R. L. Stine

Stopy hrůzy 52

Tajemství

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Nořino pero zaškrábalo na papíru. Už zase vyschlo. Celá malátná je chtěla namočit do kalamáře, rozmyslela si to, zívla a odložila pero na malý psací stůl.

Jen na minutku. Jen minutku si odpočinu…

Bolela ji záda a do prstů ji chytala křeč. Celou noc horečně psala při světle jediné svíčky.

Nora si uvědomovala, že musí odvyprávět svůj příběh. A že to musí udělat během této noci.

Dotkla se stříbrného přívěsku, který jí visel na řetízku kolem krku.

Prsty nahmatala stříbrné drápky a modré kamínky. Před jejíma zavřenýma očima vyvstal oheň planoucí v její paměti.

Oheň, v němž byla upálena nevinná Susann Goodeová v roce 1692. Po Susannině smrti následovalo dvě stě let nenávisti a pomsty.

A pak všechno dovršil ten strašný oheň, který zničil sídlo Fierovy rodiny…

Nořiny oči se zalily slzami. Danieli… můj Danieli…

Vzplanulo tolik ohňů, po kterých nezůstalo nic než popel. Se smutným povzdechem namočila Nora pero do kalamáře. Teď není čas na odpočinek. Je třeba dovyprávět příběh.

Zaslechla nějaký hluk a přestala psát. Naslouchala.

Kroky. Někdo se blížil!

Roztřesenýma rukama zastrčila Nora papír a kalamář do zásuvky psacího stolu. Nikdo to nesmí vidět dřív, než příběh dokončím, pomyslela si. A do toho je daleko. Ještě zbývá tolik hrůzy, o které je třeba vyprávět.

Tolik hrůzy…

Zatajila dech a naslouchala. Kroky se blížily…

ČÁST PRVNÍ

Osada Wickham

Kolonie Massachusetts

1737

I.

Jonathan Fier si s ulehčením oddechl, když vůz projel kolem dřevěné tabule. Konečně měli svoji dlouhou cestu za sebou.

Letmo pohlédl na svého otce, který seděl vedle něho na kozlíku.

Tvář Ezry Fiera byla vy zábla a svraštělá, ale jeho černé oči svítily vzrušením. S obnovenou energií trhl opratěmi a kaštanový hnědák se rozběhl rychleji po rozjezděné, stromy lemované cestě.

„Jsme na místě, Jonathane,“ oznámil Ezra svému synovi. „Po těch dlouhých týdnech tady na tom voze jsme konečně ve Wickhamu.

George Goode si bude přát, aby se nikdy nenarodil.“ Ezrův hlas se ztišil skoro do šepotu. „Konečně přichází chvíle pomsty. A ta bude sladká!“

Jonathan cítil, jak ho zamrazilo. Chvíle pomsty? Pomsty za co?

Já tomu pořád nerozumím, pomyslel si. Kdo je ten George Goode? Nikdy jsem nepoznal někoho, kdo by se jmenoval Goode.

Goodeovi mi nikdy nic zlého neudělali. Tak proč jsme museli opustit naši farmu v Pensylvánii? Proč posledních šest měsíců jedeme na východ namačkáni na tomhle špinavém starém voze?

Jonathan se kradmo podíval na otcův vyzáblý obličej. Otec říká, že jsme sem přijeli pomstít se na Goodeových. Pohnutkou všeho, co dělá, je pomsta.

Vzápětí si Jonathan přál, aby mohl tuto myšlenku odvolat. Jak mě mohlo něco takového napadnout? pokáral sám sebe. Je to můj otec.

Nemůže být blázen. Všechno to trápení, které jsme prodělali, musí mít nějaký důvod.

„Propátral jsem pět kolonií, abych našel

Goodeovy,“ mumlal

Ezra. „Žádného jsem nenašel, ale teď –“ Odmlčel se a kostnatou 7

rukou si pročísl rovné černé vlasy, „teď mám jistotu. Vím, že jsou tady. Vím, že jsem je konečně našel.“

„Ezro!“ zavolala zezadu Jonathanova matka. „Prosím tě, jed pomaleji. S děvčaty to jen hází!“

Ezra se zamračil a přitáhl opratě. Jonathan se na kozlíku otočil a ohlédl se pod plachtu zakrývající vůz. Jeho matka Jane a obě sestry, Abigail a Rachel, se tam vzadu krčily mezi veškerým rodinným majetkem: byly tam hrnce a pánve, talíře, potřeby pro domácnost, šatstvo, přikrývky, rodinná bible Fierovy rodiny a trocha jídla, které jim zbývalo.

„Jsme na místě, maminko,“ ohlásil klidně Jonathan. Nevěděl, jestli je to důvod k radosti nebo smutku.

„Hurá!“ vykřikla tříletá Rachel a zatleskala ručkama. Byl to takový buclatý andílek v jednoduchých šatičkách z podomácku utkaného mušelínu, s hřívou světlých kadeří vykukujících pod čepcem.

Jane Fierová pouze přikývla. Měla světlé vlasy a vrásky od starostí v koutcích modrých očí. Na sobě šaty z potištěného plátna a neuvázaný bílý čepec.

„Já budu tak ráda, až budeme pryč tady z toho vozu,“ řekla Abigail, osmiletá zrzečka s uličnickýma modrýma očima. Měla na sobě plátěné, modrobíle proužkované šaty a bílý čepec s modrými pentlemi. Vzhlédla ke svému bratrovi Jonathanovi, který v necelých dvanácti už byl skoro dospělý. „Maminko, že už tu tentokrát zůstaneme? Že už dnes v noci budeme spát na posteli?“

„Doufám, Abigail,“ odpověděla Jane.

„Zeptám se otce,“ řekla Abigail.

Vykročila k přední části vozu, ale matka ji zadržela.

„Teď s tím otce neobtěžuj,“ tiše jí vysvětlila. „Má na starosti jiné věci.“

Vždycky má na starosti jiné věci, pomyslel si trochu roztrpčeně Jonathan. Nebo spíš jednu jedinou věc.

A z a s e otočil hlavu kupředu a sklopil si svůj černý klobouk hlouběji do čela. Dlouhé hnědé vlasy měl svázané vzadu. Jeho bílá plátěná košile byla po týdnech cestování špinavá a už vyrůstal ze své hnědé vesty z podomácku utkané látky a kalhot dokolenic.

8

Jen co se usadíme nastálo, uvažoval, matka mi bude muset pořídit nějaké nové šaty.

Když projížděli po cestě pod listnatými korunami stromů, nepotkali nikoho – ani jezdce na koni, ani pěšího. Je tu takový divný klid, pomyslel si Jonathan. A není žádný svátek. Kam se všichni poděli?

Konečně zahlédl vpředu nějaký kočár. Jel od vesnice proti nim.

Jak se k němu přibližovali, Jonathan kočár pozorně sledoval. Byl černý a nablýskaný, přepychový kočár někoho zámožného.

Ty, počkej, blesklo mu hlavou. Ten kočár se nepohybuje. A kde jsou koně?

Tady něco nehraje, uvědomil si.

