u uší a zahleděla se do poškrábaného zrcadla na stolku. Náušnice zářivě kontrastovaly s její bledou tváří a světlými vlasy.

Stále ještě držela náušnice, když uviděla mycí žínku. Ležela zmuchlaná vzadu na stolku.

Rena na ni zírala, ruce jí zvolna klesaly, až náušnice narazily na 33

desku stolu. Natáhla ruku a dotkla se žínky.

Byla mokrá.

Studená a mokrá.

A byla nasáklá krví.

Rena na ni dlouho zírala bez hnutí.

Potom ji z nějakého důvodu zvedla a rozložila. Jakoby tomu nechtěla uvěřit, dokud to nebude držet v rukou.

Ale ta žínka byla skutečná. Krev byla skutečná.

Tak to byla Hedy, pomyslela si Rena. Převrhla několik flakónů a skleniček, jak hodila žínku na stolek.

Cítila, jak v ní roste vlna vzteku, vzteku smíšeného s pocitem hnusu a odporu.

Jaké má Hedy právo dělat jí takové věci? Jaké má právo zničit jí léto, zničit jí štěstí? Jaké má právo zničit všechno, čeho dosáhla s takovou námahou a za tak dlouho?

Stále ještě stála u toaletního stolku a zírala do zrcadla, když se dveře za ní otevřely a vešla Hedy.

Rena se neotočila. Sevřela po stranách stolek a hleděla na Hedy v zrcadle.

Hedy měla na sobě černé bikiny. Bílý ručník měla přehozený přes ramena. Dlouhé vlasy měla svázané do ohonu.

Hedyin výraz se z překvapení změnil hned v podezření.

„Co TY tady děláš?“ zeptala se s pohledem upřeným na Reninu tvář v zrcadle.

Rena se k ní pomalu obrátila.

„No?“ Hedy dramaticky odhodila ručník na postel. „Co tady děláš?“

„Mě nezastrašíš,“ řekla Rena tiše. Každé slovo vyslovila pomalu a zřetelně.

„Ale tohle je můj pokoj!“ zvolala Hedy. „Sem nemáš co chodit!“

„Ty víš, o čem mluvím,“ řekla Rena, překvapená, s jakým klidem uvažuje. Jsem klidná, uvědomila si, protože jsem jasně v právu.

„Ne, to teda nevím, o čem mluvíš. Jsi praštěná, nebo co? Jdu to říct Baxovi. Co to děláš s mými věcmi? Sebralas tady něco? Proč jsi přišla, Reno? Krást? Co tady děláš?“

Jak Hedy mluvila, stále víc a víc se rozpalovala. Otevřela dveře a 34

gestem vybídla Renu k odchodu. „Běž. Vypadni. Vypadni hned a já nikomu neřeknu, žes tady čmuchala. Ale už to nikdy nezkoušej.“

„Ne,“ řekla Rena. „To jsi vedle, Hedy. Nepovede se ti to překroutit. Vím, že jsi to ty, kdo zabil labuť.“

„Cože? Jakou labuť?“

Hedy vypadala opravdu zmateně.

„Jsi výborná herečka,“ řekla Rena hořce.

„To vím,“ řekla Hedy a dívala se Reně přímo do očí. „Lepší, než můžeš kdy být ty.“

„Ale zabilas tu labuť. Dalas mi ji do postele.“

„Co blbneš!“ křičela Hedy. „Seš úplnej cvok! Vypadni! Zmiz odtud! Ne – počkej…“ Ztišila hlas. Prudkým gestem Renu zadržela.

„Mám lepší nápad. Ty tu zůstaneš a já půjdu. Ty tady zůstaneš a budeš se snažit dát dohromady. Sedni si na postel. Jestli chceš, tak si lehni. Jen odpočívej. Já půjdu a přivedu Baxe. Seženu ti pomoc.“

„To je od tebe hezké, Hedy. Ale já nepotřebuju pomoc.

Vím, že lžeš. Ty víš, o čem mluvím. To nezapřeš. Nemůžeš prostě předstírat, že jsem blázen. Viděla jsem tu krev!“

„Co? Cože?“

Rena popadla žínku a zvedla ji nad hlavu, „Krev, Hedy. Viděla jsem krev té labutě. Je tady. A teď mi vykládej, že jsem blázen.“

Hedy se dala do smíchu, výsměšného chechotu, který náhle

usekla. „Promiň, Reno,“ řekla klidně. „Ale stále ještě nevím, o čem mluvíš.“

„O krvi, Hedy. Mluvím o té krvi. To ti nevyšlo. Zapomnělas zamést stopy.“

„Tak podívej, Reno. Dnes odpoledne jsem si pořezala ruku.“

Hedy zvedla levou ruku. Měla na ní bílý obvaz.

„Cože?“ Rena stále ještě držela žínku, jak zírala na obvaz na Hedyině ruce.

„Pořezala jsem se. Když jsem odešla ze zkoušky, byla jsem tak rozčilená, že jsem se rozběhla do kopce. Upadla jsem ve vysoké trávě. Řízla jsem se do ruky o ostrý výčnělek skály.“

„Nech toho, Hedy.“

„Je to pravda. Zkoušela jsem zastavit krvácení tou žínkou. Ale nechtělo to přestat. Tak jsem si došla na ošetřovnu pro obvaz.“

35

Rena zírala na obvaz. Zdál se jí příšerně veliký na pořezanou ruku.

„Nevěřím ti, Hedy.“

Hedy pokrčila rameny. „Kašlu na to, jestli mi věříš nebo ne. A teď polož tu pitomou žínku a vypadni z mého pokoje.“

„Nevěřím ti,“ opakovala Rena.

Ale ve skutečnosti nevěděla, co si má teď myslet.

„Vůbec tomu nerozumím,“ řekla Hedy a otevřela dveře dokořán.

„Nechápu, proč mi chceš zkazit prázdniny. Nejdřív jsi mi sebrala roli. Teď čmucháš v mém pokoji.“

„Ta role je moje!“ vyletěla Rena. Nechtěla to říct. Nevěděla, proč to řekla.

„Ta role je moje,“ opravila ji Hedy. „Teď ji možná máš ty. Ale věř mi, Reno, na konci tábora to nebudeš ty, kdo bude stát na jevišti.

Budu to já.“

„Nepokoušej se mi zase vyhrožovat!“ rozkřikla se Rena.

„To není hrozba,“ řekla Hedy chladně, až strojeně. „Jen ti to předpovídám.“

Rozčilená a zklamaná, že se jí nepodařilo nic vyřešit, hodila Rena žínku na podlahu a vyběhla z pokoje. Dveře za ní práskly, až nadskočila leknutím. Vyběhla z ubytovny a dala se dolů z kopce směrem k vodě. Byla napůl rozhněvaná a napůl zmatená. Opravdu nevěděla, co si má myslet.

Říkala Hedy pravdu? Pocházela krev na žínce z rány na její ruce?

Anebo byl obvaz jen zástěrka?

Musela to být Hedy, kdo zabil labuť a rozřezal mi šaty, pomyslela si Rena. Ona jediná mi vyhrožovala. Jen ona. A teď mi hrozila znovu.

Vážně si myslí, že mi tu roli může vzít. Ale já se jí nevzdám. Ani za nic. Je moje. Je to něco, čeho jsem dosáhla. Získala jsem něco cenného a nedám si to vzít.

Právě procházela kolem divadla, ale nevnímala to. Několik známých se na ni usmálo, jak se míjeli, ale ona je neviděla.

Neviděla nic. Byla příliš rozčilená, příliš zmatená.

Udělala to Hedy?

Musela to udělat – je to tak? Musela to být Hedy. Hedy ji chce 36

vypudit z tábora. Hedy se snaží udělat z ní blázna. Určitě je to Hedy.

Rena se rozhodla. Určitě je to Hedy. Hned nato se zezadu vymrštila ruka a popadla ji za rameno.

37

VI.

Rena vyrazila hlasitý výkřik a ohnala se po ruce.

Byl to George. Vypadal vylekaně jako ona.

„Promiň, Reno. Nechtěl jsem tě vyděsit.“ Jeho tmavé oči se dívaly do jejích. Uhnula očima. Zastyděla se, že tak vykřikla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se s nelíčenou účastí.

„Já – měla jsem špatný den,“ přinutila se k úsměvu. „Myslela jsem na něco jiného. Proto jsem – proto jsi mě tak vyděsil.“

„To jsem nechtěl – tentokrát.“ Zasmál se. „Kam jdeš?“

„Vlastně ani nevím,“ přiznala se Rena. „Jen tak, procházím se.“

Nervózně si prohrábla rukama krátké vlasy.

Na chvilku byla v pokušení říci Georgeovi, co se jí stalo, o labuti a o svém rozhovoru s Hedy. Ale potom si to rozmyslela. Vždycky se nerada komukoli svěřovala, zvláště lidem, které sotva znala – natož pak takovému podivínovi, jako byl George.

„Pojď, Reno, sedneme si a řekneš mi, co tě trápí.“ George ji postrčil směrem k plochému kameni poblíž pěšiny. „Doufám, že nejsi ještě rozrušená z mého malého představení.“

„Ne,“ řekla trochu nuceně. Vzepřela se mu. „Víš, nemám teď čas.

Nemůžu ti teď nic povídat.“

Podíval se na ni provinilým pohledem prosícího psíka. Hraje to, uvažovala Rena, nebo ho to opravdu mrzí?

„No tak,“ pobízel ji.

Není zvyklý ustupovat, pomyslela si Rena.

„Ne. Opravdu.“ Otočila se a vykročila do kopce směrem k dívčí ubytovně. Vítr vanoucí od vrcholku kopce přinášel chlad. Mraky zaclonily slunce a přikryly zem temnými stíny.

38

Provázel ji, šel těsně vedle ní, ruce hluboko v kapsách své džínové bundy.

„Mám lepší nápad,“ řekl a na tváři se mu pomalu objevil

potutelný úsměv.

„Pojďme se projít později.“

„Jak to myslíš? Kdy?“

„Vždyť to víš. Po večerce.“

Zastavila se a dívala se na něj. Z nějakého důvodu se rozesmála.

Opět se zatvářil ublíženě.

„Mohli bychom sejít dolů k vodě.“ Díval se jí zpříma do očí. „Je tam opravdu krásně, zvlášť když je jasná noc. Měsíc a hvězdy se odrážejí ve vodě. Je to jako nádherné zrcadlo. Voda odráží oblohu.

Obloha odráží vodu. Je to tak úžasné, můžeš v tom úplně zabloudit.

Opravdu bys to měla vidět.“

Přistoupil k ní blíž. Jeho tvář byla jen několik centimetrů od její, jeho tmavé oči prosily, naléhaly, aby souhlasila. Na okamžik si pomyslela, že ji políbí. Uvažovala, jestli by se jí to líbilo. Nemohla se rozhodnout, jestli to chce, nebo ne.

Ucouvla.

Mluví tak krásně, tak romanticky, pomyslela si. Ale je těžké poznat, co si opravdu myslí, nebo cítí. Je těžké poznat, co je jen divadlo a co je on sám.

„Reno. Pojďme dnes večer spolu ven,“ naléhal.

Už téměř souhlasila, ale něco ji zadrželo.

„Někdy jindy. Možná.“ Omluvně se usmála. „Já jen – byl to tak dlouhý, úmorný den. Jsem vážně utahaná. A zítra máme zkoušku brzo ráno.“

Jeho tmavé oči se zúžily a tváří se mu mihl záblesk hněvu. Rychle jej nahradil pohledem oddaného psa.

„Dostal jsem košem!“ vykřikl dramaticky a zabodl si do srdce neviditelný nůž.

Rena se zasmála. „Ahoj u večeře,“ kývla hlavou a pospíšila si do kopce.

Tentokrát ji nenásledoval.

Jednou se ohlédla a stále viděla ho stát vedle kamene a hledět na ni zraněným pohledem.

39

Zvláštní kluk! řekla si Rena. Je přitažlivý, pomyslela si. A zajímavý. Až moc zajímavý. Měla by ses radši soustředit na hru, Reno. Tohle léto není pro romance. Možná jednou, za čas.

Jak se blížila k ubytovně, uvědomila si, že setkání s Georgem ji trochu povzbudilo a že na chvíli přestala myslet na Hedy. Alespoň vím, že ne úplně všichni na tomhle táboře mě nenávidí.

Tu noc se jí zdálo o Kennym.

Bylo to poprvé, co se jí o něm zdálo od té chvíle, kdy přijela do tábora.

První dva roky po té události se jí o něm zdálo noc co noc. Potom snů bohudík ubývalo, až zbyly jen jeden, dva za týden.

Nyní od jejího posledního snu uplynul už měsíc.

Ale teď byl sen zase tady, opět se všemi živými detaily, v křiklavých barvách, s výkřikem hrůzy.

Byla tam zas, v těch sepraných červených džínách, v bílé halence, dole v suterénu Kennyho domu.

Všechny podrobnosti byly tak jasné, tak živé. Palubky z borového dřeva. Plakát malého chlapce v černém holičském křesle.

Bambusové rybářské pruty opřené v rohu, jejich vlasce propleteny a zamotány. Pingpongový stůl s potrhanou sítí, na něm stoh starých časopisů, National Geographic a Ladie’s Home Journal.

Slyšela hukot kotle za zdí. Slyšela máchat pračku.

Slyšela cvrkot cvrčka, který nějak zabloudil do podzemí. Tak jasně. Bolestně jasně.

A byl tady Kenny, vlasy uhlazené dozadu, štíhlá tvář bledá pod fluoreskujícím stropním světlem.

Ten výraz v jeho tváři. Hravý a dychtivý. Tak spiklenecký.

Přitahoval ji, přitahoval ji stále blíž, zatímco to jediné, po čem toužila, bylo uprchnout, utéct pryč.

Prosím. Nech mě. Nenuť mě prožít to všechno znova.

Ale byla tam, zpátky v podzemní místnosti, zpět pod bledým fluoreskujícím světlem. A byl tam Kenny s tím svým podivným výrazem v obličeji. A byl tam revolver.

„Kenny, co s tím chceš dělat? Dej to pryč.“

Ale jen se na ni šklebil, v tom šklebu byla bázeň i vina, škleb, jaký nikdy předtím neviděla, škleb, jaký už nikdy neuvidí.

40

„Kenny, prosím. Polož to.“

Viděla, jak vkládá kulku do zásobníku. Slyšela tiché cvaknutí, jak kulka zapadla na své místo. Slyšela kovové zavrčení, jak Kenny otočil bubínek.

Klik, klik, klik, klik, klik.

Tak nahlas. Tak jasně, tak neodvratně.

Držel si revolver před obličejem, před svým štíhlým, bledým obličejem. Díval se na něj vážnýma, tmavýma očima. Bez jediného mrknutí. Škleb zvolna zmizel.

„Ne, Kenny,“ teď už žadonila. „Nedělej to. Prosím, poslechni mě.

Nedělej to.“

„Reno, já to přece neudělám,“ řekl a díval se na zbraň.

Podal jí revolver. „Uděláš to TY.“

„Uděláš to ty…“

„Uděláš to ty…“

Tady se sen zatemňoval. Stala se z něj jen nejasná rozmazaná skvrna.

Teď držela revolver ona.

Za vteřinu zmáčkne kohoutek. Skutečně to tak bylo?

Rena se snaží prohlédnout, rozpoznat tmavé stíny. Snaží se naslouchat, zaslechnout, co bylo dál.

Ale oslepla žhavou září zbraně. A vše, co uslyšela, byly její vlastní výkřiky.

„Ne! Ne! Ne!“

Posadila se na posteli a málem se uhodila do hlavy o nízký strop.

Rozhlédla se. Byla nazpět v táborové ubytovně, na horním lůžku palandy.

Byla zpátky.

Nebyla s Kennym v podzemí před třemi lety.

Srdce jí bušilo. Tíživý pocit ze snu se pomalu vytrácel.

Co je to za zvuk?

Klepání. Klepání. Někdo jí klepe na okno.

„Julie?“ vykřikla hlasem chraptivým od spánku.

Potom si uvědomila, že Julie tu není. Po večerce se vytratila s Chipem.

Klepání nepřestávalo, rytmické, naléhavé.

41

Rena slezla dolů. Podlaha ji zastudila do bosých chodidel. Neměla představu, kolik může být hodin. Juliino lůžko bylo ještě prázdné.

Byla jasná noc. Měsíc v úplňku přímo za oknem se zdál být na dosah.

Rena se podívala ven. Nikde nikdo.

Otevřela okno, opřela se o parapet a vystrčila hlavu ven.

Nikdo.

Někdo přece klepal. To nebyla jen součást jejího snu.

Vysoká tráva za ubytovnou, v měsíčním světle olivově zelená, šustila a šeptala. Borovice se chvěly v studeném větru vanoucím od vrcholku kopce.

Nikdo.

Zavřela okno a vylezla zpět na své lůžko. Zkoušela usnout na zádech, potom na boku. Stále se necítila pohodlně, nemohla usnout, nemohla se zbavit toho snu.

„Kenny, Kenny,“ vyslovila jeho jméno nahlas. Kdyby to tak byl jen sen. Kdyby…

Klepání se ozvalo znovu. Čtyři hlasité údery, potom tři tiché. A pak znovu.

„Budu to ignorovat.“ Přitiskla si polštář na obličej a snažila se zadusit ten zvuk.

Klepklep-klepklep. Klepklepklep.

Nemohla to ignorovat.

Hodila polštář na podlahu a seskočila za ním. Potom otevřela okno a vystrčila ven hlavu.

„Kdo to klepe? Kdo je tam?“ křikla.

