R. L. Stine

Stopy hrůzy 51

Zrada

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Burácení ohně připomínalo bouři. Nad mračny dusivého dýmu planula noční obloha záplavou zuřivé červeně.

Plameny se vzdouvaly a hučely jako mořské vlny, zalévaly zčernalé zdi domu, šlehaly ze všech oken a plazily se vzhůru po stěnách a po střeše, až cele sídlo bylo jen tmavým středem běsnící ohnivé koule.

Nora Goodeová s rukama přitisknutýma na uši vyděšeně pozorovala požár z nízkého návrší nad rozlehlým trávníkem. Ale i přitlumeným burácením ohně slyšela ten úzkostný křik.

Křik těch, které znala a které milovala.

„Danieli! Uteč!“ vykřikla, ale její přiškrcený hlas utonul v přívalu jekotu, v úzkostném sténání a nekonečném burácení plamenů.

„Danieli, tady jsem! Já žiju! Unikla jsem z toho požáru!“ křičela Nora. „Co je s tebou? Podaří se ti také uniknout?“

Odpovídal jí hlasitější hukot plamenů.

Nora se celá roztřásla hrůzou.

Ruka jí sklesla k amuletu na řetízku kolem krku.

Požár už řádil déle než hodinu a Daniel stále ještě nevycházel z hořícího domu. Nikdo odtud nevycházel.

Za pouhých pár minut po vypuknutí požáru přijeli shadysideští dobrovolní hasiči se svými koňmi taženými stříkačkami na trávník před domem, ale to už plameny zachvátily celé sídlo.

Hasiči, v obličejích zděšení a posvátnou hrůzu, jen bezmocně přihlíželi spolu s ostatními obyvateli města, kteří se v sevřených hloučcích shromáždili na nízkém návrší, tváře zrudlé od záře šlehajících plamenů.

4

„Ty tam zůstaneš, viď, Danieli?“ hlesla Nora. „Už tě nikdy neuvidím.“

Zavřela oči. Ale i pod sklopenými víčky pořád viděla vztekle šlehající červené a oranžové plameny.

S povzdechem pevně stiskla malý kulatý přívěsek. Ten stříbrný amulet s jiskřivě modrými drahokamy, přidržovanými stříbrným tříprstým spárkem podobným drobounké ptačí nožce, jí dal Daniel Fear jako důkaz své lásky.

„Nic jiného mi po tobě nezůstane, Danieli!“ vzlykala Nora.

Kolem ní se ozvaly hlasy, docela blízko, hlasitěji než burácení plamenů. Nora otevřela oči a upřela pohled na vyděšené obličeje lidí.

Drželi se pohromadě, jakoby ze strachu o své životy.

„Ten oheň snad bude hořet věčně!“ zvolal vousatý chlap s rudým obličejem a odleskem plamenů v očích.

„Podívejte na ten dům,“ vyjekla nějaká holčička a skryla tvář v matčině tmavé sukni.

„Mně bylo vždycky jasné, že v tom domě je něco zlého,“ prohlásil vousáč a rukou si zaclonil oči. „Mně bylo vždycky jasné, že tihle Fearovi neskončí dobře.“

„Uhořeli ve svém vlastním domě,“ prohlásil kdosi.

„Kdyby tak s nimi zaniklo i všechno to jejich zlo,“ dodal jiný muž.

„Hasiči se dokonce ani nepokusili hasit.“

„Tenhle oheň nemohli uhasit. To není obyčejný oheň. To není oheň z tohoto světa.“

„V tom ohni hoří všechno to zlo, které se v tom domě nahromadilo!“

„Ten dům je prokletý! Ta půda je prokletá!“

„Ne! Prosím vás… přestaňte! Přestaňte!“ vykřikla Nora.

Uši plné jejich neodbytných hlasů se rozběhla k domu. S vlajícím pláštěm klopýtala z návrší a přes trávník.

Smekala se po orosené trávě a na obličeji cítila žár ohně. Po trávníku se mihotaly pitvorné stíny, černé na pozadí šarlatové oblohy.

„Danieli, proč na tvé rodině leží takové prokletí?“ s pláčem běžela Nora. „Jaké zlo je příčinou toho, že ty a tvoje rodina končíte v těch 5

plamenech?“

„Kdo to je?“

„Kam to běží?“

„Zastavte ji někdo!“

Z davu se ozývaly vyděšené hlasy.

Sotva popadala dech a v běhu si rukou zakrývala oči. Cítila, jak se jí na hrdle pohupuje drahocenný stříbrný amulet.

„Jsi tam, Danieli?“

„Zastavte ji někdo!“

„Copak se zbláznila?“

„Kdo to vůbec je? Je to někdo z rodiny Fearových?“

Konečně hlasy zeslábly, přehlušilo je praskání ohně a hukot oslepující ruděoranžové výhně.

To je ale žár, strašný žár! pomyslela si Nora. Rozepnula si plášť a shodila ho na zem.

Jako kdybych běžela přímo do slunce! Mám pocit, jako když sama hořím.

Zastavila se a v dusivém kouři lapala po dechu.

Kde to jsem?

Třeštila oči do plamenů a náhle si uvědomila, že stojí u okna. U

okna velkého tanečního sálu.

U okna, které rozzářily šlehající plameny.

„Ooooh!“ zasténala hrůzou, když uviděla tváře těch uvnitř.

Obličeje mezi plameny.

Hrdlo se jí sevřelo, když zírala oknem na svíjející se tmavé postavy.

Oni tam tančí. Tančí s plameny?

Ne.

Jejich tváře zkřivila předsmrtná agónie. Tmavá těla se zmítala v bolestech.

Viděla skučící ženy s vlasy jako planoucí pochodně.

Viděla zmučené tváře mladých mužů s tmavými důlky místo očí, v šatech zachvácených plameny.

Kdo jsou ti lidé, horečně uvažovala Nora, s očima jako přikovanýma k těm děsivým přízrakům uvnitř domu. Kde se vzali v tom tanečním sále? Jak to, že je plameny nezahubí?

6

Jak to, že neumírají?

A pak se Nořin pohled zaměřil na jednu z postav v tom zmítajícím se, skučícím davu. Na mladé děvče. V dlouhých hnědých šatech a staromódním čepci.

Nora vyjekla, když děvče zvedlo hlavu a jejich oči se setkaly.

Oči děvčete planuly matnou bělostí.

V okamžiku, kdy Nora vyjekla hrůzou, zahlédla, jak se ústa děvčete otevřela dokořán ve zmučeném jekotu nesnesitelné bolesti.

Pak si všimla, že děvče má vzadu svázané ruce. Připoutané k vysokému dřevěnému sloupku.

To děvče bylo přivázané ke kůlu na hranici.

A v tu chvíli se v ohni vzduly její šaty a plameny jí vyšlehly až k obličeji, k jejím dlouhým světlým vlasům. A pak vzplanul její čepec.

Když ho zachvátily plameny, pokusilo se děvče s vypětím všech sil odtrhnout od kůlu.

Následovala tlumená exploze a plameny celý ten výjev zakryly rozvlněnou žlutou oponou.

Prasklo okno a střepiny rozbitého skla vylétly ven. Přehnal se přes ni burácející oheň.

A Nora pořád stále bez hnutí, oči upřené na místo, kde bylo to kvílející děvče, na tu plamennou stěnu, dál a dál třeštila zrak na tu planoucí, roztančenou hrůzu…

7

ČÁST PRVNÍ

Osada Wickham

Kolonie Massachusetts

1692

8

I.

Oheň tiše popraskával. S hlasitým lupnutím vyletěl vzhůru déšť žhavých, rudých uhlíků.

Susann Goodeová leknutím vykřikla a odskočila od krbu. Uhlíky zhasly u jejích nohou.

Nejdřív si uhladila naškrobenou bílou zástěru uvázanou přes těžkou tmavohnědou sukni, pak se nahnula nad pánví, pozvedla těžkou poklici a nakoukla dovnitř.

Za ní, v malém dětském přístěnku, se rozplakalo děcko. Susann slyšela skřípot dřevěné podlahy, jak se šla matka ke kolébce podívat, co se stalo.

„Ale Susann!“ zahubovala Martha Goodeová. „Už zase jsi zavinula Georgea moc těsně. Chudinka, div se neudusí!“

„Když ta peřinka je tak malá. Sotva se do ní vejde,“ ohradila se Susann, stále skloněná nad pánví. Z jejího drdolu se uvolnilo několik dlouhých zlatavých pramínků a spadlo jí do obličeje.

„Ta peřinka musí stačit,“ odpověděla matka. „Lepší si nemůžeme dovolit.“ Vzala křičící dítě a pozvedla si je k tváři. „Chudinka George. Chudinka George. Copak ti to ta sestřička zase provedla?“

„To je ale doba, než se ty placky upečou,“ povzdychla si Susann.

Martha Goodeová se jí postavila za záda, hlavička malého Georgea spočívala na matčině naškrobeném bílém límci a jeho pláč se ztišil do mírného pofňukávání.

„Máš moc malý oheň,“ poučila ji matka a potřásla hlavou, že nesouhlasí. „Na takovém skomíráčku nic neupečeš. Přilož víc dřeva, Susann.“

Susann se narovnala a s rozmrzelým výrazem zasunula uvolněný 9

pramen vlasů za bílý límec, který zakrýval ramena jejích šatů.

„Potřebujeme dřevo na oheň.“

Susann byla vysoká a štíhlá. Měla jiskrné oči, pobledlou hebkou pleť a důlky ve tvářích, když se smála.

Když Martha Goodeová přistihla Susann, jak se dívá do zrcadla nebo si pročesává své zlatavé vlasy, pokaždé ji pokárala:

„Opravdová krása člověka spočívá v jeho skutcích a ne v tom, jak vypadá, milá dcero.“

Susann jako puritánku neustále poučovali, jakou ctností je skromnost. Poučovali ji, že krásný je každý, kdo žije počestně, a to i v očích samého Stvořitele.

Kdykoli ji matka přistihla, jak se se zalíbením pozoruje, upadala do rozpaků, jako kdyby jí matka viděla do duše a shledala ji špatnou a nehodnou.

Susann však bylo šestnáct a pociťovala neklid, který ji vzrušoval a trápil současně. Uvědomila si, že myslí na jednoho chlapce a pořád má před očima jen jeho. A neustále uvažovala, jestli je dost hezká, aby ho dokázala upoutat víc než všechna ostatní děvčata v osadě Wickham.

Martha Goodeová chovala a lehce pohupovala dítě a její oči upřené do ohně vyjadřovaly nesouhlas. „Kde je otec? Bude chtít, aby jídlo bylo hotové včas, ale to půjde těžko, když nevíme, kde je.“

„Myslím, že pase krávy na obecním,“ odpověděla Susann.

„Krávy,“ ušklíbla se matka. „Kosti potažené kůží, chceš říct.“

Sklouzla smutným pohledem na dítě ve své náruči. „Vždyť je to zázrak, že ještě žijeme, Georgi.“

Susann vykročila ke dveřím. „Donesu dřevo na oheň a přivedu otce. Stejně jsem chtěla jít ven.“

„Susann, poslouchej,“ pokračovala matka a její oči zastřel stín strachu. „Musíš přestat chodit sama ven. Nesmíš dělat nic – ale vůbec nic – čím bys na sebe upozornila.“

Napjatě pozorovala svoji hezkou dceru. Potom tiše dodala: „Víš přece, jak je to nebezpečné. Víš přece, co se tu děje.“

„Ano, maminko,“ netrpělivě odpověděla Susann. „Ale myslím, že můžu jít ven prostě jen tak…“

„Včera večer sebrali Abigail Hoppingovou u nich doma a odvlekli 10

ji do vězení,“ připomněla tiše matka. „Chudák ta ženská křičela, až mě to probudilo.“

Susann nedůvěřivě povzdechla. „Abigail Hopping o v á a čarodějnice?“

„Benjamin Fier to tvrdí,“ namítla Martha Goodeová a polkla naprázdno. „Benjamin ji obvinil, že zpívala písně o Ďáblovi, když vařila večeři.“

„Nemůžu věřit tomu, že Abigail Hoppingová je čarodějnice,“

opakovala Susann a vrtěla hlavou. „Přiznala se?“

„Dnes večer ji budou v modlitebně soudit,“ zamumlala Martha.

„Proboha, mami! To ji upálí jako ty druhé?“ vykřikla Susann a slova jí náhle uvázla v hrdle.

Její matka pohupovala děcko a neodpovídala. „Všude kolem je tolik zla, dcero,“ dodala po chvíli. „Benjamin Fier odhalil tři čarodějnice od začátku léta. Prosím tě, buď opatrná, Susann. Drž se zpátky. Nezavdávej nikomu důvod k podezření – radši ať si tě nikdo ani nevšimne.“

Susann přikývla. „Ano, mami. Půjdu jen na obecní pro dřevo.

Hned jsem zpátky.“ Prudce otevřela dveře a světnici zaplavilo jasné sluneční světlo.

„Ne. Počkej ještě!“ vykřikla matka.

Susann, která už překročila práh, se otočila, svýma modrýma očima šlehla po matce a netrpělivě se zamračila.

„Ty chceš jít ven prostovlasá, bez čepice na hlavě?“ zeptala se Martha Goodeová. „Nač myslíš, děvče?“

„Nezlob se.“ Susann se vrátila do světnice, z věšáku sundala svůj bílý čepec a přetáhla si ho přes vlasy. „Vrátím se co nevidět,“ dodala.

Zavřela za sebou dveře, rukou si zastínila oči proti ostrému odpolednímu slunci a vykročila okolo hejna kuřat vyzobávajících cosi z hlíny před domem.

Zahnula na cestu k osadě. Šla rychle, dlouhou sukni courala po zemi, minula domek Halseových. Všimla si, že jim ještě nepřišlo z Anglie sklo do oken. Měli je zabedněná prkénky. Pan Halsey, skloněný nad záhony zeleniny, ani nezvedl hlavu.

Na šindelové střeše modlitebny kdosi připevňoval na komín mosaznou větrnou korouhvičku.

11

Obecní smírčí soudce Benjamin Fier právě vcházel do domu, na tváři ustaraný vyraz. Susann se prudce zastavila a čekala, až zajde dovnitř. Když pomyslela na Abigail Hoppingovou, zamrazilo ji v zádech.

Já vím, že Benjamin Fier je dobrý a spravedlivý člověk, uvažovala Susann, ale já z něho mám strach, jako všichni lidé z Wickhamu.

Jako rychtář a soudce byl Benjamin Fier nejmocnějším mužem v celé osadě. A také nejbohatším.

Jeho dům, největší v osadě, stál proti modlitebně. Když Susann procházela kolem, zavanula z letní kuchyně vůně hovězí pečeně.

Fierovi jsou tak bohatí, napadlo ji a nedokázala potlačit závist. Ti nebudou mít k večeři placky s omáčkou. Fierovi si mohou každý večer dopřát maso.

Susann věděla, že bratři Fierové, Benjamin a Matouš, jsou nejbohatší lidé ve Wickhamu proto, že si to nejvíc zasluhují.

Odmalička jí vštěpovali do hlavy, že ti nejbohatší jsou zároveň ti nejspravedlivější.

Benjamin Fier byl zvolen soudcem proto, že byl nejrozumnějším, nejzbožnějším mužem v osadě. A byl to on, kdo vedl procesy s čarodějnicemi. A byl to on, kdo trval na tom, aby ty, které se provinily, byly upáleny a ne oběšeny, jako jinde v Massachusetts.

Benjaminův mladší bratr Matouš měl farmu, která vzkvétala, zatímco ostatní živořili, protože Matouš Fier byl spravedlivější a jeho víra byla hlubší než ostatních farmářů.

To každý považoval za jasnou a samozřejmou věc.

Když Susann šla kolem modlitebny a podívala se k obecním pozemkům, uvědomila si, že myslí na Benjaminova syna Edwarda Fiera.

Kde jsi, Edwarde? Myslíš na mě?

„Ach!“ vykřikla, když klopýtla o ohromné růžové, černě skvrnité prase a natáhla se jak dlouhá, tak široká na tvrdou zem.

Prase na protest hlasitě zachrochtalo a odvalilo se z cesty.

Susann se zvedla a vepředu si oprášila bílou zástěru. To mi vyžene z hlavy necudné myšlenky, pokárala sama sebe a upravila si čepec, aby zakryl její vlasy.

Ale cožpak myšlenky na Edwarda můžou být necudné?

12

Uviděla otce na vzdáleném konci obecního, rozsáhlé obdélníkové pastviny ve středu osady. Pracně uhrabával část pozemku a neviděl, že na něj Susann mává.

Pan Franklin, kovář, stál u kovadliny před kovárnou a hřmotně bušil do plátu cínového plechu. Susann rychle prošla kolem a usmála se na Franklinova učedníka Arthura Kenta, který šlapal kovářský měch, dvakrát tak velký jako on sám.

Za kovárnou se táhly zelené, větříkem zčeřené lesy. Vysoké topoly a buky sahaly až k osadě. Dál vzadu lesy ztmavly borovicemi, duby a javory.

Skládka obecního dřeva na topení byla na kraji lesa, kmeny rozřezané, rozštípané, polena srovnaná do hranic. Susannin pohled však mířil k lesu.

Ševelícím listím pronikaly na zem mihotavé paprsky slunečního světla. Černě a oranžově zbarvení motýli, monarchové, poletovali v paprscích zářivého světla.

Chvilku se projdu po lese, rozhodla se Susann.

Byl to krásný pocit, odejít z toho tmavého domku, pryč od žáru ohniště při vaření, od plačícího děcka.

Pryč od domácích prací a matčiných ostražitých očí.

Pryč od tíživého strachu, který v těchto dnech visel nad celou osadou.

Susann vešla do lesa, pod jejími těžkými botami praskaly suché větvičky. Sotva byla z dohledu mezi stromy, stáhla si čepec z hlavy a rozpustila vlasy.

Šla pomalým krokem a nastavovala tvář zářivým slunečním paprskům. Šaty se jí zachytily na nízkém ostružiní. Odtrhla je a pokračovala v chůzi.

Blízko něco zaškrábalo; otočila se právě včas, aby zahlédla hnědou a bílou deňku, jak zajela do kupy listí.

Přehodila nazpátek své dlouhé vlasy a zhluboka vydechla. Vzduch byl plný svěží vůně borovic.

Neměla bych mít radost z toho, že chodím po lese, napadlo ji a z její tváře se pomalu vytratil úsměv. Pořád slýchala, že les je místem, kde sídlí zlo.

Jako odezva na její myšlenky stromy zhoustly a už nepropouštěly 13

sluneční světlo. Zešeřilo se.

Pořád slýchala, že v neobydlených končinách hluboko v lesích sídlí Ďábel a jeho stoupenci.

Sem chodily čarodějnice z osady, aby tu v měsíčním světle prováděly své hnusné taneční reje s Ďáblem a jeho služebníky. Ďábel a jeho družina žijí v hlubokých doupatech v zemi, skrytých v křoví a v houštinách. Susann věřila, že kdyby si samotná zašla do jejich hájemství, mohli by chňapnout, popadnout ji a stáhnout dolů do své pekelné říše věcných muk a temnoty.

Vzduch se ochladil. Na nízké větvi přímo nad Susanninou hlavou smutně, tesklivě zahoukal hrdelní hlas holuba.

Susann zamrazilo.

„Cože se najednou tak ochladilo a setmělo?“ zeptala se sama sebe.

Je na čase vrátit se.

A když se otočila, ucítila, jak ji kdosi zezadu pevně sevřel.

„Ďábel!“ vykřikla.

14

II.

„Pusť mě!“ zaječela Susann.

K jejímu překvapení ji ruce poslušně pustily.

Otočila se a strachem vytřeštěnýma modrýma očima zírala do rozesmátého obličeje Edwarda Fiera. „Copak podle tebe vypadám jako Ďábel?“ zeptal se.

Susann cítila, jak jí rudnou tváře. Změřila si ho zlostným pohledem. „Ano, musíš být sám Ďábel,“ odsekla. „Proč jinak bys byl tady v lese?“

„Sledoval jsem tě,“ odpověděl a tvářil se vážně.

Edward byl vysoký a hezký. Na hlavě měl černý klobouk se širokou střechou a rovné vlasy mu spadaly přes uši.

Jeho šedý

kabátec byl z nejjemnějšího lněného plátna. Manžety na rukávech bílé a dotuha naškrobené.

Tmavěmodré kalhoty mu sahaly přesně pod kolena. Na nohou měl šedé vlněné punčochy a holandské dřeváky se svršky z tmavé kůže.

Žádný chlapec z osady se neoblékal tak pěkně a podle módy jako Edward. Podle všeho bral oblékání stejně vážně jako všechno ostatní.

Někteří osadníci, když je neslyšel, ho za to kritizovali a považovali to za hříšnou pýchu.

Nikdo se však neodvážil kritizovat ho veřejně, protože Edward byl syn Benjamina Fiera. A nikdo se neodvážil dotknout se třeba jen slůvkem soudce Fiera nebo jeho syna.

A protože se stromy kolem náhle rozšuměly chladným větrem, Edward pevně upřel své tmavohnědé oči do Susanniných. „O

Ďáblovi bychom neměli žertovat,“ prohlásil a ztišil přitom hlas.

„Otec říká, že Ďáblovi služebníci zamořili celou naši osadu.“

15

„Já… já mám v posledních dnech takový strach,“ přiznala Susann a sklopila oči k tmavé zemi. „Pořád se mi zdá o Faith Warburtonové.

Byla to… byla to moje kamarádka,“ vykoktala.

„Já vím,“ tiše zamumlal Edward.

„Sebrali ji, že je čarodějnice… protože nosila ve vlasech rudou stuhu. A u-u-pálili ji!“ Susannina slova přerušilo vzlyknutí.

Edward položil ruku na její třesoucí se rameno. „Jak znám svého otce, určitě měl důkaz o hnusných činech tvé kamarádky. On dělá dojem, že je tvrdý, ale je to čestný a spravedlivý člověk, Susann.“

„Neměli bychom tu být spolu. Musíme s těmi tajnými schůzkami skončit. Hrozí mi strašné nebezpečí,“ řekla Susann tichým hlasem.

„Nehrozí ti žádné nebezpečí,“ odpověděl Edward. „Víš… já…

Chtěl jsem s tebou mluvit, Susann. Chtěl jsem –“

A než Susann stačila ustoupit, objal ji Edward kolem pasu, sklonil se k její tváři a políbil ji.

Klobouk se mu svezl z hlavy a on přitiskl své rty na její, dychtivě, žádostivě.

Susann lapala po dechu, když se konečně vyprostila. „Vždyť mě udusíš!“ vykřikla, na tváři široký úsměv. Položila mu ruku na rameno. „Co když nás pozoruje Ďábel?“ zažertovala.

K jejímu údivu se odtáhl z dosahu její ruky a v tmavých očích mu zablýskl hněv. „Řekl jsem ti,“ upozornil ji, „že o Ďáblovi se nežertuje.“

„Ale, Edwarde –“ začala. Jeho vznětlivost ji pokaždé polekala.

„Ty víš, že nesnáším, když se někdo rouhá,“ přerušil ji tichým, pevným hlasem.

Už několik týdnů se tajně scházeli, kradli pro sebe chvilky za stodolou s obilím nebo za stromy na břehu řeky. Susann udivovala Edwardova opravdovost, jeho vážný přístup skoro ke všemu.

Ráda si zažertovala, ale brzy zjistila, že on její smysl pro humor nechápe.

Proč jí na něm tak záleželo? Proč na něj ve dne v noci myslela?

Proč snila o tom, že bude pořád jen s ním?

Protože ji potřeboval. Protože zřejmě cítil to, co ona.

Podívala se na něj ostýchavým pohledem. „To, že jsme tady spolu sami dva, je zločin proti zákonům obce. Co myslíš, že by tomu řekl 16

tvůj otec?“

Zvedl ze země svůj klobouk a pevně ho držel v ruce. „Být tady s tebou, Susann, není žádný zločin.“

„Pročpak?“ škádlila ho.

Chvilku váhal a upřeně ji pozoroval, jako kdyby chtěl nahlédnout do jejích myšlenek. „Protože se milujeme,“ řekl konečně.

Já tu chci zůstat, pomyslela si šťastná Susann. Zůstat s Edwardem tady v tom tmavém lese. Žít v téhle divočině, jen my dva, daleko od osady, daleko ode všeho.

Přitiskla svoji tvář na jeho a překvapilo ji, že hořela zrovna jako její.

Nečekaný hluk způsobil, že vykřikla a odskočila.

Nějaké hlasy!

„Edwarde – někdo tu je!“ vyrazila ze sebe a obě ruce si přitiskla k tvářím. „Přistihli nás!“

17

III.

Edwardovy tmavé oči se rozšířily strachem. Pevně stiskl Susanniny ruce.

Stáli vedle sebe v tom tmavém lese jako zkamenělí, uši nastražené.

Hlasy zesílily, jak je přinášel vítr.

Hlasy, které skandovaly:

„Čarodějnice na hranici! Čarodějnice na hranici! Upálit! Upálit!

Upálit! Upálit na hranici!“

„To je hrůza!“ vyjekla Susann.

Skandující hlasy přicházely z dálky. Vítr je sem zanáš e l z obecního.

„Nikdo tu není,“ prohlásil Edward s úlevou a usmál se.