Fierových vůz přijel blíž. Teď Jonathan uviděl dva koně, ale ti leželi na zemi. Že by se zranili? napadlo ho a naklonil se kupředu, tak tak že nespadl. Jsou snad mrtví?

Přijeli ještě blíž.

Jeho nos zasáhl odporný zápach. Málem začal zvracet. Teď viděl oba koně docela jasně. Byli dávno mrtví. Jejich maso hnilo, pod rozpadávající se kůží bylo vidět kosti. „Ach!“

Jonathan zaslechl matčin zděšený výkřik. Podíval se do zadní části vozu. Matka k sobě přitáhla obě jeho sestry a zakrývala jim oči.

Ezra zpomalil, ale nezastavil.

Proč nechali ten kočár na cestě? dohadoval se Jonathan. Proč by lidé opouštěli takový krásný kočár?

Uvnitř byly tři ženy, oblečené do elegantních šatů z jemného hedvábí, na hlavách krajkové čepce.

Jonathan si ty ženy, jejich obličeje, pozorně prohlížel.

Obličeje měly purpurovou barvu a pod bílými módními čepci vykukovaly jen kosti s chuchvalci hnijícího masa.

Jsou mrtvé, uvědomil si Jonathan a rukou si ucpal nos. A jsou mrtvé už dlouho, strašně dlouho.

Hnijící mrtvoly na cestě nikam přepychovým kočárem.

9

II.

Jonathan potlačil výkřik a oběma rukama si zakryl obličej.

Proč tu zůstala ta rozkládající se těla? uvažoval. Proč je vesničané neodvezli a nepohřbili?

Zůstal tu ten kočár a jeho hnilobný obsah jako varování?

Nechoď k tomu!

Pořád se zadrženým dechem, aby necítil ten zápach, upřel Jonathan pohled na otce.

Ezra dychtivě nahlížel do okna kočáru. Byl otřesený pohledem na ty postavy uvnitř? To nedokázal Jonathan rozeznat. Otcova tvář neprozrazovala žádné pohnutí.

„Ezro –“ zaprosila Jane přiškrceným, pronikavým hlasem.

„Vraťme se. Tady nemůžeme zůstat. Ten kočár. Ty ženy. Mám z toho hrozně špatný pocit.“

Ezra se otočil a místo odpovědi na ni zíral. Neuhnula svým vzdorovitým pohledem. Načež beze slova trhl opratěmi a pobídl koně kupředu. Zamířili dál do vesnice.

Ezra zajel s vozem na náves a zastavil.

Jonathan se rozhlédl kolem.

Ani známka života. Ani jediný člověk v dohledu.

Jonathan už to nevydržel a zeptal se: „Otče, proč jsme tady? Proč vlastně hledáme ty Goodeovy? Co ti udělali?“

„Mlč, Jonathane!“ vykřikla matka. V jejích vytřeštěných očích bylo varování a strach.

Chvíli nikdo nepromluvil. Jonathan se od matky obrátil zpět na otce. Co jsem provedl? Co mi může udělat?

Pak promluvil Ezra. „Už je dost starý, Jane. Je správné, že mi 10

pokládá tyto otázky. Musí znát pravdu.“

S hekáním slézal z vozu a pokynul synovi. „Pojď se mnou, chlapče.“

„‚Já půjdu také!“ řekla Abigail.

Matka ji vtáhla nazpátek do vozu. „Ne, Abigail. Ty tu zůstaneš se mnou.“

Jonathan následoval Ezru přes náves. Zastavil se, když uviděl muže v kládě, s hlavou a rukama prostrčenýma třemi otvory v dřevěném podstavci. Zíral otevřenýma, ale prázdnýma očima. Byl mrtvý.

Jonathanovi se zvedl žaludek. „Tati –“ řekl přiškrceným hlasem.

Avšak Ezra rychle minul mrtvolu s vytřeštěnýma očima. „Naše rodina žila kdysi tady, ve Wickhamu,“ řekl Jonathanovi. „Můj děd tu byl rychtářem a soudcem zároveň. Všichni věděli, že on a jeho bratr jsou dobří a počestní lidé. Ale byla to právě ta jejich počestnost, co zničilo jejich životy.“

Jak se to mohlo stát? zajímalo Jonathana. Ale nic neřekl.

„Ve Wickhamu byly odhaleny čarodějnice a můj otec je dal upálit na hranici. Dvě z nich byly Martha a Susann Goodeovy. Můj otec je postavil před soud, jejich vina byla prokázána a obě byly upáleny.“

V tu chvíli se Jonathan zeptal se zadrhnutým hrdlem. „Váš otec –

on upaloval lidi na hranici?“

„Lidi ne – čarodějnice!“ zařval Ezra. „Odporné a zlé zplozence Ďábla!“ Ezra se zarazil a ztěžka oddychoval. „Můj děd a jeho bratr konali svoji povinnost.“

Při pomyšlení na ženy upalované zaživa se Jonathan zachvěl. Nic ale neřekl.

„Naše rodina se přestěhovala z Wickhamu do Pensylvánie,“

pokračoval Ezra, teď už klidněji. „Ale William Goode, Susannin otec, je sledoval. Věřil, že jeho žena a dcera jsou nevinné. Štván pomstychtivostí použil proti mému dědovi a jeho rodině temné síly.

Vzal na sebe podobu mladého muže, využil nevinnosti mé tety Mary a –“ Ezra se znovu zarazil a hledal vhodná slova.

„A co, otče?“

„William Goode zničil naši rodinu. Zabil mého děda a moji matku a ostatní dohnal k šílenství. Svého prastrýce a jeho ženu jsem našel 11

zazděné. Zbyly z nich jen kosti.“

Jonathan zalapal po dechu. Tohleto je tedy rodinná historie. A to je příčina otcovy posedlosti. To vysvětluje, proč tak vášnivě nenávidí Goodeovy.

Ale stejně, něco v té věci Jonathanovi nehrálo. Bylo mu skoro dvanáct a nikdy nezpozoroval ani stopu po tomto Williamu Goodeovi a po jeho černé magii.

Za Jonathanova života se neobjevil nikdo z Goodeovy rodiny, aby se mstil Fierovým. Proč tedy Ezra znovu rozdmýchává ten ohavný svár? Proč se Ezra rozhodl utrácet svůj život pátráním po Goodeových?

„Otče,“ zeptal se, „ten William Goode ještě žije?“

„To nevím,“ odpověděl zahořkle Ezra. „Už by byl hodně starý.

Ale vím, že měl syna Georgea a ten že kdysi žil ve Wickhamu.

Doufám, že –“

Nedokončil větu, ale Jonathan věděl, co vědět chtěl. Otec doufá, že najde toho Georgea nebo jiné Goodeovy a přivede je do neštěstí.

A proto jsme přijeli do Wickhamu, uvědomil si Jonathan.

Zatím jsme ale neviděli živou duši. Jen mrtvé.

Na této vesnici musí ležet nějaké prokletí.

„Tak pojď,“ řekl Ezra. „Půjdeme do hospody a poptáme se po Goodeových.“ Vedl Jonathana vzhůru po schodech do hostince.