Ticho. Zahlédla stín. Zaslechla kroky mezi stromy.

42

VII.

Rena zachmuřeně hleděla před sebe na talíř ovesné kaše. „Už by si taky mohli vymyslet něco jinýho,“ reptala. „Proč se mám celý léto živit ovesnýma vločkama?“

„Budu hádat. Máš špatnou náladu.“ Julie dopila dlouhým

douškem zbytek svého džusu. „Ech. Skyt,“ zašklebila se.

„Špatnou náladu,“ opakovala Rena hluše.

„Jsem zombie. To

člověku na náladě nepřidá.“

„Vypadáš jako zombie. Neurážej se,“ řekla Julie. „Spala jsi vůbec?“ Musela překřikovat smích od vedlejšího stolu. Jídelna byla malá a úzká a od nízkého stropu se odrážel každý zvuk.

„Ne. Ani trochu.“ Rena zívla. Nabrala si lžíci kaše a hned ji nechala plesknout zpět do talíře. „To se nedá jíst.“

„Jsi ještě nervózní kvůli – tomu včerejšku?“ zeptala se Julie s plnou pusou.

„Jistě.“ Rena neměla v úmyslu vysvětlovat, že se jí po tisící zdálo o Kennym. A nechtělo se jí říkat Julii, že se někdo pokoušel dohnat ji k šílenství ťukáním na okno.

Chip se na Renu usmál a přátelsky na ni mrkl, když míjel jejich stůl s podnosem zarovnaným snad tuctem topinek.

„Dobrý ráno, Chipe,“ řekla Julie, otrávená, že se neusmál nebo nemrkl na ni.

„Dobrý,“ zamumlal Chip, aniž se ohlédl.

„Hele, tak jaký to včera večer bylo?“ zašeptala Rena, s úlevou, že může mluvit o někom jiném.

„ Jo, nádherný,“ řekla Julie sarkasticky. Nabrala si další lžíci a chvilku žvýkala. „Celej večer se vyptával na tebe. To bylo rande!“

43

Rena byla v rozpacích. „Vážně?“

„ Jo. Vážně. Vypadá to, že se tady každej zajímá o tebe, Reno.“

Hořkost v Juliině hlase Renu zarazila. Pohlédla přes stůl na kamarádku. Julie nezvedla oči od svého talíře.

Julie na Renu opravdu žárlí a ani v nejmenším se nepokouší to zakrýt. Žárlí Julie natolik, aby se chtěla s Renou vypořádat? Žárlí snad natolik, že dala Reně mrtvou labuť do postele? Že rozřezala Renino oblečení? Že jí klepala v noci na okno?

Nezblbni z toho úplně, napomenula se Rena v duchu. Julie je Julie. Vždycky říká přesně to, co si myslí.

Nemá smysl podezírat

jedinou kamarádku v celém táboře,

rozhodla Rena.

„Snídaně ses ani nedotkla,“ řekla Julie. „Potřebuješ nějakou energii na zkoušku.“

„Ale když jsem jednou na scéně, beru energii z nervozity.“ Rena se pokusila o smích, ale nějak to nevyšlo.

„Jsi tak bledá.“ Julie to řekla s účastí, ale Rena nechtěla slyšet, jak hrozně vypadá.

„Dík za šaty,“ změnila téma. Ačkoli jí džíny byly trochu těsné, žluté tričko jí padlo docela dobře. „Ještě že sis s sebou vzala takovou výbavu.“

„Beze všeho,“ řekla Julie s plnou pusou. „Stejně na tobě vypadají líp.“

Zase zazněla hořkost a žárlivost.

Zase se Rena rozhodla si toho nevšímat.

Odsunula židli a rychlé vstala. „Uvidíme se na zkoušce.“

Julie pohlédla přes jídelnu na hodiny s nápisem Coca-cola. „Je brzo. Kam jdeš?“

„Chci tam být brzo. Rozhodla jsem se, že radši řeknu Baxovi, co se mi včera stalo.“

Byl to výraz znepokojení, co zablesklo Julii v očích?

Nebo si to Rena jen představovala?

Baxe našla v divadle. Seděl na kraji jeviště, gestikuloval a horlivě promlouval ke třem mladíkům sedícím v první řadě. Probírali výpravu. Bax měl na sobě červenou teplákovou soupravu, ve které vypadal ještě víc jako Santa Claus. Ale jeho netrpělivost a výbuchy 44

hněvu ani v nejmenším nepřipomínaly toho veselého staříka.

Bax držel v ruce velký výkres a třásl nad ním pěstí. Zezadu Rena zaslechla jen slova „ohavný“ a „zrůdnost“. Jak se blížila k jevišti, bylo jí nad slunce jasnější, že Bax není spokojen s kulisami.

„Tohle není návrh na sgrafito,“ říkal právě, když Rena vklouzla do páté řady a ponořila se do sedadla co nejhlouběji ve snaze být nenápadná.

„Má to být funkční, ale nemůže to dominovat. Chápete?“

Trojici zřejmě nebylo úplně jasné, co tím chtěl říci, ale všichni přitakali. Bax roztrhl návrh napůl a trhal dál, dokud z něj nezbylo jen několik malých kousků, které nechal dopadnout na podlahu. Ti tři ho pozorovali bez hlesu, ale Rena viděla, že jsou velmi nervózní.

„Už máme pohromadě všechny základní prvky na scéně“ Bax

ukázal za sebe na pohovku, sekretář a další vybavení. „Ale snůška zařízení netvoří obývací pokoj. Chci, aby divákům byl ten pokoj, ten dům známý, aby si mohli myslet, že tam už někdy byli. Rozumíte?

Chci, abyste vytvořili stereotypní tuctový prostor, v zásadě klišé.

Přemýšlejte o tom.“

Na pár sekund se odmlčel, aby jim dal čas. Potom se zvedl a mávnutím svého zápisníku je vybídl k odchodu. „Uvidíme se opět zítra ráno před zkouškou. Prosím vás, přijďte s obývákem a ne s nádražím.“ Zasmál se svému vtipu, ale ti tři se s kamennými obličeji zvedli a sklíčeně zamířili k východu.

Chová se k nim stejně odporně jako ke všem ostatním, pomyslela si Rena.

Bax přecházel po jevišti a studoval nějaké papíry.

Rena vyskočila: „Baxi!“

Zdálo se, že neslyší. Přecházel po jevišti a hleděl do papírů.

„Baxi! Můžete na minutu?“

Zastavil se a svraštil čelo. Zdálo se, že ji nepoznává.

„Za chviličku,“ řekl. Znělo to otráveně.

Rena si stoupla k první řadě sedadel a čekala. Za pár sekund Bax sešel po schůdcích z jeviště, stále ponořen do svých papírů. Aniž na ni pohlédl, posadil se do první řady a začal rychle psát.

„Chtěla bych s vámi mluvit,“ přistoupila k němu neohrabaně Rena. „Mám nějaké – eh – problémy.“

45

„Formuláře, formuláře,“ mumlal Bax a zuřivě čmáral do papíru.

Rena zahlédla několik postav v zadní části hlediště. Uvědomila si, že už jistě brzy začne zkouška.

„Myslím, že se někdo pokouší mě vyděsit,“ řekla.

„Ach, ty formuláře. Nemáš představu, kolik formulářů musí vyplnit ředitel tábora,“ stěžoval si Bax aniž zvedl oči od papíru.

„Zdravotní formuláře, daňové formuláře…“

Další lidé přicházeli a usedali v jevišti. Pár se jich přesunulo do první řady. Rena byla na rozpacích. Opravdu nechtěla, aby někdo zaslechl, jak si stěžuje Baxovi.

„Někdo mě chce vyděsit,“ opakovala Rena. Mluvila rychle, hlasitým šepotem. „Někdo mi rozřezal šaty a klepal mi v noci na okno a –“

„Nemůže to počkat? Já vážně zrovna nemám čas.“ Bax stále vyplňoval formuláře.

Neslyšel jediné slovo z toho, co řekla.

Rena se otočila a rozzlobeně vykročila do uličky.

Zlobila se více na sebe než na Baxe. Zahlédla Julii, ale nezastavila se.

„Co se děje? Vypadáš rozčileně.“ Julie jí položila ruku na rameno.

„Věděla jsem to,“ vykřikla Rena. „VĚDĚLA jsem, že mě nebude poslouchat.“

„Řeklas mu to?“

„Snažila jsem se. Ale pořád jen vyplňoval nějaký přiblblý formuláře.“ Všimla si, jak na ni Chip a nějací další kluci koukají, a ztišila hlas. „Věděla jsem to. Věděla jsem, že se nemusím obtěžovat něco mu vykládat.“

„Asi máš pravdu,“ řekla Julie. „Tak se uklidni. Dneska to bude lepší, ne?“

„Odkdy ty jsi Slečna Veselá?“ zeptala se Rena sarkasticky.

„Od té doby, co ty jsi Slečna Mrtvěj Brouk,“ odpověděla Julie.

Rena se na Julii pronikavě zahleděla. Zhluboka se nadechla, ale neřekla nic. Juliina slova ji hluboce ranila. Já nejsem mrtvej brouk, pomyslela si. Jsem jen klidná, ovládám se. Jsem nejklidnější z lidí, které znám.

„Já jsem to tak nemyslela. Jen jsem žertovala.“ Julie se zakřenila.

46

„Nebylo to vtipný,“ zamumlala Rena.

„Jsi jen přetažená,“ řekla Julie. „Potřebuješ se vyspat.“

„Přátelé! Přátelé!“ Bax se postavil na jeviště, v ruce svůj zápisník.

„Uklidněte se, prosím. Máme práci.“

Všichni si našli místo a divadlo se rychle zklidnilo.

„Hedy, co tam děláš?“ zavolal Bax na jeviště. Znělo to víc překvapeně než rozzlobeně.

Hedy v zelených šortkách a v těsně padnoucím zeleném svetru, který zvýrazňoval její souměrnou postavu, stála na scéně vedle sekretáře. Zdálo se, že se probírá dekoracemi, zvedala je a přemisťovala.

Baxova otázka ji zarazila.

„Ale, Baxi, říkal jste, že nejdřív

budeme zkoušet můj výstup.“

„Na to si nevzpomínám,“ odpověděl Bax.

„Já si jasně pamatuju, že jste mi to řekl,“ trvala Hedy na svém.

Dramaticky pohodila dlouhými vlasy: „Tak jsem tu připravená.“

„A l e j á teď tvůj výstup zkoušet nehodlám.“ Bax zřetelně vyslovoval a pečlivě odděloval slova ve snaze nerozčilit se.

„No, ale když už jsem tady…“ Hedy se vzdorovitě posadila na pohovku.

„Prosím tě,“ řekl Bax unaveně. Shrbil ramena a svěsil hlavu jako starý člověk. „Prosím tě, pojď dolů, Hedy. Tvůj výstup budeme zkoušet později – jestli tě do té doby nezabiju!“

Hedy vyskočila z pohovky. „Nemusíte hned křičet,“ mračila se.

Pomalu se odšourala k okraji jeviště, beze spěchu prošla dveřmi a dolů po schodech, přešla kolem Baxe, aniž o něj zavadila pohledem a vyšla do uličky.

Zastavila se u Reny a uštědřila jí pohled přehnaného zájmu.

„Reno, vypadáš příšerně,“ vykřikla. „Co se stalo? Nemohla jsi v noci spát? Je toho na tebe moc?“

„Hedy, najdi si laskavě místo,“ křikl Bax.

Znělo to velice podrážděně.

„Tak tos byla ty, kdo mi v noci klepal na okno?“ zeptala se Rena.

Heda zamrkala. „Cože? Klepat ti na okno? O čem to proboha mluvíš?“

„Bylas to ty?“ Rena se ovládala pouze s námahou.

47

„Usnula jsem ještě před večerkou,“ řekla Hedy. „Můžeš se zeptat Francine, mé spolubydlící. Radši se uklidni, drahoušku. Nějak to nezvládáš.“ Uštědřila Reně široký úsměv a pokračovala v cestě uličkou.

„Reno, Chipe, pojďme,“ zavolal Bax. „Tu scénu na gauči. Od začátku. Tentokrát mě přesvědčte, že jste něco víc než papírové vystřihovánky. Zkuste se přiblížit alespoň figurínám z výkladních skříní.“

Pár lidí se zasmálo. Není nad to začít den urážkou, pomyslela si Rena chmurně. Stoupla si. Ten těžký pocit okolo žaludku, ten pocit, který měla pokaždé, když měla jít na jeviště, se vrátil.

Chip už byl na pohovce, když přišla na scénu. Usmála se na něj.

Uhnul pohledem.

Překvapeně zaujala své místo vedle něj.

„J e n a ť Bax moc nevtipkuje,“ zašeptal Chip a díval se dolů na Baxe, který studoval text. „Musíme to zahrát tak, že nebude moct mít námitky.“

„Pokusím se,“ zašeptala Rena. Chip vypadal napjatě, ne vesele a uvolněně jako obvykle. A nevypadal příliš přátelsky.

C o j e to s ním? Rena usoudila, že je to jen tréma. Koneckonců není jediná, kdo má právo být nervózní, že?

„Řekněte, až budete připraveni,“ zavolal na ně nahoru Bax.

Posadil se poblíž uličky a rukou si mnul bradu.

„Tak jdeme na to,“ zavrčel na Renu netrpělivě Chip. Byla překvapená, že si najednou nemohla vzpomenout na svou úvodní větu. Dívala se zmateně na Chipa. On hleděl přímo před sebe.

Za pár sekund se jí ta věta vybavila: „Andrea je má přítelkyně, má nejlepší přítelkyně. Opravdu sis myslel, že se s ní můžeš sejít bez mého vědomí?“ Chip v údivu otevřel ústa a v celém jeho výrazu se zračilo překvapení. „Ona ti to řekla?!“

„Přesssně tak,“ zasyčela Rena. „Ona mi to řekla.“ Zbledl: „No a co?“

„No a co? No a co? Jak dlouho už spolu chodíme? Jak dlouho?“

„Počkat! Stop! Stop!“ zaječel Bax.

Vyskočil že sedadla a odhodil zápisník na podlahu.

„Promiň, Reno. Nevěřím tomu.“

48

„Prosím?“ Rena cítila, jak jí žaludek ztvrdl na kámen. V ústech měla tak sucho, že mohla sotva polknout.

„Nevěřím tomu. Není to opravdové. Není to věrohodné. Držíš se zpátky, Reno. Příliš se držíš zpátky.“

„Ale já se tak snažila…“

„Musíš se vzdát sama sebe, Reno,“ řekl Bax. Byl to jeho oblíbený výrok. Všichni ho slýchali alespoň stokrát za den. „Musíš se vzdát sama sebe, aby ses stala postavou, kterou hraješ. Odhoď všechny své rozpaky. Vyjádři ten největší hněv, jakého jsi schopná. Musíš Chipa opravdu nenávidět.“

„Vždyť mě chce bodnout! To je sakra nenávist!“ plácl Chip. Z

hlediště se ozval smích, ale Bax se jen zamračil.

„Zkuste to znovu,“ řekl a s námahou se předklonil, aby zvedl svůj zápisník.

Rena si sedla zpátky na pohovku a zavřela oči. Uvědomila si, že je nervóznější než kdy jindy. Co má dělat, aby se zavděčila Baxovi? To je nemožné! Chce toho po ní moc.

Nemůže projevit city tak, jak on chce. Nedokáže to. Tři roky se drží zpátky, uzavírá se do sebe. Naučila se ovládat své pocity.

Nedokáže je najednou prostě vystavit na obdiv.

To by bylo – to by bylo… Měla strach si tu možnost jenom představit.

Znovu řekla svou repliku, ale hlavou jí vířily nesouvislé myšlenky. Byla horší než poprvé a uvědomovala si to.

„No a co? No a co?“ snažila se, aby to vyznělo opravdu

rozzlobeně. „Jak dlouho jsme spolu

– totiž chodíme spolu? Jak

dlouho – eh – pardon – popletla jsem to.“

Najednou Chip prudce vyskočil a obrátil se na Baxe.

„To je výsměch!“ křičel dolů vztekle, „Co tady ta holka vůbec dělá?“

Rena nemohla uvěřit svým uším. Chip se obrátil zpět k ní. „Děláš ze mě přede všema blázna!“ křičel. „Proč jsi na jevišti? Co si myslíš, že tady děláš? Jestli na to nestačíš, Reno, tak toho nech! Prokaž nám tu laskavost a nech toho!“

49

VIII.

To je jen sen, řekla si Rena. Noční můra. Chip nestojí přede mnou a neříká mi ty hnusné věci. To by neudělal. Je tak legrační a lehkomyslný. To je určitě sen.

Ale nemusela se štípnout, aby věděla, že to není sen. Zírala na Chipa ze svého místa na pohovce a on pokračoval ve svém zlostném výbuchu.

„Přiznej si to, Reno. Nemáš talent. Proč tady marníš čas? Nemarni i náš čas a dej šanci někomu dobrému!“

Všichni se na ni dívali.

Rena nebyla nikdy tak raněná, tak pokořená. Chip na ni shlížel celý brunátný, dýchal ztěžka, jeho chlapecká tvář byla zkřivena hněvem.

Zdálo se, že čeká, až promluví. Zeji vyzývá, aby se bránila.

Chip nemá právo takhle s ní mluvit. Ani Bax ne. Žádný z nich nemá právo ji děsit, ponižovat, ubližovat jí.

Něco v ní povolilo. Přestala se ovládat.