„Chudák Abigail Hoppingová,“ zašeptala Susann.

„Je-li to čarodějnice, patří na hranici,“ odpověděl Edward a nepřestával tisknout Susanninu ruku.

Susann mu položila hlavu na rameno. „Měli bychom se vrátit. Šla jsem jen pro dřevo na oheň. Už jsem měla být doma. Matka si pomyslí, že se mě zmocnil Ďábel.“

„Jdi napřed,“ řekl jí. „Já tu chvilku počkám, než se vrátím.“

„Řekneš otci… o nás dvou?“ zeptala se Susann dychtivě.

„Ano,“ odpověděl Edward. „Až bude vhodná chvíle.“

Naklonila se k němu a ještě jednou ho políbila. Nechtělo se jí odejít. Nechtělo se jí nazpátek do jejich malého, tmavého baráčku.

Nechtělo se jí vrátit se do té zloby a strachu ovládajících obec.

Edward ji rukama na jejích ramenou jemně postrčil. „Tak běž.“

S nuceným úsměvem se otočila a v běhu si přes vlasy nasazovala 18

čepec.

Vezmeme se – měla té myšlenky plnou hlavu a srdce jí bušilo.

Edward a já se vezmeme.

Budu ženou Edwarda Fiera.

Běžela lesem a měla pocit, že se vznáší.

Proběhla kolem hranice dříví, přeběhla kolem obecního a už byla skoro doma, když si vzpomněla, že šla ven pro dřevo na topení a musela se vrátit.

„Ta naše mrkev je malá, ale sladká,“ poznamenal William Goode.

Seděl zpříma v čele stolu a plackou vytíral omáčku z dřevěného talíře.

Susann sledovala, jak otec večeří. Připadal jí unavený, unavený a starý. Nebylo mu ještě ani čtyřicet, ale jeho tvář byla plná vrásek a kdysi světlé vlasy předčasně zbělely.

„Ty placky pekla Susann,“ podotkla Martha Goodeová.

„Chceš přidat omáčku, tati?“ zeptala se Susann a ukázala rukou ke kastrolu s omáčkou, stále bublající na ohni. „Také dušenou mrkev ještě máme.“

„Pár jich rozmačkám a dám je Georgeovi, až se probudí,“ řekla Susannina matka.

„Nevím, proč je naše mrkev tak malá,“

bručel pan Goode.

„Matouš Fier má mrkve jako pořádné svíce.“

„Proč se ho nezeptáš, jaká je v tom záhada?“ navrhla Susannina matka.

William Goode se zamračil a šlehl svýma šedozelenýma očima po manželce. „Matouš Fier není o nic lepší hospodář než já. Neexistuje záhada, kterou by znal on a já ne.“

„Kolem Fierových je spousta záhadných věcí,“ skočila mu manželka do řeči. „Co jsou vlastně zač tihle bratři Fierové? Odkud pocházejí? Nepřišli do Nového světa z Anglie jako my.“

„To nevím,“ zamyslel se pan Goode „Pocházejí z nějaké malé zemědělské obce, víc toho nevím. Když přišli sem, byli to chudáci, oba ti bratři Fierové a jejich ženy. Ale tady se jim daří a to dokazuje, že jsou to bohabojní lidé, kterým pomáhá Bůh.“

Jeho žena si povzdechla. „Vždyť tahle naše mrkev je dost sladká, 19

Williame. Nechtěla jsem se tě dotknout.“

William Goode se zamračil. „Dost sladká, hm,“ zamumlal.

„Pomoz mi sklidit ze stolu, Susann,“ přikázala Martha Goodeová.

„Co tam tak sedíš a koukáš jako duchem nepřítomná?“

„Promiň, mami,“ chtěla vstát Susann, ale otec ji rukou zadržel.

„Susann sklidí ze stolu za chvilku,“ řekl své ženě. „Nejdřív si s ní chci promluvit.“ Vstal, ze stojánku na dýmky vzal svoji hliněnku, nacpal ji tabákem z plátěného váčku a přešel ke krbu, aby si ji zapálil.

Susann se otočila na židli, aby mohla otce sledovat, a snažila se odhadnout, jak se tváří. „O čem chceš se mnou mluvit, otče?“

„O Edwardovi Fierovi,“ odpověděl se svraštěným čelem, jak usilovně bafal, aby se tabák v dýmce rozhořel.

Susann se zajíkla. S nikým z rodiny nikdy o Edwardovi nemluvila. Pro její rodiče se ona a Edward prostě jen znali.

Pan Goode se vracel se svojí bílou dýmkou v ruce k jídelnímu stolu. Přitáhl si stoličku k Susannině a zaujal svoji strnulou pozici.

„A… proč o něm?“ zajíkavě se zeptala Susann a křečovitě stiskla ruce na klíně.

Otec se k ní naklonil blíž. Před ním stoupal vzhůru kouř z dýmky a oba je zahaloval do voňavého obláčku. „Lidé viděli, jak se scházíte s Edwardem Fierem,“ obvinil ji. „Jak se scházíte docela sami, bez doprovodu.“

Susann poklesla brada. Zhluboka se nadechla, pokusila se něco říct, ale z jejích úst nevyšel jediný zvuk.

„Chceš to snad popřít, dcero?“ Otcovo bílé obočí nad šedozelenýma očima se hrozivě pozvedlo. „Chceš to snad popřít?“

„Nechci, tati,“ tiše odpověděla Susann.

„Viděli vás spolu v lese,“ pokračoval přísným tónem otec. Držel dýmku u obličeje, ale nekouřil.

„Ano, tati,“ zamumlala Susann a srdce se jí rozbušilo. A pak ta slova z jejích úst doslova vylétla. Moc toužila svěřit se rodičům. Teď už si tu novinu nemohla nechat pro sebe.

„Edward a já se máme rádi!“ vykřikla. „On si mě chce vzít za ženu! Není to nádherné?“

Matka, která stála u krbu, se otočila, v široce otevřených očích 20

překvapení.

William Goode zrudl v obličeji a jeho ruka s dýmkou klesla na stůl. „Ztratila jsi rozum, dcero? Ty snad žiješ v nějakém vysněném světě?“

Susann na něj zírala s otevřenými ústy. „Ty jsi neslyšel, co jsem říkala, otče? Edward si mě chce vzít za ženu!“

Otec zavřel oči a hlasitě si odkašlal. Dýmka v jeho ruce se třásla.

„Ty si nemůžeš vzít Edwarda Fiera,“ pronesl klidně.

„Co to říkáš?“ zašeptala Susann. „Proč bych nemohla?“

„Protože Edward Fier už je zasnoubený,“ rezolutně odpověděl pan Goode.

Susann zalapala po dechu. „Cože?“

„Edward Fier je zasnoubený a bude se ženit,“ potvrdil otec. „Má se oženit s nějakým děvčetem z Portsmouthu. Jeho otec mi to řekl dnes ráno.“

21

IV.

Oheň v krbu skomíral. Po podlaze se plazily dlouhé stíny. V

přístěnku se Susann, schoulená pod peřinou, obrátila obličejem ke zdi.

Kde se v Edwardovi vzala ta krutost? ptala se sama sebe snad potisícáté.

Jak mě mohl ujišťovat, že mě miluje?

Susann vtiskla tvář do polštáře, aby utlumila vzlykot.

Šla spát brzy a doufala, že si rodiče nevšimnou, jaká je to pro ni rána. Teď už uběhlo několik hodin. Bledý půlměsíc stál vysoko na noční obloze a Susann ještě ani oko nezamhouřila, jenom se převalovala na úzké posteli, tiše plakala a v jejích myšlenkách na Edwarda se střídal hněv s pochybnostmi.

Já mu důvěřovala, opakovala si kolem dokola. Věřila jsem všemu, co řekl. Riskovala jsem kvůli němu svoji dobrou pověst.

A on byl celou tu dobu zasnoubený s jiným děvčetem.

Susann se obrátila a těžce oddychujíc upřeně zírala do žhavých uhlíků v ohništi na druhém konci světnice. Hlavou jí probíhaly tajné schůzky s Edwardem Fierem. Připomínala si jeho slova, jeho doteky, jeho polibky.

Edward vždycky vypadal tak důvěryhodně, pomyslela si a připadala si strašně ubohá. Vypadal jako čestný člověk.

Jako dobrý člověk.

Susann odkopla přikrývku, oběma rukama uhodila do polštáře a odhodila ho.

Už nikdy nikomu neuvěřím, slíbila si hořce.

22

Na druhé straně obecních pozemků se světlo ohně z krbu odráželo v oknech jednoposchoďového domu Benjamina Fiera. V jídelně na jednom konci dubového stolu stál Benjamin a oběma rukama svíral opěradlo ručně vyřezávané židle.

Benjaminův syn Edward upíral na otce přes stůl vzdorovitý pohled.

Benjamin byl robustní a ramenatý, impozantní chlap, který vypadal, že může popadnout býka za rohy a porazit ho. Měl rovné, černé vlasy zakrývající uši a husté obočí nad malýma černýma, všepronikajícíma očima.

Benjaminův obličej byl brunátný a téměř stále podmračený.

Vypadal tak mohutně a tvářil se tak zarputile, že se ho většina lidí ve Wickhamu bála, což mu ani trochu nevadilo.

Stál zády k ohni, rozepnul si dlouhou řadu mosazných knoflíků na černém kabátci a černýma očima zkoumal Edwarda.

„Neposlechnu tě, otče,“ trval na svém třesoucím se hlasem Edward. Nikdy se svému otci nevzepřel. Věděl, že to není správné.

Benjaminův pohled byl upřen na druhý konec stolu a v jeho obličeji se nepohnul jediný sval. Stál a mlčel.

„Nemůžu tě poslechnout, otče,“ pokračoval Edward, když otec neodpověděl. „Nechci si vzít Annu Wardovou.“ Rukama stiskl opěradlo židle. Doufal, že si otec nevšimne, jak se mu třesou nohy.

„Na podzim si to děvče vezmeš,“ prohlásil Benjamin svým hlubokým barytonem. „Dohod jsem tu svatbu s jejím otcem.“

Otočil se, aby dal Edwardovi najevo, že jejich rozhovor skončil.

Vzal pohrabáč a zaryl do polen v krbu. Z ohně vylétla do cihlového komína sprška jisker.

Edward namáhavě polkl.

Smím to udělat? ptal se sám sebe. Můžu se vzepřít svému otci?

Mám na to dost síly?

Také další otázka trápila Edwarda, když se pokoušel nalézt patřičná slova: Je správné hádat se s otcem? Není mojí povinností vyhovět jeho přání?

Není! zodpověděl Edward svoji otázku.

Miluji Susann

Goodeovou. Vezmu si Susann a žádnou jinou. Tentokrát nemůžu splnit přání svého otce. Nemůžu a nechci!

23

Edward se zhluboka nadechl. „Pane,“ vykřikl, až se Benjamin odvrátil od ohně. „Nemůžu si vzít Annu Wardovou. Neznám ji, je to pro mne cizí člověk.“

„Poznáš ji po svatbě,“ přísně pronesl Benjamin. „Ta dohoda je pro nás velice výhodná.“

„Není výhodná pro mne,“ vzplanul Edward.

„Nezvyšuj na mne hlas, Edwarde,“ varovně prohlásil Benjamin a zrudl v obličeji. Zvedl krbový pohrabáč a ukázal jím na syna. „Anna Wardová je pro tebe skvělá partie.“

„Ale já ji neznám, otče! Já ji nemiluji,“ pronikavě vykřikl Edward.

„Nemiluješ?“ Benjamin zaklonil hlavu a rozesmál se. „Edwarde, my jsme nepřišli sem do těch kolonií za láskou. Můj bratr Matouš a já jsme neopustili naši vesnici z lásky. Přišli jsme sem za lepším životem. Abychom unikli z bídy, ve které jsme žili, abychom jí unikli jednou provždy!“

„Já vím, otče,“ povzdechl Edward. „Ale –“

„Víš ty, jak byla naše rodina ve staré vlasti chudá?“ zeptal se Benjamin, položil těžký železný pohrabáč a vrátil se ke stolu. Očima žhavějšíma než plameny v krbu se vpaloval do Edwardových. „Víš ty, jak jsme já a Matouš byli chudí? Jedli jsme krysy, abychom se udrželi naživu, Edwarde!“

„Já vím, pane –“ pokusil se přerušit ho Edward. Tohle už slýchal předtím.

„V noci jsme se často choulili jeden ke druhému, abychom se zahřáli,“ pokračoval Benjamin „Nebyl oheň, nebylo čím se přikrýt.“

Edward sklopil oči k zemi. Zadržoval dech a čekal na příležitost, kdy bude moci promluvit.

„Přišli jsme do Nového světa za lepším životem. A nejen proto, přišli jsme sem zbohatnout.“

„To bylo správné, pane,“ skočil mu Edward do řeči. „Jste váženým soudcem ve Wickhamu. A farma strýčka Matouše je ta –“

„Můžeme to dotáhnout ještě dál!“ vybuchl Benjamin a udeřil pěstí do stolu. „A tvůj sňatek s Annou Wardovou nám k tomu dopomůže, Edwarde.“

„Čím, otče? Nechápu –“

24

„August Ward je dovozcem čaje pro Portsmouth,“ vysvětloval Benjamin tlumeným hlasem. „To z něho udělalo boháče. A ty, jako jeho zeť, budeš také

dovážet čaj. Jeho majetek bude tvým

majetkem.“

„Ne, otče,“ zavrtěl Edward hlavou. „Já nemůžu. Já nechci!“

„Ty to uděláš,“ nekompromisně trval na svém jeho otec. „Musíš.

Musíš se oženit s dcerou Augusta Warda.“

„Nemůžu, otče! Miluji jiné děvče!“ Ta slova vylétla z Edwardových úst dřív, než je stačil zadržet. Hlas se mu zadrhl, když mu došlo, co prozradil.

Na okamžik Benjaminovy oči rozšířilo překvapení. Pak se jeho tvář rychle zachmuřila. „Že miluješ jiné děvče?“ zeptal se sarkasticky zvýšeným hlasem. „A kterépak?“ Vykročil podél dlouhého stolu a postavil se tváří v tvář synovi. „Tak které?“

opakoval otázku s tváří jen pár centimetrů od synovy.

„Susann Goodeovou,“ hlesl Edward. Odkašlal si a snažil se uhnout otcovu přísnému pohledu.

Benjamin se zarazil jako omráčený. Pak zavřel oči a dal se do smíchu – do pohrdavého smíchu.

„Ne-nesmějte se, pane,“ zajíkal se Edward. „Mám rád Susann Goodeovou a chci se s ní oženit.“

Benjamin Fier zavrtěl hlavou a nepřestával se smát. „William Goode má dvě hubené slepice a dvě krávy. Jeho dcera není pro tebe žádná partie, synu.“

Edward se zhluboka nadechl a snažil se uklidnit své bušící srdce.

Za celých sedmnáct let se nikdy se svým otcem nepohádal, nikdy se neodvážil s ním nesouhlasit.

Prosím, modlil se v duchu, dej mi sílu vzepřít se otci. Vím, že mám pravdu. Vím, že nemůžu zradit Susann. Prosím, dej mi k tomu sílu.

„Pane,“ začal Edward, „Susann je zbožné děvče. Je to děvče, které si chci vzít za ženu. Nemůžu se oženit s dívkou jen proto, že je bohatá. Musím se oženit z lásky.“

Benjamin zavřel oči. V krbu hlasitě zapraskalo hořící poleno.

Prkenná podlaha zavrzala, jak Benjamin přešlápl z nohy na nohu.

Unaveně povzdechl. „Tvoje zasnoubení s Annou Wardovou je už 25

dohodnutá věc. Na podzim pojedeme do Portsmouthu na tvoji svatbu. Škoda, že nežije Margareta, tvoje matka, pokoj její duši, aby viděla, jak výhodně ses oženil.“

„Ne!“ křičel Edward. „Ne, otče!“ Cítil, jak jeho hněv roste, cítil v prsou jeho palčivost, cítil, jak ztrácí nad sebou kontrolu – poprvé v životě.

„Vždycky jsem Vás

poslechl, pane. Vím, že jste moudrý a

počestný muž. Ale tohle je můj život!“ vykřikl Edward a ruce u pasu sevřel v pěst. „Je to můj život a já si chci vzít Susann Goodeovou!

Chci si ji vzít, i kdybychom měli odtud odejít, abychom to mohli uskutečnit!“

Edward se odvrátil od otce a vyběhl z pokoje.

Udělal jsem to, uvažoval cestou do své ložnice se směsicí zlosti a úlevy. Řekl jsem, co jsem musel říct. Postavil jsem se proti svému otci.

V úzké jídelně Benjamin Fier ztěžka klesl na židli. Prsty probíral lesklé knoflíky na svém kabátci a zamyšleně hleděl do ohně.

Chvilku nato se po mužově brunátném obličeji rozlil zlověstný úsměv. „Je mi to líto, Edwarde, ty chudinko s popletenou hlavou,“

zašklebil se do kmitavých plamenů. „Susann Goodeovou si nikdy nevezmeš!“

26

V.

„Strašně nerada škrábu brambory,“ posteskla si Susann.

Její matka, která seděla u krbu s dítětem na klíně, se s ustaraným výrazem podívala vzhůru na Susann. „Není ti dobře, dcero? Nemáš v povaze stěžovat si.“

„Je mi docela dobře,“ odpověděla Susann s povzdechem.

Už nikdy mi nebude dobře, pomyslela si celá utrápená. Už nikdy, nikdy, nikdy.

Chtěla se svěřit matce, pověděl jí o Edwardovi, o tom, jak jí lhal, jak ji zradil.

Susann ale věděla, že si své zklamání musí nechat pro sebe. Její schůzky s Edwardem porušovaly veškeré zásady slušného chování.

Zhřešila a teď za své hříchy platí. Platí pocitem prázdnoty, který ji nepřetržitě trýzní, platí hlubokým smutkem, jehož se nikdy nezbaví.

Martha Goodeová vstala ze židle, spící dítě na jedné ruce, a stoupla si ke stolu za Susannina záda. Volnou ruku jí položila na čelo. „Hmm. Máš je trochu teplé. Nemáš horečku?“

Susann spustila ruku s nožem a podívala se na matku. „Nic mi není,“ prohlásila netrpělivě. „Prostě nerada škrábu brambory. Je mi protivné, jak jsou mokré a kluzké.“

Marthu Goodeovou překvapilo Susannino rozčilení a ustoupila o krok nazpátek. „Měli bychom být vděčni za to, že je nám taková potrava dopřána,“ řekla tiše. „Tvůj otec se tak nadře, Susann.

Stěžovat si, když je na stole co jíst, je hřích.“

„Ano, mami,“ umírnila se Susann a sklopila oči.

Hlavou se jí mihla Edwardova tvář. Jeho husté, hnědé vlasy. Jeho tmavé oči.

27

Kde jsi právě teď, Edwarde? uvažovala Susann a vzala další brambor, aby jej oškrábala. Co asi děláš?

Vím, že nemyslíš na mě.

Myslíš na svoji nevěstu? Balíš si věci? Připravuješ se na cestu do Portsmouthu?

Dlouze povzdechla a zabodla nůž do bramboru, který držela v ruce.

„Susann, víš jistě, že nejsi nemocná?“ zeptala se matka.

„Ne, nejsem nemocná,“ zamumlala Susann, neschopná zapudit z mysli Edwarda.

„Ty brambory počkají,“ řekla matka, vrátila se na židli u krbu a opatrně si položila dítě na klín. „Je pěkné odpoledne. Vem si čepec a jdi ven. Nadýchej se čerstvého vzduchu. To tě osvěží, dceruško.“

„Nechce se mi na čerstvý vzduch,“ odsekla Susann.

Mohla bych potkat Edwarda, napadlo ji a při tom pomyšlení se jí na okamžik zastavilo srdce.

A co bych udělala, kdybych ho znovu potkala? Co bych řekla?

Cítila, jak rudne hanbou.

Já přece byla tak hloupá.

Pokoušela se zadržet slzy a vzala do ruky další brambor.

Dveře se bez zaklepání rozlétly.

Susann a její matka polekaně vykřikly, když dva muži z osady vešli dovnitř s ponurými výrazy na tvářích.

„Co to –?“ začala Martha Goodeová, ale hlas se jí zadrhl.

Dítě se probudilo a upřelo na ni ustrašená očka.

Chlapi došli doprostřed místnosti a za nimi se v otevřených dveřích objevil Benjamin Fier.

„Můj muž není doma,“ řekla Martha Goodeová

oběma

strážníkům. „Myslím, že je na obecním.“

Oba chlapi zůstali toporně stát a tvářili se zarputile, když do místnosti vstoupil Benjamin Fier. Jeho černé boty temně duněly na prkenné podlaze, obličej pod vysokým, černým kloboukem byl brunátný. „Nepřišli jsme pro tvého muže, Martho Goodeová,“

prohlásil chladně svým dunivým barytonem.

„Já nechápu –“ namítla hlasem, do něhož pronikla obava.

Dítě zafňukáním ohlásilo, že se dá do breku. Martha Goodeová je 28

k sobe pevně přitiskla. „Tak co ode mne chcete, soudče Fiere?“

zeptala se a zdráhavě vstala.

Benjamin Fier její otázku ignoroval. „Dejte na ně pozor,“ dal pokyn oběma chlapům. „Já budu hledat důkaz!“

„Důkaz? Důkaz čeho?“ vykřikla Susann, odhodila nůž a vyskočila. „Proč jste tady? Proč nemůžete počkat, až se vrátí otec?“

Benjamin ignoroval i Susann. Rychle přistoupil ke krbu, jeho černý plášť za ním zavlál. „Podívejme se!“ Shýbl se, jako kdyby něco vybíral za kotlíkem.

Když se otočil k nim, držel v jedné ruce purpurový váček. Jeho ústa se roztáhla do nepříjemného úsměšku. „Řekl bych, že máme důkaz, který potřebujeme.“

„Důkaz čeho?“ zeptala se Susann pronikavým hlasem.

Benjamin přešel rychle ke stolu, obrátil váček a vysypal jeho obsah na desku.

Překvapená Susann uviděla kuřecí nohu, nějaká peříčka, jakési suché kořínky, malou kůstku a skleněnou lahvičku obsahující tekutinu barvy krve.

„Co je tohle?“ vykřikla Susann.

„To není naše!“ zaprotestovala její matka, celá bledá, a svýma ustaranýma očima těkala od věcí na stole k Benjaminovi Fierovi.

„Máme důkaz, který potřebujeme,“ řekl Benjamin svým mužům a pozvedl prázdný váček. Ukázal na Susann a její matku. „Vsaďte je do vězení a pevně spoutejte, než budou postaveny před soud.“

„Před soud?“ úpěnlivě vykřikla Martha Goodeová a přitiskla k sobě dítě. „Před soud? Za jaký zločin?“

„Za zločin čarodějnictví!“ prohlásil Benjamin Fier s ledovým pohledem upřeným na Susann.

Oba strážníci hbitě přiskočili, pevně popadli Susann a její matku za ramena a Benjamin rychle vykročil ke dveřím, v ruce stále ten prázdný purpurový váček.

„Benjamine Fiere – vy nás přece znáte!“ zoufale volala Martha Goodeová. „Vy víte, že jsme bohabojná, chudá a zbožná rodina!“

„To nemůžete udělat!“ kvílela Susann, hrdlo sevřené strachem.

„To nám nemůžete udělat!“

Strážníci vlekli obě ženy ke dveřím. Dítě, celé zmatené a 29

vystrašené, poplakávalo a růžovou ručičkou, kterou vyprostilo z matčina sevření, prudce máchalo ve vzduchu.

Benjamin Fier ustoupil a pozoroval, jak vlečou Susann a její matku ze dveří. Jeho nelítostný pohled sledoval Marthu Goodeovou a pak spočinul na Susann.

Usmál se. Jeho tvář ztuhla do chladné grimasy.

Susann však měla dojem, že v jeho tmavých očích zahlédla záblesk radosti.

Právě v tu chvíli se u dveří objevila sousedka Mary Halseyová, přilákaná tím rozruchem.

„Prosím tě, vem to dítě,“ požádala ji Martha a podala Mary chlapečka. „Postarej se o něj.“

Dětské fňukání přešlo do vyděšeného pláče.

A zatímco ti dva chlapi vlekli Susann a její matku z domu, Benjamin Fier je následoval, oči celou tu dobu upřené na Susann.

Tohle všechno není pravda, uvažovala Susann a cítila, jak jí buší srdce a ve spáncích pulzuje krev. To, co se děje, se netýká nás.

Cestou přes obecní slyšela udivené mumlání, kradmé otázky a potlačované výkřiky překvapení.

Před nimi se objevilo vězení, nízký barák z prken za modlitebnou.

„Proč nám to děláte?“ Susann bezděčně unikl z hrdla výkřik.

„Proč jste nás takhle vytáhli z našeho domu?“

Benjamin Fier se zastavil na cestě. Jeho hlas byl tichý a pevný, oči pevně upřené do Susanniných.

„Vy dvě čarodějnice budete upáleny ještě tento týden,“ prohlásil.

30

VI.

Na stěnách byly upevněny pochodně. Jejich plameny se třepotaly a divže nezhasly pokaždé, když se otevřely dveře a do dusné místnosti pronikl poryv větru.