Hospodský nám poví, co se tu stalo, napadlo Jonathana. Hospodští vždycky o všem vědí.

Ezra otevřel dveře do hospody. Vešli dovnitř.

Místnost byla prázdná. Krb vyhaslý a tmavý, na stolech prach a pavučiny. Na jednom stole hnilo na talířích jídlo. Mohlo to být jehněčí a pudink. Po stole pobíhaly krysy a ohlodávaly jídlo potažené plísní.

Zachmuřený Ezra zareptal a na jeho tváři bylo vidět zklamání.

Jonathan si všiml hromádky prachem pokrytých papírů na výčepním pultu, které tam asi někdo položil, aby si je lidé z vesnice vyzvedli.

Dopisy sem byly doručeny před dlouhou dobou.

Když šel Ezra k výčepnímu pultu, aby se probral dopisy, vrzala pod jeho nohama podlaha. Byl asi v polovině hromádky, když se zarazil. Otřel prach z přední strany jedné z obálek a pozorně zkoumal 12

adresu.

„Otče?“ byl zvědavý Jonathan.

Ezra se podíval na syna. „Najdi rychtářův dům,“ přikázal mu.

„Zeptej se ho, jestli k němu můžu přijít. Za chvilku jsem tam.“

„Ano, otče,“ poslušně odpověděl Jonathan a rychle opustil hospodu. Venku zaváhal. Kde hledat rychtáře? Ulice byla prázdná.

Nikde nikdo, koho by se mohl zeptat.

Pak na protější straně návsi zahlédl velký dům. Byl nejokázalejší v celé vsi, obložený dřevěnými, dohněda ošlehanými deskami a obehnaný nenatřeným plaňkovým plotem. Byl jednopatrový se zasklenými okny a dvěma komíny.

To je určitě rychtářův dům, řekl si Jonathan, když napůl šel a napůl běžel přes náves. Dělalo mu dobře proběhnout se po dlouhé cestě.

Jonathan zvedl a spustil těžké mosazné klepadlo na dveřích.

Nikdo neotvíral. To je divné, když je v takovém krásném domě rozbité okno v přijímacím pokoji, uvažoval přitom. Přiložil ruce k očím a nakoukl dovnitř oknem vedle dveří. V přijímacím pokoji byla tma.

Otočil knoflíkem u dveří a tiše vykřikl překvapením, když se dveře otevřely, sotva se jich dotkl.

„Haló?“ zavolal. Jeho hlas se rozezněl celým domem.

Tiše vstoupil dovnitř. „Haló?“ opakoval nejistým hlasem. „Přišel jsem za rychtářem.“

Dům zůstal tichý. Jonathan vešel do přijímacího pokoje. Jediným zvukem bylo dunění jeho bot na prkenné podlaze. „Haló?“ V

přijímacím pokoji, odkud vedly dveře do menší místnosti, nikdo nebyl. Že by kancelář? „Haló? Je rychtář doma?“ Jonathan vstoupil do druhých dveří.

Nakoukl do matného světla a uviděl starého muže sedícího u psacího stolu zády ke dveřím. Mohl rozeznat dlouhé šedé vlasy až na límec hnědého kabátu.

Zlehka zaklepal na zárubeň otevřených dveří a řekl: „Pane? Můžu dál, pane?“

Starý muž se nepohnul.

Jonathan se zhluboka nadechl a vkročil do místnosti. Přistoupil k 13

židli s vysokým opěradlem a jemně poklepal na mužovo rameno.

„Pane? Pane?“

Muž se pohnul – a Jonathan pronikavě vykřikl.

14

III.

Jonathanův křik se odrážel od stěn malého pokoje.

Muž se zhroutil a sesul na podlahu.

Jonathan těžce dýchal, ze všech sil se snažil znovu se nerozkřičet a třeštil oči na tu šerednou tvář.

Mužovy dlouhé šedé vlasy spočívaly jen na kostech. Šklebící se lebka civěla nahoru na Jonathana, zuby byly zažloutlé a zkažené. A zatímco Jonathan ztuhlý hrůzou zíral dolů, z hlubokého, prázdného důlku vylezl pavouk.

Jonathan zaječel hrůzou. Chtěl utéct, ale nohy měl jako přibité k podlaze. Nemohl odtrhnout oči od bělovlasé, šklebící se kostry.

Znovu zařval.

„Jonathane! Jonathane? Stalo se něco?“ volal Ezra a vtrhl do pokoje. Zarazil se a vytřeštil oči na mrtvé tělo. „Pojď. Musíme jít,“

řekl tiše. Položil ruce na Jonathanova ramena a vyvedl chlapce z pokoje.

Venku nařídil: „Vrať se k vozu a zůstaň s matkou a se sestrami.

Budu tam co neviděl. Prostě lam zůstaň a čekej na mne.“

„Ano, otče,“ řekl Jonathan, vděčný za to, že je venku na čerstvém vzduchu. Šel pomalu nazpátek k vozu, zhluboka dýchal a snažil se uklidnit bušící srdce.

Nechtěl matku vyděsit, ale věděl, že se ho bude vyptávat, co viděl.

A to se nedalo vylíčit a nevyděsit ji. Nedalo se to vypovědět, aby z toho nečišela hrůza.

Ve Wickhamu není živá duše, uvědomil si Jonathan a zalila ho vlna děsu.

Úplně všechny lidské bytosti zemřely.

15

Wickham byla mrtvá vesnice; vesnice rozkládajících se mrtvol.

„Tak co jsi našel?“ zeptala se matka nedočkavě, když vylezl na vůz. „Kde je otec?“

„Hned se vrátí,“ odpověděl Jonathan. „Rozhlíží se po vesnici.“

„Mluvili jste s hostinským?“ zeptala se Jane. „Proč nechali ten kočár na cestě? Co říkal?“

„Ne, mami,“ řekl tiše Jonathan. „Žádný hostinský tam není. Není tam – nikdo.“

Jane se naklonila kupředu, upřeně se mu dívala do očí a hryzala si dolní ret. „Jak to myslíš, Jonathane?“

„Všichni jsou mrtví. Všichni. V celé vesnici nezůstal jediný člověk,“ řekl Jonathan.

Jane zalapala po dechu. Začala něco říkat, ale vracel se Ezra.

Vylezl na kozlík vedle Jonathana a beze slova škubl opratěmi. Vůz se s trhnutím kodrcavě rozjel.

„Ezro?“ vykřikla Jane. „Co se děje? Co jsi zjistil? Kde jsou lidé?“

„Mor,“ odpověděl Ezra přímo a přimhouřenýma očima se díval přímo před sebe. „Nikdo nepřežil.“

„A Goodeovi?“

„Brzy uvidíme,“ dodal Ezra.

Zamířil vozem z města, dřevěná kola poskakovala na rozbité polní cestě. Nepromluvil ani slovo. Na jeho tváři zůstal ten tvrdý, soustředěný a zamyšlený výraz.

Nezadržel koně, dokud nepřijeli k jakémusi venkovskému domu.

Byl ale také jednopatrový se sedlovou střechou a malou mansardou.

Středem domu procházel cihlový komín. Od kuchyně do velké stáje vedl přístřešek.