Přestalo jí záležet na tom, jestli se ovládá. Vyskočila z pohovky a strčila oběma rukama do Chipa. „Takhle se mnou nemluv! Nikdy se mnou takhle nemluv!“

Ustoupil o krok, otevřel ústa, aby promluvil, ale nevydal ani hlásek.

„Nemáš na to právo!“ křičela. „ Já mám talent! Já jsem dobrá –

stejně dobrá jako ty!“

„Zapamatuj si to! Výborně!“ zvolal šťastně Bax a pospíchal na jeviště.

Rena stála se zaťatými pěstmi, srdce jí bušilo až v krku. Nemohla 50

popadnout dech.

„Reno, věděl jsem, že to dokážeš!“ Bax s velkým úsilím vylezl na jeviště. Vyškrábal se na nohy a hnal se k ní, aby jí potřásl rukou.

„To je přesně to, co jsem chtěl vidět. Přesně takový hněv musíš předvést divákům. Skvělé! Skvělé!“

„Cítíš to? Cítíš ten pravý hněv?“ ptal se jí Bax a spokojeně se křenil, jako by právě pozřel velký steak.

„Jo, cítím to,“ řekla bezbarvě.

„Taky jsi byl dobrej,“ řekl Bax Chipovi. „Moc dobrej výstup.“

Bax odcházel z jeviště. Pomalu sestupoval po schodech.

„Promiň. Přinutil mě to udělat,“ omlouval se Chip rozpačitě. „Víš, to jsem nebyl já. Jsi asi vyděšená,“ začervenal se.

„Já – nevím, co si mám myslet,“ přiznala se Rena.

„Ještě se zlobíš, Reno?“ zeptal se Chip váhavě.

„Ano, myslím, že ano.“

„Prosím…“

„Ale ne na tebe. Na Baxe. On si opravdu myslí, že si s námi může dělat, co se mu zachce!“

Bez rozmýšlení seběhla z jeviště a dostihla Baxe u první řady.

Překvapeně se otočil. „Ještě jsi neskončila, Reno. Teď, když jsi to ze sebe dostala ven, tak si to projedeme znova.“

„Ne. Já jsem skončila,“ řekla rozzlobeně a srdce jí bušilo. „Proč jste mi to udělal? Proč jste mě přede všemi úmyslně ponížil?“

Vypadal, že se baví její otázkou, její úzkostí.

„Zapomeň slovo já,“ řekl jí klidně. „Zapomeň na to já, já, já. Už nejsi žádné já. Jsi jen iluze, jsi postava, kterou hraješ, postava, kterou jsem napsal.“

Baxův proslov se neminul účinkem. Rena se trochu uklidnila.

Začala se cítit trochu normálněji, trochu méně rozhněvaně, trochu víc se ovládala.

„Na okamžik jsi to ze sebe dostala, Reno,“ Bax se na ni usmíval.

„Dostalas to ze sebe a bylas báječná. A teď jdi zpátky a udělej to znovu. A znovu.“

„Já – já nevím,“ řekla nejistě. „Myslím, že už nechci.“

Bax obrátil oči v sloup, přesně tak, jak jí to vytýkal. „Tak si teda dej krátkou pauzu,“ netrpělivě si drbal bradu. „Sedni si. Zhluboka se 51

nadechni. A přemýšlej o svém výstupu.“

Rena vklouzla do nejbližšího sedadla. Toužila se v něm schovat, zabořit se do něj jako do kalichu nějaké květiny a nechat se přikrýt okvětními lístky. Byla to úleva necítit už na sobě všechny ty upřené pohledy.

Ze samoty ji vytrhl Baxův hlas. „Hedy, nezkusíš tu scénu?“

Rena se napřímila. Hedy dychtivě, triumfálně stoupala na jeviště.

Bax se díval na Renu a bavil se její reakcí.

Dělá to jen proto, aby mě rozčilil, pomyslela si Rena. Dělá to, aby mě udržel ve vzteku, abych byla dost vzteklá, až půjdu zpátky na jeviště.

A funguje to.

Bax je vážně zlomyslný, pomyslela si. Nechápu, jak to může Julie nevidět. Nechápu, proč ho pořád omlouvá.

Otočila se a hledala Julii. Zahlédla ji v zadních řadách, jak se baví s Georgem.

Mezitím Hedy přehrávala Reninu velkou scénu. Přirozeně uměla celou roli nazpaměť. Zlostně pohazovala rudou hřívou, obviňovala Chipa, hrozila mu s opravdovou vervou.

Nedostane mou roli, říkala si Rena a svírala pěsti, až si zaryla nehty do dlaní. Nedostane ji. Nedostane.

„Výborně, Hedy. Opravdu, výborně.“ řekl Bax, když scéna

skončila.

Myslí to Bax vážně? Nebo to jen říká, aby dohnal Renu k

šílenství?

Nevěděla.

Hedy se triumfálně usmála.

„Po pravdě řečeno, bylo to až příliš dobré,“ pokračoval Bax.

Teď byla na řadě Hedy, teď ona vypadala zraněně. „Co tím myslíte?“ S rukama v bok popošla k okraji jeviště.

„Bylo to – šikovné,“ řekl Bax.

„Šikovné? Jestli myslíte profesionální, beru to jako kompliment.“

Hedy se dívala přímo na Renu.

„Neřekl jsem profesionální, řekl jsem šikovné,“ opakoval Bax.

„Slyšel jsem slova, viděl jsem emoce. Ale neviděl jsem, že by spolu vytvořily charakter.“

52

„Dobře, tak si to projedeme znova,“ řekla Hedy zamračeně.

„Myslím, že když na tom budu ještě trochu pracovat…“

„Už se můžu vrátit na jeviště?“ přerušila ji Rena. Bax se na ni potěšeně usmál a pobídl ji notesem, aby zaujala své místo na scéně.

„Baxi,“ žadonila Hedy. Bax ji ignoroval.

„Baxi, moje matka očekává jisté –“

„Díky za záskok,“ řekl Bax chladně. „Jsem rád, že vím, jak jsi připravena převzít roli, kdyby se s Renou něco stalo.“

„Ale, Baxi –“

„Prosím tě, už si sedni, Hedy. Tvoji scénu budeme zkoušet za chvíli.“

Hedy rozhodila ruce a ztuhle odcházela za jeviště. Prošla kolem Reny beze slova. Rena vstoupila na jeviště.

„Vítej zpátky.“ Chip jí potřásl rukou. „Jsme zase přátelé?“

„Přátelé,“ usmála se Rena.

„Projedeme si znova scénu s nožem,“ zavolal na ně Bax.

„Musí mě vážně probodnout? Nemohli bysme se radši políbit a usmířit?“ škemral Chip napůl vážně.

Z hlediště se ozval smích.

Bax Chipův návrh ignoroval. „ Možná, že bych tu akci mohl trochu přepsat,“ studoval scénář. „Reno, soustřeď se na to, co děláš s tím nožem. Zaraz ho jedním pohybem. Nesmí to vypadat, že si to nejdřív rozmýšlíš.“

„Dobře. Pokusím se.“ Rena přešla k sekretáři a vzala si nůž.

Sevřela ho pevně v dlani, prudce se rozmáchla a bodla jedním rychlým pohybem.

„Ááá,“ zaúpěl Chip.

Pár lidí se zasmálo.

„Jaký to bylo?“ zeptala se Rena Baxe.

„Lepší,“ řekl Bax. „Zkus to ještě rychleji. Napřáhni dříve. A bodni rychleji. Musí to vypadat divoce a zuřivě.“

„Divoce a zuřivě,“ opakovala Rena. Podívala se na Chipa.

Zatvářil se tak přehnaně poděšeně, že se dala do smíchu.

„Fajn. Řekni, až budeš připravená,“ řekl Bax netrpělivě.

Rena začala scénu od poloviny, nechala v sobě narůstat zuřivost, snažila se působit co nejpřesvědčivěji.

53

„No a co? To je všechno, co ta noc pro tebe znamenala? Prostě no a co?“

„Uklidni se, zlato. Oba bychom se teď měli uklidnit,“ řekl Chip s přiměřenou dávkou znepokojení.

J e t o vážně lepší, pomyslela si Rena. Tentokrát to cítím líp.

Správně ten vztek. Dostanu se do něj snáze. Bax měl pravdu. Snad nakonec přece jen ví, co dělá.

Rena rychle přešla k sekretáři, popadla nůž. Jednala rychle. Chip neměl šanci vstát z pohovky. Podle Baxových instrukcí se rázně rozmáchla a prudce bodla.

Nůž se zabořil Chipovi do boku.

Zalapal po dechu.

Doširoka vytřeštil oči. Čelist mu podklesla do strnulého šklebu.

Kolem nože začala prosakovat krev.

Zíral na Renu. Ve tváři měl úžas smíšený se strachem. Skutečný strach, a bolest.

„Proboha!“ vykřikla Rena. „Někdo vyměnil nůž! Je opravdový! Já jsem ho bodla doopravdy!“

54

IX.

Chtělo se jí plakat, ale slzy nepřicházely.

Ležela na břiše na spodním lůžku, zírala na pukliny v omítce a ta scéna se jí vracela na mysl znova a znova.

„Nejdřív Kenny, teď Chip,“ zašeptala. Cítila jen prázdnotu. Bylo jí, jako by se už nikdy neměla pohnout. Pohnout se z místa. Vymazat z paměti tu scénu s nožem.

„Cože? Co jsi říkala?“ zeptala se Julie. To ona vzala Renu zpět na ubytovnu. Už skoro hodinu seděla vedle Reny a snažila se ji utěšit, ačkoli si nebyla jistá, jestli Rena ví o její přítomnosti.

Rena nedala najevo, že by Juliinu otázku slyšela. „Zase krev, zase krev,“ mumlala.

„Co? Co říkáš, Reno?“ Julii se nepodařilo zakrýt znepokojení v hlase. „Musíš se mnou mluvit. Nemůžeš jenom koukat do zdi a povídat si pro sebe.“

„Zase krev,“ opět zašeptala Rena.

Někdo hlasitě zaklepal na dveře. Julie vyskočila. Rena, ponořena v myšlenkách, si stále dokola přehrávala scénu s nožem a vůbec nereagovala.

Julie pospíchala otevřít dveře. Byla to Marcie. Vypadala strhaně.

Krátké hnědé vlasy měla ještě krepovatější než obvykle a oči měla zarudlé a opuchlé.

„Právě jdu z Baxovy kanceláře,“ vyrazila bez dechu. „ Myslím, že Rena by ráda věděla, že jsme mluvili s nemocnicí ve městě. Chip bude v pořádku.“

„To je dobrá zpráva!“ vykřikla Julie. Obrátila se na Renu:

„Slyšelas? Chip bude v pořádku!“

55

Rena se nadzvedla a otočila. Zdálo se, že nerozumí. Ve tváři měla patrný jen zmatek.

„Měl štěstí.“ Marciin hlas byl o tón vyšší než obvykle. „Nůž mu prošel mezi dvěma žebry, ale není to smrtelné.“

„To je vážně dobře,“ řekla Julie.

„Jak jí je?“ Marcie se zadívala přes Julii na Renu.

„Nic moc,“ připustila Julie. „Asi je v šoku. Ale ta novina by jí mohla pomoct dostat se z toho na nohy.“

„V táboře jsou policajti z města,“ řekla Marcie. „Snímají každému otisky prstů. Třeba zjistí, kdo ty nože vyměnil. – Tak já jdu. A ať se Rena netrápí. Každý ví, že to není její vina.“

Julie Marcii poděkovala a zavřela dveře. Měla radost, když uviděla, že se Rena posadila.

„Slyšelas to? Chip bude v pořádku.“ Julie si sedla na židli naproti Reně.

„Ano,“ řekla Rena. Vypadala trochu lépe, i když byla stále bledá jako stěna. „Nejdřív Kenny, teď Chip.“ Rena byla plně zahloubaná do svých slov.

„Všichni vědí, že za to nemůžeš,“ řekla Julie. „Nemůžu?“

„Jistěže ne. Nikoho ani na chvíli nenapadlo, že bys chtěla Chipa bodnout.“

„Tak kdo to chtěl?“ Rena se poprvé na Julii podívala. „Kdo vyměnil ty nože?“

„Musela to být Hedy,“ řekla Julie přesvědčeně.

„Hedy?“

„Jasně. Byla na jevišti před začátkem zkoušky, pamatuješ?

Hrabala se v sekretáři. Vzpomínáš si? Bax ji musel přinutit, aby sešla dolů.“

„Ale proč?“ zeptala se Rena. „Proč by to Hedy dělala? Proč by Hedy chtěla zranit Chipa?“

„Chip s tím nemá co dělat,“ řekla Julie. „Chtěla zranit tebe.

Udělala by cokoli, aby tě odsud dostala a mohla hrát hlavní roli.“

„Ale – ale vždyť jsem ho mohla zabít!“ vykřikla Rena a zabořila si prsty do krátkých světlých vlasů, mokrých a slepených.

„Já vím,“ řekla Julie tiše a zírala z okna.

Chvíli seděly mlčky. Pak se Reně začala do tváře vracet barva.

56

Bylo jí už líp a cítila se o trochu silnější.

„Díky, Julie,“ řekla tiše.

„Díky?“

„Že jsi tady se mnou. Že se o mě staráš.“

„Jsi moje kamarádka,“ řekla Julie s pohledem upřeným z okna.

„Znamenám pro tebe teď přítěž a vím to,“ řekla Rena.

„Kdo je Kenny?“ zeptala se náhle Julie.

Otázka Renu překvapila. Nevzpomínala si, že by to j méno před Julií vyslovila. Dlouho zvažovala, jestli má Julii říct svůj příběh.

Ještě ho nikomu ze svých přátel neřekla.

„Možná, že je na čase, abych se někomu svěřila,“ řekla konečně.

„Nebylo lehké tajit to celé ty roky, tajit všechno to –“

„Jestli je to příliš bolestivé…“ začala Julie. Byla šťastná, že se Rena dostala z tranzu. Nechtěla, aby do něj znovu upadla.

„Je to bolestivé,“ řekla Rena. „Ale chci ti to říct. Možná, že pak pochopíš, proč jsem se tak chovala, když – když jsem bodla Chipa, proč mě tak vzalo, když jsem našla ve své posteli tu krvavou labuť.“

Julie se odvrátila od okna a podívala se na Renu. „Já jen chci, aby se ti ulevilo,“ řekla.

„Kenny – Kenny byl můj kluk v Hartfordu,“ začala Rena. „Tam jsem bydlela, než jsme se přestěhovali do Cambridge, než jsme se poznaly. Kenny byl skvělý. Chci říct – měla jsem ho moc ráda.

Myslím, že byl vždycky tak trochu cvok. Vždycky říkal a dělal bláznivý věci. Víš, nikdy jsi nemohla předem vědět, co řekne nebo udělá. A nikdy jsi nemohla předvídat, jakou bude mít náladu. Byl hrozně náladový. Někdy byl veselý a byla s ním spousta legrace. A někdy byl na dně, že se s ním nedalo vůbec mluvit. Mluvil jen o tom, jak je k ničemu. Takovej byl.

Žil v Hartfordu s matkou. Měli malý domek, nic zvláštního.

Neměli moc peněz. Vlastně byli docela chudí. Kennyho rodiče se rozvedli, když mu bylo deset. Jeho sestra a bratr žili s otcem v Kalifornii.

To Kennyho hodně trápilo. Moc se mu po bratrovi stýskalo, byli si

– strašně moc blízcí. Kenny míval často pocity viny. Víš, tak jako děti, kterým se rozvedou rodiče, dávají někdy vinu sobě.

Ano, Kenny měl dost problémů.“ Rena seděla velmi klidně s 57

rukama sepjatýma v klíně. Její tvář byla bledá, bez výrazu. „Ale přesto mě dovedl rozesmát. Myslím, že právě proto jsem ho měla tak ráda.“

Na chvíli se odmlčela. Julie na židli ztěžka změnila polohu, vyložila si nohy na sedadlo a bradu si opřela o kolena.

„Myslím, že Kenny nikdy nevěřil, že ho někdo opravdu miluje.“

Jak začala znova vyprávět, zlomil se Reně hlas. „Prostě si nikdy nezvykl na to, že je jeho rodina takhle rozdělená. Nikdy si nezvykl, že už nemá vedle sebe svého bratra a že má tátu někde daleko.

Myslím, že se cítil opravdu opuštěný.

Byl stále častěji v depresi. Bylo to hrozné. Snažila jsem se mu pomoct, zkoušela jsem dělat si z toho legraci, snažila jsem se, aby věděl, že ho mám ráda. Ale on byl někde jinde, někde daleko, někde, kam jsem za ním nemohla. Víš, jak to myslím?“

„Myslím, že ano.“

„Chodili jsme spolu, ale on byl zároveň sám, sám někde jinde. A nebylo to dobré místo. Já – cítila jsem se tak bezmocná. Vůbec jsem se k němu nedokázala přiblížit. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo pozorovat, jak je den ze dne nešťastnější. A deprimovaný ze svého života i sám ze sebe.

Vypadal, že zoufale touží něco s tím vším udělat, ale že neví co.

Potom jsme jednou večer byli spolu v suterénu jejich domu.

Kenny měl zbraň, revolver. Nevím, kde ho vzal. Nevím, proč jsem ho nevyhodila hned, jak jsem ho uviděla.

Měla jsem strach. Nepomyslela jsem – nemyslela jsem, že –

nevím už, co jsem si myslela. Kenny nabil revolver. Pak mi ten revolver podal. Řekl, abych stiskla spoušť. Nechtěla jsem. Vůbec jsem se nechtěla té zbraně dotknout. Ale on mě přinutil.