Vepředu na lavici obžalovaných svírala Susann pevně matčinu ruku, oči upřené do plamenů. Matčina ruka byla drobná a studená, jako by patřila nějakému ustrašenému zvířátku.

Susann si bezděčně začala hryzat dolní ret. Za okamžik ucítila v ústech hořkou chuť krve.

Čarodějnice se tu upalují, napadlo ji při pohledu na hořící pochodně.

Už upálili tři. Celým tělem jí projel křečovitý záchvat strachu.

Ještě pevněji sevřela matčinu ruku. Ačkoliv v jiných částech massachusettské kolonie čarodějnice věšeli, Benjamin Fier byl přesvědčen, že jediný způsob, jak potrestat čarodějnice, je upálení.

Ale já nejsem čarodějnice!

Je-li ve Wickhamu nějaká spravedlnost, tak mě určitě neodsoudí.

Podlouhlá místnost s nízkým stropem byla

plná stínů.

Načervenalé světlo pochodní se mihotalo po zachmuřených tvářích.

Oči, desítky očí, byly upřeny na Susann a na její matku.

Řady dřevěných lavic se táhly až na konec místnosti. Do nich se v tichosti vtěsnali lidé, ustrašení obyvatelé velké osady, šeptem si sdělovali své obavy a zírali na Susann a její matku se směsicí zvědavosti, údivu a soucitu.

Šepot a tlumené hlasy byly stále silnější, až si Susann chtěla zakrýt uši. „Maminko, proč se na nás tak dívají?“ vypravila ze sebe ustrašeně a naklonila se tak blízko, že cítila, jak se matka chvěje.

31

„Přece nás znají. Vědí, kdo jsme.“

„Někteří z nich věří, že mají před sebou zloduchy,“ odpověděla Martha Goodeová a stiskla ruku své dcery.

„Ale oni nás znají!“ tvrdošíjně opakovala Susann s bušícím srdcem.

„Brzy se prokáže naše nevina a oni nás propustí,“ tiše odpověděla matka. V jejích slovech byla statečnost, ale po celém těle se třásla strachem.

Edwarde, kde jsi? Tato otázka trápila Susann.

Už jsi mluvil se svým otcem? Už jsi mu řekl o nás dvou?

„Edward nedopustí, aby nás upálili,“ bezděčně nahlas pronesla Susann.

Matka se na ni překvapeně podívala. „Co jsi to řekla?“

Susann otevřela ústa k odpovědi, když v jedné z lavic kdosi nahlas vykřikl.

Susann uslyšela jakési plácnutí a u ucha ucítila něco jako zavanutí chladného větru.

Bylo slyšet další polekané výkřiky.

Susann znovu uslyšela to plácnutí podobné plesknutí křídel. Nad její hlavou se mihl jakýsi stín.

„Netopýr!“ vykřikl nějaký muž v zadních řadách.

Tvor sletěl střemhlav k blikajícímu světlu jedné z pochodní, pak proletěl nad lavicí obžalovaných a tlukot jeho křídel připomínal ustrašené srdce.

Vpředu se objevil Matouš Fier. „Otevřete dveře. Pusťte ho ven!“

přikázal.

Netopýr proletěl nízko nad hlavami návštěvníků a Susann zahlédla, jak někteří sklonili hlavy. Ucítila chladné začeření, když se netopýr prosmekl kolem její tváře.

„Podržte ty dveře dokořán, on vyletí,“ pronikavě vykřikl Matouš Fier.

Lidé poslušně otevřeli dveře. Plameny pochodní zablikaly a sklonily se v proudu vzduchu, který vnikl dovnitř. V příštím okamžiku jimi střemhlav proletěl netopýr a zmizel v tmavé noci.

Dveře se zavřely.

Matouš překřikl šum hlasů a požádal o ticho. Během procesu, 32

který řídil jeho bratr, sloužil jako stráž a udržoval pořádek.

Neměl bratrův burácivý hluboký hlas, ani nebyl tak robustní, ale v jeho tmavých očích planul stejný ohýnek touhy po moci.

Místnost ztichla. Prkenná podlaha skřípala pod štrachajícíma nohama. U dveří kdosi zakašlal.

Matouš si upravil náprsenku, kterou měl přes talár, a obrátil se k uvězněným ženám. „Můžete přivolávat na pomoc tolik nečistých tvorů, kolik jen chcete,“ řekl Susann a její matce a jeho oči přitom žhnuly jako černé uhlíky. „Můžete přivolávat netopýry nebo hady –

nebo samotného Ďábla. Tím jen potvrdíte svoji vinu.“

„Toho netopýra jsme nepřivolaly!“ vykřikla Susann.

„Ticho!“ nařídil Matouš. „Toto nečisté stvoření by se nikdy neobjevilo u našeho soudu, kdyby je někdo nepřivolal.“

Mezi lavicemi se ozvalo hlasité reptání. Osočující oči plné zloby, v nichž se odráželo světlo pochodní, byly upřeny na obě ženy.

„Ticho! Ticho!“ vykřikl Matouš a mával oběma rukama.

Když se místnost zklidnila, uviděla Susann, jak na konci jedné řady vstává jakýsi muž. „Pusťte moji ženu a dceru!“ žádal.

„To je otec!“ vykřikla Susann, aby upozornila matku, a nahnula se dopředu, aby ho lépe viděla.

„Propusť je, Matouši Fiere! Ty víš, že to nejsou žádné čarodějnice!“ prudce vykřikl pan Goode.

Vysoký muž v tmavém hábitu přešel dlouhým krokem dopředu a postavil se vedle Matouše Fiera. „Zůstaň sedět, Williame Goode,“

přikázal Benjamin Fier. „U nás nesoudíme nevinné ženy.“

„Ale ony jsou nevinné!“ prohlásil William. „Přísahám při všem, co je mi svaté.“

„Sedni si!“ rozkázal Benjamin svým burácivým hlasem. „Sedni si, Williame, nebo tě dám vyvést ze soudní síně!“

Susann sledovala, jak otec otvírá ústa k protestu. Ale vydal ze sebe jen bezmocné zasténání, načež se zhroutil na své místo v lavici.

Benjamin Fier se obrátil čelem k oběma obžalovaným. Jeho rovné černé vlasy a tmavé oči žhnuly téměř rudě ve světle pochodní.

„Martho Goodeová, chceš přiznat svoji vinu?“ zeptal se a naklonil se až k lavici obžalovaných.

Susannina matka si odkašlala. Z jejího hrdla se ozval sípavý šepot.

33

„Nemám, k čemu bych se měla přiznat.“

Benjamin s úšklebkem upřel pohled na Susann. „Susann Goodeová, chceš přiznat svoji vinu?“

Susann pevně stiskla na klíně roztřesené ruce a sklonila hlavu.

Pod čepcem se jí uvolnilo několik kadeří světlých vlasů a spadlo jí do tváře. „Nejsem čarodějnice,“ dokázala ze sebe vypravit.

Kde jsi, Edwarde?

Ty nám nepřijdeš na pomoc?

Což nám nikdo nepřijde na pomoc?

„Tak se přiznej,“ naléhal Benjamin. „Jsou na to svědci. Tady, v této síni. Svědci, kteří vás obě viděli, jak tancujete v lese za měsíčního světla s Ďáblem.“

„To není pravda!“ vykřikla Susann a vyskočila z lavice.

„Susann.“ Slyšela, jak ji matka napomíná a ucítila její ruku na svém rukávu.

„To není pravda!“ opakovala Susann „Nikdy jsme –“

„Bud zticha, čarodějnice!“ poručil jí Matouš Fier, postavil se vedle svého bratra a jeho hubená tvář se zlostně zamračila. „Už ses pokoušela uhranout nás tím, že jsi do naší modlitebny přivolala to nečisté noční stvoření. Už nepřipustíme žádné další narušování tohoto soudu!“

„Tak se přiznej,“ naléhal Benjamin. „Tvé marné zapírání jen prokazuje tvoji vinu.“

„Ale my jsme nevinné!“ zakřičela Susann.

„Propusť je! Hned je propusť!“ slyšela Susann vykřiknout svého otce.

V dlouhých řadách lavic se ozývalo tiché mumlání, které sílilo.

„Propusť moji nevinnou ženu a dítě!“ zoufale volal William Goode. „Můj syn potřebuje matku!“

Matouš se otočil a ukázal na Susannina otce, který stál a v jedné ruce pevně svíral klobouk, „Vyveďte ho z této síně!“ křičel vztekle.

Pojednou v zadní části modlitebny povstal John Halsey, muž Mary Halseyové.

„Nech ho mluvit, Matouši. Goodeovu rodinu přece už dlouho znáš,“ vykřikl.

„Propusťte moji rodinu!“ nepřestával požadovat William. „Tenhle 34

proces je omyl! Je to komedie!“

„Vyveďte ho!“ přikázal Matouš a umlčel Halseye.

Z tmavých koutů modlitebny se rychle vynořili dva strážní, protlačili se k lavici, v níž seděl William, a popadli ho za ramena.

Za vyděšenými, ztichlými tvářemi shromážděných viděla Susann, jak se její otec brání. Slyšela vzteklé výkřiky, hluk potyčky. Tvrdý úder a otcův bolestný výkřik.

A vzápětí viděla, jak vlečou jeho bezvládné tělo uličkou mezi lavicemi. Dveře vzadu se rozlétly.

Náhlý závan větru málem zhasil pochodně na stěnách. Jejich plameny se ohnuly docela nízko, tma se prohloubila. Pak se zase napřímily.

Místnost znovu ovládlo tíživé ticho.

Jejího otce vyvedli.

Ty už nás nezachráníš, otče, pomyslela si Susann a chladná hrůza jí sevřela hrdlo.

Když nás nezachráníš ty, kdo to dokáže?

Budeš to ty, Edwarde?

Jsi tady? Promluvíš se svým otcem? Zachráníš nás před smrtí na hranici?

Nebo mě zase zradíš?

„Všichni jsme se přesvědčili, že vládnou temnými silami,“ ohlásil Benjamin Fier shromážděným občanům. „Všichni jsme viděli, jak se právě pokusily zhasnout pochodně a uvrhnout toto shromáždění do tmy. Naše síla však zvítězila nad jejich zlou mocí!“

Obrátil se k Susann a k její matce. „Vaše zlo nedokázalo zhasit naše pochodně. Vaše zlo nedokázalo zhasit světlo pravdy v této síni!“

„To byl přece vítr, který málem zhasil ty pochodně!“ vykřikla Susann.

„Bud zticha, čarodějnice,“ zařval Benjamin a jeho burácivý hlas se odrážel od tmavých dřevěných stěn.

Zvedl ruku vysoko nad hlavu. Susann viděla, že v ní drží purpurový váček, plný směsice podivných předmětů.

„Našel jsem důkaz vašeho rouhání,“ prohlásil Benjamin. „Já sám jsem našel tyto vaše čarodějnické pomůcky. Našel jsem je ve vašem 35

krbu, v krbu, který vychladl, protože byl sídlem Ďábla!“

„To není naše!“ vykřikla Susann a znovu na svém rukávu ucítila matčinu ruku nabádající ke zdrženlivosti.

„Ticho!“ varoval Benjamin a upíral na Susann výhružný pohled.

„Máme důkaz vašeho hříšného počínání,“ pokračoval. „Máme svědky, kteří vás viděli tancovat za měsíčních nocí s Ďáblem a jeho služebníky. A viděli jsme, jak jste nás dnes večer zastrašovaly tím netopýrem v naší modlitebně a jak jste se pokoušely zhasit světla.“

„To není pravda!“ vykřikla Susann a oběma rukama si rvala vlasy na spáncích. „Ne!“

„Ale Bůh vždycky zvítězí,“ nenechal se Benjamin přerušit Susanninými protesty. „Bůh vždycky zvítězí nad takovými, jako jste vy dvě, Martho a Susann Goodeovy.“

Susannina matka sklonila hlavu, ale Susann viděla, jak se jí třesou ramena, a věděla, že matka pláče.

Susann se chtělo ječet na protest, neustále prohlašovat, že je nevinná, až jí bude Benjamin Fier naslouchat. Ale viděla, že její křik je marný.

Celá skleslá se zhroutila a položila si hlavu na matčina třesoucí se ramena. Srdce jí bušilo a točila se jí hlava.

„Nad Wickhamem visí temné zlo,“ dál tvrdil Benjamin Fier. „A jako soudce mám povinnost bojovat proti němu, kdekoli se projeví.“

Zrakem přelétl přítomné a oslovil je ztišeným hlasem. „Nečiní mi žádné potěšení, když mám soudit ženy a dcery naší obce. Ale je mojí svatou povinností chránit všechny nevinné před posedlými Ďáblem, jako jsou tyto dvě.“ Ukázal na Susann a na její matku.

„Nezbývá vám nic jiného, než se přiznat!“ požádal a postavil se před lavici obžalovaných. „Přiznáváš se, Martho Goodeová?

Přiznáváš se k hříšným skutkům?“

Susannina matka nemohla pro pláč odpovědět. Ramena se jí zvedala, tvář měla odvrácenou do stínu.

„Přiznáváš, že jsi konala hříšné skutky, Susann Goodeová?“ žádal Benjamin.

„Jsem nevinná,“ vypravila ze sebe Susann zadrhovaným šepotem.

„Tím, že odmítáš přiznat se,“ řval Benjamin, „tím, že nejsi ochotna přiznat pravdu, dokazuješ svoji vinu!“

36

Stál nad Susann a její matkou, nakláněl se k nim tak blízko, že Susann cítila jeho kyselý dech. „Martho Goodeová a Susann Goodeová, shledali jsme vás vinnými ze zločinu čarodějnictví. Jako soudce mám povinnost vynést nad vámi oběma rozsudek.“

„Prosím – ne!“ vyjekla Susann a vztáhla k němu ruce.

Ustoupil, sledoval ji chladným pohledem, obličej skrytý ve stínu.

„Zítra budete upáleny,“ oznámil Benjamin bez sebemenší stopy citu.

Bledý srpek měsíce, který vykukoval za chomáčky černých mraků, vrhal malým okénkem do vězeňské cely obdélník světla.

Susann, opřená o chladnou stěnu, upřeně pozorovala světelnou skvrnu na podlaze z udusané hlíny. Ruce měla svázané za zády, aby nemohla provádět žádné čarodějnické rejdy, jak jí právě řekl správce vězení.

Martha Goodeová ležela ve tmě u protější stěny. Spala neklidným spánkem, těžce oddychovala, občas tiše zasténala a volala jméno svého dítěte.

Příliš vyděšená, než aby mohla spát, Susann najednou zpozorovala stín pohybující se vzhůru po její sukni. Pavouk.

Sklonila se k němu, snažila se vyprostit ruce. Ale byly pevně utažené; nemohla pavouka smést. Mohla jen bezmocně sledovat, jak leze po jejích šatech vzhůru.

Venku zalévalo bílé měsíční světlo dvě velké hromady slámy, které bledá záře barvila do zlatova.

V té slámě budeme zítra hořet, pomyslela si Susann a padla na ni hrůza.

Tady ty dvě hromady slámy budou naším posledním lůžkem?

Pavouk jí dolezl k pasu a jeho nohy se hbitě míhaly na hrubé látce jejích šatů.

Při pohledu na ty dvě kupy slámy a při představě, jak hoří plamenem, se jí z hrdla vydralo tlumené vzlyknutí.

Odvrátila pohled od okna.

Já nejsem žádná čarodějnice, pomyslela si rozhořčená na nejvyšší míru. Moje matka není žádná čarodějnice.

A což ty tři, které už byly upáleny? Ty byly také nevinné?

Což ve Wickhamu upalují nevinné? Je to vůbec možné?

37

Najednou jako by měsíc pohasl.

Těsná cela se ponořila do tmy.

Vyděšená Susann se otočila a uviděla, jak zvenčí zaclonila světlo čísi silueta.

„Kdo je t-t-tam?“ zakoktala.

„Susann,“ zašeptal kdosi chraptivě.

„Edwarde!“ vykřikla a pocítila úlevu, kterou přinesl nával radosti.

„Edwarde – přišel jsi nás zachránit?“

38

VII.

Edward Fier ji upřeně pozoroval, tvář zpola skrytou ve tmě.

„Přišel jsi nás zachránit?“ opakovala Susann dychtivým šepotem.

Edward mlčel. Susann viděla, jak na ni dovnitř nahlíží a svýma tmavýma očima ji chladně sleduje. „Zachránit vás? Proč bych vás zachraňoval?“ zeptal se konečně hlasem studeným jako jeho oči.

„Edwarde, já myslela –“

„Jak jsi mě mohla tak zradit?“ zeptal se Edward a zlostně vyrážel jednotlivá slova.

Susann zalapala po dechu. „Zradit tebe? Edwarde, neudělala jsem nic, čím bych tě zradila. To ty jsi zradil mne. To ty sis zahrával s mým citem. Byl jsi zasnouben, a přesto jsi dál se mnou –“

„Nikdy jsem nebyl zasnouben!“ důrazně a tichým šeptem trval na svém Edward. Odstoupil od okna a rychle se rozhlédl kolem. Když se přesvědčil, že tam nikdo není, znovu vtiskl tvář do otvoru.

„Nikdy jsem nebyl zasnouben. Řekl jsem otci, že mám rád tebe!“

namítl rozhořčeně Edward.

Susann se zadrhlo v hrdle. „To že jsi udělal?“

„Tys mě ale zradila, Susann.“

„Ne, nikdy jsem –“ začala Susann.

„Zradilas mě s Ďáblem!“ obvinil ji Edward a v jeho tmavých očích to zlostně zablýsklo.

„Ne, jsem nevinná, Edwarde!“ vášnivě zašeptala Susann. „Musíš mi věřit! Musíš!“

„Nemůžeš být nevinná,“ zašeptal Edward. „Jsi čarodějnice, Susann. Chtělas mě svést z pravé cesty. Ale tvoje hříšné počínání bylo včas odhaleno.“

39

„Ne! Jsem nevinná!“ prohlásila Susann. „Edwarde, ty mě přece znáš. Byli jsme si tak blízcí. Jeden pro druhého jsme tolik znamenali.

Jak jen –“ Hlas se jí zadrhl. Nabrala dech a zkusila to znovu. „Jak můžeš mít takovou jistotu, že jsem vinna?“

Sledoval ji s kamennou tváří a s očima chladnýma jako jeho slova.

„Řekl jsem ti to, Susann. Svěřil jsem svému otci, co k tobě cítím.

Řekl jsem mu, že tě miluji. Ty myslíš, že by tě můj otec, když o tom věděl, postavil před soud, kdybys byla nevinná?“

„Ale, Edwarde –“

„Ty myslíš, že by mě otec nechal tolik trpět? Ty myslíš, že by mi otec tak ublížil tím, že by odsoudil nevinné děvče?“ Edward zavrtěl hlavou a oči plné palčivé obžaloby dál upíral do Susanniných. „Ne, Susann,“ pronesl vážně. „Můj otec je možná přísný a tvrdý, ale vždycky dělá jen to, co je správné. Záleží mu na tom, co cítím. To by mi nikdy neudělal. Nikdy by tě nepostavil před soud, kdyby neměl jistotu, že ses provinila!“

„Zapřísahám tě, Edwarde –“ začala Susann.

Nenechal ji domluvit. „Když si pomyslím, že jsem se kvůli tobě vzepřel otci,“ rozkřičel se Edward. „Když si pomyslím, že jsem odmítal splnit jeho přání a postavil se za tebe. Že jsem dal v sázku jeho dobrou vůli, přátelství toho dobrého a zbožného muže, který chce pro mne jen to nejlepší. Když si pomyslím, že jsem se mu málem vzepřel kvůli tobě – kvůli čarodějnici!“

„Edwarde, tvůj otec se mýlí!“ Susannin výkřik byl zoufalý.

Přimhouřil oči a ztišil hlas do chladného šepotu. „Neber do svých úst mého otce, ty čarodějnice. Tvá moc nade mnou skončila.“

„To neříkej, Edwarde, prosím tě!“ naříkala Susann.

Tvář v okně zmizela. Vrátilo se bledé měsíční světlo.

Susann tiše vzlykala. Její matka na druhém konci cely se pohnula, ale neprobudila se.

Susann ucítila, jak jí pavouk právě leze po krku. A palčivou bolest na kůži, kudy se šinul k její bradě.

No tak mě kousni. Kousni. S hořkým povzdechem si přiznala, že prohrála.

No tak mě kousni.

40

Na druhém konci osady, v malém domku Goodeových, seděl William Goode schoulený na židli s vysokým opěradlem. Oheň dohoříval, purpurové uhlíky tiše popraskávaly. V místnosti bylo stále chladněji. William, oči nepřítomně upřené na tmavnoucí krb, to nepozoroval.

Déle než hodinu seděl bez hnutí, ponořený do hlubokého zoufalství, neschopný na cokoli soustředit zrak a pozornost. Jeho sklíčenou myslí se míhaly zvuky procesu a všechny ty obviňující pohledy.

Všechno je ztraceno, napadlo ho, když si představoval svoji ženu a dceru, když si je představil doma u krbu, v míru a poklidu, který se nikdy nevrátí. Dokonce i dítě, malý George, který byl v tuto chvíli u sousedky, bylo pro něj ztracené.

Všechno je ztracené.

Když se ozvalo zaklepání na dveře, William se ani nepohnul.

Ani je neslyšel; tak hluboko byl ponořen do svého zoufalství.

Klepání se ozvalo znovu. A znovu, potřetí, ještě hlasitěji.

William se pohnul, zvedl hlavu a zaposlouchal se.

Ano, někdo klepá na dveře.

Kdo to může být v tuto hodinu? Kdo se opovažuje přijít, když ví, jaké má trápení?

Když ví, jaké trápení ho čeká celý zbytek života. Jak se v mysli bude vždy znovu, až do smrti, odehrávat tato noc.

Hlasité klepání se opakovalo.

Ten kdosi byl naprosto neodbytný.

S hlasitým zasténáním se William zvedl.

Jeho pohled padl na purpurové uhlíky.

Oheň umírá, pomyslel si.

Všechno, co bylo mým životem, umírá.

Další hlasité zaklepání.

„Jděte pryč,“ zamumlal William.

Ale došel ke dveřím a otevřel.

Zastínil si oči před jasným světlem pochodně. Tvář toho, kdo ji nesl, postupně dostávala určitější rysy.

„Matouš Fier! Co mi chceš?“ sotva hlesl William. „Přišel jsi odvést i mne?“

41

VIII.

Ve světle pochodně byl obličej Matouše Fiera plný hlubokých stínů.

Z nich na Williama blýskaly jeho tmavé oči, dva černé kroužky zarámované většími, hrobově černými kruhy.

„Nepřicházím tě obvinit, ale pomoci ti, Williame,“ řekl Matouš tlumeným hlasem. Zvedl pochodeň a jeho obličej zase zmizel pod stínem klobouku.

„Pomoci mně?“ zeptal se William bezvýrazným hlasem, celý skleslý v úzkých dveřích.

„Můžu dál?“

William přikývl a o krok ustoupil. Matouš položil pochodeň na zem, těsněji se zahalil do pláště a prosmekl se dovnitř. Sundal klobouk z rozcuchaných vlasů a pověsil jej na věšák.

Oba muži stáli u dveří v trapných rozpacích a měřili si jeden druhého.

První přerušil ticho William. „Moje žena a dcera byly obviněny nespravedlivě. Tvůj bratr udělal hroznou chybu. Martha a Susann nevědí vůbec nic o černém umění!“

Matouš, oči upřené na hasnoucí oheň, chtěl projít kolem Williama, ten ho ale popadl za plášť na prsou. „Tvůj bratr nemá pravdu!“ vykřikl. „Nemá, nemá pravdu!“

„Můj bratr je jen člověk,“ prohlásil tichým hlasem Matouš. Vytrhl se z Williamova sevření, upravil si plášť a přikročil blíž k ohni.

William ho sledoval pohledem, zmaten jeho poznámkou.

Matouš zvedl polínko ležící u krbu a položil je na skomírající uhlíky. „Necháváš vyhasnout oheň v krbu, Williame,“ poznamenal s pohledem do krbu.

42

„Teď mi nezáleží na tom, jestli v krbu hoří oheň nebo ne,“

odpověděl William a rozechvělý hlas prozradil, co cítí. „Záleží mi jen na mé ženě a dceři. Zapřísahám tě, Matouši –“

Matouš se k němu otočil, ruce sepjaté vpředu na šedém kabátci.

William viděl, že má drsné ruce. Ruce farmáře.

„Myslím, že ti můžu pomoci, Williame,“ řekl Matouš pomalu tichým hlasem.

„Chceš říct –?“

„Myslím, že můžu zachránit tvoji ženu a dceru.“

William si zhluboka povzdechl a ukázal ke krbu na židli s vysokým opěradlem.

Matouš zavrtěl hlavou. Začal přecházet sem a tam před krbem, jeho boty klapaly na prkenné podlaze. „Můj bratr je jen člověk, jak jsem už řekl.“

William si prohrábl bílé vlasy. „Nerozumím ti. Chceš říct…“

Nedomluvil.

„Moje slovo u Benjamina platí,“ podotkl Matouš a podíval se svýma tmavýma očima do Williamových.