Ezra zajel s koněm ke dveřím domu a zastavil.

Patřil tenhle dům Goodeovým? uvažoval Jonathan. Jsou také mrtví? Nebo žijí?

Ezra slezl na zem a zamířil ke dveřím. Zaklepal. Třikrát hlasitě.

A čekal.

Žádná odpověď.

Jonathan sledoval, jak otec otvírá dveře a vchází dovnitř.

„Jonathane,“ zašeptala Jane a postrčila ho. „Jdi s ním.“

Jonathan seskočil z vozu. A dřív než ji mohla matka zastavit, 16

vyklouzla také Abigail. Oba následovali Ezru do farmářského stavení.

Vstoupil do přijímacího pokoje a pátravě se rozhlížel. Trochu ho překvapilo, jak je čistý a uklizený. Neviděl jedinou stopu po někom mrtvém nebo živém. Jako by ti lidé, co tu žili, někam odešli.

„Haló?“ zavolal. Ale nepřekvapilo ho, když se nikdo neozval.

„Oni tu musejí být!“ vykřikl Ezra vzrušeným hlasem. „Musí!

Nedám si pokoj, dokud na vlastní oči neuvidím jejich hnijící těla.“

Vyběhl nahoru po schodech. Jonathan, který stál se sestrou v přijímacím pokoji, slyšel, jak otec pobíhá nahoře jako šílený.

Ezra běhal z jedné místnosti do druhé. Pak Jonathan slyšel, jak šplhá do mansardy. Když se vrátil, proběhl kolem dětí, jako by je neviděl. Jonathan slyšel, jak prohledává velký obývací pokoj, přístřešek a stodolu.

Za několik minut se Ezra vrátil do přijímacího pokoje, obličej rudý vztekem.

„Otče, co se děje?“ vykřikl Jonathan.

17

IV.

„Odešli!“ zařval Ezra. „Mor zahubil celý Wickham, ale Goodeovi unikli!“

Jane Fierová vběhla do domu s Rachel v náruči. „Ezro, prosím tě,“ naléhala a tahala svého muže za rukáv. „Musíme pryč tady z toho hrozného místa. Goodeovi tu nejsou. Musíme odejít!“

Ezra se jí vytrhl. „Ne,“ odpověděl rozhodně. „Zůstaneme tu.

Goodeovi tu donedávna žili. Někde tady v tom domě bude vodítko, které nám prozradí, kam odešli.“

Přešel k psacímu stolu v rohu a začal prohrabovat zásuvky.

Jane s pláčem za ním. „Ezro, tady nemůžeme zůstat! Nemůžeme!

Nemůžeme tu zůstat docela sami s mrtvolami místo sousedů!“

„Ženská –“ začal Ezra.

„Pomysli na naše děti!“ plakala Jane s dítětem na prsou.

„Buď zticha!“ zařval Ezra, odstrčil ji a vztekle po ní šlehl očima.

Jonathan se zachvěl, když uviděl ten šílený záblesk v otcových očích.

„Už od tebe nechci nic slyšet, Jane!“ přísně vykřikl Ezra. „Už žádné škemrání a vyptávání. Od této chvíle budete všichni poslouchat – poslouchat a konec!“

Žádný se nepohnul. Abigail tiše pofňukávala. Ezrův tvrdý výraz nezměkl.

„Najdu Goodeovy,“ utrousil pomalu se zaťatými zuby. „Mně neuniknou. Já si je najdu. A nic mě nezastaví!“

Jonathanova matka vyběhla s pláčem z místnosti. Abigail se tiskla k Jonathanově boku a on ji objal kolem útlých ramínek.

„Jonathane, začni vykládat věci z vozu. Tady ten dům bude naším novým domovem.“

18

Jonathan si povzdechl. To budeme žít tady, v cizím domě?

uvažoval vyděšený tím pomyšlením. To budeme žít tady, takový malý kousek od hrůzné vesnice mrtvých?

„Jonathane, udělej, co jsem ti řekl!“ nařídil otec hlasem, který se rozléhal po domě.

„Ano, otče,“ přisvědčil Jonathan.

Celý skleslý rychle vyšel ven. Třesoucíma se rukama vypráhl koně a zavedl je do stáje.

Budeme žít v jejich domě, uvažoval. Ve vlastním domě Goodeových se všemi jejich věcmi. Co když nejsou mrtví, vrátí se a najdou nás tady?

Ve stáji našel vědro a šel s ním k pumpě na dvoře. Napumpoval do něj vodu a odnesl ji koni.

Aspoň budeme mít dnes v noci kde spát, řekl si. Měkká postel. A krb, kde si můžeme připravit jídlo.

Jonathan si povzdechl. Třeba to tady nebude tak špatné, pomyslel si. Pohledem přelétl zelená pole, jabloňový sad opodál a útulný dům.

Z komína už stoupal kouř. To matka jistě rozdělala oheň.

Třeba tu budeme šťastni, pomyslel si. Kéž by se

Goodeovi

nevrátili.

V d o m ě Goodeových našli Fierovi všechno, co potřebovali.

Jonathan objevil zavařeniny, uzené maso a mouku. V mansardě našla Abigail štůčku plátna. Netrvalo dlouho a ona i Jonathan měli z toho plátna nové šaty.

Jejich matka měla plno práce s vařením, úklidem, tkaním a šitím.

Abigail pomáhala matce a starala se o Rachel. Jonathan dělal těžší práce: štípal dřevo, nosil vodu a staral se o koně. Když měla matka moc práce, dohlížel místo ní na děvčata.

Jonathanovi působil starosti jenom otec, když už se zabydleli ve svém novém domově. Ezrovi Fierovi ležela v hlavě jediná věc – kam odešli Goodeovi.

Jonathan sledoval, jak otec prohrabuje truhly a zásuvky, čte každý útržek papíru, který mu přijde do ruky a zkoumá všechno, co by mu mohlo poskytnout nějaké vodítko, kde můžou být.

Myslí jenom na pomstu, uvažoval Jonathan a zlobil se, když 19

jednou pozoroval, jak otec studuje účetní knihy. Dokonce ani nejedl, dokud před něho matka každý večer nepoložila talíř a jídlem. Nic nedokázalo odvést jeho pozornost od Goodeových.

V tom okamžiku vběhla do pokoje Abigail a volala „Tatínku, podívej se na mě!“

Ezra na okamžik vzhlédl od účetní knihy a Jonathan zpozoroval, jak otcův pohled roztál do úsměvu. „Kde jsi vzala ty hezké šaty?“

zeptal se Ezra. „Otoč se, ať si tě prohlédnu.“

Abigail odhodila z čela kadeř zrzavých vlasů, pomalu se otáčela a předváděla své nové modré šaty.

„Maminka je našla zastrčené v jedné staré skříni nahoře,“

vysvětlovala a očka jí zářila. „Padnou mi jako ulité!“

Ezra napřáhl ruce a Abigail mu vběhla do náruče. Pustil ji a řekl:

„Teď běž a pomoz matce. Mám tu nějakou práci.“

„Ano, tatínku,“ řekla Abigail a odhopkala z pokoje.