Nepamatuju se, že bych stiskla spoušť. Ani si nepamatuju, že bych ten revolver držela v ruce. Pamatuju si jen, jak vyšla rána. Ten zvuk nikdy nezapomenu. Nikdy nezapomenu na tu krev.“

„Dost, Reno!“ vykřikla Julie. „Je to pro tebe příliš bolestné –“

Zdálo se, že ji Rena vůbec neslyší. Pokračovala ve vyprávění: „Ta krev byla všude. Jenom krev. To bylo všechno, co zbylo z Kennyho.

To je všechno, co si pamatuju. Nevím, jestli jsem ho zastřelila já, nebo jestli to udělal sám. Nepamatuju si to.

58

Od té doby mám tu hrůzu pořád před očima. Dva roky jsem to viděla každou noc. Každý sen byl o Kennym. Ale nevím, jak to bylo.

Nemůžu si vzpomenout, co se opravdu stalo.“

„To je hrozné,“ zašeptala Julie. „Reno, to jsem netušila.“

„Bylo to v Connecticutu ve všech novinách. Na první stránce,“

pokračovala Rena. „Policie dospěla k názoru, že jsem to neudělala.

Řekli, že to byla sebevražda. Sebevražda nešťastnou náhodou. Ale hodně lidí věřilo, že jsem Kennyho zabila já. Hodně lidí. Byla jsem jedna z nich. Dlouho jsem věřila, že jsem to udělala. Teď nevím.

Nevím, co si mám myslet. Prostě si nevzpomínám.

Museli jsme se samozřejmě přestěhovat. Nemohli jsme po tom všem zůstat v Hartfordu. Nemohla jsem potkávat své přátele.

Kennyho přátele, Kennyho matku.

Přestěhovali jsme se do Cambridge. Před necelými třemi lety.

Pamatuješ? To jsme se seznámily. Můj první den ve škole. Tys byla moje první kamarádka, první kamarádka v mém novém životě.

Jenomže jsem nedokázala svůj starý život nechat za sebou.

Můj život byl jedna velká noční můra. Hodně se to říká ve filmech a knížkách. Ale pro mě to byla skutečnost. Byla to stále stejná můra, znova a znova. Nemohla jsem uniknout, nemohla jsem se toho zbavit.

To, že jsem teď dostala hlavní roli, je nejlepší věc, kterou jsem zažila za poslední tři roky. Proto pro mě tolik znamená. Je to první náznak, že můžu něčím být, že něco dokážu, že můžu být dobrý člověk.“

Rena se položila na záda a přikryla si obličej polštářem. Ještě nikdy to nikomu neřekla. Teď to udělala. Pomyslela si, že by se teď měla cítit jinak, snad lépe. Ale cítila se stále stejně. Popadla polštář a odhodila ho stranou.

„Páni,“ řekla Julie po dlouhé chvíli, „Páni, Reno, je mi líto –“

Zírala ven z okna. Pohlédnout na Renu by jí působilo potíže. „Teď chápu, proč jsi tak nejistá. Teď chápu, proč jsi musela mít všechny ty kluky.“

Rena měla pocit, jako by ji bodla dýkou.

Tohle jí opravdu řekla Julie? Tohle byla Juliina upřímná odpověď na její hrozný příběh? Tak nelítostná? Tak bezohledná? Tak hořká?

59

„Teď chápu, proč jsi musela mít všechny ty kluky.“

Rena otočila hlavu a zírala na zeď. Najednou si uvědomila, že se svěřila nesprávné osobě.

Julie vůbec nebyla její kamarádka.

Žádná opravdová kamarádka by nemohla takhle reagovat.

Julie je určitě ještě naštvaná kvůli Dannymu. Hluboko v duši jistě Renu nenávidí. Ale nenávidí ji natolik, aby ji přivedla do tábora a trýznila ji tady?

60

X.

„Před tím, než jste přijely do tábora, jste oběť nikdy neviděly?“

„Ne.“

Mladý policista se zamračil, podíval se do svého záznamníku a snažil se promyslet další otázku.

„Je nutné mluvit o něm jako o oběti?“ špitla Julie. Seděly s Renou v rohu jídelny.

Policejní úředník, poručík Byron Charnick, jak hlásala kovová jmenovka nad kapsou jeho košile, postával neklidně před nimi, přešlapoval z nohy na nohu a horečně studoval své poznámky před každou otázkou. „Možná byl obětí pokusu o vraždu. Možná byl obětí nešťastné náhody,“ řekl a vtáhl rty pod svůj řídký černý knír. „Tak jako tak byl obětí.“

Poručík Charnick vyslýchal Renu a Julii asi půl hodiny. Na začátku jim sdělil, že jediné otisky prstů, sejmuté z rukojeti nože, byly Reniny. Divadelní sklapovací nůž byl nalezen na jevišti vedle zelené pohovky. Na něm nebyly vůbec žádné otisky.

„Víte o někom, kdo mi mohl mít motiv k vraždě o – ehm, toho mladíka?“ Charnick měl ze své otázky očividnou radost. V malém venkovském okrsku New Hampshiru se mu nenaskytlo příliš mnoho případů bodnutí nožem.

„Ne,“ řekla tiše Rena. Na všechny jeho otázky odpovídala jedním, nebo dvěma slovy. Zatím se jí znamenitě dařilo udržet sebekontrolu.

Celou noc nespala, a proto byla podrážděná a nervózní, o to víc však ve střehu při policistových otázkách.

Kdyby tak odešel pryč, povzdechla si v duchu. Stejně tu nic nevyřeší. Stejně nikomu nepomůže.

61

„Mluvil jste už s Hedy?“ zeptala se náhle Julie a vrhla na Renu významný pohled. „Byla před zkouškou na jevišti.“

„Která to je?“ Charnick se hrabal ve svém zápisníku a z nějakého důvodu mhouřil oči. „Ta rusovláska?“

„Ano. To je Hedy,“ řekla Julie a snažila se přečíst něco z jeho poznámek.

„Jo, tak s tou jsem mluvil. Její otisky prstů byly na hraně stolu.

Ale ne na noži. Je tu něco, co byste mi o ní chtěly říct? Mohla by ona mít motiv, pro který by chtěla tomu chlapci ublížit?“

Julie začala něco říkat, ale Rena ji přerušila: „Ne. Nemá. Jenom jsme ji viděly nahoře na jevišti, to je všechno.“

„Na jevišti bylo hodně lidi,“ řekl Charnick, zavřel svůj zápisník a strčil si ho do kapsy. Zamhouřil oči a pozorně si Renu prohlédl.

„Vypadáte velice unaveně,“ řekl.

„Jsem unavená,“ odpověděla mu Rena.

„Jsem vyčerpaná a

znechucená.“

„Poprvé jste někoho zapíchla, co?“ řekl Charnick a rozesmál se.

Přestal se smát, když si všiml výrazu Renina obličeje. „Podívejte –

můžete se uklidnit,“ řekl. „Mně to připadá jako nešťastná náhoda. A takhle to taky napíšu do hlášení.“ Kopl do prázdného papírového kelímku. „Díky za pomoc. A trochu se prospěte, jo?“ Otočil se a dusal ve svých těžkých botách pryč.

„Náhoda! To vůbec nebyla náhoda,“ prohlásila Julie, když Charnick zmizel z dohledu.

„To nevíme,“ řekla Rena unaveně.

„Víme, že Hedy vyměnila nože,“ trvala na svém Julie.

„Ne, nevíme. Nevíme nic.“ Rena vstala a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš? Jdeš spát?“ volala za ní Julie.

„Jdu se trochu projít,“ odpověděla Rena. „Provětrat si hlavu.“

Došla ke dveřím a pak se ohlédla na Julii. Ke svému překvapení zjistila, že Julie je zcela ponořená ve svých myšlenkách a v zamračené tváři má ten nejpodivnější výraz.

Příští noc Rena zase nemohla usnout. Její mozek prostě odmítal vypnout. Odpoledne mluvila po telefonu s Chipem. Podle hlasu to vypadalo, že Chip je na tom dobře. A opravdu jí nedával vinu za to, co se stalo.

62

Díky tomu se cítila lépe. A po dni, který měla jen pro sebe, po dni, kdy nemusela zkoušet a čelit Baxovým ustavičným požadavkům, po takovém dni se také cítila lépe.

Tak proč nemohla usnout?

Pokoj dívek byl tichý. Bylo už dávno po večerce. Julie se vytratila na rande s jiným chlapcem, s jedním z jevištních výtvarníků.

Rena pevně zavřela oči a začala počítat ovečky. A potom

nadýchané šedé obláčky plující nad rozkvetlou loukou.

Právě ji začal unášet spánek, když se opět ozvalo ťukání. To známé, rytmické, vtíravé ťukání.

Snažila se to neposlouchat. Přetáhla si polštář přes hlavu. Ale ťukání bylo dost hlasité, aby je slyšela i přes polštář.

Sedla si. Ťukání nepřestávalo. Nedovolím, aby se mi dělo něco takového. Tohle je léto, na které jsem čekala, léto, v jehož průběhu mohu změnit svůj život.

Ťukání pokračovalo.

Vyskočila, otevřela okno, vyklonila se ven a vykřikla: „Přestaň!

Hedy, nech mě na pokoji! Přestaň!“

Překvapený George zaúpěl a pomalu vstával. „Bývám zvyklej na vřelejší uvítání,“ řekl a oprašoval si bundu.

„Co tady venku děláš?“ opakovala Rena.

„Zajímalo mě, jestli budeš chtít jít ven.“ Usmál se tím

nejkrásnějším úsměvem Matta Dillona.

„Ne,“ řekla. „Jdi pryč. Já chci teď spát. Já –“

„Pojď se projít,“ naléhal něžně. „ Jenom na krátkou procházku. Je nádherná noc.“

Pohlédla nahoru na jasnou oblohu plnou hvězd. Měsíc v úplňku se zdál být tak blízko, jen se ho dotknout… „Nevím, Georgi…“

„Pojď,“ poprosil a zase vylezl k oknu, byl tak blízko, že se jejich obličeje málem dotýkaly. „Já nekoušu. Aspoň ne moc.“

Rozesmála se. „Venku je vítr.“

„Ale vzduch je teplý,“ řekl. „Reno, prosím, pojď ven. Nejmíň tři miliardy let nebude žádná noc tak krásná jako je ta dnešní.“

„Tak dobře,“ řekla a divila se sama sobě. Pak změnila své rozhodnutí. A pak změnila své rozhodnutí ještě jednou.

Potmě vylezla z postele, svlékla si noční košili a tápala ve skříni 63

tak dlouho, dokud nenašla tričko a nějaké Juliiny šortky. Proč to dělám? ptala se sama sebe, když si obouvala sandály. Proč ne?

odpověděla si nahlas.

Vrátila se k oknu a vyšvihla se na římsu. George ji vzal za ruce a pomohl jí seskočit. Je silnější než jsem si myslela, napadlo ji.

Měsíc se skryl za mraky a všechno náhle potemnělo. „V takové tmě ani nepoznám, kdo jsi,“ zašeptala rozechvěle. Měla neskutečný pocit, jako by se vznášela kousek nad zemí.

„Jsem Tajemný cizinec,“ řekl George hlubokým hlasem, který zněl spíš komicky než tajemně. „Vycházím ven pouze v noci a klepu dívkám na okno. A pak je unesu.“

„Chytře vymyšleno,“ řekla a přistála zpátky na zemi.

„Velmi

chytře vymyšleno. Zřejmě jsem se úplně pomátla, když jdu s tebou ven za úplňku.“

Zvrátil hlavu dozadu a dlouze zavyl.

„To má být vlkodlak nebo nešťastný štěně?“ rozesmála s e.

„Nejsem si jistý,“ řekl a náhle zvážněl.

Procházeli se vysokou trávou, chladnou a vlhkou noční rosou.

Rena ve tmě neviděla řadu štíhlých borovic, ale tušila, kde jsou.

Světlušky poletující mezi jejich spodními větvemi byly jediným mihotavým zdrojem světla.

„Co takhle sejít dolů z kopce?“ navrhl George.

„V žádném případě,“ řekla Rena. „Než sejdeme dolů, budeme úplně promočení.“

„Ale bylo by to vzrušující,“ nedal se odbýt.

„Vzrušujících věcí jsem tenhle týden zažila už dost,“ hlesla unaveně.

„Ale tohle by bylo nebezpečné,“ řekl a snažil se, aby slovo nebezpečné znělo skutečně hrozivě.

„Šla jsem s tebou ven!“ odpověděla Rena. „To je nebezpečné dost. Nemusím k tomu ještě lézt z kopce, že ne?“

Neodpověděl. Jak scházeli z kopce směrem k vodě, mraky se rozestoupily a měsíční světlo ozářilo jejich stopy v trávě. Obloha se vyjasnila a ve světle se rýsovaly kmeny borovic. Pod nízkým keřem Rena viděla poskakovat dva malé zajíčky.

Zachvěla se…

64

„Tobě je zima, vid?“ řekl. „Tumáš. Vezmi si to na sebe.“ Svlékl si bundu a podal ji Reně.

„Díky,“ usmála se na něj. „Ale podívej – tohle přece není tvůj monogram. Kdo je A. M.?“

Zdálo se, že ho ta otázka překvapila. Chvíli přemýšlel, než odpověděl. „To není moje bunda, půjčil jsem si ji. Patří klukovi, který se jmenuje Andy.“

Přehodila si bundu okolo ramen. George ji předešel a zrychlil krok. „Počkej! Kam pospícháš?“ ptala se překvapeně.

„Nepospíchám,“ řekl a pokrčil rameny. „Jenom se už těším, až budeme dole.“ Najednou měl úplně jinou náladu. Už nebyl hravý.

Byl téměř zachmuřený.

„To bylo prima, že jsme dneska měli volno,“ snažila se Rena zapříst hovor. „Bylo krásný strávit den bez Baxova ječení.“

„Ty ho nemáš ráda, co?“ Znělo to jako obvinění.

„Ne. Moc ne,“ přiznala poctivě.

„Ale on není špatnej. Zařídil mi stipendium pro pobyt na tomhle táboře,“ řekl George. „ Zná moji rodinu. Jsme – hm – jsme chudí.“

Zasmál se, krátce a hořce. „Chudí není to slovo. Jaké slovo by mohlo znamenat ještě víc než chudí, chudší než chudí.“

„Nevím.“ Ta otázka Renu zaskočila. Šla ven na romantickou procházku. Tak proč má George najednou tak ponurou náladu?

„Fajn, můžu ti hodně vyprávět o tom, co je být chudý, i když to skutečně správné slovo nemám. Chceš poslouchat?“ Víc než jako otázka to znělo jako hrozba.

Rena se zastavila. George jí upřeně hleděl do očí. Stejným divokým, náruživým pohledem, jakým ji vyděsil, když s ním mluvila naposledy.

Měla jsem zůstat na ubytovně, pomyslela si. George je divný, prudký a v každé minutě schopný vybuchnout. Proč mám pořád pocit, že mi chce provést něco hrozného?

Najednou jí to všechno připadalo hloupé. George je zkrátka herec.

Chová se teatrálně, to je všechno. Dramatizuje své pocity. Ale ve skutečnosti není nebezpečný. Je jenom přecitlivělý. A vlastně hodný.

Posadili se na zem několik metrů od vody. Bylo po přílivu a drobné vlnky omývaly břeh. Voda se v měsíčním světle kouzelně 65

třpytila. Staré skladiště člunů stálo ve stínu a jeho stěny skřípaly v nárazech vody.

Přitáhla si jeho bundu těsněji k tělu. Objal ji kolem ramen. Přitáhl si ji k sobě. Přitáhl si její obličej těsně ke svému a políbil ji.

Ano, vlastně říkal, že se těší, až budeme dole, pomyslela si, když opětovala jeho polibek a jemně ho hladila po tváři.

Po chvíli chtěla polibek ukončit, ale George přitiskl svá ústa k jejím ještě těsněji.

Pokusila se odtáhnout, ale on ji pevně svíral v náručí a přitiskl ji k sobě ještě blíž.

Jeho polibky byly stále hrubší a hrubší. Svými zuby bolestně zraňoval její rty. Víc než polibek to byl útok.

„NE!“ vykřikla a podařilo se jí vyprostit z jeho sevření. Vstala.

„Georgi –“

Popadl ji za obě ruce a surově ji strhl zpět. Přitiskl se k ní a chtěl ji znovu líbat.

Snažila se ho od sebe odstrčit. Byl však příliš silný.

„Georgi, prosím tě – Pusť mě!“

66

XI.

George ji pustil, vylekaný jejím výkřikem. Překvapení v jeho tváři rychle vystřídal výraz naprostého zmatku. „Co se děje?“

Rena si třela ramena. Bolela ji od Georgeova neurvalého stisku.

„Co se děje s tebou?“ zeptala se, stále ještě bez dechu, s bušícím srdcem.

„Promiň,“ řekl tiše. „Opravdu je mi líto, Reno.“ Vstal a něžně ji položil ruce na ramena.

Ucukla. „Nesahej na mě.“

„Nic jsem tím nemyslel.“ Jeho tmavé oči hledaly její pohled. „Já –

jsem asi jako většina herců. Nedovedu snést odmítnutí.“

Odvrátila se. Po jeho polibku jí krvácel dolní ret. „Vyděsil jsi mě.

Byls jako zvíře.“

„To jsem nechtěl. Odpusť mi to. Prosím. Věř mi. Už se to nikdy nestane.“

„Ne. Neodpustím,“ řekla rozzlobeně. Stáhla si jeho bundu a hodila mu ji. Vyhnula se jeho pohledu. Potom se rozběhla do kopce.