„Můžeš s ním promluvit?“ zeptal se William dychtivě. „Můžeš ho přesvědčit? Můžeš mu vysvětlit, že dělá hroznou, nenapravitelnou chybu?“

Na Matoušově tváři se objevil podivný úsměv. Zastavil se a přikývl. „Myslím, že můžu svého bratra přesvědčit, aby změnil rozsudek. Tvoje žena a dcera nemusí být zítra večer upáleny.“

„Děkuji ti! Děkuji ti, Matouši!“ radostně vykřikl William. Klesl na kolena, sklonil hlavu a tiše se modlil.

Když vzhlédl, uviděl na Matoušových ústech pořád stejný, podivný úsměv. Jak těžce, namáhavě vstával, zvedla se v něm vlna pochybností. „Opravdu můžeš svého bratra přemluvit?“ zeptal se a v jeho hlase byla naděje. „Dá tvůj bratr na tvé slovo?“

Matouš přikývl. Zahalil se do pláště a sedl si na židli. „Můžu Benjamina přesvědčit,“ opakoval. Přimhouřil své tmavé oči. „Ale bude to drahé.“

„Cože?“ William neměl jistotu, že dobře slyšel. Chce snad Matouš Fier za to zaplatit? Chce snad úplatek?

„Bude to drahé, Williame,“ opakoval Matouš a jeho úsměv se 43

vytrácel, „Za pomoc v téhle záležitosti musím dostat jaksepatří odměnu.“

William Goode polkl sevřeným hrdlem. „Moc peněz nemám,“

vypravil ze sebe. „Ale dám poslední šilink, abych zachránil Marthu a Susann.“

„Cena je sto liber,“ suše oznámil Matouš.

„Sto liber?“ vykřikl William, neschopný zakrýt překvapení. „Ale Matouši, prosím tě!“

„Sto liber je ještě málo,“ prohlásil Matouš, vstal a přešel ke krbu.

To nové poleno se právě rozhořelo. Matouš natáhl ruce, aby si je ohřál.

William na něho nedůvěřivě zíral.

Je ochoten ušetřit Marthu a Susann za úplatek, uvažoval. Věděl jsem, jak bratři Fierové touží po moci. Věděl jsem, že jejich povahy jsou nakaženy hříchem chtivosti majetku. Ale nikdy jsem netušil, že jsou tak zkažení. Netušil jsem, že se pokusí zvětšit své bohatství tím, že ohrozí životy nevinné ženy a děvčete.

„Matouši, já mám jen osmdesát liber,“ zaprotestoval William.

„Osmdesát liber je všechno, co jsem si přinesl z Anglie, veškerý můj pozemský majetek. Když si to vezmeš, nezůstane mi nic.“

V Matoušových očích zableskl odraz plamenů, které vyšlehly v krbu. „Budeš mít svou ženu a dceru,“ prohlásil suše.

William sklonil hlavu, protože věděl, že tu ohromnou sumu Matoušovi Fierovi zaplatí. Věděl, že by zaplatil cokoli, aby zachránil Marthu a Susann před plameny.

Když zvedl hlavu, Matouš si prohlížel nádobu s dlouhou rukojetí, která visela u krbu. „Moc pěkné ohřívadlo,“ řekl, sundal je a obracel v rukou. „Je to mosaz?“

„Nejlepší mosaz,“ odpověděl William. „Zhotovil je můj otec.“

„Vezmu si to

jako část své odměny,“ oznámil Matouš a

nepřestával si nádobu prohlížet. „Protože nemáš v hotovosti celých sto liber.“

„Vem si to,“ odpověděl William a mávl rukou. „Vem si všechno, co mám. Jen mi v pořádku vrať moji rodinu.“

Matouš spustil ruku s ohřívadlem a rozhlédl se po malé místnosti.

„Když je řeč o tvé rodině, kde je malý George?“ zeptal se.

44

„Mary Halseyová vzala dítě k sobě,“ zněla Williamova smutná odpověď. „Potřebuje chůvu. A dívat se na něho, na tu jeho nevinnou tvářičku, a vědět přitom, že bude vyrůstat a nepozná vlastní matku a sestru, to by pro mne bylo nesnesitelné.“

Z jeho hrdla se vydralo hlasité vzlyknutí. Otřel si slzy z očí.

„Přinesu ti peníze, Matouši,“ řekl hlasem, který se třásl dojetím. „A ty večer promluvíš s Benjaminem?“

Matouš vážně přikývl. „Tvoje žena a dcera budou propuštěny zítra po západu slunce. Přestaneš se trápit, Williame.“

Williamova hlava byla pořád v jednom víru, když rychle odcházel do zadní části domku, kde měl ukryté své celoživotní úspory. Když vytahoval těžký plátěný váček, měl pocit, že mu pukne srdce.

Martha bude zítra večer doma!

Susann se také vrátí!

Zase budeme všichni šťastní. Naše radost bude nesmírná.

Donesl váček do přední místnosti a sedl si ke stolu, aby peníze přepočítal. Matouš Fier přešel ke stolu s ohřívadlem v ruce a přes Williamovo rameno si pozorně prohlížel velké mince.

„Osmdesát liber,“ řekl nakonec William a posun u l j e k Matoušovi. „Nechávám si jen dva mosazné šilinky, ale cítím se jako boháč!“

„To také jsi,“ přisvědčil Matouš s naprosto bezvýraznou tváří.

Když se naklonil kupředu, aby sebral mince, vyklouzl přívěsek, který nosil na krku, Williamovi přímo před oči.

Byl tak zvláštní, že si ho William nemohl nevšimnout. „Máš zajímavý amulet, Matouši,“ poznamenal.

Matouš vstal a ohmatal svůj přívěsek, jako kdyby ho uviděl poprvé. Na stříbrném terčíku jiskřily modré drahokamy, které svíral tříprstý spárek. Matouš otáčel terčík v prstech. Na jeho zadní straně byla vyryta tři latinská slova.

William je s obtížemi přečetl: „Dominatio per malum.“

Matouš zastrčil amulet nazpátek pod kabátec. „Tak, je to nějaké staré přísloví,“ odpověděl a pokrčil rameny. „Ten amulet mi dala babička, když jsem odcházel z naší vesnice. Nosím ho jako upomínku na tu obdivuhodnou ženu a na svůj minulý život, když jsem byl chudý a živořil.“

45

William se podíval Matoušovi do očí a v matném světle zkoumal jeho tvář. „Slyšel jsem, že takový dráp má něco společného s Ďáblem,“ řekl svému hostu. „Má prý zvláštní moc.“ Matouš na okamžik překvapením otevřel ústa. Když se vzpamatoval, prohlásil:

„Nemám ani potuchy o nějaké zvláštní moci, ani o Ďáblově spáru. A tobě to také neradím, Williame Goode.“

„Samozřejmě, to dá rozum, že ne,“ odpověděl rychle William a sklopil oči.

Matouš Fier sebral zbytek mincí. Potom s mosazným ohřívadlem v ruce a s vlajícím pláštěm vykročil ke dveřím. Nasadil si klobouk a otočil se k Williamovi.

Ten nevstal od stolu. Roztřásl se po celém těle. Radostí. Úlevou.

„Moje rodina –“ víc ze sebe nevypravil.

„Všechno zařídím,“ slíbil Matouš Fier. Potom si přitáhl plášť, otevřel dveře a zmizel v noční tmě.

46

IX.

Nazítří večer pospíchal William Goode přes obecní pozemky k vězení. Stádečko ovcí se přestalo pást, zvedlo hlavy a zabečením mu dalo najevo, že je vyrušil.

Po obloze rozlilo slunce klesající za les růžové vlny. Už bylo vidět bledý srpek měsíce právě vykukujícího nad šindelovou střechou jednopatrového domu Benjamina Fiera.

William prožil ten den jako v omámení. Mary Halseyová mu přinesla oběd, který zůstal netknutý. Měl v úmyslu spravit plot kolem zeleninové zahrádky své ženy, ale nesebral k tomu dost síly.

Čas se zastavil a s ním znehybněl i William Goode.

Probudil se k životu teprve, když začalo klesat slunce a blížil se večer. Teď rychlým krokem minul kdákající drůbež a bučící stádo vychrtlých krav, ani dočkat se nemohl, až se shledá se svou rodinou.

Ani dočkat se nemohl, až se jich dotkne, až je obejme. Až se smísí jejich horké slzy, slzy štěstí, které odplaví všechnu tu hrůzu a odnesou s sebou všechny noční můry. Dočkat se nemohl, až Marthu a Susann přivede domů.

Když už byla v dohledu nízká šedá budova vězení, rozbušilo se mu srdce. Taková radost! Taková úleva! Vzrušením se až zadýchal a zvolnil krok. Pak se zastavil, aby popadl dech.

Přes cestu mu přeběhl poštěkávající pes. William zvedl oči a před vchodem do vězení uviděl dav lidí.

Přišli se se mnou podělit o radost, napadlo ho.

Neviděl jejich obličeje, skrývaly je klobouky a kápě. Ale věděl, že jsou to jeho sousedé, jeho přátelé, vděční za to, že byl zrušen nespravedlivý rozsudek, vděční za to, že se osud Goodeových obrátil 47

k dobrému.

Když se k nim přiblížil, cítil jak se mu třesou nohy a podklesávají kolena. Přinutil se zhluboka nadechnout a zadržet dech, aby tomu zabránil. Dav se tísnil u vchodu do vězení a on slyšel šum hlasů.

Tohle je nejšťastnější den mého života, napadlo ho.

A pak se rozlétly dveře a v nich se objevil strážný.

Druhý se postavil před hlučící dav.

Pak se objevila Susann a se sklopenou hlavou prošla dveřmi. Jí v patách Martha Goodeová, za níž se po tvrdé šedé zemi táhl modrý stín.

„Susann, Martho,“ volal William a nedočkavě se prodíral davem gratulantů.

Obě dvě pohlédly vzhůru a pátraly, kde je.

„Tady jsem! Martho! Tady, Susann!“ volal celý šťastný. Postavil se před dav, zadýchaný, zrudlý v obličeji, oči zastřené slzami štěstí.

„Martho! Susann!“

Čekal, až budou propuštěny.

Ale zarazilo ho, že měly za zády svázané ruce.

William zalapal po dechu, když se jeden ze strážných otočil a zezadu prudce vrazil do Marthy, až klopýtla kupředu.

„Martho!“ vykřikl.

Konečně ho zahlédla a s žalostným výrazem na tváři na něho zavolala.

„Neměj strach!“ vykřikl. „Oni vás teď propustí!“

„Otče!“ pronikavě vykřikla Susann, na tváři stejnou úzkost.

„Pomozte nám, otče!“

„Nemějte strach –“ začal William. Ale hlas mu uvázl v hrdle, když viděl, jak strážní táhnou jeho ženu a dceru ke kupám slámy.

„Otče!“ úpěnlivě prosila Susann.

„Williame! Williame! Pomoz nám!“ vykřikla Martha.

„Počkejte!“ volal William.

Kdosi se ho snažil zadržet. „Všechno je v rukou našeho Tvůrce,“

slyšel jakési zamumlání. „Modleme se za jejich duše.“

„Ne!“ pronikavě vykřikl William. S vypětím sil se vyprostil a rozběhl se k nim. „Stůjte! Stůjte!“

K jeho zděšení už byly Martha a Susann dovedeny k hromadám 48

slámy a přivazovány k vysokým dřevěným kůlům.

„Nééé!“ Williamův zuřivý protest proťal atmosféru večera jako zavytí zoufalého zvířete.

Vrhl se kupředu, oči zalité slzami hněvu, běsnil a kvílel na protest proti tomu, co se dělo. Prudce se zastavil, když na kraji davu zahlédl Benjamina Fiera, dohlížejícího na celou akci, ruce na bocích dlouhého černého pláště, tvář skrytou ve stínu klobouku se širokou střechou.

„Benjamine!“ zařval William a zezadu popadl soudce za ramena.

„Benjamine – ty to musíš okamžitě zastavit! Propusť je! Tvůj bratr mi slíbil –“

Se zoufalým povzdechem ho William obrátil k sobě… a díval se do tváře, kterou nečekal.

„Giles!“ tiše zachraptěl šokovaný William. „Giles Roberts!“

„Pusť mě, buď tak hodný, Williame,“ tiše požádal zástupce rychtáře a soudce v jedné osobě.

„Giles? To přece… to přece…“ zajíkal se William, jemuž překvapení vzalo dech a bránilo v jasném uvažování.

Susann a Martha už byly v tuto chvíli pevně připoutány ke kůlům.

Dva strážní se k nim blížili s hořícími pochodněmi.

„Zastav je, Gilesi!“ žádal William. „Okamžitě je zastav. Kde je Benjamin? Kde je Benjamin Fier? Musím s ním mluvit dřív, než…“

Giles Roberts o krok ustoupil a vyprostil se z Williamova sevření.

„Tys to ještě neslyšel, Williame?“ zeptal se a zadíval se do jeho uslzených očí. „Benjamin a jeho bratr Matouš utekli z osady dnes ráno před svítáním.“

49

X.

„Utekli z osady?“ zoufale vykřikl William s pohledem přes rameno Gilese Robertse na hromady slámy, na nichž se jeho žena a dcera, připoutané k dřeveným kůlům svíjely hrůzou.

„Před svítáním,“ s vážnou tváří opakoval Giles.

„Ale já jsem Matoušovi zaplatil!“ vykřikl William. „Zaplatil jsem mu za to, že –“

„Fierovi nás okradli,“ oznámil mu Giles. „Vybrakovali skladiště.

Nenechali nám žádné zásoby na zimu. Odvezli všechno. Úplně všechno.“

„To… to nechápu!“ křičel William a cítil, jak se země pod jeho nohama naklání a točí. Zavřel oči a snažil se udržet rovnováhu.

„Veškerý svůj majetek naložili na vozy,“ pokračoval Giles. „A zmizeli i se všemi našimi zásobami.“

„Ale nehovořili s tebou, než odjeli?“ dožadoval se William a zoufale se přidržoval Gilese. „Což ti to Benjamin neřekl? Ani Matouš?“

„O ničem se mnou nehovořili, Williame,“ tiše odpověděl Giles.

Načež dodal pevným hlasem. „Pusť mě, buď tak hodný!“

„Ale rozsudek nad mou ženou a dcerou měl být zrušen! Mají být osvobozeny, Gilesi! Benjamin ti to měl říct. Měl…“

„Nic mi neřekl,“ prohlásil Giles. Tvář soudcova zástupce ztuhla.

„Rozsudek musí být vykonán.“

Už nemá smysl vzpírat se, uvědomila si Susann.

Měla pevně svázané ruce a nemohla se odtrhnout od kůlu, který ji bolestivě tlačil do zad. Pod utaženými provazy jí v zápěstích 50

pulzovala krev.

Podívala se vzhůru k obloze. Slunce už se schovalo za lesy, kam tak ráda chodívala, za lesy vonící pryskyřicí, kde nacházela tolik potěšení, za lesy, v nichž se s Edwardem ukrývali při svých tajných schůzkách, při krátkých chvilkách štěstí.

Když sklopila oči, zdálo se jí, že zahlédla Edwarda.

Stál na okraji davu, oči upřené na ni.

Nejdřív měla dojem, že vidí v jeho očích trápení, bolest.

Když se podívala pozorněji, jeho tvář jako by jí před očima ztvrdla, až se změnila v masku s výrazem chladné nenávisti.

Vykřikla – a uvědomila si, že to není on.

Nebyl to Edward.

Ten chlapec mu vůbec nebyl podobný.

Z šedi kolem se přiblížily dva kruhy žlutého světla.

Dvě pochodně.

„Maminko!“ vykřikla Susann. „Maminko, bude to bolet?“

Po opuchlých tvářích Marthy Goodeové proudem tekly slzy.

Odvrátila tvář od dcery a jen s největším úsilím potlačovala hlasitý pláč.

„Bude to bolet, maminko? Pověz mi, maminko, bude to bolet?“

51

XI.

William Goode si tiskl ruce na uši, ale přesto k nim pronikal mučivý křik jeho ženy a dcery.

Ten jejich křik budu slyšet navěky.

I se zavřenýma očima měl před sebou obraz jejich těl, zmítajících se na planoucích hranicích, pořád viděl jejich roztékající se obličeje, jejich hořící vlasy.

Chtěl se k nim rozběhnout.

Ale strážní ho drželi a tlačili k zemi, na kolena, zatímco dusivý, černý kouř zakrýval oblohu a předsmrtné kvílení stoupalo výš než plameny.

Martha, Susann.

Moje rodina.

William ještě pořád klečel, když už byl oheň uhašen a mlčící dav se rozešel. Ani si nevšiml, že už je sám.

Sám se svou bolestí.

Sám se zoufalým křikem své ženy a dcery v uších.

Hořely tak jasně, uvažoval v pláči.

Hořely jako jasné hvězdy.

Na zemi pod ním se utvořila kalužina slz.

Vzhlédl k noční obloze, jejíž uhlová čerň byla probodána matně bílými hvězdami.

Vím, že jste tam, obě dvě, sám sebe přesvědčoval William a nejistě se postavil na nohy.

Vím, že jste tam obě dvě, jasné jako hvězdy.

Poslední křečovité zavzlykání. Potom bolest zvolna ustupovala hněvu. Kráčel domů přes liduprázdný obecní pozemek, oči upřené 52

před sebe.

Hořící hranice v jeho mysli pohasínala a brala na sebe podoby temných obrazů Benjamina a Matouše Fierových.

Jeho hněv rostl každým krokem, zradili mě.

Zradili mě a okradli o celý můj život.

„Williame?“ Čísi hlas ho vyrušil u dveří do jeho domku. Chvíli mu trvalo, než zahnal z mysli nenáviděné obrazy bratrů Fierových a soustředil se na temnou postavu na prahu svého domu.

„Mary Halseyová!“ zašeptal.

Podávala mu dítě pevně zabalené do vlněné deky. „Vem si dítě, Williame. Vem si malého George.“

„Ne, Mary,“ zvedl William ruce, jako by chtěl dítě odstrčit.

„On je teď tvoje rodina,“ nedala se odbýt Mary Halseyová a napřáhla k němu ruce s dítětem. „Vem si ho. Starej se o něho, Williame. Pomůže ti překonat bolest, kterou cítíš.“

„Ne,“ opakoval William. „Ještě ne, Mary Halseyová. Ještě předtím musím udělat jednu věc.“

Polekala se, když se kolem ní prodral do domu a zavřel za sebou dveře.

Dům byl temný skoro jako Williamovy myšlenky. Oheň už dávno dohořel.

William rychle prošel tmavým domem do jeho zadní části.

Otevřel dveře do zvláštní místnosti, maličké tajné místnosti za stěnou, kam dokonce ani Susann a matka nikdy nevkročily.

Do místnosti, kde stále hořely černé svíčky.

Vstoupil do blikavého oranžového světla a zavřel za sebou dveře.

Šeptem odříkával slova prastarého očisťovacího rituálu a ze skrýše za hromadou dřevěných bedniček vytáhl šarlatový hábit s kápí a přehodil ho přes sebe.

Moc tohoto pláště pocítil dokonce ještě dřív, než si přetáhl přes hlavu kápi.

Třikrát sklonil hlavu a přehlédl kruh světla vrženého svíčkami.

Potom si klekl na hliněnou podlahu a začal odříkávat stará, důvěrně známá slova.

Moje žena a dcera byly nevinné, uvažoval přitom hořce.

Byly nevinné.

53

Ale já nejsem.

Nevěděly nic o tomto černém umění.

Ale já jsem je prováděl.

Zatímco šeptal staré temné kletby, začal rýt do hliněné podlahy zlá znamení. Těžce přitom oddychoval a srdce mu v hrudi bušilo.

Bez jediného mrknutí zpod saténové, šarlatové kápě dychtivě zíral na prastaré symboly, které vyrýval do hlíny. Na jeho chvějících se rtech se objevil ponurý úsměv.

Dnes zemřela nevinnost. Moje nenávist však bude žít celé generace.

Fierovi mi neuniknou.

Ať utečou kamkoli, budu tam i já.

Bolestné výkřiky členů mé rodiny se změní v mučivé výkřiky Fierových.

Oheň, který se rozhořel dnes, neuhasne, dokud se nepomstím, a Fierovi budou navěky hořet v plamenech mého prokletí.

54

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Tak to tedy začalo. Tak to všechno začalo před více než dvěma sty lety, uvědomila si Nora Goodeová.

S pohledem upřeným do žlutého světla svíčky odložila pero.

Štíhlá ruka ji bolela od psaní.

Jak dlouho už tu sedím? uvažovala a sledovala vosk stékající dolů po svíčce.

Jak dlouho už sedím tady u toho úzkého stolu a píšu příběh svých předků?

Blikající svíčka jí připomněla požár. Znovu měla před očima hořící dům. Znovu jí zněly v uších mučivé výkřiky těch, které milovala, uvězněných v plamenech.

Jak já jsem unikla? uvažovala Nora a napjatě hleděla do plamene svíčky.

Nepamatuji se.

Jak jsem se dostala ven?

Někdo mě sem přivedl. Někdo mě našel na trávníku, jak vytřeštěně zírám do plamenů a pozoruji hořící sídlo.

Někdo mi odtud pomohl a odvedl mě do tohoto pokoje.

A já to teď musím všechno zapsat. Odvyprávět celý příběh. Podat vysvětlení o těch dvou rodinách a o tom prokletí, které se s námi táhne dlouhá desetiletí.

Nora uchopila pero. Třesoucí se rukou narovnala hraničku papírů na stolku.

Naklonila se ke klidně hořícímu plamenu svíčky.

Musím ten příběh dokončit ještě tuto noc, napadlo ji.

Mám tak málo času.

55

Susann a Martha Goodeovy byly upáleny v roce 1692. Příběh teď pokračuje o osmnáct let později.

Z Benjamina a Matouše Fierových jsou zase úspěšní farmáři.

Matoušova žena Konstance mu dala dceru Mary.

Benjaminův syn Edward je teď zralý muž. Nikdy se neoženil s Annou Wardovou, vzal si Rebeku, děvče z nedaleké vesnice. Mají syna jménem Ezra.

Tolik je toho třeba říct. Tolik je třeba…

Nora se zhluboka nadechla. Pár vteřin nato zaškrábalo její pero po papíru, když pokračovala v pochmurném příběhu dvou rodin.

56

ČÁST DRUHÁ

Pohraničí západní Pensylvánie

1710

57

XII.

„Někdy mě napadá, že na naší rodině leží nějaké prokletí,“ zabručel Benjamin Fier a přitáhl si židli blíž k dlouhému jídelnímu stolu.

Sklíčeně potřásl hlavou a jeho rozcuchané bílé vlasy zasvítily v hasnoucím podvečerním světle, které pronikalo oknem.

„Začínáš mluvit jako podivínský stařec, otče,“ poznamenal se smíchem Edward.

„Já jsem podivínský stařec!“ hrdě prohlásil Benjamin.

„Jak můžeš tvrdit, že na nás leží prokletí?“ zeptal se Benjaminův bratr Matouš, když vstoupil do místnosti a zavětřil vůni pečeného kuřete. „Nevidíš, jak naše farma prosperuje? Jak se rozšiřuje naše rodina?“

„Rozhodně vidím, jak se rozšiřuješ ty,“ řekl Benjamin.

Matouš dost přibral, Když si sedal ke stolu, bylo vidět, jak jeho plátěná košile obepíná vypouklé břicho.

„Strýčku Benjamine, už si zase děláš legraci z mého otce?“

pokárala ho Mary Fierová, Matoušova dcera, a položila před otce mísu s brambory a fazolkami.

„No a nevypadáš ty sama jako královna Anna?“ odpověděl jí s hlasitým smíchem Benjamin.

Mary se začervenala. „Jenom jsem si natočila vlasy, to je všechno.“

Mary bylo sedmnáct. Měla dlouhé vlasy barvy mědi jako její matka Konstance Fierová. Po matce také zdědila hebkou světlou pleť a plachý úsměv. Po otci Matoušovi pak tmavé, pronikavé oči.

„Co zas vidíš na naší Mary?“ zeptala se Benjamina Konstance, když v dlouhé bílé zástěře majestátně veplula do místnosti s mísou 58

pečeného kuřete. „Mary celé odpoledne loupala fazolky a škrábala brambory, abys měl večeři. Měla plno práce.“

„Také jsem trhala lusky,“ mrzutě dodala Mary.

„On jenom žertoval, sestřenko Mary,“ řekl Edward. „Viď, otče?“

Benjamin neodpověděl. Jeho tmavé oči měly nepřítomný výraz.

Díval se z úzkého okna.

„Otče?“ opakoval Edward.

Benjamin zamračeně pohlédl na syna. „To ses ptal mě?“ utrhl se na Edwarda. „Mluv zřetelně! Jsem starý člověk a nesnáším, když někdo mluví na půl úst.“

„Kde je Rebeka?“ zeptal se Matouš a očima propátral dlouhou, úzkou jídelnu.

Rebeka, Edwardova krásná mladá žena, podle všeho vždycky přicházela ke stolu poslední.

„Myslím, že má plno práce s Ezrou,“ odpověděl strýci Edward.

„S tím tvým synem jsou od narození jenom starosti,“ bručel Benjamin. Jeho burácivý hlas byl teď drsný a chraptivý.

„S Ezrou je někdy těžké pořízení,“ přisvědčil Edward otci a vzal si svůj talíř s kuřetem. „Ale myslím, že to s ním přeháníš.“

„Jsem jeho děda a můžu přehánět, jak se mi zachce,“ nepříjemně zvýšil hlas Benjamin. „Jestli se ti nelíbí, co říkám, tak můžeš večeřet u sebe doma.“ Ukázal z okna k Edwardovu domu na druhém konci pastviny.