Dá se říct, že je skoro šťastný, napadlo Jonathana, když otce pozoroval. Abigail je jediná, kdo to dokáže. Je jediná, kdo ještě dokáže, aby se otec usmál.

Ezrův úsměv se brzy vytratil. Obrátil se na Jonathana a zeptal se:

„Co tu máš co okounět, chlapče? Máš co dělat, nebo ne?“

„Mám, otče,“ řekl Jonathan a rychle opustil pokoj.

Asi tři týdny po tom, co se nastěhovali do domu, zavolal Ezra k sobě Jonathana. „Zapřáhni, pojedeme navštívit sousedy.“

Několik mil dál po cestě byly nějaké farmy. Jonathan věděl, že v nich žijí lidé, protože vídal, jak odtud každé ráno stoupá kouř.

V ů z F i erových zastavil před velkým, napohled blahobytným farmářským stavením s hejnem rezavých slepic zobajících na dvoře.

Jonathan uviděl mladou ženu, jak pracuje v zahradě a hluboce sehnutá vytrhává plevel. Když uviděla přicházet Jonathana a Ezru, narovnala se.

Ezra smekl klobouk. „Dobrý den, paní,“ pozdravil. „Je hospodář doma?“

Mladá žena udělala pukrle, celá vzrušená běžela k domu a volala:

„Otče, máme návštěvu!“

Z hlavního vchodu vyšel muž s velkým, převislým břichem nad 20

sirkovitými nožkami a přívětivě se představil. Ezra smekl klobouk a představil sebe a Jonathana.

„Zrovna jsme se přistěhovali do tohoto kraje, pane Martine,“

vysvětloval Ezra. „Hledáme rodinu Goodeových.“

Sotva padlo slovo Goode, starší muž prudce zamrkal a zbledl.

„Mysleli jsme, že Goodeovi bydleli dole u cesty, ale oni odjeli,“

pokračoval Ezra. „Nevíte náhodou, co se s nimi stalo?“

Z mužova obličeje se vytratil přívětivý výraz a vystřídalo ho zamračení. „Žádné Goodeovy neznám,“ prohlásil nevrle. „Promiňte.

Nemůžu vám pomoci. Sbohem, pane Fiere.“

Zčistajasna se rychle vrátil do domu a zabouchl dveře za sebou a za svojí dcerou. Jonathan zahlédl v okně tvář děvčete, ale starý muž ji odtáhl pryč.

Ezra se roztřásl zlostí. „Co to má znamenat?“ vykřikl. „Proč s námi nechcete mluvit?“

„Možná budou něco vědět na další farmě, otče,“ řekl Jonathan tiše, aby otce uklidnil.

Jeli k další farmě vzdálené tři míle. Byl to navenek chudší, menší dům s kamenitými poli vzadu. Hubený starý muž obdělával pole motykou.

„Dobrý den, pane,“ zavolal Ezra a dotkl se klobouku, když přišel blíž. „Rád bych si s vámi promluvil.“

Muž přestal pracovat, ale nešel jim naproti. Podezřívavě si Ezru a Jonathana prohlížel.

„O čempak?“ zeptal se nevlídně.

„Jmenuji se Ezra Fier,“ řekl mu Ezra. „Toto je můj syn Jonathan.

Hledáme jednu rodinu v tomhle kraji a rádi bychom věděli, co se s nimi stalo.“

„Kterou rodinu?“ zeptal se starý muž opřený o motyku.

Ezra si odkašlal. „Rodinu Georgea Goodea,“ dodal.

Mužův nevlídný výraz byl teď výraznější. Chvilku mlčel, opíral se o motyku a pozorně si Ezru prohlížel. Pak se narovnal, otočil a rychle odcházel ke kůlně. Zmizel uvnitř a Ezra s Jonathanem čekali několik metrů přede dveřmi.

Za okamžik muž vyběhl s dlouhým nožem v ruce.

Ezra se nejistě zasmál. Na jeho tváři zahlédl Jonathan zmatek.

21

Než se stačil Ezra pohnout, muž mu přitiskl nůž na krk.

„Já tě podříznu,“ zavrčel.

22

V.

Celé Ezrovo tělo ztuhlo.

S tichým zamručením ho muž sevřel pevněji a přitiskl mu nůž přímo na kůži.

„Nechte toho, prosím vás!“ křičel Jonathan. „Neudělali jsme nic špatného!“

„George Goode byl dítětem čarodějnice!“ řekl muž „To jeho zlé skutky přivolaly mor na naši vesnici – a on před ním utekl! Co mu chcete?“

„Nejsme jeho přátelé, věřte mi,“ vypravil ze sebe Ezra. „Přejeme mu jen to nejhorší!“

Muž se trochu uvolnil a o pár centimetrů oddálil nůž od Ezrova krku. „ Zmizte z mé farmy,“ zavrčel. „Už nikdy se sem nevracejte. A nikdy se neopovažujte vyptávat na tu lotrovskou rodinu Goodeových.“

Pustil Ezru, který s Jonathanem pádil k vozu.

„Tento den si zapamatuj, synu,“ prohlásil Ezra pochmurně. „To je další důkaz, jaké zlo pochází od těch Goodeových. A že to nejsme jenom my, komu ublížili.“

Příští den se Jonathanův otec znovu dal do prohledávání domu.

„Musel jsem něco přehlédnout,“ slyšel ho Jonathan mumlat si pro sebe. „Co to jen chtějí udržet v tajnosti? Co to jen chtějí udržet v tajnosti?“

Jednou ráno nesl Jonathan dovnitř náruč dřeva a zastihl matku s Rachel na klíně, jak něco si je u krbu. Abigail stála u škopku s vodou a domývala nádobí od snídaně.

23

„Matka říká, že už dnes pro mne nemá doma žádnou práci,“

ohlásila Abigail celá šťastná. „Až po večeři. Podíváme se tu kolem.“

„Prosím tě, dej na ni pozor, Jonathane,“ požádala matka. „Ať se nezatoulá moc daleko.“

Abigail vychrstla pomyje ze dveří a utřela si ruce do zástěry. Pak si nasadila čepec a vyběhla ven, až jí na něm vlály modré pentle.

Jonathan v patách za ní. „Co kdybychom šli k potoku?“ navrhl.

„U potoka jsem už byla,“ prohlásila Abigail. „Chci se podívat do vesnice.“

Jonathan se zastavil. „Do Wickhamu? Ale proč, Abby? Tam nikdo není.“

„Právě proto,“ řekla Abigail. „Můžeme jít, kam budeme chtít.

Nikdo nám nebude nic zakazovat.“

„Ne, ne,“ bránil se Jonathan. „Matka řekla, aby ses netoulala moc daleko. A vesnice je daleko.“

„Že ty máš strach, Jonathane?“

To Jonathana dopálilo. Snad

si ta žába, jeho mladší sestra,

nemyslí, že si netroufá?

„Z ničeho nemám strach,“ odsekl, ačkoli věděl, že to není pravda.

Například z otce měl strach. A ze všech těch mrtvých ve vesnici.