Najednou se jí chtělo běžet a nikdy nepřestat.

„Počkej!“ rozběhl se za ní. „Aspoň tě doprovodím.“

Nezvolnila tempo, ale on ji rychle dohonil. „Prosím. Dovol mi to.

Reno, musíš přijmout moji omluvu. Musíš. Cítím se hrozně.“

„Omluva je přijata,“ řekla chladně a pokračovala v běhu vysokou, mokrou trávou do kopce.

Zastavil se. Za pár vteřin se ohlédla a viděla ho tiše stát v měsíční záři, oči upřené na ni, zachmuřený výraz ve tváři. Výraz zklamání?

Lítosti? Hněvu?

Rena nevěděla.

67

A nechtěla o tom přemýšlet.

Udělala chybu. Neměla se s Georgem takhle scházet. Neměla mu dovolit, aby ji líbal. Věděla, že je zvláštní, že je příliš prudký, příliš náruživý.

George není to, co potřebuje. Ne teď. Nikdy.

Co teď potřebuji, pomyslela si Rena, když doběhla k přízemní ubytovně a vlezla oknem do svého temného pokoje, co teď potřebuji, je pořádně se vyspat.

Zírala do tmy. Pronásledoval ji George? Ne. Venku nikdo nebyl.

Měsíc zmizel za hustou clonou mračen. A pak začalo pršet. Nejdříve velké kulaté kapky. Po pár vteřinách se spustil prudký liják.

Zavřela okno. Chvěla se zimou, na bolavých pažích jí naskočila husí kůže. Rychle se svlékla a poslepu prohledávala svůj kufr, dokud nenašla flanelovou noční košili.

Julie se ještě nevrátila. Po večerce se vytratila s jedním z jevištních výtvarníků, a teď je asi oba někde chytil liják.

Kapky bubnovaly na plochou střechu ubytovny. Ohlušovaly.

Strhla se pořádná bouřka. Rena doufala, že se Julie má kam schovat.

Vylezla na horní lůžko a vklouzla do postele. Přikrývku si přitáhla až ke krku. Za chvilku se zahřála.

Spát, spát, usnout, zkoušela si opakovat, ale nepomáhalo to, spánek nepřicházel.

Stále se jí vybavovala ta scéna s Georgem u vody. Opět si ji George přitáhl k sobě a začal ji líbat. Snažila se odtáhnout, utéci z jeho sevření. Příjemný pocit se změnil v bolest. Očekávání ve strach.

Nedokázala překonat šok z Georgeova náhlého násilí. Jeho

polibek – to nevypadalo jako výraz náklonnosti nebo vřelých citů.

Ten polibek byl nepřátelský. Ne. Ještě víc. Zdálo se jí, že byl plný nenávisti.

Nebo si domýšlí příliš?

Nakonec George je emocionální typ kluka. Možná se jen nechal unést.

Rozhodně byl potom samá omluva. Byl rozrušený, vypadal, že svého podivného chování skutečně lituje.

Možná, že o ni opravdu stojí.

Nikdo o ni nestál tak, jako tenkrát před třemi lety. Nikomu 68

nedovolila, aby se jí stal opravdu blízkým.

Spát. Spát. Konečně usnout.

Neměla v úmyslu dovolit dostat se blíže Georgeovi. Rozhodla se, že se ho pokusí zbavit pro zbytek tábora. Bude zdvořilá. Nebude k němu chladná.

Ale už žádné procházky při měsíčku. Už žádné důvěrné

rozhovory. Už žádné polibky.

Cítila, jak začíná být ospalá. Nechala se unášet dřímotou. Bolel ji spodní ret. Byl rozhodně prokousnutý. George jí prokousl ret.

Spát. Spát. Usnout. Už je jí teplo. Teplo a příjemně. Déšť se změnil v něžný šustivý šepot na střeše ubytovny.

Ticho. Udělalo se tak ticho.

A potom uslyšela klepání na okno.

Ne, pomyslela si. Prosím, ne.

Ale klepání se opakovalo, hlasitěji, naléhavěji. Tři hlasité údery následované čtyřmi tichými.

Prosím, ne.

Unaveně stáhla přikrývku a slezla dolů.

Tuk – ťuk – ťuk. Ťukťukťukťuk.

Cítila, jak v ní narůstá hněv. Prudkým pohybem otevřela okno.

„Baxi! Co vy tady děláte?“

Zašklebil se na ni. Déšť se změnil v mžení.

Jeho bílé vousy a řasy se třpytily kapkami, které se na nich zachytily. Měl na sobě bílý rolák a bílé námořnické kalhoty. Déšť a mlha, které ho obklopovaly, ozářeny bledým svitem měsíce, mu dodávaly zdání neskutečnosti, jako by byl nějaký zářící bílý duch.

„Baxi, co chcete?“

„Někdy potřebujeme být spontánní,“ řekl záhadně, téměř plaše.

„Prosím? Prší.“

Připadala si najednou jako blázen. Byl dost mokrý na to, aby věděl, že prší.

„Pojď ven,“ řekl. Znělo to spíš jako rozkaz než žádost.

„Cože? Nemůžu. Nejsem oblečená. Jsem v noční košili. Je tak pozdě, Baxi. Co chcete?“

Zíral na ni. Zdálo se, že má všude kolem sebe kruh bílé záře.

Vypadal jako velká žárovka, celá bílá a zářící. Chlupatá bílá žárovka, 69

pomyslela si Rena a usmála se navzdory zmatku, který cítila z Baxova nenadálého zjevení pod svým oknem.

„Pojď ven,“ opakoval. „Chci si s tebou projít scénu s nožem.“

Renu zamrazilo. Proč Bax najednou vypadá tak zlověstně, tak hrozivě?

„Já nemůžu,“ trvala na svém. „Prší, Baxi. A je pozdě.“

„No tak, Reno,“ zamračil se netrpělivě Bax, bílé světlo kolem něj zářilo. „Pojď ven. Chci tu scénu zkoušet teď. Považuji to za nutné.“

„Baxi, děsíte mě,“ přiznala. „Nemůžeme tu scénu zkoušet. Není tu Chip. Je v nemocnici – vzpomínáte?“

„To je v pořádku. Mám náhradu,“ řekl Bax tónem, který zněl nepokrytě výhružně.

„Náhradu? Koho?“

Jak zírala do tmy, objevil se Kenny, tajemně ozářen Baxovým bílým světlem.

Baxovy oči žhnuly jasnou žlutí. Na jeho tváři se objevila zlá, vychytralá grimasa. Postrčil Kennyho k oknu.

„Tady, Reno. Bodni ho. Bodni ho!“ křičel Bax.

„Ne!“ vykřikla Rena. „Ne!“

Vzbudila se a posadila se na posteli. Hlavou se uhodila o nízký strop.

Odporná noční můra.

Bolela ji hlava.

Déšť stále bubnoval na střechu.

Pohlédla dolů na okno, aby se ujistila, že je stále zavřené, že to všechno byl jen zlý sen.

Co je horší noční můra? ptala se sama sebe. Když spím – nebo když jsem vzhůru?

70

XII.

Příští ráno začalo pro Renu hádkou s Julií.

Reně nebylo jasné, jak ta hádka vznikla, proč vznikla, ani proč se v ní Julie rozhodla pokračovat.

Mělo to co dělat s Juliinými džínami, které měla Rena na sobě a vrátila je do jiné přihrádky šatníku.

„Promiň, Julie. Nevěděla jsem, že v tom máš nějaký systém.“

Rena stála na Juliině posteli a stlala si svou vlastní.

„Aha. Chápu. Prostě si myslíš, že jsem bordelářka,“ štěkla Julie.

„To jsem neřekla,“ odporovala Rena. Slezla z postele a podívala se na kamarádku. Měla velmi nepříjemný pocit, protože byla od hlavy až k patě oblečena v Juliiných šatech.

„Ale myslela sis to,“ Julie pečlivě skládala džíny. „Nevadí mi půjčovat ti šaty, Reno, ale…“

„Já myslím, že ti to vadí,“ zaznělo ublíženě. „ Jinak si neumím vysvětlit, proč to takhle prožíváš.“

„Tady jde o princip,“ řekla Julie. „O jaký princip?“

Julie neodpověděla. Nacpala džíny do dolní přihrádky.

„Páni! Včera jsme s Kevinem pěkně promokli. Jednu chvíli to byl nádherný večer. A hned nato úplná potopa.“

„A co jste dělali?“ zeptala se Rena, stále dotčená, ale ráda, že může změnit téma.

„Běželi jsme do starého skladiště člunů. Střechou tam teklo, ale bylo to lepší, než zůstat venku. Celkem romantický, vážně,“

potutelně se na Renu usmála. Vypadala, že momentální hněv už překonala.

Zajímalo by mě, co ji doopravdy trápí, přemítala Rena. To není 71

Julii podobné, dělat dusno kvůli tomu, kam se odloží džíny. Vždyť ona je bordelářka!

„Reno, jak to, že pořád vypadáš tak utahaně?“ zeptala se náhle Julie.

„Nejspíš proto, že jsem utahaná,“ odsekla Rena. „Nespala jsem dobře.“ Podívala se z okna. Slunce svítilo jasně a zlatě v korunách borovic. „Vlastně jsem se vůbec nevyspala.“

„To vidím.“ Julie si ji pozorně prohlížela. „Vypadáš strhaně.“

„Vřelé díky,“ řekla Rena otráveně. „Říkáš to jako Hedy. Příště mi řekneš, že vypadám moc příšerně na to, abych šla na jeviště.“

„Reno, přestaň takhle mluvit. Jsem tvoje kamarádka, nezapomeň.

A jako kamarádka ti říkám tohle – a opravdu to myslím přátelsky –

jestli jsi kvůli účinkování v té hře takhle nervózní, že nemůžeš spát, opravdu bys toho měla nechat. Nestojí to za to, aby sis ničila zdraví.“

„Dík za povzbuzení,“ řekla Rena chladně. „Víš, že to není tou hrou, Julie. Vyvádějí mě z míry všechny ty věci, které se tady kolem mě dějí.“

Julie se chystala odpovědět, ale vtom někdo zaťukal na dveře.

„Kdo je?“ zavolala.

„George.“

Julie zmateně pohlédla na Renu. „Co tu chce?“ zašeptala.

Rena neměla chuť vyprávět Julii o včerejším večeru. Neměla chuť se Julii svěřovat.

„Jsem oblečená. Jdu se podívat,“ řekla.

Přistoupila ke dveřím a pootevřela je. „Dobré ráno, Georgi,“ řekla hluše, bez jediné emoce. Obdařil ji jedním ze svých úsměvů á la Matt Dillon a vypadal zklamaně, že na něj nereaguje.

„Dobré ráno, Reno,“ opakoval téměř plaše. „Jak se máš dneska po ránu?“

„Fajn. Jde to. No, vlastně – nespala jsem moc dobře.“

Vypadal účastně. „Já doufám, že ne kvůli mně.“

„Ne. Kvůli tobě ne.“

Dlouho se na ni díval beze slova.

„Co chceš, Georgi?“ zeptala se netrpělivě. „Je brzo. Ještě se oblékáme.“

„Promiň. Já jen – víš, ráno jsem potkal Baxe. Je nemocný.“

72

„Cože?“ vystrčila hlavu Julie. „Bax je nemocnej?“ Otevřela dveře.

Dvě dívky z vedlejšího pokoje vycházely do tmavé chodby.

„Jo. – No, vlastně jen říkal, že se necítí dobře. Něco snědl nebo co. Říkal, že se nebude až do večera zkoušet.“ George se na Renu usmál. „Vypadá to, že budeme mít den volna.“

Rena se vrátila do pokoje. George šel za ní. Julie se na ni překvapeně podívala, potom se otočila a šla za ostatními do jídelny.

„Tak co s tím uděláme?“ zeptal se George, když všichni odešli a ubytovna ztichla.

„Jako s čím?“ zeptala se Rena znechuceně. Co tady dělá, když se rozhodla, že už s ním nebude mít nic společného? Proč se George tváří, jako by byl její důvěrný přítel? Proč se tak spiklenecky kření?

Má snad pro ni nějaké tajemství?

Vypadal, jako by jí chtěl něco sdělit. Něco, co nedokáže počkat ani minutu.

„Tak co je, Georgi?“ zeptala se bojovně a založila si ruce.

„Myslel jsem jen, že teď, když na nás dvou stojí celé představení, bychom měli strávit den společně. Jít se koupat, trochu zkoušet…“

„Na nás dvou? Celé představení? O čem to mluvíš?“ Právě jí sdělil svou velkou novinu a jediná její reakce je rozladěnost. To od ní není hezké. Není k němu milá. Ale zjistila, že jí na tom nezáleží.

„Právě kvůli tomu jsem ráno mluvil s Baxem,“ začal vysvětlovat.

Natáhl se na Juliinu postel a ruce složil za hlavou. „Nejdřív si mě Bax zavolal k sobě do kanceláře. Řekl, že Chipovi je líp. Ale až ho pustí z nemocnice, pojede domů. Už se do tábora nevrátí. A tak mi Bax dal jeho roli.“

„Tobě?“

„Neděs se. Třeba mám vážně talent.“

„Ale…“

„Tak co s tím?“ Rena mlčela.

„Co kdybychom si šli po snídani zaplavat?“

„Ne,“ odpověděla, stále se založenýma rukama, jako by se chtěla bránit. „Chci říct: ne, děkuji.“

Posadil se. Tvářil se ublíženě. „Proč ne?“

„Jsem hrozně unavená. Jestli budeme mít celý den volno, chci si trošku odpočinout.“

73

„Tak jo, budeme odpočívat spolu,“ nevzdával se. Přešla k šatníku, aby se nemusela setkat s jeho naléhavým pohledem.

„Ne. Nemůžu George. Někdy jindy. Možná.“

„Jsi vyvedená z míry kvůli tomu včerejšímu večeru, vid?“ Tón jeho hlasu spíše obviňoval, než omlouval. To Renu ještě víc utvrdilo v rozhodnutí odmítnout jeho návrh.

„Chci si zopakovat svůj text a pořádně se vyspat.“

„Budeme hrát spolu. Měli bychom se spolu i učit text. Můžeme spolu jít k dokům a…“

„Ne, George. Prosím.“ Přistoupila ke dveřím, otevřela je dokořán a nepokrytě ho vyzvala k odchodu. „Já se takhle učit nemůžu. Musím na to být sama.“

Zatvářil se, jako by mu právě zasadila smrtící ránu. Pomalu se zvedl z postele a vzdychl:

„Hele, Reno, kdyby sis to rozmyslela…“

„Uvidíme se večer na zkoušce,“ řekla.

Když odcházel, zavolala za ním chodby: „A přestaň se tvářit, jako kdyby ti ulítly včely!“

Chtěla, aby to zaznělo nenuceně. Ale George se neotočil. Jako by nic neslyšel. Když zahnul za roh a zmizel jí z dohledu, zavřela dveře, zhluboka vydechla úlevou a vlezla si znova do postele.

Bax nevypadal dobře. Jeho tváře, jindy růžové jako u perníkové figurky Santa Clause, byly dnes nezvykle bledé. Celý jeho obličej působil unaveně, byl nevýrazný a bez života. Šedou teplákovou soupravu měl zmačkanou a na bundě měl velkou hnědou skvrnu, snad od nějakého jídla. Jedna z jeho velkých bílých bot byla rozvázaná.

Seděl tiše na kraji jeviště a studoval svůj zápisník. Jak se všichni trousili do divadla na večerní zkoušku, občas vzhlédl a zamračil se místo pozdravu.

Odpočatá Rena se cítila trochu lépe připravená čelit Baxovi a celému světu. Během volného dne se prospala a opakovala si svou roli – přesně, jak řekla

Georgeovi. Z domova jí přišel balík s

oblečením. Když si mohla obléct své vlastní džíny a svetr, cítila se mnohem jistější.

A když Hedy u vchodu do divadla zahájila večer žárlivým

74

výpadem, dokázala se Rena přes to přenést a nezareagovala pohoršeně, zlostně ani zahanbeně, jak by se Hedy jistě líbilo.

„Můžu ti otevřít dveře? Vypadáš tak vyčerpaně,“ řekla Hedy a otevřela těžké dřevěné dveře do divadla.

„Díky.“ Rena rychle prošla otevřenými dveřmi, aniž na Hedy pohlédla. Hedy šla těsně za ní, rozhodnutá Renu dopálit.

„Tímhle tempem to k premiéře nedotáhneš. Proč si neušetříš spoustu nervů a zklamání a nenecháš tu roli mně? Hned teď?“

Rena se prudce otočila. „Hedy, žádný fígle na světě mě nepřinutí vzdát se své role.“

„Fígle? Jaký fígle?“ Hedy nedokázala skrýt radost z toho, že se jí podařilo přimět Renu k nějaké reakci.

„Obě víme, o čem mluvím,“ řekla Rena. Hlas měla chladný a pod kontrolou.

„Prohraješ to, Reno,“ řekla Hedy tiše a potřásla útrpně hlavou.

„Vážně to projedeš. Potřebuješ si pořádně odpočinout někde hodně daleko.“

Rena se bez odpovědi otočila a vykročila do uličky.

„Nepotřebuju fígle, abych tu roli dostala. Mám talent!“ volala za ní Hedy.

Rena ji ignorovala a posadila se do druhé řady. Už jí nedopřeju tu radost vidět mě zase tak zranitelnou, pomyslela si. Můžu být stejně silná jako ona. Budu silnější.