„No tak, bratře,“ pokáral ho Matouš a rukou udělal usmiřovací gesto. „Navečeřme se jednou v klidu, bez toho tvého mrzoutského remcání.“

Do jídelny vešla Rebeka a táhla za sebou Ezru. Jeho modré oči zřetelně prozrazovaly, že brečel. Ezrovi bylo šest, ale choval se, jako kdyby mu bylo mnohem méně. Rebeka ho s unaveným povzdechem vysadila na židli a přikázala, aby sebou nevrtěl.

Měla rovné, černé vlasy sčesané dozadu z vysokého čela, olivově zelené oči a výrazné tmavé rty. Když si vzala Edwarda, bylo to veselé usměvavé děvče, ale těch šest let starostí s Ezrou a práce venku na farmě jí zbrázdily čelo a vnesly únavu do hlasu.

„Sníš si teď kousek kuřete, Ezro?“ zeptala se.

„Nééé!“ zaječel chlapec a vzpurně zkřížil ruce na prsou.

59

„Ten ví, co chce. Je to pravý Fier,“ souhlasně zavrčel Benjamin.

„Nejsem!“ vzdorovitě vykřikl Ezra. „Jsem Ezra a hotovo!“

Všichni se rozesmáli.

Rebeka položila na chlapcův talíř kuřecí stehýnko. „Sněz si večeři,“ nařídila mu tichým hlasem.

„Jsme dobrá rodina,“ prohlásil dobře naladěný Matouš a poplácal si své velké břicho. „Jen se podívej kolem stolu, Benjamine. Podívej se na naše děti a vnuky. A pomysli na naši vzkvétající farmu a na náš obchod. Jak můžeš říct, že na téhle rodině leží prokletí?“

Než odpověděl, Benjamin pomalu dožvýkal sousto. „Ano, prokletí,“ zamumlal, když polkl. „Ty nové šindele na střeše. Minulý týden je Edward položil a včera v noci jich bouřka polovinu odnesla.

Není snad za tím něco jako kletba?“

Edward se pousmál. „Odnesla jich jen několik, otče,“ řekl a sáhl po svém cínovém hrnku s vodou. „Po večeři ještě bude vidět. Vylezu na střechu a pořádně ji prohlédnu. Jsem přesvědčený, že to bude docela malá oprava.“

„Bratranče Edwarde, to už bude tma,“ varovala ho Mary.

„Nepočkalo by to do zítřka?“

Mary a Edward byli spíš jako bratra sestra. Mary se také přátelila s Edwardovou ženou Rebekou. V osadě bylo příliš málo mladých lidí, s nimiž by se mohla stýkat, a tak její společnost tvořila jen rodina.

„Bude dost světla, abych ty šindele prohlédl,“ ujistil ji Edward a přidal si fazolky. Usmál se na Mary. „Netrap se. Pusť z hlavy, co říkal strýček. Na Fierově rodině neleží žádné prokletí. Jediné prokletí je tu můj mrzutý starý otec!“

Od dlouhého jídelního stolu zazněl smích Fierovy rodiny a nesl se oknem ven. Ven z jednopatrového kamenného domu, až k uším muže s bílou bradou, bílými vlasy a v otrhaných šatech, který byl ukryt za silným kmenem starého dubu, hned za Maryinou květinovou zahrádkou.

Opatrně, aby ho nikdo nezahlédl, se muž otočil tím směrem, odkud přicházel smích, rukáv obnošeného kabátu přitisknutý k drsné kůře stromu. Unavenýma očima zkoumal příkrou šindelovou střechu 60

pevného farmářského domu. Potom jeho pohled sjel k oknu, odkud se linula pikantní vůně pečeného kuřete.

V mužově žaludku to zakručelo. Už dlouho neměl v ústech ani sousto.

V tuto chvíli však byl příliš vzrušen, než aby myslel na jídlo.

Příliš vzrušen, než aby myslel na svoje dlouhé putování. Putování, které trvalo celá léta.

Cítil, jak mu pod dotenka sepranou košilí buší srdce. Dýchal hlasitě a sípavě – tak rychle, až ho píchalo v bocích. Svíral kmen stromu tak křečovitě, až ho bolely ruce.

„Konečně!“ zašeptal do kmene stromu. „Konečně,“ ztlumil do šepotu radostný, vítězoslavný výkřik.

Ten bělovlasý muž byl William Goode.

Skoro dvacet let jsem čekal na tuto chvíli, uvažoval a dychtivě pozoroval mihotavé světlo za oknem a naslouchal zvuku hlasů uvnitř.

Dvacet let jsem ve všech koloniích hledal Fierovy, své nepřátele.

Konečně jsem je našel.

Konečně může dopadnout má kletba. Konečně můžu pomstít svoji ženu a dceru.

Našel jsem Fierovy. Teď budou oni trpět, jako jsem trpěl já.

Všichni. Jeden po druhém.

Slyšel řinčení nádobí, vrzání židlí.

Potom se k jeho překvapení otevřely dveře a z domu vysel mladý muž a za ním další lidé.

William zalapal po dechu, zaklonil hlavu, aby ho nezahlédli, a ještě těsněji se přitiskl k drsné kůře stromu. Slunce už zapadalo za les. Obloha byla růžová a purpurová a rychle temněla.

Úkosem ze svého úkrytu William pozorně přihlížel a snažil se rozeznat tváře těch, za nimiž se tolik let štval.

Z nějakého důvodu očekával, že budou vypadat stejně. Teď s překvapením viděl, jak se obličeje a postavy těch lidí změnily.

Že by tohle byl Edward Fier? ptal se sám sebe, když sledoval mladého muže opírajícího žebřík o boční zeď domu. Edward byl ještě chlapec, když jsem ho viděl naposled. Teď je z něho statný mladý muž.

61

A c o ten bělovlasý muž opírající se o hůl? William ostražitě vykoukl. Že by tohle byl Benjamin Fier?

Ten ale zestárl, usoudil William. Tam ve Wickhamu to byl vysoký, ramenatý chlap, silný jako jeho burácivý hlas. Teď je nahrbený a těžce, třaslavě se opírá o hůl.

Tím snazší bude postrčit tě do hrobu, uvažoval William Goode s krutým úsměškem.

Ještě pořád k tomu mám dost síly, pomyslel si s uspokojením. A teď jsem rozhodnut ji využít.

Když poznal Benjaminova bratra Matouše, málem se rozesmál.

Proboha, vždyť on ztloustl jako jeho prasata, napadlo Williama.

Podívejme, jak si vykračuje s tím svým vystrčeným pupkem.

Budeš si vykračovat ke hrobu, Matouši, rozhodl a cítil, jak ho zaplavuje vlna hořkosti. Bude to pro tebe pořádně bolavá cesta, Matouši. Budeš žadonit o smrt. Já se ale postarám, abys umíral v bolestech a pomaloučku, protože tys mě zradil. Tys mě okradl o peníze – a o moji rodinu!

William nemohl znát malého chlapce, který, záhon nezáhon, pobíhal po květinové zahrádce. Neznal ani mladou ženu s vlasy barvy jako měď, která přidržovala jeden sloupek žebříku.

Podívejme, jak jemné košile nosí ti chlapi, pomyslel si hořce William. A šaty toho děvčete jsou z nejdražší látky.

Jak se asi jmenují ti mladí? Jsou to děti nebo vnuci bratrů Fierových?

Na tom koneckonců nezáleží, pomyslel si. Zavřel oči a rozježený knír a vousy skryly jeho široký úsměv. Nezáleží na tom, jak se jmenujete. Patříte k Fierovým!

A pro všechny z Fierovy rodiny nastal čas utrpení.

Pro všechny.

62

XIII.

„Slunce už skoro zapadlo,“ řekla Mary svému bratranci a držela žebřík za postranní tyče.

„Je docela dobře vidět,“ trval na svém. „Ustup. Jen se mrknu nahoru.“

„Šindele jsou ještě mokré od toho deště,“ stála si na svém Mary.

„Počkej do rána, Edwarde.“

„Prosím tě. Hned jsem dole,“ nenechal se zviklat Edward. „Proč se mnou pořád jednáš jako s malým Ezrou, Mary?“

„A proč ty pořád děláš takové frajeřinky?“ nedala se Mary. „Jako kdyby ses chtěl předvádět před strýčkem Benjaminem a mým otcem.

Těm nemusíš nic dokazovat.“

„Co když musím něco dokazovat sám sobě,“ zabručel Edward.

„Nech mě prohlédnout ty šindele na střeše, než vyjde měsíc, buď tak hodná, sestřenko.“

Mary poslušně o krok ustoupila. „Můžu ti přidržovat žebřík?“

zeptala se, když Edward začal šplhat vzhůru.

„Kdybys radši pomáhala v kuchyni Rebece a své matce umývat nádobí od večeře.“

Mary si povzdechla a obrátila oči v sloup. „Je mi sedmnáct, bratranče,“ odsekla. „Nejsem žádná malá holka, jsem žena.“

„Pořád patříš do kuchyně,“ zavolal Edward dolů. Došplhal nahoru a přelézal ze žebříku na střechu. „Je to tu daleko strmější, než to vypadá zdola,“ volal.

Mary pár kroků ustoupila, aby ho líp viděla. Slunce už zapadlo.

Edward byl temnou siluetou na ještě temnější obloze.

„Prosím tě, dávej pozor!“ zavolala Mary. „Jsi tak vysoko a je 63

taková tma a –“

Hlas se jí zadrhl, když Edwardovy ruce vyletěly vzhůru. Viděla, jak mu podklesly nohy a jeho tělo se naklonilo.

Potom, když si uvědomila, že Edward padá, padá po hlavě k zemi, začala s dokořán otevřenými ústy ječet.

64

XIV.

Edward dopadl na zem a ozvalo se odporné prasknutí. Ten hrozný zvuk prořízl vzduch silněji než Maryin výkřik.

Okamžik nato se ozval z domu další výkřik.

Matouš vyběhl z kůlny na konci zahrady a v patách za ním se Benjamin belhal o holi tak rychle, jak to jen šlo.

První přiběhla z domu Rebeka, hned za ní Konstance.

Mary, ruce přitisknuté na obličej, přiskočila k Edwardovi a vrhla se na zem vedle něho. „Edwarde –“

Zíral na ni nehybnýma očima, tvář ztuhlou do užaslého výrazu.

„Edwarde –?“

Zamžoural očima. Namáhavě polkl. Hlasitě, zhluboka se nadechl.

„Moje ruka –“ zašeptal.

Mary se podívala dolů na jeho levou paži, skrytou pod tělem v nepřirozeném úhlu. Vyjekla.

„Ne-nemůžu s ní pohnout,“ zašeptal.

„Máš ji zlomenou,“ řekla mu Mary a šetrně mu položila ruku na prsa.

„Co se stalo?“ volal Benjamin a sotva popadal dech, jak pospíchal k domu.

„Je Edward zraněný?“ dožadoval se Matouš.

„Můžeš vstát, Edwarde?“ tiše se zeptala Konstance.

Mary se otočila a podívala se vzhůru na svoji matku a Rebeku.

„Ach, maminko!“ vykřikla hrůzou, ústa otevřená, jako by nevěřila svým očím.

Konstanciny šaty byly vpředu potřísněny krví.

„Já-já –“ Konstance sklopila oči. Zvedla ruku. Po paži dolů jí 65

proudila krev.

„Myla jsem nůž na porcování, když jsem zaslechla, jak Mary vykřikla,“ vysvětlovala. „Lekla jsem se, nůž mi sklouzl a

–“

Odmlčela se. „To bude dobré, jen co –“

„Pojď dovnitř!“ vykřikla Mary a vyskočila. „Musíme zastavit krvácení.“

Zatímco Mary odváděla matku nazpátek do kuchyně, Matouš a Rebeka postavili Edwarda na nohy. Udělal pár nejistých kroků, zdravou rukou se opíral o Rebečina r amena.

„Myslím, že už můžu jít,“ řekl se stisknutými rty, aby potlačil bolest. „Ale ta ruka… je ošklivě zlomená, obávám se.“

Benjamin Fier pozoroval, jak odcházejí, celou vahou se opíral o hůl a potřásal hlavou. „Je to prokletí,“ řekl pro sebe chraptivým hlasem. „Na celé naší rodině leží prokletí.“

Na úsvitu probudilo Mary ryčné kokrhání kohoutů. Okénkem její ložnice pronikalo šeré světlo. V místnosti bylo horko a dusno.

Pomalu se posadila a měla pocit, že si vůbec neodpočinula. Noční košili měla na zádech přilepenou na kůži.

To ale byla příšerná noc, pomyslela si, když si protahovala bolavá záda. Nespala jsem snad ani celou hodinu. Pořád jsem viděla Edwarda, jak leží schoulený na zemi, a v uších mi znělo prasknutí jeho kosti. A všude byla krev, řinoucí se po matčině paži.

Stáhla jsem matce zápěstí tak těsně, jak to jen šlo, ale připadalo mi jako věčnost, než krev přestala téct.

Mezitím Edward skučel bolestí, když se Matouš pokoušel srovnat jeho zlomenou paži. V rohu světnice křičel a plakal Ezra. Chudák Rebeka nevěděla, koho z rodiny utěšovat dřív – Edwarda nebo Ezru?

Konečně byla ze štůčku silného plátna zhotovena páska na zavěšení Edwardovy zlomené ruky a Rebeka odváděla svoji rodinu do jejich domu. Vzduchem se nesl Ezrův ustrašený nářek.

Taková nešťastná noc.

Mary spustila nohy na podlahu, přešla k prádelníku se zrcadlem a mhouřila oči proti šedému světlu.

Kde se ve mně vzal ten pocit, uvažovala. Proč jenom mám ten zlověstný pocit, že naše smůla ještě neskončila?

66

Po snídani se Mary vracela z kurníku s velkým košem bílých a hnědých vajec přitisknutým k dlouhé, bílé zástěře.

Slunce se sotva vyhouplo nad les, ale vzduch už byl horký a vlhce lepkavý. Na obloze se vznášela nadýchnutá mračna. Kdesi zakokrhal kohout. Od stodoly mu zaštěkáním odpověděl pes.

Mary kráčela se sklopenou hlavou, vlasy měděné barvy jí splývaly po zádech skoro až do pasu plátěných šatů.

Málem upustila koš, když na ni zezadu zavolal neznámý hlas.

„Dobré jitro, slečno!“

Překvapením vykřikla, otočila se a dívala se do nebesky modrých očí mladého muže. Usmíval se a oči mu zářily, jako kdyby měl z jejího překvapení radost.

„Ach, dobrý den,“ vykoktala Mary. „Nevšimla jsem si vás.“

Uvědomila si, že si ho pozorně prohlíží. Byl to hezký mládenec, přibližně jejího věku, možná o rok dva starší. Nad živýma modrýma očima na širokém opáleném čele měl výrazné světlé obočí. Když se smál, kůže v koutcích jeho očí se jemně zvrásnila. Husté světlé vlnité vlasy máslové barvy mu spadaly až na límec.

Na sobě měl volnou bílou košili, vpředu rozepnutou skoro až do pasu a spuštěnou přes kalhoty indiánského typu z jelení kůže. Na nohou měl obnošené a zaprášené boty.

„Nerad vás obtěžuju,“ řekl a stále se usmíval a díval se jí do očí.

„Hledám majitele téhle farmy.“

„To je můj otec,“ odpověděla Mary a podívala se směrem k domu.

„Matouš Fier.“

„Je váš otec doma?“ zeptal se mladík a ranní slunce rozzářilo jeho vlasy do zlatova.

„Myslím, že ano. Pojďte se mnou,“ odpověděla ostýchavě Mary.

Napřáhl ruku a vzal od ní koš s vejci. „Ponesu vám ho,“ řekl a usmál se na ni. „Vypadá to, že je pořádně těžký.“

„Nosím ho každé ráno,“ zaprotestovala, ale dovolila mu, aby koš nesl. „Máme spoustu slepic.“

„Je to velká farma,“ řekl chlapec a volnou rukou ukázal k vzdálené pastvině. Pod jeho botami to na tvrdé zemi zaskřípalo.

„Můj otec a já jsme se tady nedávno usadili. Bydlíme v takovém malém srubu za vesnicí. Myslím, že jsem nikdy neviděl tak velkou 67

farmu.“

Mary se rozpačitě usmála. „Otec a jeho bratr sem přišli, než jsem se narodila. Farma se od té doby pořád rozšiřuje.“

„Jak se jmenujete, slečno?“ zeptal se směle chlapec a v jeho modrých očích to zablýsklo.

Než mohla Mary odpovědět, ze zadních dveří se vykulil Matouš ve flanelové košili volně přetažené přes velké břicho. Na jednom koleně jeho kalhot byla skvrna.

Hlasitě zívl a rozpřáhl ruce nad hlavou. Pak si všiml mladého muže s košem vajec vedle Mary.

„Podívejme se,“ řekl, svraštil čelo a odkašlal si. „Copak jste zač?“

Matoušova strohost podle všeho mladému muži nijak nevadila.

„Dobré jitro,“ pozdravil se sebejistým úsměvem. „ Jmenuji se Jeremy Thorne, pane.“

„A čímpak se živíte, Jeremy Thorne?“ zeptal se Matouš. „To si vás Mary najala jako nosiče košů s vejci?“

Jeremy se rozesmál, třebaže na Matoušově poznámce toho moc k smíchu nebylo. „Ne, pane,“ odpověděl vesele. „Ale přišel jsem na vaši farmu poptat se po nějaké práci.“

Matouš Fier si Jeremyho změřil dost nepřívětivým pohledem.

„Bohužel vám musím říct, že zrovna teď žádného pomocníka na farmě nepotřebuji,“ řekl Jeremymu. „Takže laskavě –“

Matouše přerušil Edward, celý zpocený chůzí ze svého domu přes pastvinu. „Počkej okamžik, strýčku Matouši!“ volal a zvedl nezraněnou ruku, aby rozhovor přerušil.

Nemile překvapený Matouš se obrátil ke svému synovci. „Dobré jitro, Edwarde. Co tvoje ruka dneska ráno? Nebolí to moc?“

„Dost,“ odpověděl Edward střízlivě, s pohledem na svoji paži zavěšenou na pásce. „Zaslechl jsem něco z tvého rozhovoru tady s tím mládencem, strýčku Matouši. Já bych řekl, že opravdu potřebujeme dalšího dělníka.“

Ukázal na svoji ruku v pásce. „Nějakou dobu ti nebudu nic moc platný,“ pokračoval. „Podle mého přišel ten chlapec zrovna v pravou chvíli. Může převzít část mé práce – než se mi zahojí ta ruka.“

Matouš si zamyšleně mnul bradu, pohled upřený na Jeremyho.

„Dost možná…“ zabručel váhavě. „Odkud jsi, mládenče?“

68

„Tady z vesnice,“ odpověděl Jeremy s pohledem na Edwardovu ruku na pásce. „Otec a já jsme se tu nedávno usadili. Otec je nemocný. O všechno se starám já sám.“

„Jen žádné dojemné historky, prosím,“ přerušil ho Matouš a nepřestával si mnout svých několik brad a bedlivě si Jeremyho prohlížet. „Zdá se, že silný jsi dost.“

Jeremy se narovnal do plné výšky a vypjal široká, svalnatá ramena. „Jistě, pane,“ potvrdil klidně.

Mary stála zdrženlivě stranou a všechny je pozorovala. Měla v úmyslu otce přemlouvat, aby Jeremyho najal, ale dobře věděla, že nemá zasahovat do hovoru. Neslušelo se to.

Matouš přikývl. „Tak dobrá, Jeremy Thorne. Můžeš začít vyklizením tamté kůlny.“ Ukázal na nízkou dřevěnou stavbu za zahradou. „Vytahej ven všechno nářadí. Chceme postavit větší.“

„Díky, pane!“ vykřikl Jeremy celý šťastný. „Jsem vám moc vděčný. A co je moje mzda?“

„Deset šilinků týdně,“ rychle odpověděl Matouš. „Ale nejdřív uvidíme, jak se umíš otáčet v práci, než tě začneme považovat za něco víc než za dočasnou výpomoc.“

„Dobrá, pane,“ souhlasil Jeremy s rychlým pohledem na Mary.

Cítila, jak ji zamrazilo v zátylku.

Je tak hezký, pomyslela si a sklopila oči k zemi.

Hlavou jí probíhaly nejrůznější myšlenky, překvapující, vzrušující myšlenky.

Ovšem, otec by nikdy nesouhlasil s nějakým vztahem mezi mnou a obyčejným dělníkem, uvědomila si a zastavila ten nespoutaný proud myšlenek, ještě než se rozběhl.

Jeremy Thorne.

Jeremy, Jeremy, Jeremy.

Nedokázala zabránit svým myšlenkám, aby se v nich to jméno neopakovalo.

S bušícím srdcem převzala od Jeremyho svůj koš a pospíchala domů.

Při obědě se hovořilo o těch strašných nehodách z minulého večera. Chudák Edward. Chudák Konstance.

69

Než začali jíst polévku, všichni sklonili hlavy k modlitbě.

Mary musela pořád myslet na Jeremyho.

Celé odpoledne, když byla plně zaměstnána v kuchyni, po něm kradmo pokukovala ze dveří. Viděla, jak se snaží dokazovat, že zastane tolik práce, jak tvrdil.

Vzadu v zahradě zahlédla hromadu náčiní a těžkého nářadí, které vynosil z kůlny. Pozorovala, jak tam vzadu pracuje sám, jak sklání hlavu, když vchází do kůlny a zase vychází, ruce plné dalších věcí.

„Mary – nač to dneska pořád myslíš?“ přerušila matka po obědě, když začaly mýt nádobí, její myšlenky.

„Na nic, vážně,“ zalhala Mary a začervenala se.

„Při obědě jsi skoro nepromluvila. Všimla jsem si tě,“ řekla Konstance. „Sotva ses dotkla polévky.“

„Prostě jsem neměla hlad, mami,“ odpověděla Mary neurčitě.

„Prosím tě, přestaň se dívat do té zahrady a pomáhej mi s nádobím,“ nařídila Konstance. „Vidíš, že mám jen jednu ruku.“

„Odpočiň si, mami,“ naléhala Mary. „Já to nádobí umyju sama.“

Když bylo umyté a uklizené, vzala Mary koš a zamířila do zahrady pro zeleninu k večeři.

Slunce přímo žhnulo. Mary pozorovala, jak se z nedaleké pastviny zvedají vlny horkého vzduchu.

Když se shýbla, aby vytrhla pár vodnic, postřehla vzadu v zahradě nějaký pohyb. Objevil se Jeremy, celý zmáčený potem, a vynášel z kůlny těžké železné motyky a hrábě.

Z náhlého popudu položila Mary koš na zeleninu na zem a rozběhla se ke studni u boční strany domu.

Za několik okamžiků stála před Jeremym, v rukou vysoký, cínový džbánek. „Napadlo mě, že máš asi žízeň.“

Usmál se na ni a zhluboka oddychoval. Světlé vlasy měl přilepené k čelu. Sundal si košili a jeho hladká svalnatá hruď se leskla potem.

„Jste moc laskavá, slečno Fierová,“ řekl. Zvedl džbánek k ústům a upíraje na ni své modré oči žíznivě polkl několik doušků. Potom zvedl džbánek a vylil si zbytek vody na hlavu. Voda mu tekla po vlasech a obličeji na opálená ramena.

Oba se dali do smíchu.

„Můžeš mi říkat Mary,“ vybídla ho rozpačitě a cítila, jak jí rudnou 70

tváře. „Ty ale dokážeš vzít za práci,“ dodala vzápětí.

Její poznámka ho podle všeho potěšila. „Myslím, že práce by se měla dělat pořádně,“ odpověděl vážně. „Můj otec a já jsme byli vždycky chudí. Otec na tom nebyl moc dobř e s e zdravím, a proto vím, co je to dřina, sotva jsem vyrostl z dětských kalhotek.“

Mary přes jeho ramena pozorovala zvlněnou zelenou pastvinu. „Já také vím, co je to práce,“ poznamenala melancholicky. „Na tak velké farmě, jako je ta naše, je jí vždycky dost a dost.“

„Je to nádherné místo.“ Jeremy se otočil a sledoval její pohled.

„Taková samota,“ řekla náhle Mary. Ta slova jí vyklouzla docela bezděčně a vzápětí se její tváře přímo rozhořely. Sklopila oči k zemi.

„Máš přátele na druhých farmách?“ zeptal se tiše Jeremy. „Nebo ve městě? Známé z kostela?“

„Ne. Mám jenom svoji rodinu, nikoho jiného,“ řekla Mary melancholicky. Odkašlala si. „Ale já mám doma tolik práce, že ani nemám čas myslet na nějaké přátele.“

„Jsi moc hezká,“ přerušil ji Jeremy.

Polekána tou poklonou Mary vzhlédla a uviděla, jak se na ni upřeně dívá svýma modrýma očima.

„Líbí se mi tvé vlasy,“ řekl měkce. „Mají barvu, jako když zapadá slunce.“

„Díky, Jeremy,“ odpověděla Mary rozpačitě.

Udělal krok k ní a upřeně se jí zadíval do očí.