„Tak se podívej,“ řekla Abigail. „Já jdu do vsi, a když máš na mě dávat pozor, tak zkrátka musíš jít se mnou.“

Rozběhla se po cestě, Jonathan v patách za ní. Pomyšlení, že jde nazpátek do té vesnice, ho znervózňovalo, ale nemohl dopustit, aby tam jeho mladší sestra šla sama.

Ulice byly zrovna tak klidné a prázdné jako předtím. To ticho mu přímo burácelo v uších. Ani psa neslyšel zaštěknout, ani ptáčka zacvrlikat nebo zabzučet hmyz.

„Jací byli, co myslíš?“ zeptala se šeptem Abigail. „Ti lidé, co tu žili, myslím?“

„To nevím,“ odpověděl Jonathan. „Jako my, řekl bych.“

Šli p o p olní cestě k návsi. Pod jedním stromem našla Abigail malou hromádku kostí.

„Podívej, to bylo štěňátko,“ řekla smutně.

Jonathan si prohlížel příšernou kostřičku. Asi jsme sem neměli chodit, uvažoval. Rozhlédl se kolem. Byli všichni ti lidé z vesnice 24

opravdu mrtví?

„Chudinka štěňátko, nemělo by ležet takhle na sluníčku,“ řekla Abigail. „Myslím, že bychom mu měli udělat hrobeček.“

„Nemáme lopatu,“ zaprotestoval Jonathan.

„Nějakou si pořídíme,“ řekla Abigail a ukázala k domům a kůlnám kolem. „V každé bude určitě lopata.“

„To nejde jen tak vzít něčí lopatu, Abby,“ protestoval Jonathan.

„Proč ne?“ stála na svém Abigail. „To není žádná krádež, když jsou mrtví.“

To je pravda, pomyslel si Jonathan. Jsou mrtví. A jejich těla ještě pořád sedí tady v těch domech, zrovna jako venku na slunci leží kosti toho štěněte.

Jonathan se otřásl. Nechtěl, aby Abigail šla do některého z těch domů a našla tam mrtvého člověka.

„Donesu lopatu,“ prohlásil. „Počkej tady.“

Kráčel k nejbližšímu domu – možná k tomu, co v něm žilo to štěně, uvažoval. Byl to malý dřevěný domek jen o dvou místnostech.

Abigail stála hned za ním, když bázlivě strčil do dveří.

„Nařídil jsem ti, abys zůstala u toho stromu,“ řekl mrzutě.

„Chci jít s tebou,“ prohlásila. „Mám strach, když jsem sama.“

Jonathan si povzdechl a vzal ji za ruku.

V domku byla tma. Jonathanovi chvilku trvalo, než si na ni jeho oči přivykly.

Abigail se ho křečovitě držela za rukáv. Stáli ve dveřích jako přimražení.

Pak Abigail zašeptala: „Dojdi pro tu lopatu.“

Jonathan opatrně přešel místnost a otevřel starou skříň vedle zadních dveří.

Cosi v ní zasvítilo; zlobný pohled dvou tmavých a prázdných očních důlků.

Kostlivec. Jonathan odskočil dozadu. Abigail zaječela.

Kostlivec se pohnul. Vypadl ze skříně a se zachrastěním se zhroutil na podlahu.

Jonathan se nad ním sklonil, zhluboka oddychoval a snažil se zklidnit srdce, které se mu prudce rozbušilo.

Pak začal ustupovat.

25

„Počkej!“ zašeptala Abigail. „ Zahlédla jsem v té almaře lopatu.“

Jonathan se přinutil podívat nazpátek do skříně. Uviděl lopatu, ale nechtěl ji vzít.

„No tak, vím ji!“ žádala Abigail a postrčila ho.

Opatrně obešel hromádku kostí na podlaze – všechno, co zbylo z kostlivce. Potom se zadrženým dechem popadl lopatu a vyběhl z domku.

Byl rád, že je zase venku na jasném slunci. Šel za Abigail ke stromu, vyhloubil jamku a položil do toho hrobečku kosti štěněte.

Abigail stála vedle něho, v ruce větvičku.

„Dominatio per malum,“ odříkala vážným hláskem a větvičkou mávala nad hrobem štěněte.

„Co to znamená?“ zeptal se Jonathan.

„Já nevím,“ řekla Abigail. „Ta slova jsou napsaná na té lesklé věci, co nosí otec na krku.“

Jonathan také znal ta slova. Stříbrný přívěsek se čtyřmi modrými kameny měl pro něj vždycky zvláštní kouzlo. Jednou se otce zeptal, co ta slova znamenají, ale Ezra mu to odmítl říct.

S očima přimhouřenýma proti jasnému slunci zahrnul Jonathan kosti zemí a Abigail potom označila hrob větvičkou zapíchnutou do země.

Toho večera přišli pozdě k jídlu. Ezra už seděl u stolu, jako obvykle pohroužený do sebe. Jonathan vešel do kuchyně první a Ezra se na něho rozkřikl: „Kdes byl?“

„Venku.“ Na víc se Jonathan nezmohl.

Potom přišla Abigail a Ezra se usmál. Přiběhla k němu, dala mu pusu a on si pohrával s modrými pentlemi na jejím čepci.

„Doufám, že dáváš na sestru pozor,“ řekl Jonathanovi.

„Jistě, otče,“ odpověděl tiše Jonathan. Neprozradil, že byli ve vesnici. Věděl, že by se otec zlobil. Abigail také ani slůvkem nic neprozradila.

Za několik dní ji Jonathan zahlédl proběhnout kolem chléva směrem na cestu. Znepokojilo ho to a běžel za ní. „Kam jdeš?“

vykřikl.

„Do vesnice,“ odpověděla a ani se nezastavila.

Popadl ji za ruku a zadržel. „Nesmíš tam jít,“ řekl přísně. „Mám 26

na tebe dávat pozor.“

„Můžeš na mě dávat pozor ve vsi,“ namítla netrpělivě.

Jonathan si povzdychl a šel za ní.

Tentokrát našli kostry dvou zvířátek – asi nějaké kočky a deňky.

Abigail je také stůj co stůj chtěla pohřbít.

„Budu sem chodit tak často, jak to půjde,“ řekla bratrovi, když zapíchla do země u hrobečků větvičku. „Najdu všechny ty chudinky zvířátka a pohřbím je.“

Příště, když si to namířila do vesnice, nepokusil se ji Jonathan zastavit. Věděl, že by to bylo zbytečné. Zvykal si na tu vesnici smrti a dokonce už mu ani nevadilo to strašné ticho.

Pak jednou, když si hráli ve Wickhamu, našli ostatky děvčátka.

Na kostře byly zbytky zpráchnivělých modrých šatů, kdysi určitě hezkých, a čepce podobného tomu, jaký nosila Abigail.

„Myslím, že bychom ji měli pohřbít,“ řekla Abigail. „ Zaslouží si jaksepatří pohřeb, zrovna jako zvířátka.“

„Budeme potřebovat rakev,“ řekl Jonathan. „Nemůžeme pohřbít člověka jen tak do země jako nějakého pejska nebo kočku.“

„Jasně,“ souhlasila Abigail. „Najdi nějakou krabici a já se podívám, kam bychom ji pohřbili.“

Jonathan přešel náves a vešel do hostince hledat krabici, kam by se vešly ostatky děvčátka. Našel dřevěnou bedničku z latěk. Byla trochu krátká, ale to muselo stačit.