Přestože bylo uprostřed léta, v divadle bylo chladno a vlhko. Rena ucítila známý pocit nervozity v okolí žaludku. Věděla, že už brzy bude na jevišti, bude se muset znova a znova předvádět, bude muset Hedy a Baxovi a všem ostatním dokázat, že si hlavní roli zaslouží.

Po chvíli Bax s námahou vstal a zvedl svůj notes nad hlavu, aby si zjednal klid. „Přátelé, přátelé,“ zakřičel. Ale jeho hlas nebyl tak silný a jeho slova neměla tu důraznost jako obyčejně. „Promiňte, že vás vyrušuji ve vaší letní zábavě a chci po vás trochu práce pro divadlo.“

Hlediště se rychle ztišilo. Bax mluvil tak potichu, že museli vynaložit úsilí, aby ho slyšeli.

Vlastně ani nevypadá nemocně, pomyslela si Rena. Vypadá spíš vygumovaně, sklesle.

„Bohužel musím říct, že se dnes večer cítím tak trochu jako král 75

Lear,“ řekl Bax unaveně. Ani se neobtěžoval svým obvyklým přecházením tam a zpátky přes jeviště. „Jsem připraven předat své království. Jediný problém je, samozřejmě, že mi žádné nepatří.

Takže doufám, že aspoň s naší prací trochu pokročíme.“

Na dlouho se odmlčel a zíral upřeně dopředu. Zápisník mu vypadl z ruky a pleskl o podlahu jeviště. Nenamáhal se ho zvednout.

„Než se vrátíme k našim výstupům ze hry Za oponou, chci trochu pohovořit o strachu.“ Bax se marně snažil odkašlat si.

„Za oponou, jak jste si možná všimli, je hra o strachu. Přesněji řečeno, je o různých formách strachu. Strach ze ztráty sebeovládání.

Strach z vědomí, že se neovládnu. Strach zemřít náhle, být zavražděn někým, kdo se neovládá.

Za oponou je o strachu. A já věřím, že divadlo samo je o strachu.

Vím, že já osobně jsem silně ovlivněn strachem. Strachem, že pro představení neseženu sponzory. Strachem z neúspěchu. Strachem z ostudy. Strachem z nepříznivé kritiky.

Přiznávám, že používám strach i při práci s vámi, když se snažím udělat z vás herce a herečky schopné vystoupit před nejvybranějším obecenstvem. Strach z výsměchu. Strach z mého nesouhlasu. Strach, že se zesměšníte před svými kolegy. Použil jsem všechny tyto druhy strachu, abych vás motivoval k nalezení postavy, kterou hrajete, k nalezení vašeho talentu a k odvedení nejlepší práce.

Dnes večer vás žádám, abyste v sobě našli strach, abyste našli strach, který potřebujete k tomu, abyste zahráli své role s maximálním nasazením, abyste se ponořili až na dno svých

schopností. Všichni v sobě neseme strach.“ Postoupil tak blízko k okraji jeviště, že špičky jeho tenisek přes něj přesahovaly. „Otázka zní: Jak ten strach nalézt? Jak ho dostat na povrch? Jak s ním pracovat?“

Zdálo se, že Baxe přednáška vyčerpala. Svěsil ramena a

povzdechl si. Vytáhl velký modrý puntíkovaný kapesník a utřel si čelo.

Zvláštní proslov, pomyslela si Rena. Ráda by věděla, jestli se i ostatní členové souboru cítí tak nepříjemně jako ona. Proč si Bax myslí, že nás musí motivovat strachem? Proč nám nedodá nadšení, odvahu, podporu?

76

Už jenom postavit se na jeviště vyvolá strach, pomyslela si.

Nebyly by výkony všech lepší, nebyla bych i já lepší, kdyby mi ukázal, jak se strachu zbavit, místo abych ho v sobě nechala narůstat?

Bax ji a George zavolal na jeviště, aby si spolu zkusili scénu s nožem.

Když Rena před chvílí vcházela do divadla, měla pocit, že je odpočatá, v lepší kondici a schopná čelit provokacím, která ji čekaly na jevišti. Ale po Hedyiných opakovaných útocích a po Baxově přednášce začínala litovat, že opustila svůj klidný pokoj na ubytovně.

Znova se jí vrátily všechny pochybnosti a nejistota. A když na stole uviděla nůž – nůž, který bude muset zvednout a opět bodnout, octla se rázem zpět uprostřed té hrozné scény s Chipem, a pak uprostřed další krvavé scény, jiné krvavé scény. Té krvavé scény, která ji pronásledovala již tři roky. A zaplavila ji hrůza. A všechna její obnovená síla ji opustila ve chvíli, kdy vyšla na jeviště a stanula tváří v tvář usmívajícímu se Georgeovi.

Když zkoušeli celý výstup, cítila se jako pozorovatel. Jako by byla v hledišti a sledovala hru z třetí řady, jako by viděla někoho jiného dělat ta gesta, která vedla až k vražednému noži vbodnutému mezi Georgeova žebra.

Hrála dobře? Našla ten strach, který Bax požadoval? Vyjádřila naléhavost, zuřivost člověka tak nepříčetného, že je schopen bodnout nožem druhého?

Nevěděla.

Jen reprodukovala, hrála svůj part, neschopná soustředit se, neschopná dostatečně si pročistit hlavu na to, aby se mohla ztotožnit se svou rolí.

„Stop. Stop, prosím,“ řekl Bax lítostivě. „Už to déle nesnesu.“

Cože? Cože to říkal? Rena držela nůž v ruce, svírala ho tak pevně, až ji bolela dlaň. Přerušil tu scénu? Bude ji zase kritizovat? Křičet na ni? Snažit se ji vyděsit ještě víc, než je vyděšená teď?

„Tak takhle to dál nejde!“ zasténal Bax otráveně. Mrštil svým notesem přes celé jeviště. Notes zasáhl oponu a svezl se na podlahu.

„Marním svůj čas s amatéry, s amatéry bez nadšení,“ stěžoval si nikomu a všem. „Marním svou energii, svou existenci, svůj talent, svůj život. Už nemůžu! Je mi líto, ale nemůžu už déle dělat tuhle 77

smíru.“

Najednou všechna světla v divadle zhasla.

Pár lidí překvapeně vykřiklo. Pak nastalo ticho.

Rena si sedla na pohovku stojící na scéně. Kde je George?

Nevěděla.

„Baxi, co se děje? Vypadly pojistky?“ vykřikl nějaký chlapec.

Bax neodpovídal.

Rena zaslechla skřípavý zvuk, jako by někdo táhl židli přes jeviště. Slyšela kroky, šoupavé zvuky.

Slyšela, jak Hedy ze zadních řad křičí: „Tak udělá s tím někdo něco?“

„Baxi, je to výpadek elektřiny?“ ptala se jiná dívka. „Baxi?“

Žádná odpověď.

„Hlavně zachovejte klid,“ řekl George. Najednou světla zablikala a rozsvítila se. Rena to uviděla první.

Bylo to jen pár kroků od ní. Něco velkého, něco šedivého, houpalo se to sem a tam nad podlahou.

Nevykřikla. Byla tak zděšená, že nemohla křičet, když si

uvědomila, že je to Bax.

Nejdřív nekřičel nikdo. Nikdo nevydal hlásku.

Viděli elektrický kabel přehozený přes trám. A viděli velké šedivé tělo s krkem zalomeným v podivném úhlu, visící na kabelu.

Nemohli tomu uvěřit. Nikdo nemohl uvěřit, že to Bax udělal. Že se přede všemi oběsil.

78

XIII.

„Je mrtvý?“

„Odřízněte ho!“

„Ach, ne! Ach, prosím – ne!“

„Odřízněte ho někdo!“

„Zavolejte ošetřovatelku!“

„Je ve městě!“

„Postavte pod něj židli!“

„Změřte mu puls!“

„Ne! Ne!“

„Podívejte se na ten jazyk!“

D ě s z pohledu, který se jim naskytl, se rozdělil v tucet různých druhů děsu, jak se každý v divadle snažil vyznat v tom, co vlastně vidí.

Ale vůbec to nedávalo smysl.

To přece nemůže být Bax, ta věc tam nahoře, která visí za krk, s rukama klimbajícíma se po stranách, s jazykem téměř rudým a naběhlým, s tmavými krůpějemi krve, kapajícími z brady.

„Odřízněte ho! Na co čekáte?“

„Má někdo nůž?“

„Nemůžeš přeříznout kabel nožem!“

„Je mrtvý? Není mrtvý, že ne?“

„Zavolejte někdo policii!“

„Nedostanou se sem dřív než za půl hodiny!“

„Odříznete ho!“

„Prosím, udělejte někdo něco!“

Rena pohlédla přes jeviště na Georgea. Klesl na kolena jako při 79

modlitbě. Uvědomila si, že je ochromený, ochromený hnusem a hrůzou.

Rena vstala a rychle přistoupila k ohavné, pohupující se postavě.

Kdosi se natáhl a podal jí kapesní nůž. Bude dost ostrý? Musí to zkusit.

Když zvedla ruce nad Baxovu zalomenou hlavu, odvrátila oči od té krve a odporného naběhlého jazyka a začala ostřím nože přeřezávat kabel.

Přitlač. Rychleji. Ještě rychleji.

Zdálo se to jako věčnost. Ale trvalo to jen pár minut, než kabel praskl a těžké šedé tělo dopadlo na podlahu obličejem dolů. Jednou jakoby poskočilo a potom zůstalo ležet bez hnutí. Jako ve špatném hororu.

„Je mrtvý?“

„Obraťte ho!“

„Ty ho obrať!“

„Změřte mu puls!“

„Dejte mu umělé dýchání z úst do úst! Rychle!“

„Volal už někdo policii?“

Rena teď klečela vedle Baxova těla. A najednou se rozkřičela.

Nechtěla křičet. Nepamatovala si, že začala křičet, ani si neuvědomovala, že křičí.

To už je moc. To je příliš.

Příliš hrůzy. Příliš krve.

Příliš mnoho krve najeden lidský život. A příliš mnoho smrti.

A tak Rena křičela. A křičela. A křičela. Bax se posadil.

Vyndal z úst falešný rudý jazyk. Zíral na Renu.

„To je strach!“ prohlásil a zašklebil se skrze své potřísněné vousy.

„To je strach! To je pocit! Teď jsi to zvládla, Reno. Káplas na to.“

80

XIV.

Malé divadlo se rozeznělo zvuky citových reakcí na Baxovo příšerné představení.

Zněly nevěřícné výkřiky, dlouhé vzdechy, hněvivý křik, vzlyky a divoký hysterický smích.

Zatímco zvuky sílily, Rena se uklidňovala.

Přestala ječet ve chvíli, kdy se Bax rozhodl vstát z mrtvých. Teď seděla na tvrdé podlaze jeviště, celá se třásla, třásla se strachem – a vzteky.

Pozorovala Baxův obličej, tak samolibý, tak spokojený se svým představením. Tak naprosto posedlý sám sebou.

Baxovi je jedno, co jim provedl, uvědomila si. Pro něj je důležitější s nimi udělat cokoli, cokoli, co by pozvedlo úroveň představení.

Pak si uvědomila další věc. Bax nedělá nic pro ně. Všechno dělá pro sebe. V práci na představení, v úsilí udělat z nich lepší herce, ve všem vidí jen sebe.

Neděsí je proto, aby se zlepšili, uvědomila si jasně. Bax je děsí, protože se mu to líbí.

Je k nim krutý, šokuje je, mučí je, protože se mu to líbí. Nejspíš se mu to líbí víc než cokoli jiného, pomyslela si a pozorovala jeho obličej, zářící radostí a zadostiučiněním, téměř v extázi, zatímco ostatní stále ještě křičeli a vzlykali, ve snaze vyrovnat se s odpornou hrůzyplnou scénou, kterou jim vnutil.

Vytáhl kapesník a utřel si falešnou krev, která mu kapala z vousů.

Jako by si neuvědomoval, že všichni jsou vážně rozrušeni, že někteří vzlykají a jiní jsou v šoku, nebo se jim zvedá žaludek.

81

Vypadal, že ho nic z toho nezajímá.

„Teď jste všichni uvolnění a odpočatí!“ křikl a strčil si kapesník zpátky do kapsy u kalhot.

„Smutné je, že jsem musel spáchat

sebevraždu, abych vás do toho dostal.“

Myslel to jako vtip, ale nikdo se nezasmál.

Rena se pokusila vstát, ale nohy se jí příliš třásly slabostí. Sedla si zpátky na podlahu.

Najednou jí někdo položil ruku na rameno. Polekaně vzhlédla.

Byla to Julie. Přehodila jí přes ramena těžký vlněný svetr.

„Jsi v pořádku? Hroznější křičela!“

„Já – nevím,“ odpověděla Rena. Kdyby jen mohla zastavit to chvění.

„Tys ho odřízla. Byla jsi tak statečná.“

„Byla jsem pitomá,“ řekla Rena hořce.

„Nemohla jsi to vědět,“ přesvědčovala ji Julie. Mluvila měkce a během řeči uvázala rukávy svetru Reně kolem ramen. „Všichni jsme byli ochromení, ale ty jsi jednala. Můžeš být na sebe hrdá.“

„Byla to od něj zlomyslnost.“ Rena se cítila trochu silnější. Zlost jí dodávala sílu. „Nedomyšlená, sobecká zlomyslnost.“

„Pšt. Uslyší tě.“ Julie jí položila prst na ústa. „Kašlu na to. Vážně na to kašlu,“ řekla Rena ještě hlasitěji.

„Budeš v pořádku.“ Julie se ze všech sil snažila vyjádřit účast na povzbuzení. K Reninu podivu to znělo skutečně upřímně.

„Na tomhle světě je už dost hrůzy.“ Rena si nebyla jistá, jestli mluví k Julii nebo sama k sobě. „Je dost skutečných tragédií. Dost krve. Dost smrti.“

„My s l í m , ž e teď už rozumíte pocitu, kterého chci ve hře dosáhnout,“ říkal Bax dole v hledišti. „Teprve teď můžeme začít.“

Mohl Bax zabít labuť a položit ji Reně do postele? Ano, mohl.

Mohl Bax rozřezat její šaty? Mohl vyměnit nože? Ťukat jí na okno noc co noc, aby nemohla spát? Ano, mohl, pomyslela si.

Krutý je na to dost.

Je na to dost bezohledný.

Je posedlý svou hrou, svou prací, svým úspěchem.

Mohl to udělat, uvědomila si. Mohl.

Ale udělal to?

82

To je jiná otázka.

Udělal to?

Udělal?

Proč si musí klást takové otázky? Co tady vlastně dělám?

„Reno,“ opakoval Bax. Bezesporu ji už nějakou dobu volal.

Rena se ohlédla za sebe. Julie tam nebyla. Vrátila se na své místo, aniž si to Rena uvědomila.

„Reno,“ řekl Bax poněkud netrpělivě. „ Jsi připravená zahrát tu scénu správně? Jsi připravená ukázat mi, co ses dnes večer naučila?“

„Ne,“ řekla Rena nahlas. Rázně vstala a škubla rukávy svetru, které jí plandaly na prsou.

„Cože?“ Bax vypadal zmateně.

„Řekla jsem ne,“ opakovala Rena. „Ne. Ne.“

„Potřebuješ trochu času na to, aby sis srovnala myšlenky?“ zeptal se Bax a vystoupil na jeviště. Ve vousech měl zaschlé stružky falešné krve.

„Ne,“ opakovala Rena. „Nepotřebuju.“

„No tak, co to povídáš?“ ptal se zmateně Bax.

„Říkám, že tady už nechci být vaší obětí!“ vykřikla Rena.

Pár lidí zalapalo po dechu. „Reno…“ začal Bax.

„Nestojí to za to. Nic za to nestojí,“ přerušila ho Rena.

Už se rozhodla. Věděla, že její rozhodnutí je správné, protože už se cítila mnohem lépe, mnohem silnější od chvíle, kdy se rozhodla.

„Odjíždím,“ oznámila Baxovi a všem v sále.

„Jedu domů.“

Obrátila se k šokované mládeži, která z ní nespouštěla oči. „Jste blázni, že tady zůstáváte,“ řekla jim. „Nestojí to za to. Prostě nestojí!“

„Dost, Reno! Tak přestaň!“ zahřměl Bax.

Seskočila z jeviště a prošla kolem něj. Všichni na ni civěli, jak vykročila uličkou k východu.

Jen nezakopni, říkala si. Ať je to odchod na úrovni.

„Stůj, Reno!“

k ř i č e l B a x . „Stůj! Možná, že používám

neobvyklých metod, ale chci z vás vychovat skutečné herce. Chci z vás dostat dobré výkony!“

„Dostávejte je z Hedy!“ křikla Rena od dveří na konci sálu. „Já zítra odjíždím.“

83

Chladný noční vzduch byl příjemný. Cítila se tak lehce, tak volně.

Rozeběhla se dlouhou trávou do kopce k ubytovně. Už se nemohla dočkat, až si zabalí, zavolá rodičům, pojede domů.

Rozhodla se, už se pevně rozhodla. Učinila rozhodnutí už nikdy –

nikdy – nebýt obětí. Teď poprvé za poslední tři roky se znova začala cítit silná.

„Počkej!“ ozvalo se za ní.

Někdo běžel do kopce. „Počkej! Reno, prosím tě, počkej!“

Byl to George. Dohnal ji. Ztěžka oddychoval. „Nemůžeš odjet,“

řekl. Znělo to prosebně.

„Ty mě pronásleduješ!“ obvinila ho Rena.

„Ne, nemůžeš odjet. Reno, poslouchej mě,“ jemně jí položil ruku na rameno. „Prosím tě zůstaň. Já – opravdu se mi líbíš. Myslím, že bychom mohli být dobrý pár. V té hře i v opravdovém životě.“

Na chvíli zaváhala, potom znova vykročila.