Co to dělá? ptala se Mary sama sebe a cítila, jak jí začíná bušit srdce.

Proč na ni tak zírá? Chce ji snad postrašit?

Začala ustupovat, chtěla odejít. Ale zastavila se.

Chce mě políbit. A já jeho také.

„Mary.“

Uslyšela za sebou nějaký hlas a vykřikla.

Otočila se a uviděla, jak Rebeka v bílé zástěře, která se jí třepetala vepředu na šatech, běží zahradou a divoce mává rukama.

Jeremy vrátil Mary džbánek, obrátil se a rychle odcházel ke kůlně.

„Co se stalo, Rebeko?“ zeptala se Mary a oběma rukama svírala džbánek.

„Neviděla jsi Matouše? A Edwarda? Kde jsou?“ volala Rebeka s 71

tváří zkřivenou strachem.

„No tak, Rebeko, co se stalo?“ opakovala Mary.

„Pojď honem, Mary,“ naléhala Rebeka a popadla Mary za ruku.

„Pojď, prosím tě. Stalo se něco hrozného!“

72

XV.

Mary se rozběhla za Rebekou přes zahradu k domu a v uších jí pořád znělo její pronikavé, ustrašené volání.

„Tudy!“ vedla ji Rebeka celá udýchaná a proběhla kuchyní do obývacího pokoje.

Chvilku trvalo, než Maryiny oči přivykly náhlému přechodu do šeré místnosti. Hlasitě vyjekla, když uviděla Benjamina, jak leží roztažený a bez hnutí na zádech na podlaze.

„Podívej – takhle jsem ho našla!“ křičela Rebeka a ukazovala třesoucím se prstem. Její černé vlasy se uvolnily a rozpuštěné prameny jí padaly na ramena. S ústy hrůzou dokořán třeštila oči na ležícího muže.

Mary klesla na kolena vedle Benjamina. „Je… je…?“ zajíkala se.

„Je mrtvý, Rebeko?“

Pozorně sledovala Benjaminův obličej. Jeho oči byly široce otevřené a skelnatě nehybné. Ústa se dvěma řadami zdravých zubů ochable zela dokořán.

„Myslím… myslím, že ano,“ šeptem odpověděla Rebeka. Pak se rozběhla nazpátek ke dveřím a volala. „Matouši! Matouši! Edwarde!

Pojďte sem, rychle!“

Mary uchopila Benjaminovu ruku a stiskla ji. Byla studená jako led.

Polkla naprázdno a znovu se zahleděla do těch prázdných očí, které na ni mrtvě civěly.

Ještě nikdy jsem neviděla mrtvého člověka, napadlo ji.

„Co se děje, Rebeko?“ Ve dveřích se objevil Edward. „Slyšel jsem tě volat a…“ Podíval se dolů na podlahu. „Otče?“

73

„Podle všeho seděl tamhle,“ koktala Rebeka a ukazovala ke zdi na židli s vysokým opěradlem. „Vypadá to, že spadl –“

„Otče!“ znovu vykřikl Edward a poklekl vedle Mary. „Dýchá?“

„Myslím, že ne,“ řekla Mary tiše. „Myslím, že –“

Oba vykřikli současně, když Benjamin zamrkal.

„Otče!“

„Strýčku Benjamine!“

Zamrkal podruhé. Jeho rty se zachvěly. Ústa se pomalu zavřela.

„On žije!“ šťastně oznámila Mary Rebece. Rebeka dlouze vzdychla a zavřela oči. Zhroutila se u zdi a začala se tiše modlit.

Benjamin mátožně zvedl hlavu.

„Lež klidně, otče. Jen pomalu,“ naléhal Edward, ruku na Benjaminových ramenou.

„Dokážu vstát,“ chraplavým hlasem trval na svém Benjamin.

„Pomoz mi.“

Edward podložil ruku pod Benjaminova ramena a pomohl mu sednout.

„Strýčku Benjamine, co se stalo? Jak ti je?“ chtěla vědět Mary.

„Určitě jsem si jen zdříml,“ zavrčel Benjamin, potřásl hlavou a několikrát zamrkal, aby si projasnil oči. „Asi jsem spadl ze židle.“

Do místnosti vtrhl funící Matouš, kulatý obličej zrudlý námahou, jak běžel. „Volali jste mě?“ zeptal se a sotva popadal dech. Když uviděl svého bratra na podlaze, vykřikl.

„Je to dobré,“ ujistil ho Benjamin. „Jen žádnou hysterii.“

Udělal pokus postavit se, pak zaváhal. Na jeho tváři se objevilo překvapení.

„Co je, strýčku Benjamine?“ zeptala se Mary, stále na kolenou vedle něho. Ostatní přistoupili blíž.

„Moje levá noha,“ zamumlal Benjamin. „Nemůžu s ní hýbat.“

Pohnul pravou nohou, zvedl ji a pak ji vytáčel ze strany na stranu.

„Nemám v ní cit,“ řekl tónem, v němž bylo víc překvapení, než obava. „V té levé nemám vůbec žádný cit.“

Když se Mary podívala vzhůru, uviděla, jak její otec stiskl ten zvláštní medailon ve tvaru tří ptačích drápků, který nosil na krku.

„Podivná záležitost!“ prohlásil Matouš.

„Edwarde, pomoz mi vstát,“ poručil Benjamin.

74

Edward jednou rukou poslušně objal otcova ramena a s námahou ho postavil na nohy.

S přimhouřenýma očima se Benjamin pokoušel postavit na levou nohu. Kdyby ho Mary a Edward nedrželi, býval by upadl.

„Prostě v té noze nemám cit,“ řekl zamyšleně. „Nebolí to. Necítím vůbec žádnou bolest. Jako kdyby mi ji někdo vzal.“

Nízko na jasné obloze pluly lehké obláčky. Na konci pastviny v pozdním odpoledním slunci svítily lesklé kmeny buků.

Mary šla po kraji lesa, a když překračovala nízké keře a kameny, zvedala si sukni. Nad hlavou jí v mírném vánku ševelilo listí.

Na konci lesa se otočila a cítila, jak jí pulzuje krev ve spáncích, když uviděla Jeremyho. Jako obvykle měl při práci svlečenou košili a zády k ní rukama v rukavicích roztrhával změť ostružiníkových šlahounů u svých nohou.

Přikradla se blíž. Listí stromů jako by se roztřepotalo hlasitěji.

Že by se mi to jen zdálo, ptala se Mary sama sebe. Tím, jak jsem rozčilená?

Už tři dny čistil Jeremy tento kus půdy od trní a křoví. Každé odpoledne se tu s ním Mary setkávala a nosila mu vodu ze studně.

Jeremy si v té své samotářské dřině udělal přestávku, sedali vedle sebe na kmeni poraženého stromu a povídali si.

Mary se přesvědčovala, jak je Jeremy milý, bystrý a sympatický.

Cítila, že je jí stále bližší. Že ho začíná milovat.

Ten cit ji zaplavil tak něžně, jako když si člověk obléká svůj oblíbený vlněný plášť.

Pohodlný. Hřejivý. Uklidňující.

„Připadá mi, že tě znám celý život,“ řekla mu, když dopil džbán studené vody. Očima sledovala zlatého a černého motýla poletujícího na kraji lesa.

Seděl vedle ní na hladkém kmeni stromu a patou odkopával hlínu.

„Každé odpoledne mám strach, že nepřijdeš,“ poznamenal tiše.

„No vidíš, jsem tady,“ odpověděla s úsměvem.

„Ale kdyby na to přišel tvůj otec –“ začal Jeremy a tázavě se jí zadíval do očí. Pramen světlých vlasů mu padal do čela.

Mary se vytratil úsměv z tváře. „Otec by nesouhlasil,“ přiznala.

75

„Jsi přece jen obyčejný dělník na farmě, bez šilinku v kapse. A já –“

„Ty jsi královská výsost,“ zažertoval. Jeho žert však měl hořkou příchuť. „Královna Anna.“ Vstal a vysekl jí dvornou poklonu.

Mary se zachichotala. „Prosím tě, přestaň. Vím určitě, že za nějaký čas –“

„Čas, čas…“ zabručel Jeremy a očima zalétl k hustému ostružiní, které pokrývalo kamenitou půdu. „Mám zrovna tak čas pustit se zase do práce,“ konstatoval. „Tvůj otec mi nařídil, abych do týdne tady ten pozemek vyčistil.“

„Můj otec není ten, kdo se vyvyšuje nejvíc,“ řekla Mary, zabraná do vlastních myšlenek. „Strýčkovi Benjaminovi by to vadilo daleko víc než mému otci, kdyby věděl –“

„Jak se daří tvému strýci?“ přerušil ji Jeremy a jeho tvář prozrazovala napětí i zájem.

„Moc dobře mu není,“ zamračila se Mary. „Nevládne levou rukou a nohou.“

„A jak to snáší?“ zajímalo Jeremyho.

„Těžko říct,“ odpověděla Mary zamyšleně. „Je těžké s ním vyjít a je mrzutý jako vždycky. Nepatří k těm, co se nemoci nebo neštěstí poddávají.“ Povzdechla si. „Ale přestože má tak silnou vůli, je bezmocný jako dítě.“

„Štěstí, že má takovou ošetřovatelku, jako jsi ty,“ prohlásil Jeremy a jeho oči se rozzářily.

A než mohla Mary vykřiknout nebo protestovat, přitiskl své rty na její.

Mary zavřela oči a dychtivě jeho polibek vrátila.

To se nepatří, to není správné.

Ale mně na tom vůbec nezáleží, pomyslela si.

„Edwarde, prosím tě, počkej na mě,“ žadonila Mary. „Nechoď tak rychle.“ Jak pospíchala, aby ho dostihla, praskaly pod jejíma nohama větvičky.

„Promiň,“ řekl Edward a otočil se k ní. Zdravou rukou vytrhl dlouhé, rovné stéblo rákosu a strčil ho jedním koncem do úst. „O

něčem jsem přemýšlel.“

Mary ho celá udýchaná dostihla. „O svém otci?“

76

Edward přikývl.

Nad jejich hlavami hlasitě zaskřehotal pták. Mary se podívala vzhůru k obloze, rudé od zapadajícího slunce, a uviděla dva velké kosy sedící vedle sebe na nízké větvi.

„Znamená kos štěstí nebo smůlu?“ zeptala se nenápadně svého bratrance.

„Myslím, že smůlu,“ odpověděl zamyšleně. „Černá je přece barva smrti.“

„Nemusíš vidět všechno hned tak bezútěšně,“ posteskla si Mary.

„Vytáhla jsem tě na procházku, abys přišel na veselejší myšlenky.“

„Promiň, mám prostě takovou mizernou náladu. S tím se nedá nic dělat.“

„Kvůli té své ruce, Edwarde? To se spraví.“

„To ne,“ odpověděl s pohledem na pevnou pásku. „Mám starost o otce. A o Rebeku. A o…“

„O Rebeku?“ přerušila ho Mary a překročila pařez. „Rebeka je nemocná?“

Edward zavrtěl hlavou. „Není, ale pořád je taková unavená, vyčerpaná. Všechno to na ní leží. Připadá mi, že se nějak změnila.“

„Řekla bych, že je to prostě únavou,“ uklidňovala ho Mary.

„Starat se o dítě jako Ezra, to není jen tak.“

Edward neodpověděl. Mlčeli a pokračovali v cestě lesem.

Poslední paprsky zapadajícího slunce klesaly mezi štíhlými kmeny stromů a vrhaly k jejich nohám modravé stíny.

„Už je skoro čas k večeři,“ řekl po chvilce Edward, žvýkající v ústech konec rákosového stvolu. „Rebeka bude mít starost.“

„Pojďme nazpátek,“ souhlasila Mary. A když se obracela, přejela prsty po kmeni vysokého buku.

„Dnes odpoledne jsem se pokusil promluvit s otcem,“ řekl Edward a nechal ji předejít. „Potřeboval jsem si s ním promluvit o dvou stvrzenkách do obchodu. On ale chtěl hovořit jen o té své ochrnuté ruce a noze.“

„Ach!“

Vešli do mračna bzučících komárů. Mary zvedla ruku, aby si chránila oči. Zrychlila krok a divže neklopýtla o zubatý bílý kámen, který jí ležel v cestě.

77

„To, co se stalo s otcem, je tak podivné,“ pokračoval Edward a nepřestával se škrábat na krku, i když už nechali komáry za sebou.

„Cítí se docela v pořádku. Zdá se, že je naprosto zdráv. Nemá žádné bolesti. A přece…“

„Snad se zase vzchopí,“ zadoufala Mary. Zastavila se a otočila se k němu. „Máš asi velké starosti. Nemluvíš o ničem jiném než o neštěstích v naší rodině.“

„Všechno se nám tak dařilo,“ odpověděl Edward viditelně vzrušený. „Byli jsme všichni tak šťastní. A teď zčistajasna –“

Zastavil se.

Mary pozorovala, jak se jeho oči rozšiřují a ústa bezděčně otvírají.

Stéblo rákosu mu vypadlo k nohám.

„Edwarde – co se děje?“

Otočila se, kam ukázal.

Nejdřív ji napadlo, že ta žlutá zář je slunce prosvítající mezi stromy.

Ale rychle si uvědomila, že slunce už skoro zapadlo. Ta žlutá zář byla až moc jasná. Až moc připomínala plameny.

„Hoří!“ vykřikl Edward a v jeho vyděšených očích se odrazily plameny. „Hoří les!“

„Ne!“ vyjekla Mary a sevřela jeho zdravou ruku. „Edwarde –

podívej!“

Uprostřed žhnoucí koule se svíjela lidská postava.

„Někdo v tom ohni zůstal!“ zakvílela Mary.

78

XVI.

„To není možné!“ vyjekl Edward chraptivým šepotem. „To není možné!“

Oba však zřetelně viděli tmavou dívčí postavu. Její hlava se kolébala ze strany na stranu, ruce měla za zády přivázané k tmavému kůlu, který už také hořel žlutým plamenem.

Dívčí postavu v plamenech.

V plamenech.

Upalovanou zaživa.

Mary, hrůzou bez dechu, se rozběhla k ohni. V patách za ní klopýtal Edward, jemuž překážela ruka na pásce.

„Je to nějaké děvče!“ vykřikla Mary a přitiskla obě ruce k obličeji.

Zastavila se. Na tvářích cítila žár plamenů.

Edward se zastavil za ní a těžce oddychoval.

Mary se zadrhl dech v hrdle. Zdálo se jí, že žár ohně roste. A je stále jasnější.

Teď už zřetelně viděla to děvče v plamenech. Její ústa zela dokořán v předsmrtném úpění. Plameny olizovaly její dlouhé kadeřavé vlasy a šlehaly z jejích tmavých, starobyle vypadajících šatů.

A jak se děvče svíjelo v plamenech a zápolilo, aby se odtrhlo od kůlu, upíralo pohled na Edwarda stojícího vedle Mary. Vytřeštěný, vyčítavý pohled. Celé její tělo se zmítalo spolu s plameny. A skrze plameny se její oči vpalovaly do Edwardových.

Mary trvalo dlouho, než si uvědomila, že to poděšené zavytí za jejími zády pochází od Edwarda.

Otočila se a viděla, že se celý křečovitě zmítá hrůzou. Že třeští 79

oči, jako by nechtěl věřit tomu, co vidí. Žhnoucí žlutá zář ohně vrhala na jeho chvějící se tělo přízračné světlo.

„Susann!“ vykřikl Edward, když konečně rozeznal to děvče v plamenech. „Susann Goodeová!“

V okamžiku, kdy zavolal její jméno, celý ten výjev potemněl a zmizel. Hořící děvče bylo to tam.

Les byl tmavý a tichý – nebýt Edwardova vyděšeného skučení.

„Ten oheň mě poslední dvě noci pronásleduje jako noční můra,“

stěžovala si Mary Jeremymu. „Jak zavřu oči, vidím to ubohé děvče s rukama vzadu svázanýma, s vlasy a celým tělem v jednom plameni.

Už je to dva dny, Jeremy, ale já pořád…“

Hlas se jí zlomil. Opřela hlavu o Jeremyho pevná ramena.

Seděli přitisknuti k sobě na malé kupě slámy v rohu nového pole.

Před nimi na kraji lesa viděla kupu ostružiní a větví stromů, které Jeremy vymýtil z pole za dopoledne.

Obloha pozdního odpoledne byla šedá a zatažená. Občasné kapky studeného deště ohlašovaly blížící se bouři.

„Světlo v lese si někdy s našima očima zahraje podivnou hru,“

navrhl Jeremy tichým, uklidňujícím hlasem vysvětlení, ruku zlehka položenou kolem Maryiných ramen. „Někdy člověk vidí něco jako jasný obraz v ohnivých barvách, a ono je to zatím jen slunce, které prosvěcuje morušový keř.“

„Tohle nebyl keř,“ podrážděně namítla Mary. „To nemohl být žádný keř.“

„Také stromy někdy vrhají podivné stíny,“ tvrdil Jeremy.

„Jeremy!“ zlobila se Mary a vstala. „Edward to děvče poznal. To nemohl být nějaký stín! On ji poznal!“

Jeremy dlaní uhladil slámu a vybídl ji, aby si sedla. „Promiň,“ řekl vlídně. „Jak se daří tvému bratranci? Už se vzpamatoval?“

„Velice se uklidnil,“ řekla Mary a znovu si sedla na slámu, ale dál od Jeremyho. „Odmítá mluvit o tom, co viděl. Skoro o všem odmítá mluvit. Jako kdyby byl duchem nepřítomen. A také… také si myslím, že ho pronásleduje něco jako přízraky.“

Jeremy ji sledoval, ale neodpovídal.

„Promiň, že tě zatěžuju svými starostmi,“ omlouvala se Mary celá 80

zkrušená. Zvedla košík, který s sebou přinesla z domova. „Radši už půjdu, aby ses mohl vrátit k práci.“

Viděla mu na očích, že se ho dotkla. „Chci, aby ses mi svěřila se svými starostmi,“ řekl. „Tím mě nezatěžuješ, Mary.“ Podíval se na košík. „Co je v něm?“

„Sladké rohlíčky,“ odpověděla. „Upekla jsem je ráno pro Rebeku.

Právě jí je nesu. Poslední dobou je taková skleslá. Chci jí udělat radost.“

Díval se na ni s prosebným výrazem, který postupně přešel do úsměvu, když sepnul ruce, jako když si chce něco vymodlit.

„Nepros,“ pokárala ho Mary a usmála se. „Jeden ti dám.“ Sáhla do košíku a vytáhla velký sladký rohlík.

„Když já bych radši tady ten,“ zasmál se Jeremy, vyskočil a začal ji líbat.

Sladký rohlík jí vypadl z ruky do slámy a Mary se jej nepokusila zvednout. Místo toho objala Jeremyho šíji a přitiskla ho k sobě.

Když polibek skončil, vyskočila a oprášila si slámu z dlouhé bílé zástěry, převázané přes šaty. Upravila si hřeben ve vlasech a podívala se vzhůru k obloze.

Po šedivém nebi se valila tmavá bouřková mračna.

„Měla bych radši jít k Edwardovi,“ prohlásila.

„Řeklas to svému otci?“ zeptal se Jeremy, zvedl ze slámy sladké pečivo a prohlížel si je. „Řeklas mu o nás? Co k sobě cítíme?“

Mary se zamračila. „Neřekla. Tohle není ta správná chvíle, Jeremy. Otec má takové hrozné starosti.“

„Zmínila ses otci o tom ohni? O tom děvčeti, které hořelo v plamenech?“

„Ano,“ chmurně přikývla Mary a v postupujícím příšeří její pleť jako by pobledla. „Řekla jsem mu, co jsme s Edwardem viděli.

Reagoval ti na to tak podivně.“

„Podivně?“

„Nosí na krku takový stříbrný medailónek. Nikdy ho nesundává.

Ve staré vlasti mu ho dala jeho babička. Je posázen drahými kamínky a má takové stříbrné jako drápky. No, a když jsem otci řekla o tom děvčeti v ohni, vykřikl, jako kdyby ho někdo bodl – a jednou rukou pevně stiskl ten medailon.“

81

„A co ti řekl, Mary?“ nenápadně vyzvídal Jeremy a pozorně obíral slámu z lepkavého rohlíku.

Maryina tvář pod klesajícími tmavými mraky ještě víc potemněla.

„To je na tom to nejpodivnější,“ zašeptala. „Neřekl nic. Ani slovíčko.

Prostě tam stál, tiskl ten stříbrný terčík a díval se z okna.

Nepromluvil ani slovo.“

„To je moc podivné,“ odpověděl Jeremy, ruka s pečivem mu klesla a tvářil se zamyšleně.

„Teď už musím jít,“ řekla Mary vážně. „Než se přižene bouřka.“

Zvedla košík a plátěným ubrouskem přikryla sladké pečivo.

Udělala několik kroků směrem k pastvině, pak se náhle zastavila a obrátila se k Jeremymu. Zůstal sedět na kupě slámy a upřeně ji pozoroval.

„A co tvůj otec?“ chtěla vědět Mary. „Mluvil jsi s ním o mně?“

Tato otázka jako by Jeremyho vylekala. Jako by mu zaskočil kousek pečiva, pak těžce polkl.

„Ráda bych poznala tvého otce,“ oznámila mu Mary lehkým tónem. „Moc ráda bych se podívala k tobě domů a poznala tvého otce.“

Jeremy vstal se starostlivě zachmuřeným čelem. „Obávám se, že to není dobrý nápad,“ namítl a uhnul pohledem. „Můj otec je… dost nemocný. Necítil by se na nějakou společnost.“

Mary nedokázala zakrýt zklamání. „Myslím, že je nám souzeno scházet se v lese, dokud budeme naživu,“ řekla s povzdechem.

Edwardův dům bylo nízké, přízemní stavení z kamenů vybraných z polí a pastvin. Mělo šikmou břidlicovou střechu a vepředu dvě malá okénka.

Dům stál na kraji lesa. Od vchodu bylo přes pastvinu vidět na Benjaminův a Matoušův dům na protější straně.

Už cestou od pole, kde pracoval Jeremy, cítila Mary, jak začínají padat první velké dešťové kapky. Přidala do kroku a myslela na svého otce.

Tak rád bych mu řekla o Jeremym, uvažovala truchlivě. Když on ale nemá náladu na zprávy, které by mu ještě přidávaly starosti.

Její myšlenky odbočily k nemocnému strýci Benjaminovi. Ten 82

chudák je všechny probudil, když začal uprostřed noci z plných plic řvát.

Mary byla v jeho pokoji první, za ní rozezlený otec a matka.

Nejdřív ji napadlo, že se Benjaminovi něco hrozného zdálo, ale jeho řev nevyvolal sen.

Během té noci ztratil vládu nad pravou nohou. Maryin strýc teď mohl pohybovat jen hlavou a pravou rukou.

Matouš jako by se od všeho čím dál víc vzdaloval a stranil, ponořen do vlastních myšlenek. Z jejího bratrance Edwarda se stával zasmušilý nemluva. A Rebeka vypadala každý den o rok unavenější a starší.

Mary jednou rukou pevně svírala košík se sladkými rohlíky a blížila se k Edwardovu domu. „Rebeko?“ zavolala.

Žádná odpověď.

„Rebeko? To jsem já, Mary.“

Pořád žádná odpověď.

Nahoře se nakupila bouřková mračna. Na tvrdou zem zapleskaly kapky deště.

Mary zaklepala na domovní dveře.

Je tam takové zvláštní ticho, napadlo ji a posunula si košík v ruce.

Když se blížím k Edwardovu domu, pokaždé slyším pokřikovat Ezru.

Proč ho neslyším teď?

Znovu zaklepala.

Když nepřišla žádná odpověď, otevřela dveře a vešla dovnitř.

„Rebeko? Ezro?“

K jejímu překvapení byla přední místnost osvětlená. Svíčky na zdi byly zapálené, stejně jako ty na dubovém stolku u krbu. Pod kotlíkem v krbu popraskával nevelký oheň.

„Rebeko?“

Kde jen může být? dohadovala se Mary.

„Rebeko? Jsi doma?“

Když položila koš na podlahu, uslyšela jakési tiché vrzání.

Chvilku poslouchala a snažila se přijít na to, co vydává ten zvuk.

Pak si najednou všimla černého stínu pohupujícího se sem a tam po podlaze.

Chvíli rozpačitě zírala na ten pomalu se pohybující stín a 83

sledovala ho přivřenýma očima.

Ten podivný vrzavý zvuk se opakoval ve stejném rytmu se stínem.

Pak se podívala nahoru, co vrhá ten stín – a začala ječet.

„Rebeko!“ Víc ze sebe Mary nevypravila.

Nad její hlavou se nemotorně pohupovalo Rebečino tělo.

Očima vytřeštěnýma hrůzou uviděla silný provaz zavěšený na trámu a uvázaný kolem Rebečina krku.

Uviděla, jak se její paže mrtvě klátí.

Uviděla Rebečin obličej, tmavou kůži, vypoulené oči.

A slyšela ten vrzavý zvuk.

„Rebeko! Neeee!“ Mary se vydralo z úst pronikavé zaúpění a klesla na kolena. Podlaha se jí naklonila vstříc. Cítila, jak omdlévá.

Zavřela oči a potřásla hlavou, jako by se pokoušela ze sebe setřást celý ten výjev.