Dal si bedničku na rameno a nesl ji ven k Abigail. U modlitebny, kde ji nechal, ji nenašel. „Abigail?“ zavolal a padl na něj strach.

Žádná odpověď.

Položil bedničku na zem a šel dál po cestě. Za rychtářovým domem zaslechl chichotání vysokých hlásků.

Nakoukl za roh domu a tiše vykřikl překvapením, když zahlédl Abigail, jak si hraje s nějakou jinou holčičkou.

Pozorně si to děvčátko prohlížel, udivený, že ve Wickhamu vidí dalšího živého člověka. Byla to hubená holčička s dlouhými světlými lokýnkami vykukujícími zpod čepce a šedýma očima. Kde se tu proboha vzala, napadlo ho.

Vykročil ke své sestře. „Abigail –“ začal.

27

Když ho ta druhá holčička zahlédla, uskočila za strom.

„Postrašil jsi ji, Jonathane!“ pokárala ho Abigail. „Nemusíš se bát, Hester,“ zavolala na kamarádku. „To je jen můj bratr.“

Malé děvčátko ale neopustilo svůj úkryt za stromem. „Určitě se bojí kluků,“ řekla Abigail a rozběhla se za strom najít to děvče.

Za okamžik se objevila celá zmatená. „Je pryč!“ řekla bratrovi.

„Zmizela. A to jsme si spolu užily takovou legraci.“

„Abby – kdo je to?“ zeptal se Jonathan.

„Řekla mi, že se jmenuje Hester,“ odpověděla Abigail. „Je moc hodná.“

„Kde bydlí?“

Abigail pokrčila rameny. „To mi neřekla. Ale snad zase přijde.

Bylo to moc prima mít si s kým hrát.“

Jonathan uvažoval, co to mohlo být za kamarádku. Je z Wickhamu? Je možné, že by ve vesnici zůstal někdo naživu?

To je tedy záhada!

Den nato, když Jonathan kopal hrob pro nějaké dítě, Abigail odběhla pro nějakou větvičku na označení hrobu. Když Jonathan vykopal jámu, Abigail se ještě nevrátila.

Asi si hraje s tou svojí kamarádkou, pomyslel si. Budu je chvilku pozorovat a uvidím, co se můžu dovědět o tom zvláštním dítěti.

Opatrně se přiblížil k vysokému domu, ale děvčata tam nebyla.

Našel je, jak si hrají na hřbitově.

Skrčil se za jedním pomníkem, přitiskl se k chladnému kameni a tajně je pozoroval.

Hester poskakovala kolem a smála se. Hezky, jako zvoneček, napadlo Jonathana. A právě v tu chvíli Hester vzala Abigail za ruku a obě děvčátka se proplétala mezi pomníky.

Hester se zastavila u jedné díry v zemi. Sáhla dolů a tam za cosi zatáhla. Nahoře se objevilo víko rakve.

Jonathan ztuhl a pozorně všechno sledoval.

Hester vstoupila do rakve a natáhla se vzhůru, aby uchopila Abigail za ruku.

Abigail se dotkla Hesteřiny ruky.

Hester prudce trhla a stáhla Abigail do rakve.

28

VI.

„Abigail – to nesmíš!“ vykřikl Jonathan. Vyrazil ze svého úkrytu a běžel ke hrobu.

Musím ji odtud vytáhnout! překotně uvažoval a srdce mu divně bušilo. Musím ji zachránit!

Zastavil se na okraji jámy, zíral dolů a –

Abigail se smíchem vykoukla z rakve.

Rozzlobený Jonathan ji popadl za ruku a prudkým trhnutím ji vytáhl ven. „Už bylo dost toho hloupého hraní,“ pokáral ji. „Musíme se vrátit domů.“

„Ale Jonathane, Hester a já –“

Odmítl poslouchat její protesty a táhl ji za sebou. Musíme pryč odtud, uvažoval a docela zapomněl na to druhé děvče.

Abigail se nechala vléci a ohlížela se po Hester. „Proč musíme jít domů?“ chtěla vědět. „Užila jsem si takovou legraci.“

„Prostě musíme.“ Jonathan si nechtěl připustit pravdu – měl strach.

Strach z čeho? Z malého děvčete?

To nevěděl. Ale věděl, že něco není v pořádku.

„Jonathane, ty a Abby musíte dnes odpoledne zůstat doma,“ řekla matka. „Potřebuji, abyste místo mě ohlídali Rachel.“

Abigail zaúpěla. „Chci, abychom šli do vesnice,“ pošeptala Jonathanovi. „Těšila jsem se, že si budu hrát s Hester.“

Ale Jonathanovi se ulevilo. Abigail o tom nic neřekl, ale rozhodl se, že už víckrát do Wickhamu nepůjde. Celý se roztřásl, když si vzpomněl, jak Hester vtáhla Abby do otevřené rakve. Musím před ní 29

Abby ochránit.

Jonathan a Abigail si hráli s Rachel u krbu, pohazovali si spolu míčem, když se objevil Ezra.

„Tatínečku,“ vesele ho uvítala Abigail.

Ezra se zeširoka usmál „Nechtěla bys jít se mnou ven? Potřebuji trochu na vzduch.“

„Maminka chce, abych dneska hlídala Rachel,“ postěžovala si Abigail.

„Rachel může ohlídat Jonathan,“ řekl Ezra. „Pojď se mnou, budu rád.“

Abigail vyskočila a odešla ven s otcem. Jonathan se za nimi díval oknem a bylo mu to trochu líto.

Zalapal po dechu, když ji uviděl.

Hester.

Jonathan pozoroval, jak běží k Abigail a k Ezrovi. Celý zvědavý vzal Rachel a vyběhl ven, podívat se, co se stane.

Viděl, jak je otec překvapený, když mu Abigail Hester představila.

„Kde bydlíš, Hester?“ zeptal se.

„Tady blízko,“ plaše odpověděla Hester.

„Kdo jsou tvoji rodiče?“ dál se vyptával Ezra.

„Maminka a tatínek,“ odpověděla světlovlasá holčička.

Ezra ukázal k farmám u cesty několik mil odtud. „Tam někde bydlíš?“

„Hester je hodná, tatínku,“ vmísila se do hovoru Abigail a oči jí zářily. Bylo vidět, jak je šťastná, že má kamarádku, s níž si může hrát.

Hester upřela na Ezru svá jiskřivá šedá očka a zeptala se: „Může Abigail ke mně domů?“

Abigail ho zatahala za rukáv. „Prosím tě, tatínku,“ žadonila.

„Prosím tě.“

V tu chvíli k nim přistoupil Jonathan. „Nedovol jí to, otče,“

zasáhl.