„To je problém všech tady kolem, Georgi,“ řekla. „Zdá se, že nikdo nevidí rozdíl mezi hrou a skutečným životem. Že nikoho nezajímá rozdíl mezi divadlem a životem.“

„Ale, Reno, my…“

„Necháme toho, Georgi. Já musím vědět, co je skutečné a co není.

Pro mě je to hrozně důležité. Z důvodů, které nemůžeš chápat.“

„Ale já je chci pochopit.“ nedal se George.

„Sbohem,“ řekla Rena.

Vypadal, že ho její odmítnuti skutečně bolí.

Dala se do běhu, Georgea nechala za sebou. Neohlédla s e.

84

XV.

„Reno, nemůžu tomu uvěřit,“ řekla Julie.

Vracely se ze snídaně na ubytovnu. Slunce vypadalo jako

oranžová dýně a stálo ještě nízko na letní obloze. Vysoká tráva je studila na komicích.

Rena se zhluboka nadechla čerstvého vzduchu. Všechno se dnes ráno zdá být tak čerstvé, tak jasné. Celý svět je hezčí.

„Chci říct, myslím, že to chápu,“ pokračovala Julie. „Ale pořád nemůžu uvěřit, že odjíždíš. Měla sis to ještě rozmyslet.“

Rena zavrtěla hlavou. Vlasy měla ještě mokré ze sprchy. „Proč bych si to měla rozmýšlet?“

„Protože bys měla,“ trvala na svém Julie.

„Jo, jsem už sbalená, včera jsem volala našim. Budou tady dneska ráno. Tak si myslím, že bych si to nemohla rozmyslet, ani kdybych chtěla,“ řekla Rena jedním dechem.

Julie utrhla dlouhé stéblo trávy a za chůze je žvýkala. „Přece nemůžeš nechat Hedy vyhrát,“ řekla a zamávala na jednoho z chlapců.

„Tohle asi těžko pochopíš,“ řekla Rena. „Ale já to necítím jako prohru. Cítím to jako vítězství.“

Julie vytáhla stéblo ze zubů. „Vítězství?“

„Ano. Cítím…“

„Ale, Reno, ty utíkáš!“

„Ne. Kdybych zůstala a pokračovala, jako by se nic nestalo, jako bych stále věřila té hře, Baxovi, tomu, co tady dělá – pak bych utíkala. Utíkala bych od svých skutečných pocitů, od toho, co doopravdy chci. Byla by ze mě oběť, Julie. Nechala bych jiné, aby 85

mě ovládali. Ale já to neudělám. Odjíždím, protože jsem se k tomu rozhodla. A proto je to pro mě vítězství.“

„Pěknej proslov,“ řekla Julie sarkasticky.

„O co jde, Julie? Proč na mě dneska tak dorážíš?“

Julie udělala pár kroků dopředu.

„N e v í m . A s i se cítím

zodpovědná. Byl to můj nápad, vzít tě sem.“

„Ale nic z toho, co se mi tady stalo, není tvoje chyba,“ řekla Rena.

Nebo ano? Proti její vůli ji to napadlo.

Dělá Julie kolem jejího odjezdu takový povyk, protože se cítí provinile za ty věci, co jí provedla?

Ne, přesvědčovala sama sebe Rena. Přestaň takhle uvažovat. Julie má o tebe jenom starost. Nechce, aby ses rozhodla špatně a potom z toho byla nešťastná.

„Možná se zeptám Baxe, jestli by mi nedal hlavní roli,“

přemýšlela nahlas Julie. „Pak by ji Hedy nedostala.“

„Kašlu na Hedy,“ řekla jí Rena. „Vážně kašlu.“

Vešly do pokoje. Julie otevřela okno, aby dovnitř vpustila trochu čerstvého vzduchu. Rena si zabalila pár posledních drobností. Kufr byl poloprázdný – většina jejích věcí byla rozřezaná.

„Co budeme dělat? Budeme tu sedět a dívat se na sebe, než přijedou vaši?“ Julie se nuceně zasmála.

„Chtěla bych se tu naposledy projít,“ řekla Rena. „Víš, jen tak, sama. Asi půjdu dolů k vodě. Je tam hezky. Poprvé mám náladu si to vychutnat.“

Musí vypadnout z toho pokoje. Julie jí šla na nervy a Rena nechtěla, aby jí kdokoliv kazil náladu.

Julie vypadala trochu uraženě. Ale Reně bylo jasné, že se jí nejspíš také uleví, až bude pryč.

Když vykročila pěšinkou dolů k řece, slunce už stálo výš na obloze. Bude horký den. Svlékla si lehkou džínovou bundu a uvázala si ji kolem pasu.

AŽ na pár lidí, kteří postávali před divadlem, se tábor zdál prázdný. Většina ještě snídala. Někteří si přispali, protože zkouška byla plánována až na odpoledne.

Rena uviděla, že k vodě sestupuje ještě někdo. Zarazila se. Byla to Hedy.

86

„Aha, to jsi ty…“ obrátila Hedy oči v sloup. Měla na sobě černé bikiny. Vlasy měla schované pod bílou koupací čepicí.

Rena se nezastavila.

„Věděla jsem, že tady nevydržíš,“ dohnala ji Hedy. „Tohle není místo pro tebe.“

„Ne, to není,“ souhlasila Rena a přidala do kroku.

„Vypadá to, že tu roli nakonec přece jenom dostanu,“ řekla Hedy.

Rena se k ní prudce otočila. Překvapená Hedy zakopla a málem upadla na kluzké trávě.

„Jak tě může těšit, že budeš mít tu roli, když víš, co jsi pro to udělala?“ křičela Rena.

„Nevím, o čem to mluvíš.“ Hedy se zatvářila nevinně.

„Ale víš,“ nutila se Rena ke klidu, nutila svůj hlas, aby zůstal tichý a pevný. „ Jenže jsi příliš dobrá herečka, než aby ses prozradila.“

„Dík za kompliment,“ řekla Hedy sarkasticky. „To už něco znamená, když to říkáš ty. A teď ti řeknu to nejhezčí, co ti kdy můžu říct: Sbohem!“

Otočila se, a vykročila zpátky do kopce. Očividně zapomněla na to, že se chtěla jít vykoupat.

„Trhni si nohou!“ křičela za ní Rena. Těšilo ji, že má poslední slovo, ale nebylo to žádné vítězství. Nenávidí mě, pomyslela si Rena a pokračovala v cestě. Někdo, koho sotva znám, mě nenávidí. A to všechno kvůli hloupé roli v hloupé letní táborové hře.

Už viděla staré skladiště člunů na konci vratkého mola. A zaslechla, jak na písčitém břehu šplouchají a pění vlny. Nastával příliv.

Škoda, že jsem si nevzala plavky, pomyslela si Rena. Mohla jsem si ještě naposledy zaplavat.

Našlapovala teď opatrněji, protože svah byl čím dál tím strmější a přibývalo na něm písku. Na jasné obloze se líně vznášeli dva rackové. Je tady tak krásně, pomyslela si. Škoda, že jsem si toho až dosud nevšimla.

Šplouchání vln zesílilo. Najednou za sebou zaslechla nějaký zvuk.

Prasknutí větvičky. Rychlé kroky.

Někdo za ní šel.

87

XVI.

„Georgi! Co tady děláš?“ vykřikla.

Chvíli mu trvalo, než popadl dech. Měl na sobě modré tepláky a šedivé tričko bez rukávů. Tričko bylo propocené.

„Běhal jsem,“ řekl konečně a uhladil si rukama zpocené černé vlasy. „Běhám každé ráno. – Slyšel jsem tvůj rozhovor s Hedy. Běžel jsem náhodou kolem.“

„Jestli se tomu dá říct rozhovor,“ řekla Rena hořce.

„Nemá právo s tebou takhle mluvit,“ řekl George zlostně.

„Tak jí to běž říct.“ Rena se od něj odvrátila a vykročila k molu.

Proč ji pronásleduje? ptala se sama sebe. Proč ji nenechá být?

Doufala, že zmizí z tábora, aniž se s ním bude muset rozloučit. Ale on je tady, kluše vedle ní, jeho tmavé oči jako by něco hledaly v jejích, něco, co stále nenacházejí.

„Já – jen jsem se šla projít. Víš, chtěla jsem být chvíli sama.“

Nechtěla ho urazit, ale doufala, že narážku vycítí.

„Pojď se mnou,“ řekl měkce. Vzal ji za ruku. Dlaň měl horkou a vlhkou. „Chci ti ukázat něco krásného. Ve starém skladišti. Třeba tě to povzbudí.“

Ucukla. „Opravdu nepotřebuju žádné povzbuzení.“

Sevření jeho ruky zesílilo. „Stejně pojď,“ řekl se smíchem. „Bude se ti to líbit.“

„Bax říkal, že tam nemáme chodit,“ řekla nepřátelsky.

„Zdržíme se jen chvilku.“ Postrčil ji k molu a ona se nebránila.

Molo skřípělo pod jejich kroky. Skladiště člunů se kymácelo a pohupovalo nahoru a dolů, jak vlny stoupaly. Bylo cítit rybinou, plísní a hnijícím dřevem.

88

George zápasil s těžkými masivními dveřmi. Byly tak zkřivené, že je otevřel jen s vynaložením veškeré síly. Vstoupili dovnitř. George ji stále ještě držel za ruku.

Rozbité hnijící kánoe se pohupovaly na vlnách, hlučně do sebe narážely, jak voda proudila dovnitř a ven. Konec skladiště, původně otevřený do zátoky, aby lodě mohly přistávat a odplouvat, byl teď zahrazen těžkými prkny. Světlo sem proudilo jen velkou zubatou dírou ve střeše. Nad jejich hlavami byly skladové prostory. Vedly k nim dřevěné schody, které byly většinou rozbité nebo chyběly vůbec.

Pach hnijících ryb a plísně zesílil.

„Pojď odsud. Běhá mi tady z toho mráz po zádech,“ zašeptala Rena. „Cos mi chtěl ukázat?“

„Tamhle,“ odpověděl rovněž šeptem a táhl ji dopředu přes zborcenou podlahu skladiště. Postrčil ji ke kraji, kde končila podlaha a začínala voda. „Podívej. Tady,“ ukázal dolů.

Tam, skryté v zádi houpající se kánoe, bylo dokonale kulaté hnízdo z větviček a stromové kůry s malými čermáčky. Vystrkovali hlavy a otvírali zobáčky, pískáním a pípáním volali matku, která jim zřejmě někde sháněla potravu.

„Jsou roztomilí,“ řekla Rena. „Měl jsi pravdu. Tohle mě opravdu povzbudilo. Jsou tak kouzelní.“

Zazubil se na ni a stiskl jí ruku.

Není to tak špatnej kluk, pomyslela si Rena. Vážně jsem se k němu chovala nefér.

„Posaď se, jen na chviličku,“ řekl George a sedl si na podlahu, nohama klátil nad vodou.

Voda stoupala. Už téměř dosahovala k podrážkám Georgeových tenisek.

„Už bychom vážně měli jít,“ řekla Rena váhavě. Ale stejně se vedle Georgea posadila. „To bylo od tebe hezké, žes mi ukázal ty čermáčky.“

„Chtěl jsem ti ukázat spoustu věcí,“ řekl zamyšleně, s pohledem upřeným do vody.

„Já – je mi líto, že to nevyšlo,“ řekla Rena.

„Mně většinou nic nevyjde,“ řekl s neobyčejnou hořkostí. „To je příběh mého života.“

89

Rena si uvědomila, že o Georgeově životě neví nic. Ten večer, co spolu byli venku, řekl, že je chudý. To je všechno, co o něm ví.

„Neměl jsem šťastný život,“ pokračoval, jako by jí četl myšlenky.

„Vlastně mě potkávala jedna špatná věc za druhou. Někdo, koho jsem měl moc rád, byl zabit. To mě změnilo. K lepšímu. Od té doby už není nic, jak bývalo.“

„To je mi líto.“ Připadala si hloupě. Byla to nepříhodná odpověď.

Ale co měla říci? Proč jí to vypráví?

Za pár hodin odjede pryč z tábora, pryč od Georgea.

Přestal klátit nohama a přitáhl si je k tělu. Voda už sahala téměř k podlaze skladiště. „Příliv přichází rychle,“ pozoroval pohupující se kánoi. „Je to vzrušující, nemyslíš? Cítíš se jako v jiným světě.

Připadáš si daleko od všech, od všeho.“

„George, pojď už,“ prosila Rena.

Vypadal ublíženě. „Prosím, Reno. Dneska jedeš domů.

Nezůstaneš se mnou ještě chviličku? Podívej.“

Ukázal na kánoi s hnízdem. Ptačí matka se vrátila s dlouhou, kroutící se žížalou v zobáku. Mláďata začala pípat ještě hlasitěji a vrhla se na žížalu svými ostrými zobáčky.

„Vážně chci odsud pryč,“ řekla Rena a vstala.

„Pojď, voda

stoupá.“

Zahlédla, jak velká černá krysa přeskočila z jednoho člunu do druhého. Čluny o sebe narážely čím dál prudčeji, bouchaly o sebe, jak voda stoupala. Krysa vyděšeně prchala. Rena uviděla další krysu, ještě větší, jak ji následuje.

„Chci pryč!“ vykřikla.

„Dobře, dobře.“ George nedokázal skrýt své zklamání, „jen jsem si myslel, že si trochu popovídáme. To je všechno. Ty jsi často nervózní, co?“

Neodpověděla. Co také mohla říct na takovou otázku? A on ani odpověď nečekal. Chtěl jen být nepříjemný.

Ohlédla se za těmi dvěma běžícími krysami a následovala těsně Georgea, který zamířil ke dveřím. Stiskl kovovou kliku a opřel se do dveří.

Potom zatlačil znova, trochu víc.

Zkusil to znova, zmáčkl kliku vší silou a opřel se ramenem o těžké 90

dřevěné dveře.

Potom jimi zalomcoval.

Ještě usilovněji se opřel do dveří.

Když se otočil k Reně, vypadal znepokojeně.

„Dveře jsou

zamčené,“ řekl. „Někdo nás tu zavřel!“

91

XVII.

„Georgi, to není legrace!“ vykřikla Rena.

Voda jí šplíchala do tenisek. Příliv se rychle přiblížil. Celé skladiště se houpalo a kymácelo. Kalná voda stoupala.

Výraz v Georgeově tváři prozradil, že nežertuje. Jeho oči byly plné divokého strachu a rty měl pevně stisknuté.

Znovu divoce zalomcoval klikou. Rozeběhl se a vší silou strčil do dveří.

„Ne!“ vykřikla, když mu podjely nohy a George upadl na mokrou podlahu. „Klouže to.“ Vstal a pokračoval ve svém úsilí.

„Voda mi sahá už po kotníky,“ křičela Rena. „Musíme se odsud rychle dostat. Nemůžeš ty dveře vyrazit?“

„Ne. Jsou moc těžké,“ řekl. „Možná bych mohl najít slabší místo ve stěně. Ale bude to problém.“

Chladná voda už vyšplhala Reně nad komiky. Rozhlédla se po nějakém vyvýšeném místě, kam by si mohla stoupnout, ale tam žádné nebylo.

„Co je to za zvuky?“ snažila se, aby to neznělo tak vystrašeně, jak se cítila.

Ohlédla se a uviděla odpověď na svou otázku. Bylo to capkání krysích nožek. Alespoň tucet velkých černých krys poplašeně přeskakovalo z člunu do člunu, jak voda stoupala.

„George – ty krysy…“

„Prostě si jich nevšímej. Třeba si pak ony nebudou všímat nás. Už jistě brzy bude příliv. Já…“

Nedořekl, protože celá stavba se náhle naklonila doprava a oba upadli na podlahu.

92

Krysy začaly pištět a ještě rychleji skákaly z lodi do lodi. Rena rychle vstala. Hnědá voda jí sahala ke kolenům.

Přeběhla k Georgeovi a popadla ho za ramena. „Georgi, jestli se odsud nedostaneme, utopíme se!“

„Neboj se. Dostanem se odsud.“ Znělo to statečně, ale jeho vyděšený obličej prozrazoval pravdu.

„Hedy!“ zakřičela náhle Rena. „Hedy, pusť nás ven!“

Žádná odpověď.

„Ty myslíš, že nás zamkla Hedy?“ zeptal se překvapeně George.

Voda jim sahala nad kolena.

Rena si uvědomila, že by měla křičet hlasitěji, aby přehlušila pištění krys a hukot vířící vody.

Přiložila si dlaně k ústům a zakřičela: „Hedy! Pusť nás ven! Máš tu roli! Jedu domů! Co ještě chceš?“

Čekali na odpověď, na nějaký zvuk, na známku lidské přítomnosti v jejich blízkosti.

Ticho.

„Je venku někdo?“ zavolal George. Hlas mu přeskakoval. „Slyší nás někdo?“ Ticho.

„Hedy, pusť nás ven!“ křičela Rena. „Hedy, my se tady utopíme!“

Křik vyplašil krysy. Jejich pištění se stupňovalo.

Jak do sebe čluny ve vířící vodě stále prudčeji narážely, krysy se stávaly odvážnějšími, skákaly výše, rychle prchaly přes lodě, potom se vyškrábaly přes okraj, naklonily se a skočily na vedlejší člun.

„Hedy, prosím,“ žadonila už Rena. Voda jí sahala už téměř k pasu.

Shnilé trámy nad nimi praskaly a sténaly. Stavba se naklonila vlevo, pak se zhoupla zpátky.