Ale i se zavřenýma očima viděla Rebečino tělo pohupující se na provaze jako těžký, zralý plod.

Co se tu stalo?

Oběsila se Rebeka sama?

Byla zavražděna?

Tyto hrůzné otázky se Mary přímo vnucovaly.

Otevřela oči a spatřila, jak se blízko její tváře vznášejí Rebečiny šaty.

„Já – já tohle nemůžu pochopit,“ uvědomila si Mary. „Já – já –

nemůžu –“ Pak začala zvracet a celým tělem jí probíhaly křečovité záchvěvy.

Střídané pláčem. A úpěním.

Znovu se postavila na nohy.

Vyšla ven a bezděky se dala do běhu.

V lijáku, který se změnil v průtrž. Studená dešťová voda jí omývala obličej, smáčela vlasy, prosakovala jejími šaty.

Běžela rozměklým blátem k domovu a pod jejími botami čvachtaly kaluže.

„Edwarde! Kde jsi? Edwarde?“

A kde je Ezra? napadlo ji.

A jak to řeknu ostatním?

84

A jak vůbec někdy přestanu myslet na tu příšernou scénu?

Jak? Jak? Jak?

Ani přívaly deště nemohly smýt obraz Rebeky s hlavou tak nepřirozeně zkroucenou a pomalu se pohybující u stropu.

Ani déšť nemohl smýt tu zčernalou pleť a vypoulené oči.

Ani déšť nemohl utopit to vrzání, které vydávalo tělo pomalu se houpající sem a tam.

„Edwarde! Otče! Maminko! Pomozte mi!“

Mary pádila deštěm, ruce rozpažené, jako by je vztahovala pro pomoc. Pádila a křičela, aniž slyšela vlastní hlas.

Rebeko, ty nemůžeš být mrtvá!

Prosím tě, neumírej!

Neumírej, Rebeko!

To už byla Mary uprostřed pastviny. Smekala se na vodou nasáklé trávě, déšť jí přilepil vlasy k hlavě, stékal po čele a zaslepoval oči.

Před ní se vynořil dům, šedý proti černé obloze.

„Edwarde, kde jsi? Edwarde? Otče! Otče!“

Nohy jí podklouzly a padla obličejem do měkkého studeného bahna. Dopadla tvrdě na lokty a na kolena.

„Ach!“

Co když už nevstanu? Co když tu zůstanu navždycky?

Co když tu prostě zůstanu ležet v blátě a liják mě odnese, odplaví mě někam – daleko od toho všeho?

Se zoufalým pláčem se postavila na nohy, šaty zablácené, vlasy zplihle visící přes obličej.

Udělala pár kroků a pak šokována prudce vydechla.

Kdo je to?

Uprostřed pastviny stál neznámý člověk.

Celý v černém, stál nehybně jako smrt.

Že bych měla halucinace?

Oběma rukama si odhrnula vlasy z očí a otřela dešťovou vodu z obličeje.

Ne.

Stál tam pořád.

Kdo to může být?

Proč stojí v tom lijáku, ani se nehne a zírá na mne?

85

Zavolala na něj.

Temná postava se na ni dívala bez jediného pohybu.

86

XVII.

Mary zavolala znovu.

Vzadu za pastvinou se zatřásly stromy v lese a ohnuly se v náporu vyjícího větru.

Muž se ani nepohnul.

Mary se roztřásla zimou a strachem a bázlivě vykročila k němu.

Vítr nabral novou sílu a zavířil kolem ní. Déšť ji zalil jako studené vlny oceánu.

Když se přiblížila, zabořily se jí nohy do bláta.

Viděla, že muž stojí docela nehybně a přimhouřenýma očima zírá hustou dešťovou clonou.

Nehybně jako nějaká socha.

Jako socha.

Jako nějaký strašák, napadlo ji.

Ovšemže. Proto se také nehýbá.

Strašák.

Když se odvážila blíž, uviděla, jak se ze střechy jeho černého klobouku valí dešťová voda, uviděla, jak se tmavé rukávy jeho dlouhého kabátu třepetají ve větru.

Kdo sem mohl toho strašáka postavit? uvažovala Mary.

Při další myšlence ustrnula: Proč by někdo stavěl strašáka doprostřed travnaté pastviny?

Jednou rukou si zaclonila oči a pozorně je přivřela.

A přistoupila o další krok. Pak o další.

Pak v hustém dešti rozeznala obličej pod černým kloboukem se širokou střechou.

„Strýčku Benjamine!“

87

A znovu se dívala do prázdných očí smrti.

Ten strašák byl Benjamin Fier.

Jeho tělo bylo podepřeno tak, že vypadalo, jako když stojí téměř rovně. Paže mu mrtvě visely podél boků.

Zíral na Mary prázdnýma, mrtvolně bílýma očima, zřítelnice obrácené vzhůru.

„Strýčku Benjamine!“

Prudký náraz větru otřásl mrtvým tělem a rozhoupal ochablé paže dopředu a dozadu.

Tělo se znovu otočilo a Benjaminova ústa se otevřela, jako by chtěl promluvit. Ale jediný zvuk, který Mary slyšela, bylo temné zasténání větru.

Mary se celá křečovitě roztřásla hrůzou. Prudce se odvrátila od toho příšerného výjevu, tmavá, rozmoklá tráva kolem ní zavířila a vylétla vzhůru. Mary se zvedl žaludek, ale nebylo co zvracet.

Rebeka, Benjamin. Oba mrtví.

Mrtví. Mrtví. Mrtví.

To slovo jí nepřestávalo znít v hlavě, drtilo její myšlenky, bušilo v jejím mozku jako ten studený déšť, který se lil z klobouku jejího strýce. Studený jako smrt.

Jsou snad všichni mrtví?

Zabil snad někdo celou moji rodinu?

Mary se podívala k domu. V tuto chvíli vypadal tak vzdálený. Tak tmavý a vzdálený. Daleko, až na druhé straně bouře.

Zabil je někdo všechny? ptala se sama sebe.

Všechny?

A vzápětí: Jsem teď na řadě já?

88

XIII.

Pohřeb Rebeky a Benjamina se konal o dva dny později. Den předtím přestalo pršet, ale obloha zůstala šedivá a zatažená.

Hroby byly vykopány v rohu pole, které vymýtil Jeremy. Do záhlaví byly zasazeny neopracované bílé kameny, protože v osadě nebyl kameník.

Zatímco pastor pronášel smuteční proslov, stála Mary u otevřených hrobů a pozorovala truchlící, oblečené v tmavém. Na pohřeb přišlo i několik lidí z vesnice a z okolních farem. Jejich bezvýrazné obličeje a tlumený šepot prozrazovaly, že je sem přivedla spíš zvědavost než soucit.

Mary je zběžně přelétla očima a pak soustředila pozornost na členy rodiny. Pozorně si prohlížela jednoho po druhém a pastorův monotónní hlas se vytrácel do pozadí.

Minulé dva dny v tom kamenném farmářském stavení, kde se docela nedávno rozléhal smích, byly jako nepřetržitý zlý sen. Mary si všimla, že obličeje členů rodiny jsou teď bledé a stažené, oči začervenalé a uslzené, ústa těsně sevřená smutkem – a strachem.

Na protější straně hrobů stál Edward, nahrbený v ramenou, se skloněnou hlavou a pevně sepjatýma rukama.

Edwardovou první reakcí na smrt jeho ženy a otce bylo ohromení a nedůvěra. Jako šílený popadl Mary za ramena, třásl s ní a žádal, ať přestane vykládat takové fantastické povídačky, a odmítal uvěřit tomu příšernému líčení.

Teprve její srdcervoucí vzlykot ho přesvědčil, že nevykládá nějaký svůj zlý sen. S divokým řevem, nemotorně, s rukou pohupující se v pásce, vyrazil z domu do šlehajícího lijáku, aby se o 89

té hrůze přesvědčil na vlastní oči.

Potom se pohroužil do mlčení a sotva promluvil jediné slovo.

Celý den se tiše v ústraní modlil. Když se objevil, byl jeho pohled bezvýrazný a prázdný.

Mlčky, jako živoucí mrtvola, bloumal domem. O Ezru se musela starat neustále plačící Konstance. Matouš organizoval pohřeb a dohlížel na vykopání hrobů, protože Edward nebyl schopen cokoli zařídit.

Ezra okamžitě vycítil, že se stalo něco strašného. Museli mu říct, že jeho matka už se nikdy nevrátí.

Na Konstanci připadlo říct to chlapci. Mary je pozorovala, schoulená u krbu v koutě místnosti.

Konstance si vysadila Ezru na klín, po tvářích jí tekly slzy a řekla mu, že jeho matka je v nebi.

„Můžu tam jít taky?“ zeptal se Ezra nevinným hláskem.

Konstance se snažila ovládat, ale chlapcova slova ji rozvzlykala ještě víc a Mary ho musela odnést.

Ezra byl potom celý utrápený. Když se chystal pohřeb, pletl se pod nohama a hlasitě se rozplakal, kdykoli někdo v domě řekl drsnější slovo.

Chudinka Ezra, pomyslela si Mary při pohledu na toho drobného a vážného chlapce v černém kabátku a kalhotách pod kolena. Černý klobouk mu byl o několik čísel větší a padal mu přes uši.

Pastor dál monotónně odříkával svoji řeč. Mary pozorovala svého otce. Matouš stál vedle ní, jeho velké břicho se zvedalo při každém nádechu, a přimhouřenýma očima se díval přímo před sebe.

Když uslyšel o těch dvou vraždách, reagoval ještě podivněji než ostatní. Mary očekávala, že bude zdrcen, zvláště zprávou, že ztratil bratra.

Ale Matoušovou jedinou reakcí byl strach. Přimhouřil oči a nervózně se rozhlédl po obývacím pokoji, jako by očekával, že uvidí někoho, kdo sem nepatří.

Potom sevřel amulet v podobě ptačího spárku, který nosil na krku, a zmizel z místnosti.

Toho dne pozdě večer, zatímco se dům ponořil do tichého smutku, Mary tajně sledovala Matouše, který seděl u svého stolu, obličej v 90

hlubokém stínu. V obou rukou držel před sebou ten podivný medailon a hlasitě pořád dokola opakoval monotónním, zpěvavým tónem: „Dominatio per malum.“

Mary uvažovala, co ta slova znamenají. O latině neměla ani potuchy.

Také druhý den vypadal Matouš spíš ustrašený než smutný.

Neustále se pátravě rozhlížel po farmě, jako by očekával nějakého nezvaného návštěvníka.

Mary si s ním potřebovala naléhavě promluvit o tom, co se stalo, ale on se jí vyhýbal, kdykoli se přiblížila. A ona musela většinu svého času věnovat utěšování matky.

Pastor dál odříkával modlitby. Rakve byly jedna po druhé spuštěny do hrobů.

V tom Mary zahlédla Jeremyho, který stál na okraji hloučku vesničanů. Měl na sobě černé kalhoty a volnou černou košili, na hlavě obnošený starý klobouk s pomačkanou střechou.

Navzdory smutku se na její tváři mihl lehký úsměv. Nikdy předtím totiž neviděla Jeremyho v klobouku.

Dva dny ho ani nezahlédla. Téměř veškerá práce na farmě se zastavila a jeho poslali domů.

Překvapilo ji, když ho teď viděla. Jejich oči se setkaly. Pozorovala ho a napadlo ji, o čem asi přemýšlí.

Sklopil oči a zatvářil se utrápeně.

Když byly hroby zasypány, pastor a vesničané se rychle rozešli.

Konstance a Matouš vedli Ezru nazpátek domů. Edward zůstal stát, ani se nepohnul, pohled upřený na hroby.

Mary sledovala, jak Jeremy pomalu odchází ke kůlně za zahradou, zhluboka se nadechla a rozhodla se, že půjde za ním.

„Jeremy – počkej!“

Dostihla ho u kůlny a vrhla se mu do náruče. „Jeremy! Ach, Jeremy! Stýskalo se mi po tobě. Potřebuji tě. Věř mi to!“

Uchopila ho za obě ruce a odvedla za kůlnu, kam nebylo vidět z domu, přitáhla k sobě jeho hlavu a celá bez dechu ho líbala.

K jejímu překvapení se Jeremy vzepřel a jemně ji odstrčil.

„Jeremy – je to tak hrozné!“ vykřikla s pláčem. „Ty poslední dva dny. Jako noční můra. Já –“

91

Zarazila se, když viděla, jak ztrápeně se tváří. Znovu se pokusila přitáhnout ho k sobě, ale on o krok ustoupil.

„Jeremy – co se stalo?“ zeptala se, najednou plná strachu. „Co se stalo? Proč se na mne tak díváš?“

Podíval se jí přímo do očí. „Mary, já ti musím něco říct,“ oznámil jí tichým, rozechvělým hlasem.

Mary se chystala odpovědět, ale hlas jí uvízl v hrdle. Pátrala v jeho očích a snažila se v jejich modré hloubce najít klíč k tomu, co řekl.

„Jeremy… já…“

„Prosím tě, nepřerušuj mě,“ řekl příkře. „Je to pro mne hrozně těžké.“

„Co?“ stěží zašeptala.

„Já – já vím, kdo zabil Rebeku a Benjamina,“ řekl Jeremy.

Po zádech jí projelo zamrazení, zamrazení způsobené strachem.

Pocítila náhlý záchvat děsu.

„Kdo?“ zeptala se.

92

XIX.

Jeremy usedl na zem a stáhl Mary k sobě dolů. Seděli opřeni o zeď kůlny. Jeremy jí pevně tiskl ruku.

„Modlil jsem se, aby k tomu nedošlo,“ řekl. Strhl si z hlavy klobouk, který mu nepadl, a odhodil ho.

„K čemu, Jeremy?“ dožadovala se odpovědi. „Kdo zabil Rebeku a Benjamina?“

V Jeremyho očích bylo napětí, když se na ni podíval. „Můj otec,“

řekl. „Oba zabil můj otec.“

Mary zalapala po dechu a odtáhla ruku. „ Já – já to nechápu.“

Chtěla vstát, ale Jeremy ji zase stáhl dolů.

„Vysvětlím ti to,“ prohlásil. „Prosím tě, nech mě, abych ti to vysvětlil.“

„Řekls mi, že tvůj otec je nemocný!“ vykřikla rozzlobená Mary.

„Řekls mi, že je moc slabý, aby se bavil s hosty. A teď tvrdíš –“

„Můj otec je zlý člověk,“ přiznal Jeremy a zabořil ruce do země vedle sebe. „Má to ale svůj důvod. Bylo na něm spácháno mnoho zla.“

„Když já nechápu ani slovo z toho, co tu tvrdíš!“ prohlásila Mary.

„Všechno ti vysvětlím, Mary,“ odpověděl tichým hlasem.

„Všechno uslyšíš. Celou tu smutnou historii. Tak, jak mi ji vyprávěl můj otec. Protože já jsem se narodil až potom, co se to stalo.“

Mary povzdechla a zády se přitiskla ke stěně kůlny. Pevně sepjala ruce na klíně a s rostoucí hrůzou naslouchala Jeremyho vyprávění.

„Můj otec se jmenuje William Goode,“ začal. „Řekl jsem ti, že se jmenuji Thorne, protože jsem potřeboval práci, a otec mi vysvětlil, že tvůj otec by nikdy nezaměstnal někoho z Goodeovy rodiny.“

93

„Tak tys mi lhal?“ ostře se zeptala Mary. „Ten den, kdy jsme se potkali, jsi mi řekl nepravé jméno!“

„Byla to z mé strany jediná lež,“ odpověděl jemně Jeremy. „Lež, které lituji. Věř mi, prosím tě. Jmenuji se Jeremy Goode. Narodil jsem se až potom, co otec odešel z osady Wickham v kolonii Massachusetts Bay.“

„Moje rodina také pochází z Wickhamu!“ překvapeně vykřikla Mary.

„Já vím,“ pronesl Jeremy pochmurně a odhodil před špičky svých bot hrst hlíny. „Mám bratra, jmenuje se George. Je to dva roky, co se rozhodl vrátit do Wickhamu, protože už nemohl snášet tu otcovu šílenou posedlost.“

„Posedlost?“ zeptala se Mary celá vystrašená.

„Dovol, abych se vrátil dál do

minulosti, a hned všechno

pochopíš. I když si budeš přát, abys nechápala.“

Jeremy nabral dech a pokračoval. „Když můj otec žil ve Wickhamu, měl manželku jménem Martha a dceru Susann,“

vyprávěl s pohledem upřeným před sebe. „Měl svůj život, šťastný život. Ale tvůj otec a strýc ho o ten život oloupili. Oloupili jeho a celou osadu.“

Mary polkla nasucho a ohromeně zírala na Jeremyho. „Jak je to vůbec možné?“

„Tvůj strýc Benjamin byl ve Wickhamu rychtářem a soudcem a jeho bratr Matouš jeho pomocníkem. Benjamin obžaloval Marthu a Susann, že se spolčily s ďáblem. Postavil je před soud a nechal je upálit jako čarodějnice.“

„Susann Goodeová,“ vykřikla Mary a sevřela obličej do dlaní.

„To je jméno, které volal Edward, když viděl hořet v lese to děvče!“

„Benjamin dal Susann upálit jako čarodějnici, aby zabránil jejímu sňatku s tvým bratrancem Edwardem!“

„Ne!“ pronikavě vykřikla Mary a kroutila hlavou, jako by se pokoušela setřást účinek Jeremyho slov. „Ne, ne! Přestaň!“

„Nemůžu přestat, dokud ten příběh nedokončím,“ prudce odpověděl Jeremy.

„Vždyť Edward je ten nejzbožnější člověk, jakého znám!“ namítla Mary. „Edward by svému otci nikdy nedovolil, aby upálil nevinné 94

děvče!“

„A přece to Edward udělal,“ pomalu a tiše odpověděl Jeremy.

„Neudělal nic, aby zachránil Susann nebo její matku. Důvěřoval svému otci. Netušil, jaké ničemnosti je Benjamin Fier schopen.“

„Ale –“ hlas uvázl Mary v hrdle.

„Tvůj otec Matouš Fier je také ničema. Slíbil, že Marthu a Susann zachrání, a vzal za to od mého otce peníze. Oloupil ho. Potom Benjamin a Matouš okradli celou osadu a utekli. A Martha a Susann, nevinná žena a nevinné děvče, shořely na hranici.“

„Ne!“ chraptivě zašeptala Mary. „Tomu nemůžu uvěřit, Jeremy.“

„Tenhle příběh mi otec vypravuje celý můj život,“ prohlásil Jeremy a vzal ji za ruku. „A co já si pamatuji, chce se tvé rodině pomstít. Pomstít se Fierovým. A teď… teď jeho msta začala.

Zavraždil dva členy vaší rodiny. Zavraždí vás všechny – pokud něco nepodnikneme.“

Mary upírala oči k šedé obloze. Jako omráčená, bez hnutí, beze slova.

Jeremyho slova jí ležela v hlavě, uvízla tam, opakovala se a vytvářela šeredné obrazy, obrazy planoucí hranice, utrpení a zrady.

„Proč bych ti měla věřit?“ zeptala se konečně slab ý m a ustrašeným hlasem. „Proč bych měla věřit těm hrůzám, ze kterých jsi obvinil mého otce a strýce?“

Jeremyho odpověď ji omráčila. „Protože tě mám rád,“ řekl.

„Já tě mám také ráda, Jeremy,“ stěží vydechla.

Objal ji a přitiskl k sobě. Dlouho se objímali, bez hnutí a téměř bez dechu.

Když ji konečně pustil, podíval se jí upřeně do očí. „My tu nenávist můžeme zastavit, Mary,“ řekl tiše. „Ty a já. My tu nenávist mezi našimi rodinami můžeme ukončit, aby už nikdo další nezemřel.“

„Jak, Jeremy?“ zeptala se a tiskla se k němu. „Jak to můžeme dokázat?“

„Máme se rádi,“ odpověděl Jeremy hlasem plným citu.

„Vezmeme se. Když se vezmeme, naše rodiny se spojí. Stará nenávist bude zapomenuta. A Goodeovi a Fierovi budou žít v míru.“

„Ano,“ vykřikla Mary.

95

Líbali se a neviděli, jak se od boční stěny kůlny tiše vzdaluje postava v tmavém plášti. Vůbec si nevšimli, že tento člověk byl celou dobu tak blízko, že slyšel jejich rozhovor, že celý otřesený a vyděšený vyslechl Jeremyho vyprávění.

Edward Fier se zhluboka nadechl, pak znovu, a snažil se zklidnit bušící srdce.

Po pohřbu sledoval Mary, protože ji chtěl požádat, aby si vzala na starost Ezru. K svému překvapení ji přistihl s Jeremym. Opřený o stěnu kůlny Edward tajně poslouchal a lačně a s rostoucím zděšením hltal každé slovo. Teď pospíchal k domu strýce Matouše a cestou jeho zděšení přecházelo ve zlost.

Samé lži! utvrzoval sám sebe. Ten kluk lže. A nasadil do hlavy té ubohé Mary všechny ty neuvěřitelné, vylhané povídačky.

Můj otec neobvinil Susann Goodeovou nespravedlivě, ujišťoval sám sebe. Otec byl spravedlivý člověk. Susann byla upálena, protože opravdu byla ve spolku s Ďáblem.

V polovině cesty k domu se náhle zastavil.

Ten oheň, který on a Mary viděli v lese, vzplanul v jeho mysli tak jasně, jako kdyby ho viděl znovu. A v tom ohni byla Susann Goodeová, svíjející se v agónii a skučící v bolestech.

„Ne!“ vykřikl Edward a zavřel oči, aby ten obraz ze své mysli vymazal. „Susann byla upálena proto, že si to zasloužila. Můj otec a strýc jsou spravedliví lidé!“

S bušícím srdcem vtrhl do domu. Ezra a Konstance byli ve velkém pokoji. „Edwarde,“ začala Konstance, „pojď, sedni si a –“

„Teď ne,“ příkře odmítl Edward.

Překvapením otevřela ústa.

„Tatínku!“ zavolal Ezra.

Edward, kterému div nepraskla hlava, si ho ani nevšiml. Proběhl kolem nich k Matoušovu pokoji.

Přestože bylo venku horko, v Matoušově krbu praskal oheň.

Edward bez zaklepání otevřel dveře. „Strýčku Matouši?“ vykřikl bez dechu.

Matouš seděl u stolu plného rozházených papírů. Na sobě měl ještě smuteční kabát a zdálo se, že se dívá do ohně.

96

Když Edward vtrhl do místnosti, překvapeně se otočil. „Edwarde, předpokládám, že při pohřbu proběhlo všechno jaksepatří. Já –“

„Strýčku Matouši, musím se tě na něco zeptat!“ rozkřikl se Edward a svýma tmavýma očima probodával Matouše. „Zrovna teď jsem vyslechl strašnou historku. Z té doby, kdy jsme žili ve Wickhamu.“

Matoušova ústa zacukala a jeho oči se rozšířily údivem: „Jakou historku, synovče?“

„O Susann Goodeové,“ vylétlo z Edwardových úst. „Že byla křivě obviněna. Že ji můj otec odsoudil a nechal upálit, přestože věděl, že je nevinná. Že ty a můj otec jste okradli osadníky a uprchli.“

Matouš se opřel o stůl, zavřel oči a prsty si mnul víčka.

„Tyhle řeči přece nemůžou být pravda!“ prohlásil Edward a napjatě čekal na odpověď. „Řekni, že jsou to lži, strýčku. No tak, mluv!“

Matouš pomalu otevřel oči a upřel pohled na Edwarda. „Jen klid, chlapče,“ řekl tichým, naléhavým tónem. „Jen se uklidni, synovče.

Ovšemže jsou to lži. Není na nich ani špetka pravdy.“

97

XX.

„Samé lži,“ opakoval Matouš s pohledem upřeným do ohně. Vstal ze židle a obrátil se k Edwardovi. „Musím vědět, kdo tyhle lži rozšiřuje.“

Edward zaváhal.

Překvapilo ho, že se Matouš třese po celém těle.

Dveře se rozlétly a vstoupila Mary, celá rudá v utrápeném obličeji. „Otče, musím s tebou mluvit. Já –“

Při pohledu na dceru klesl Matouš nazpátek do židle. Tiše a žalostně si povzdechl a skryl obličej do dlaní. „Mary, ubohá Mary,“

zamumlal pro sebe. „Zabije také tebe, než to všechno přejde?“

„O čem to mluvíš, otče?“ zeptala se, stále ještě na prahu.

Matouš dál seděl s obličejem v dlaních. Když konečně vzhlédl, měl v očích slzy.

„Edwarde,“ zašeptal, „ty historky jsou pravdivé.“

Otřesený Edward vykřikl: „To ne, strýčku Matouši! Prosím tě, to mi neříkej!“

„Musím!“ přiškrceným hlasem odpověděl Matouš. „Musím.

Nemůžu už dál lhát. Když jsem uviděl Mary, uvědomil jsem si, že přišel čas říct konečně pravdu. Nám všem hrozí velké nebezpečí.“

Mary udělala pár kroků do místnosti. „Co to říkáš?“ zeptala se otce. Obrátila se k Edwardovi. „O čem to mluvíš, bratranče?“

Ohromený Edward na ni mlčky zíral, než se zmohl na slovo.

„Nevinné děvče – děvče, které jsem měl rád – zemřelo vinou mého otce.“ Bolestně zavzlykal. „A já jsem ji odsoudil zrovna jako můj otec!“

Matouš, zhroucený u stolu, vypadal najednou velmi staře. Brada 98

mu poklesla a z jeho očí vyprchal život. „Tvůj otec chtěl pro tebe jen to nejlepší, Edwarde.“

„To nejlepší?“ vykřikl Edward hořce. „Nikdy jsi mi neřekl, proč jsme odešli z Wickhamu. Můj otec mi nikdy nedal na vybranou!“

„Je to pravda,“ trval na svém Matouš a uhýbal Edwardovu vyčítavému pohledu. „Oba jsme se chtěli postarat, abys ty nikdy nezažil takovou bídu jako my. Zašli jsme ale moc daleko.“

„Ty jsi vyslechl můj rozhovor s Jeremym?“ vyčetla Mary Edwardovi.

Edward přikývl. „Ano. A okamžitě jsem běžel za tvým otcem, zeptat se –“

„Takže všechny ty příběhy jsou pravdivé?“ pronikavě vykřikla Mary a přitiskla si ruce na tvář.

„Bohužel jsou,“ chmurně přiznal její otec.

„Ubohá Susann Goodeová. Tak strašně jsem jí ublížil,“ řekl Edward a namáhavě polkl.

„Ty a strýček Benjamin jste upálili nevinnou ženu a děvče?“

chtěla mít jistotu Mary a neúprosně se dívala otci přímo do očí.

Matouš se odvrátil. „Už je to dávno. Dřív než ses narodila,“ dodal chabě.

„A teď se William Goode mstí,“ dodal Edward tiše třesoucím se hlasem. „Zavraždil moji ženu a otce.“

Matouš vstal, celý rudý v obličeji a ruce se mu třásly. „Za to nám zaplatí!“ vykřikl vztekle.

„Ne!“ protestovali Mary a Edward současně.

„Jsme teď vyrovnáni!“ prudce vykřikl Edward. „Smíříme se s Goodeovými.“

„Cože? Smířit se?“ zlostně zařval Matouš. „Zbláznil ses? On zavraždil Rebeku a Benjamina!“

„Smíříme se,“ trval na svém Edward, přimhouřenýma očima si měřil strýce a jeho tvář prozrazovala pevné odhodlání.

„Jeremy Goode a já se máme rádi,“ vyhrkla Mary.

„Ten pacholek?“ rozkřikl se Matouš. „Ten pacholek je z Goodeovy rodiny?“

„Jeremy je Williamův syn,“ oznámila mu Mary. „A chceme se vzít.“

99

„Ne! Nikdy!“ prohlásil Matouš a udeřil pěstí do stolu, až se papíry rozlétly po podlaze.

„Ano!“ vzepřel se Edward. „Ano, ti dva se vezmou. Ta otevřená rána, která rozděluje naše rodiny, se tím zahojí. A ty, strýčku, požádáš Williama Goodea a jeho syna o odpuštění!“

Matouš oba probodával očima. Pak jeho pohled změkl. Unaveně povzdechl a pokrčil rameny pod těžkým kabátem. „Nikdy nepožádám o odpuštění vraha,“ zamumlal.

„Ty a Benjamin jste také vrahové!“ vykřikla Mary.

Její slova zasáhla do živého. Matouš zavřel oči a dlouho mlčel.

„Tak co, otče?“ zeptala se Mary.

„Dobrá, zahojíme ty staré rány,“ odpověděl konečně Matouš.

„Požádám o odpuštění, jak si přeješ. Je-li to tvé přání, vezmeš si syna Williama Goodea.“

„Je to mé přání,“ bez rozmýšlení odpověděla Mary.

„Tím skončí to vražedné nepřátelství,“ vážně prohlásil Edward.

„Naše rodiny už nebudou nepřáteli.“

„Dobrá,“ souhlasil Matouš. „Až přejde smuteční týden, pozvete ty dva – Williama a Jeremyho – na večeři. Já potom udělám všechno, co je třeba, to vám oběma slibuju, aby jednou provždy skončilo to kruté nepřátelství.“

„Díky, otče!“ vykřikla Mary, celá šťastná.

„Díky, strýčku,“ připojil se Edward.

„To se stane,“ uzavřel rozhovor Matouš.

Pro Mary ubíhal smuteční týden pomalu. Na celém domě a hospodářství ležel smutek.

Mary se starala o domácnost a pomáhala Konstanci pečovat o Ezru. Ten se nepřestával ptát, kdy se vrátí jeho matka. Zdálo se, že není schopen, nebo nechce pochopit, že už se nikdy nevrátí.

Edward se zdržoval ve svém domě, pohroužený do myšlenek na minulost a plný výčitek svědomí. Znovu prožíval bolestné vzpomínky, jako kdyby ke všemu došlo včera a ne před osmnácti lety.

Matouš se snažil dělat svoji práci, ale jen málokdy s někým v domě promluvil. Jeho pohled zůstal prázdný, chladný, upřený kamsi do dálky.

100

Večeře probíhaly v nepříjemném mlčení. Mary si uvědomovala, že myslí na Jeremyho.

Ten smutek, který leží na celém domě jako černý závoj, se zvedne, až se s Jeremym vezmeme, až Matouš požádá Williama o odpuštění a obě rodiny se spojí, uvažovala Mary.

Ten večer byl konečně tady, chladný, jasný večer se známkami podzimu ve vzduchu. Všemi místnostmi se táhla lákavá vůně pečené husy. V jídelně uprostřed stolu, na který Mary a Konstance pečlivě prostřely nejlepší rodinné nádobí a příbory, zářily svíčky v stříbrných svícnech.

Mary seděla a napjatě čekala, až přijdou Jeremy a jeho otec. Ezra se pokoušel vylézt Edwardovi na klín, ten ho ale netrpělivě odstrčil.

Matouš s rukama sepjatýma za zády přecházel po místnosti a mračil se. Konstance v kuchyni dohlížela na dopékající se husu.

C e l á r odina mlčí a je tak nervózní, napadlo Mary. A nejnervóznější ze všech jsem já.

Pro otce bude těžké uvidět po tolika letech Williama Goodea. Pro oba to bude těžké.

Ale jaké to bude štěstí pro Jeremyho a pro mne, když je usmíříme a tím skončí ta letitá nenávist.

Jaká to je hrozná tragédie, že Rebeka a Benjamin museli zemřít dřív, než tohle hnusné nepřátelství skončilo, smutně uvažovala Mary.

Hlasité zaklepání na dveře ji vyrušilo z myšlenek.

Vyskočila a přeběhla místnost.

„Vítej, Jeremy,“ vykřikla, když otevřela dveře. Podívala se mu přes rameno. „Kde je tvůj otec?“

S úsměvem na tváři vstoupil Jeremy do místnosti. Na sobě měl volnou bílou vlněnou košili přes kalhoty, staženou v pase. „Dobrý večer, Mary,“ odpověděl na její pozdrav, ale ne na její otázku.

Je to tak nádherné, pomyslela si Mary a mohla na něm oči nechat.

Je to sen, který se uskutečnil.

Jeremy je tu – v mém domě! Já jsem tak šťastná!

Mary nemohla vědět, že za dvě vteřiny – jen co hodiny dvakrát zatikají – se její štěstí změní v nevýslovnou hrůzu.

101

XXI.

Když Jeremy přecházel místnost, aby ho pozdravil, zvedl Matouš Fier nad hlavu známý stříbrný amulet a namířil ho na něj.

Jeremy se zarazil. Jeho úsměv se vytrácel.

Matouš vykřikl slova z rubu medailonu: „Dominatio per malum!“

Jeremyho hlava explodovala se slyšitelným prasknutím.

V prvním okamžiku nikdo nevěděl, odkud ten zvuk pochází.

Mary si jako první uvědomila, že se stalo něco hrozného.

Jeremyho lebka pukla a kůže na jeho obličeji zpuchýřovatěla a odloupla se. Z lebky se vyvalila růžová hmota mozku. Jeho obličej jako by roztál a z rozpuklé lebky se začala vynořovat jiná tvář.

Na Jeremyho těle se objevila jiná hlava.

Hlava bělovlasého muže s červenými tvářemi a očima sálajícíma nenávistí.

„William Goode!“ prohlásil Matouš a pořád držel amulet nad hlavou.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl William slabým hlasem. „Málo chybělo a ukradl jsem ti dceru, Matouši. Ale tvoje moc je větší než moje.“

„Jeremy!“ zaúpěla Mary, konečně schopná promluvit. „Jeremy!

Jeremy! Kde je můj Jeremy?“

„Neexistuje žádný Jeremy. A nikdy neexistoval!“ řekl jí otec.

„Celou tu dobu to byl William Goode. Využil svoji moc, aby na sebe vzal podobu mladého muže.“

Přes svíčkami osvětlenou místnost upíral William Goode na Matouše zuřivý pohled. Jeho nenávist byla nevyslovitelná. Zvedl třesoucí se ruku a obviňujícím gestem ukázal na Matouše.

102

„Jeremy!“ naříkala Mary a vrhala zoufalé pohledy hned na jednoho, hned na druhého. „Jeremy! Kde jsi? Kde je můj Jeremy? Co jste s ním provedli?“

„Konstance – pomoz uklidnit Mary!“ přikázal Matouš.

Ale Konstance, ztuhlá hrůzou, jen bezmocně stála u zdi.

Se zvířecky zuřivým skřekem Matouš znovu namířil amulet na postavu Williama Goodea. „Dominatio per malum!“ zaječel. „K

moci vede zlo!“

Celé Williamovo tělo se roztřáslo. Oči se obrátily v sloup. Kůže na jeho obličeji se začala svraskávat a rozpadat.

Klesl na kolena. Jeho šaty jako by se scvrkávaly, jak se tělo rozpadávalo, až se během několika vteřin rozsypalo na hromádku šedého prachu.

„Jeremy!“ naříkala Mary a ve zmatku pobíhala sem a tam po místnosti, vytřeštěné oči plné strachu. „Jeremy

– kde je můj

Jeremy?“

Při pohledu na kupku prachu pod zmačkanými šaty se na Matoušově obličeji objevil vítězný úsměv. Zaklonil hlavu a s ústy dokořán se rozesmál.

Hlasitým, škodolibým smíchem.

„Jeremy? Kde je Jeremy?“ dožadovala se odpovědi Mary.

„Kam odešel ten člověk?“ ptal se Ezra Edwarda.

S hrůzou vykulenýma očima popadl Edward Ezru do náruče a pevně ho k sobě přitiskl.

Matouš se rozesmál ještě hlasitěji, až mu radostí tekly po tvářích slzy.

„Přestaň se smát, Matouši,“ vykřikla Konstance a rozběhla se k němu. „No tak přestaň!“

Matouš se smál ještě víc.

„Kde je Jeremy? Kam se schoval?“ plakala Mary.

S Ezrou na jedné ruce vzal Edward Mary za ruku. „Pojď,“ vyzval ji pevným hlasem.

„Cože? Bez Jeremyho nikam nemůžu,“ odpověděla Mar y a zadívala se na Edwarda nepřítomnýma, nevidomýma očima.

„No tak pojď, Mary.“ Edward ji táhl za ruku. „Musíme odejít.

Musíme pryč odtud.“

103

Matouš se chechtal, až se popadal za mohutné břicho.

„Přestaň se smát – prosím tě, Matouši!“ naléhala jeho žena.

Matouš se chechtal ještě hlasitěji.

Konstance ho začala pěstmi bušit do prsou. „Přestaň se smát!

Přestaň se smát, Matouši! Cožpak nemůžeš přestat?“

„Mary – no tak pojď!“ Edward táhl Mary ke dveřím.

Ezra, který se tiskl k otcovu rameni, se rozplakal.

Edward vytáhl Mary ze dveří do chladné noci.

„Co Jeremy? Půjde s námi Jeremy?“ nepřestávala se ptát Mary.

„Ne,“ řekl jí Edward. „Pojď se mnou. Musíme pryč z téhle farmy.

Ještě dnes večer.“ A táhl ji do tmy.

V domě Konstance neustále prosila svého muže. „Matouši –

přestaň se smát! Tak přestaneš? Přestaneš se smát?“

Bez ohledu na prosby své ženy se Matouš nepřestával smát.

Smál se jako šílený, s ústy otevřenými dokořán, jeho kulatý obličej zbrunátněl a velké břicho se pohupovalo.

Smál se hlasitě a nemohl přestat.

Triumf připravil Matouše o rozum; do konce svého života se už nepřestane smát.

104

ČÁST TŘETÍ

Pustina v západní Pensylvánii

1725

105

XXII.

Ezra Fier zaryl podpatky bot do boků své staré klisny, aby ji pobídl.

Nízké větve a keře odíraly jeho obnošené jezdecké kalhoty. Ezra se díval přímo před sebe.

Teď jednadvacetiletý štíhlý mladý muž měl po matce hladké černé vlasy a široké čelo a po otci přemýšlivé oči.

Přijížděl hustým podrostem, uvažoval o svém otci a o tetě Mary a pocit hořkosti se v něm stupňoval.

Ubohý otec, tolik se snažil udržet nás naživu v téhle neobydlené divočině. Tak se dřel, abychom měli střechu nad hlavou a co do úst.

Ale po té podivné noci, mé poslední noci na farmě mého prastrýce Matouše, už to nikdy nebyl on.

Ezra měl tu noc v paměti jako nějakou vybledlou fotografii.

Dokázal si představit mladého muže Jeremyho Goodea. Tomu se něco stalo a teta Mary začala křičet. A prastrýc Matouš se začal smát jako šílený.

A pak ho Edward – Ezaův otec – odvlekl pryč do noci, pryč z té farmy, spolu s tetou Mary.

Bylo mu teprve šest, ale strašné vzpomínky na tu noc ho pořád pronásledovaly.

Když projížděl hustým lesem k farmě svého prastrýce Matouše, zaplavil ho ten pocit hořkosti minulých patnácti let, až se mu zatmělo před očima, navzdory zlatým skvrnám zářivého slunce, které pronikalo stromy.

Edward se udřel k smrti ještě jako mladý muž. Ezrově tetě Mary už se nikdy nevrátil rozum. Nepromluvila celé týdny a pak zničehonic prohlásila: „Jsem čarodějnice! Jsem čarodějnice!“

106

Často se celé hodiny nepřetržitě dívala do lesa. „Přijde Jeremy?“

ptávala se usouženým, tichým hlasem. „Přijde Jeremy brzy?“

Po otcově smrti se o tetu staral Ezra. Až jednoho strašného dne našel Mary, jak plave obličejem dolů v rybníku za srubem, do něhož se nastěhovali. Sama se utopila.

Teď jsem docela sám, uvědomil si Ezra, když pochoval Mary pod jejím oblíbeným bukem.

Zásluhou Williama Goodea jsem zůstal sám na světě.

Goodeovi uvrhli kletbu na moji rodinu.

Goodeovi zničili naše životy.

A teď je na mně, abych jim to oplatil.

Ale kde začít? Kde můžu zjistit, jestli někdo z Goodeových ještě žije v některé z anglických kolonií?

Než se Ezra vydal na svoji cestu za pomstou, potřeboval informace. Naložil si na záda celý svůj skromný majetek a opustil malý lesní srub. V tuto chvíli se vracel na Matoušovu farmu.

Když byl dům v dohledu, Ezra kopancem do boku a švihnutím koženými otěžemi po krku pobídl vyčerpaného koně.

Já si to pořád pamatuji, pomyslel si s údivem a překvapením, když uviděl to jednopatrové stavení. Pořád si pamatuji na tamtu kůlnu na konci zahrady. A na ten domek na vzdáleném konci pastviny – to byl můj dům.

Jeho srdce se rozbušilo vzrušením.

Jestlipak tu ještě pořád bydlí Konstance a Matouš? napadlo ho.

Když přijel blíž, jeho vzrušení ustoupilo zklamání. Pastvina byla zarostlá vysokým plevelem. Nebylo vidět krávy ani ovce. Žádné obilí. Žádné žoky pšenice ani otýpky slámy. Zahrada byla neobdělaná a zaplevelená, nezorané pole bylo zarostlé ostružiním a býlím.

Ezra viděl, že se na farmě celá ta léta nepracovalo.

Že by Matouš a Konstance zemřeli? Že by opustili farmu, když odešel můj otec, teta Mary a já?

Posedlý touhou rozluštit to tajemství, získat informace, které potřeboval pro začátek své cesty za pomstou na Goodeových, seskočil z koně.

Cestou ke vchodu do domu cítil, jak ho po dlouhé jízdě bolí nohy.

107

Nadechl se a zaklepal.

Ticho.

Jedinou odpovědí bylo šumění větru v rozčeřených korunách stromů.

Zaklepal podruhé. „Je někdo doma?“ Jeho hluboký hlas se podivně rozléhal v prázdném dvoře.

Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Obývací pokoj byl chladný a tmavý, přestože venku bylo horké odpoledne. S vrstvou šedého prachu na nábytku vypadalo všechno přízračně a neskutečně.

„Je někdo doma?“ zavolal Ezra hlasitěji.

Pod jeho botami zavrzala prkna v podlaze.

V té místnosti nikdo léta nebydlel, uvědomil si, když rukou přejel po stole a udělal dlouhou šmouhu ve vrstvě prachu.

Podnikl tak dlouhou cestu, tak štval svého koně. Tolik chtěl najít svého prastrýce, pohovořit si s ním, uslyšet ten příběh o Goodeových, dovědět se, jak by se mohl pomstít.

Podnikl takovou dlouhou cestu a našel jen prach a ticho.

„Ne!“ vykřikl Ezra. „ Já tady v tom tmavém, starém domě najdu, co potřebuji!“

Začal rychle prohledávat všechny místnosti. Jídelna byla zrovna tak ponurá a pokrytá vrstvou prachu jako obývací pokoj. Z

prázdného krbu na něj jako na vetřelce vykoukli dva hraboši.

Zklamaný a zamračený Ezra rychle vykročil opačným směrem, k Matoušovu pokoji.

Co když Matouš po sobě zanechal nějaké papíry, svitla mu naděje.

Nějaký zápisník nebo deník. Něco, z čeho bych se dověděl, co potřebuji.

Zborcené dveře byly vzpříčené.

Ezra se do nich opřel. Ani se nepohnuly.

„Nevzdám se!“ vykřikl. „Musím zjistit, co je za těmi dveřmi!“

Zhluboka se nadechl, popadl za jejich okraj a zatáhl. S vypětím všech sil se mu podařilo pootevřít je.

Celý udýchaný nakoukl dovnitř a vyjekl.

108

XXIII.

Zíral celý udivený a nejdřív nechtěl věřit svým očím.

Dveřní otvor byl zakrytý kamennou zdí!

Ezra odtáhl dveře ještě o malý kousek.

„Proboha, co je to?“ vykřikl a prohrábl si tmavé vlasy. Místnost byla docela zazděná.

V t o m s i s úžasem povšiml, že kameny jsou na sobě jen narovnány, ale nejsou spojeny maltou.

„To, co hledám, je určitě na druhé straně téhle prazvláštní zdi,“

řekl si. Zvuk vlastního hlasu ho uklidnil.

Sáhl po jednom z kamenů a pokusil se vytáhnout ho.

A vtom zaslechl jakýsi škrábavý zvuk.

Ruce mu klesly.

Ten škrábavý zvuk se ozýval dál, pomalu a pravidelně.

Co vydává ten zvuk?

S obnovenou energií začal vytahovat ze zdi těžké kameny a házel je na podlahu za sebe.

Prach, který se přitom vířil, ho dusil a štípal do očí.

Škrábavý zvuk byl teď hlasitější.

Že by můj prastrýc zazdil svůj vlastní pokoj? dohadoval se Ezra, když vytahoval balvany a odhazoval je za sebe.

Skrýval tu snad něco, o čem nechtěl, aby se někdo dověděl?

Malým otvorem, který udělal, viděl jen tmu. Tiše vzdychal a vytahoval další kameny.

Horečně pracoval několik dalších minut, odstraňoval kámen po kameni, a přitom uvažoval, co by mohl najít na druhé straně.

„Toho prachu,“ mumlal. „Těch kamenů.“

109

Znova se dal do úmorné práce – a náhle zalapal po dechu.

Ze tmy na druhé straně zdi se k němu naklonila šklebící se, rozpadlá, zhnědlá lebka.

Ezra se pokusil zařvat – ale bylo už pozdě.

Lebka se posunula směrem k němu.

Kostlivcova křehká paže proklouzla dírou ve zdi a její kostnaté prsty se sevřely kolem Ezrova hrdla!

110

XXIV.

Ezra zaječel, uskočil dozadu a zakopl o kameny rozházené u svých nohou.

Dopadl tvrdě na záda. Okamžik ležel jako omráčený, těžce oddychoval a zíral na tu díru ve zdi.

Kostlivcova ruka se zachytla o zeď a zastavila se.

Ezra ztěžka vstal, ale ještě namáhavě dýchal a záda ho bolela od toho pádu.

Nakoukl do otvoru, který udělal. Došlo mu, že kostlivec prostě padl kupředu, že ho nesevřel. Od čeho ale pocházel ten škrábavý zvuk? Že by se ta kostra drala na svobodu?

Ezra kostlivce odstrčil, vzepřel se rukama a nakoukl do místnosti.

Byla tam moc velká tma, než aby bylo něco vidět.

Tiše zanadával, otočil se nazpátek do společenské místnosti, očima zapátral v šeru, až na nízkém stole uviděl svíčku. Odnesl ji do kuchyně a u krbu našel křesadlo.

Trvalo mu pár minut soustředěné práce, než usilovným rychlým křesáním rozdělal malý ohýnek a mohl zapálit svíčku. Ta vzplanula, pak zablikala a znovu se rozhořela. Celý nedočkavý se vrátil na práh tmavé, zazděné místnosti.

Když se vrátil, uvítala ho druhá kostra. Seděla u nízkého pracovního stolu.

Ezra přidržel svíčku u rozšklebené lebky. Ten všeobecný rozklad mu ani nedovolil rozlišit, která z obou koster byl prastrýc Matouš a která prateta Konstance.

V žlutavém světle svíčky ulpěl Ezrův pohled na jakési listině na stole, pod kostlivcovou kostnatou rukou. Odstrčil ji a opatrně sebral 111

křehké papíry.

Přiblížil k nim svíčku a pracně luštil slova naškrábaná na stránce.

„To je zápisník!“ vykřikl. „Psal to Matouš Fier!“

A Ezra dychtivě četl text na poslední stránce zápisníku: Pořád se směju tím ohavným smíchem, který mně i Konstanci působí nekonečná muka. Ale zeď už stojí a konečně jsme v bezpečí před Goodeovými a jejich proradností. Konstance se pokusila utéct.

Chudák ženská si neuvědomila, že ta zeď pro nás znamená bezpečí.

Musel jsem ji uhodit do hlavy a omráčit, abych mohl zasadit poslední kameny a zajistit nás.

Teď už se cítíme tak bezpeční, jako kdysi ve Wickhamu, a to už nám zůstane, co budeme naživu.

Na tomto místě rukopis končil.

Ezra jej zlehka položil na stůl.

Byli to Goodeovi, zvažoval.

Byli to Goodeovi, kdo zničil moji rodinu. Nedopřeji si klidu, dokud je nenajdu. Goodeovi musí zaplatit za zlo, které způsobili.

S bušícím srdcem o krok ustoupil.

Kostlivec sedící u stolu se se zachrastěním sesul dozadu. V

matném světle zpozoroval Ezra na jeho krku podivný předmět.

Přiblížil ke kostře ruku se svíčkou, naklonil se nad ni a z její krční páteře sundal kulatý stříbrný amulet. Pozorně si prohlížel ten třídrápkový spár ve středu terčíku. Na zadní straně medailonu byla nějaká slova, ale v matném světle je Ezra nemohl přečíst.

S melancholickým povzdechem si navlékl řetízek kolem krku a posunul amulet na hruď. „Mé jediné dědictví,“ poznamenal hořce.

O chvilku později už byl venku z toho chladného, tmavého stavení, kráčel v slunečním světle a hlavu měl plnou trpkých myšlenek na obec Wickham, na Goodeovy, a na to, jak sladce bude chutnat pomsta.

112

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Nora Goodeová seděla shrbená nad papírem, nad malým psacím stolem se mihotalo světlo svíčky. Odložila pero a na okamžik si protáhla ztuhlé prsty.

„Je toho tolik, co by se mělo povědět,“ povzdechla si s pohledem upřeným do žlutého plamene. „Tolik, co by se mělo napsat. A tahle ruka musí vydržet, dokud příběh našich dvou rodin neskončí.“

A příběh teprve začínal, to Nora věděla.

Fierovi budou dál draze platit za zradu, které se dopustili na Goodeových. Poteče krev. Krev obou rodin během následujících desetiletí.

„Ano, můj strašlivý příběh teprve začíná,“ zašeptala Nora. „Je to dlouhé a hořké vyprávění a já je musím dokončit do svítání.“

Zabraná do svého úkolu vzala do ruky pero, namočila je do kalamáře a znovu se horečně pustila do psaní.

113

RODOKMEN FIEROVY RODINY

Konstance – Matouš (bratři) Benjamin – Margareta (n. 1675) (n. 1660) (n. 1653) (n. 1657)

Mary Rebeca – Edward

(n. 1693) (n. 1686) (n. 1674)

Ezra

(n. 1704)