„Hedy, já jsem tady taky!“ křičel George. „To jsem já, George!

Hedy, pusť nás odsud! Pusť nás ven!“

A zase bylo jedinou odpovědí pronikavé krysí pištění.

„Proč to dělá?“ křičela Rena. Už nebyla schopná skrývat strach ve svém hlase. „To nás chce opravdu zabít?“

George pokrčil rameny. „To musíš vědět ty.“ Neznělo to ani tak vystrašeně, jako spíše zlostně.

„Zkus to znova. Ty dveře. Zkus přitlačit.“ V Renině hlavě to vířilo 93

jako ta voda a její panika rostla stejnou rychlostí.

„Voda už je vysoko. Je těžké udržet rovnováhu.“ George přiložil rameno na dveře, ale nohy mu proklouzly.

„Hedy! Hedy! Pusť nás ven!“ křičela Rena. George zkusil znova zatlačit a znova upadl.

Krysa mu vyskočila na rameno. Zastavila se tam a balancovala na zadních nohou.

„Ne! Táhni! Táhni!“ ječela Rena.

Krysa zapištěla Georgeovi do ucha. Potom střemhlav skočila do člunu. George se otřásl, znova uklouzl, snažil se najít opět pevné místo pod nohama, ale upadl obličejem do vody.

Voda se už vyšplhala Reně nad pas. Byla ledová. Nohy jí

zaplavovala hustými lepkavými tekutinami. Vrhla se proti dveřím…

A ty k jejímu úžasu povolily. Byly otevřené. Nebyly zamčené.

George se ještě zmítal ve vodě a hledal rovnováhu. Reně tlouklo srdce štěstím, úlevou. Na chvíli úžasem ztratila řeč.

„Georgi…“ řekla nakonec. Chtěla mu to oznámit.

Ale něco ji přimělo zmlknout.

Napadla ji hrozná myšlenka.

„Georgi!“ zavolala úmyslně se strachem v hlase.

Podařilo se mu vstát a brodil se k ní, celý mokrý a zablácený.

„George, zkus ty dveře znova. Prosím!“

„Jo. Třeba to

teď půjde.“ Vytřepal si vodu z vlasů, rukama si

promnul oči. „Třeba je teď otevřu.“

Zkusil kliku znova, nejdřív pomalu, potom se zoufalou zuřivostí.

Znovu přitlačil ramenem. Dveře se ani nehnuly.

Obrátil s k ní a jeho tvář prozrazovala totální paniku. „Je pořád zamčeno, Reno. Co budeme dělat?“

Teď to věděla.

Věděla, že lže.

Dveře nebyly zamčené. Byly otevřené. Mohli vyjít dveřmi, opustit skladiště, opustit tenhle hrozný, zlý sen.

George to hraje. Celé je to jen divadlo. Ale proč?

To je chce opravdu oba zabít? Nebo jen ji?

94

XVIII.

„Co budeme dělat?“ křičel George. Očima divoce těkal sem a tam.

Voda mu sahala už po prsa.

„Neměl bys to tak přehánět s těma očima.“ Rena cílevědomě směřovala ke dveřím.

„Cože? Jak to myslíš?“ Vypadal zmateně.

„Měl bys umět vyjádřit strach tělem. Nejenom přehnanou oční mimikou. Aspoň tak to řekl Bax.“

„Reno, jsi v pořádku? Plácáš nesmysly.“ Pátral jí v očích, proč se tak změnila, proč už není vyděšená, proč se najednou tak ovládá.

„Uklidni se,“ pokračoval ve svém divadle. „Najdeme si odsud cestu. Musí tady nějaká být.“

Skladiště se zase naklonilo. Trámy nad nimi sténaly a úpěly.

Krysy neustávaly ve svém zběsilém úprku.

„Já znám cestu ven, Georgi.“ Poprvé mu Rena pohlédla přímo do očí. „Znám cestu ven a odcházím!“

Sáhla po klice a pootevřela dveře. Popadl ji za ruku.

„Nech toho, George. Odcházím těmi dveřmi.“ Pevně jí stiskl zápěstí a strhl ji zpátky. „Nikam nepůjdeš. Nikdy neodejdeš.“

Zbledl. Jeho oči se zúžily nenávistí. Snažila se mu vytrhnout. „Co je to s tebou?“

„Zemřeme tady. Oba dva.“

Krysa skočila Georgeovi na rameno. Pak se vrhla do člunu

zavěšeného nad jejich hlavami. Netrefila se, s plesknutím spadla do vody a zmizela pod kalnou hladinou.

„Georgi, neblázni…“

Hrubějí smýkl. Zaklonila se a ztratila rovnováhu. S námahou se 95

postavila, přidušená špinavou vodou.

„Nejsem blázen,“ hleděl jí do očí s chladnou zuřivostí, jakou nikdy před tím neviděla. „Vím, co dělám. Věděl jsem to od začátku.“

„Od začátku? Co tím myslíš?“

„Od začátku tábora. Věděl jsem. Věděl jsem, co dělám, Reno.“

„Ale ty – my…“

„Věděl jsem, co musím udělat, a udělal jsem to. To jsem byl já, Reno. To já jsem zabil tu labuť. Já jsem ti klepal na okno. Já jsem, vyměnil ty nože. Bylo to tak snadné. Stavěl jsem kulisy, pamatuješ?

Já jsem to byl, Reno. To já jsem ti dělal všechny ty hrozné věci.“

Rena odvrátila hlavu, jak kolem nich proplula utopená krysa.

Když se obrátila zpátky, George na ni stále zíral, bez mrknutí, tvář zkřivenou nenávistí.

„Ale proč, Georgi? Proč jsi mi to všechno dělal?“ Zkoušela se mu vytrhnout, ale jeho sevření bylo pevné.

Skladiště sténalo. Trámy praskaly a nakláněly se.

„Protože já nejsem George,“ řekl.

Volnou rukou si odhrnul bundu na prsou. Přidržel si ji tak, aby Rena viděla iniciály A. M.

„A. M., Reno. A. M.,“ opakoval. „Nejsem George. Jsem Andy.

Andy Malone.“

„Malone?“

Při tom jméně se jí rozbušilo srdce. „Správně.“ V obličeji mu zaškubalo. „Správně. To jsi nečekala, co? Už víš?“

„Ty jsi?“

„Jsem Kennyho bratr. Kennyho bratr z Kalifornie.“

Zírala na něj, jako by ho viděla poprvé. Ano. Opravdu se podobá Kennymu. Vypadá jako tmavší verze Kennyho.

„Zabila jsi Kennyho, Reno. A já jsem přijel zabít tebe.“

Hlas mu přeskočil. Ve tváři mu škubalo. Rena viděla, že už se úplně přestal ovládat.

„Georgi – Andy – nech mě. Moje zápěstí. Bolí to,“ prosila.

Neodpověděl. Zíral na ni a ztěžka oddychoval.

„Andy, jak ses dozvěděl, že budu tady na táboře?“ snažila ho udržet v hovoru. Když bude pořád mluvit, třeba uvolní sevření a ona mu bude moci utéct.

96

„Kennyho přátelé mi řekli, kde jsi,“ řekl. „Kenny měl přátele, víš.

Měl přátele. A měl bratra, který ho miloval, i když žil tisíce mil daleko. Chybí mi, Reno. Tak moc mi chybí!“

„Mně taky chybí!“ křičela Rena.

Skladiště se povážlivě naklonilo. Ze střechy se zřítilo několik prken a s třeskotem dopadlo na čluny.

„Andy, musíme se odsud dostat. Zřítí se to!“

Smýkl s ní a sevření na jejím zápěstí ještě zesílilo.

„Sbohem, Reno,“ řekl a na tváři se mu rozhostil úsměv, triumfální spokojený úsměv.

„Sbohem.“

Chytil ji oběma rukama za hlavu a strčil ji pod vodu.

Snažila se bránit tím, že kolem sebe tloukla rukama. Ale on nepovolil, tlačil jí hlavu dolů, držel ji pod vodou.

Přestala se bránit a místo toho se ponořila hlouběji. Oběma rukama ho chytila za nohu ve snaze narušit mu rovnováhu, táhla ho za sebou pod vodu.

Najednou měl dost práce sám se sebou, snažil se sám dostat nad hladinu a nechal ji být. Podařilo se. Vyrazila směrem od něj, rychle plavala hustou zpěněnou vodou.

Vrhl se za ní. Chytil ji za ruku, ale vyklouzla mu. Zaslechla prasknutí následované hlučným rachotem. Kus střechy se zřítil.

Rena plavala ke dveřím. Dusila se a kašlala, ve špinavé vodě se jen stěží orientovala.

Když se dostala ke dveřím, ohlédla se. Andy byl těsně za ní, plaval rychle, vzdálenost mezi nimi se zmenšovala.

„Ne!“

Vykřikla, jak padal trám. Udeřil Andyho do hlavy, potom se odrazil a dopadl do vody.

Viděla, jak se Andymu rozšířily oči, brada mu podklesla, ústa se otevřela.

Potom viděla už jen bělmo jeho očí.

Padl obličejem do vody. Jeho ruce vyplavaly nad hladinu. Jeho tělo se pohupovalo na vlnách.

S mohutným rachotem se zřítil zbytek skladiště a oddělil se od mola.

97

Když střecha dopadla do vody, Rena se potopila. Plavala ze všech sil, podplavala změť prken a hnijících člunů a byla volná. Doplavala ke břehu a s vděčným, úlevným povzdechem padla do písku.

„Andy, kde jsi? Andy!“

Uviděla jeho tělo obličejem dolů, jak se houpe na vlnách ani ne dvacet yardů od břehu.

98

XIX.

Zase byla s Kennym v suterénu.

Suterénní místnost byla jasnější, než jak si pamatovala. Jasnější a zřetelnější. Reně bylo najednou všechno jasné.

Šok z pohledu na tělo Kennyho bratra, bezvládně se pohupující na vlnách, ten šok jí vrátil zlomek paměti, tak kratičký a přesto dokonale jasný.

„Vem si revolver,“ řekl jí Kenny. „Stiskni spoušť.“ Strčil jí zbraň před obličej.

„Ne,“ odmítla. „Ne, dej to pryč.“

Znova jí přistrčil zbraň. „Vem si to. Dělej.“

„Ne,“ znova odmítla.

Odvrátila se od Kennyho a utíkala. Utíkala pryč z té místnosti.

Věděla, že musí sehnat pomoc. Potom uslyšela výstřel. I teď byl stále stejně zřetelný. Byl tak jasný, i po třech letech.

Slyšela výstřel. Byla na schodišti, běžela pro pomoc.

Nebyla v tom pokoji.

Nikdy se té zbraně ani nedotkla.

Kenny to udělal sám.

Teď to bylo tak jasné.

Udělal to Kenny. Kenny se zastřelil. A hrůza z toho okamžiku jí zastřela paměť na tři roky.

A teď Kennyho bratr, Andy, pluje po hladině tváří dolů, pohupuje se v proudu jako kus naplaveného dříví a ruce se mu bez života vznášejí na vlnách.

Musí ho zachránit. Musí to aspoň zkusit.

Zula si mokré tenisky. Každá jako by vážila sto kilo.

99

Zhluboka se nadechla a rozběhla se do zpěněných vln.

Proud byl silnější, než si myslela. Přestože nastával příliv, cítila zpětný proud, který ji táhl zprvu doleva, potom zpátky ke břehu.

Když jí rozbouřená voda sahala po kolena, vrhla se do ní a začala plavat. Kde je Andy? Zvedla hlavu, aby se rozhlédla, a zaskočila ji ohromná vlna, která jí zaburácela nad hlavou, zasáhla jí nos a ústa a hodila ji dozadu. Zalapala po dechu, zoufale se snažila prohlédnout.

Přelila se přes ni další vlna, pak se jí podařilo vynořit se, byla stále ještě bez dechu, oči a nos ji pálily.

Teď ho zahlédla, houpal se na hladině. Proud ho unášel směrem od ní. Byl dále než předtím.

Musím se tam dostat. Musím se tam dostat. Opakovala si v duchu ta slova, jak se prodírala vlnami, srdce jí bušilo, svaly bolely s každým pohybem.

Musím se tam dostat, musím se tam dostat.

Ale co když už je mrtvý?

Ne. Není. Nesmí být.

Zůstaň naživu Andy. Zůstaň naživu. Už jdu pro tebe. Nechci už další smrt. Už jich bylo dost.

Prosím, prosím, zůstaň naživu.

Zahlédla, jak se jeho tělo potápí. Hlava mu klesla. Ruce ho pomalu následovaly pod hladinu.

„Ne!“ vykřikla a ještě zrychlila, rozrážela hladinu ostrými, zuřivými tempy, rychle, rychleji.

Píchání v boku přerostlo v ostrou bolest.

Nevšímala si jí, plavala vpřed, její tempa byla stejně zběsilá jako její myšlenky.

Prosím tě, neumírej. Prosím.

Jako by ho její myšlenky přivolaly zpátky, vynořil se na hladině.

Už byla docela blízko. Bolest nepřestávala. Oslabovala ji, zpomalovala.

Bolest ji už přemáhala. Ale už tam byla. Už ho měla.

Chytila ho za hlavu a táhla ho z vody, obrácena na znak, dýchala ztěžka, dýchala šťastně. Bolest začala polevovat, jak se obrátila, jak se začala vracet ke břehu se svým břemenem.

Žije?

100

Nevěděla.

Za pár minul ho táhla mokrým pískem. Zanechávali za sebou hlubokou brázdu. Jeho tělo nekladlo žádný odpor. Oči měl zavřené.

Ústa dokořán otevřená. Sklonila se nad ním a začala mu prudkými, rytmickými pohyby stlačovat hrudník. Hned mu z úst vystříkla voda.

Žije? Žije?

Může ho Rena zachránit?

Stále mu mačkala hrudník, rytmicky pohupovala, snažila si vzpomenout, jak je to učili v kursu první pomoci. Přidržela si jeho ústa a začala mu dávat dýchání z úst do úst.

Trvalo věčnost, než se pohnul.

Ruce mu vylétly vzhůru. Snažil se jí odstrčit.

„Nech mě být!“ křičel. „Já chci umřít!“

„Andy, budeš v pořádku! Budeš v pořádku!“

Ruce mu klesly zpátky do písku. Dýchal už pravidelně.

Rena se ohlédla a uviděla Julii a Marcii, jak utíkají z kopce směrem k ní. Vyskočila a zamávala na ně.

„Tady jsi!“ křičela Julie. „Co se stalo? Měla jsem starost.

Nevracela ses ze své procházky.“

„Všude jsme tě hledali,“ přizvukovala Marcie.

„Jsou tady vaši,“ řekla Julie. Pak zahlédla na pláži ležící postavu.

„Propána! George! Je – je…?“

„Myslím, že bude v pořádku,“ řekla Rena. Klesla do písku, prožité napětí a únava se začínaly hlásit o slovo. Strach, ten strach, který ji ničil, byl jednou provždy za ní. Setřásla ho. Zachránila Andyho a Andy žije. Teď už se ho nevzdá.

„To není George,“ řekla. „To jméno si vymyslel.“

„Jak to myslíš, Reno?“

Julie byla zmatená.

„Je to Andy. Kennyho bratr.“

„Ty myslíš…?“ Rena přikývla.

Julie ji vzala za ramena a objala ji.

„Chtěl mě zabít,“ řekla Rena. „To byl on, kdo mě celou tu dobu mučil.“

„Běž to říct Baxovi,“ řekla Julie Marcii. „Ať zavolá policii. Ať sem někdo přijde.“

101

Marcie se otočila a rozběhla se do kopce.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Julie a utřela Reně tvář od bláta.

Rena se usmála. Zhluboka se nadechla. „Ano,“ řekla. „Ano, myslím, že už budu v pořádku!“

„Nechce se mi věřit, že se tady děly takové věci,“ říkal Renin otec, když zápasil s jedním kufrem ve dveřích ubytovny.

„Nech ji vydechnout,“ napomenula ho Renina matka. „Rena nám to všechno vysvětlí, až bude čas.“

„Ale já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ opakoval otec.

„Máš pravdu, je to divný příběh,“ řekla Rena a protáhla se kolem matky, aby se podívala, jestli nic nenechala v koupelně.

„Pořád jsem si říkal, že tenhle divadelní tábor pro ni není to nejlepší místo,“ řekl otec a povzdechl si nad vahou kufru.

Koneckonců, řekla si Rena, rodiče mají pochopení. Jeli pro ni do tábora takovou dálku, aby ji tu našli celou promočenou.

Matka byla zděšená. Otec se jen mračil a potřásal hlavou.

„Vypadá to, že tábornický život ti nesvědčí,“ prohodil.

Rena by nevěřila, jak bude ráda, až je oba uvidí. Nevěřila by, jak dobře se najednou bude cítit. Její vzpomínky jsou čisté. Smutek zůstal. Ale vina je provždy smyta. Tři roky hrůzy pominuly, uvědomila si, a Andy brzy dostane pomoc, jakou potřebuje.

Když šli k autu, položila jí matka ruku kolem ramen. „Reno, proč vlastně odjíždíš teď z tábora?“ zašeptala jí do ucha.

„Já k divadlu nepatřím,“ usmála se Rena a položila matce ruku kolem pasu. „Já mám raději skutečný život.“

Matka se na ni překvapeně podívala.

„Myslím, že od téhle chvíle se mi skutečný život bude už zase líbit,“ řekla Rena vesele.

Vyklouzla z matčina objetí a rychle si vlezla do auta na zadní sedadlo. Nikdy by nevěřila, jak se bude těšit na dlouhou jízdu domů.