Ezra se prudce obrátil k synovi. „Proč ne?“

Jonathan se nejistě podíval na Hester a Abigail. „To nemůžu říct, otče. Já jenom vím, že jí to nesmíš dovolit.“

30

„Dovol mi jít s Hester, prosím tě,“ žadonila Abigail. „Jsem ráda, že mám kamarádku.“ V jejích očích se objevily slzy.

Ezra upíral na dceru láskyplný pohled. Jonathan věděl, že otec nedokáže Abigail nic odepřít. Věděl, co bude následovat.

„Tak dobrá, Abigail. Můžeš jít.“

„Otče,“ naléhal Jonathan, „dovol, abych šel s ní.“

„Ne,“ rezolutně prohlásil Ezra. „Ty zůstaneš tady. Někdo musí dávat pozor na tu malou.“

„Ale otče –“

„Už jsem řekl, Jonathane,“ prohlásil Ezra zvýšeným hlasem. „Na hraní s malými holkami už jsi moc starý. Zůstaneš doma.“

Obrátil se k Abigail a dodal: „Tak běž, ale ať jsi doma k večeři.“

„To víš!“ odpověděla šťastná Abigail. Odběhla s Hester a modré pentle na jejím čepci jen vlály.

Jonathan pohledem sledoval svoji sestru, dokud obě děvčata nezmizela za kopcem.

„Matka tě volá, Jonathane,“ upozornil ho Ezra. „Ty neslyšíš?“

„Ano, otče,“ řekl Jonathan a odnesl Rachel dovnitř k matce.

Slunce už zapadlo, ale Abigail se ještě nevrátila. „Večeře, Jonathane,“ zavolala matka. „Já si teď vezmu Rachel.“

Zvedla malou a posadila ji na vysokou dřevěnou stoličku.

Jonathan si sedl na své místo u stolu a oknem pozoroval šeřící se oblohu.

Čas večeře a Abby ještě není doma, uvažoval celý nervózní.

Matka sundala z ohně kotlík s dušeným kuřetem a zavolala na Ezru, aby přišel do kuchyně. Jonathan si všiml, že také otec si dělá starosti. Čelo měl plné vrásek a pohled zasmušilý a ustaraný. Ale Jonathan se neodvážil poznamenat ani slovo.

Jane Fierová došla ke dveřím a zavolala: „Abigail! Večeře!“

Žádná odpověď.

„Kde ta holka je?“ podivila se nahlas Jane.

„Šla si hrát s kamarádkou,“ řekl klidným tónem Ezra. „Za chvilku se vrátí, uvidíš.“

„S kamarádkou?“ zeptala se Jane. „S jakou kamarádkou?“

„S takovou malou holčičkou,“ odpověděl Ezra. Bylo vidět, že je 31

celý nesvůj. „Roztomilá holčička. Bydlí kousek odtud.“

Jane se podívala na Jonathana. Věděl, že od něho čeká vysvětlení, ale neřekl ani slovo. Viděl, že i matka má strach, ale snaží se nedat to na sobě znát. „Večeře vychladne,“ řekla s přemáháním. „Začneme večeřet bez ní.“

Rozdělila na talíře porce dušeného kuřete. Rodina se dala do jídla.

Nikdo nepromluvil.

Obloha za oknem ztmavla a po Abigail nikde ani stopy.

Jonathan vzhlédl a jeho pohled se setkal s matčiným. Obrátil se k Ezrovi, který pečlivě krájel kousky kuřete na menší a ještě menší, ale žádný nedal do úst.

Jane Fierová náhle vstala. „Ezro, já mám strach,“ prohlásila. „Co ji mohlo zdržet?“

Ezra upřeně pozoroval tmavou oblohu. Otřel si ústa ubrouskem a vstal.

„Podívám se po ní,“ řekl.

„Můžu jít s tebou, otče?“ zeptal se Jonathan.

„Ne!“ utrhl se na něj Ezra. „Zůstaň s matkou a se sestrou.“

Narazil si klobouk, sundal z háku u krbu lucernu, třískou ji zapálil a vyšel do tmy.

Musím jít s ním, pomyslel si zoufalý Jonathan. On neví, kde ji hledat. Jen já to vím. Rozhodl se sledovat Ezru.

„Nerad tě nechávám samotnou, mami, ale otec bude potřebovat moji pomoc.“

Jane přikývla a řekla: „Jdi s ním.“

Jonathan vyklouzl ven a z odstupu několika kroků sledoval světlo lucerny. Večerní obloha měla barvu rychle tmavnoucího purpuru.

Nad obzorem se vznášel srpek měsíce.

„Abigail!“ volal Ezra. „Abigail!“ Vyrazil po cestě k druhým farmám, směrem od Wickhamu.

Jde opačným směrem, pomyslel si Jonathan. Pak ale zahlédl, jak se otec zastavil, jako by něco zaslechl. Také Jonathan se zaposlouchal.

Bylo slyšet tichý, líbezný zvuk. Smích. Smích malých děvčátek.

Odkud přichází?

Ezra se bezradně otáčel. Zdálo se, že smích se vznáší ve vzduchu 32

a přichází ze všech směrů současně.

A znovu to chichotání. Teď se zdálo, že sem zaléhá od vesnice.

Ezra vykročil směrem, odkud zvuk přicházel.

Jonathan ho sledoval do vsi. Nikdy předtím ji neviděl v noci. Byla prázdnější než jindy. Světlo Ezrovy lucerny vytvářelo na stromech a na domech strašidelné stíny působící dojmem, že se pohybují a dýchají.

„Abigail!“ znovu zavolal Ezra, načež se zastavil a naslouchal.

Vítr sem zanesl lehký útržek smíchu.

„Jsi to ty, Abigail?“ vykřikl Ezra. „Kde jsi?“

A znovu to zasmání, trochu hlasitější, jako zaklinkání rolniček u saní.

To není Abigail, napadlo Jonathana. Podle všeho si to uvědomil i jeho otec.

„Kdo jsi?“ vykřikl Ezra. „Ukaž se mi!“

Jedinou odpovědí bylo další holčičí zachichotání. Ezra vykročil tím směrem, Jonathan v patách za ním.

Držel se natolik vzadu, aby ho otec nezpozoroval, a následoval ho až na hřbitov. Ezra klopýtal mezi nakloněnými náhrobními kameny a útržky škádlivého smíchu ho zaváděly hlouběji do bludiště pomníků.

Lucerna vrhala přízračné žlutavé světlo na zešedlé nápisy.

„Abigail!“ vykřikl Ezra přeskakujícím hlasem. „Prosím tě, ukaž se!“

Zastavil se a naslouchal, ale tentokrát se smích neozval.

Jonathan se připlížil blíž a stoupl si hned za otce. Ezra si ho vůbec nevšiml.

Stál u jednoho hrobu. Zvedl lucernu, aby osvětlila jméno na náhrobním kameni.

Stálo tam: „Hester Goodeová.“

Jonathan slyšel, jak Ezra zalapal po dechu.

Goodeová? Je tam opravdu napsáno „Hester Goodeová?“

Pak zafoukal lehký větřík a přinesl zvuk hlasu. Tentokrát to nebyl smích, ale slova. Slova pronesená stejným dívčím hlasem, který je přivedl až sem. „Smí Abigail ke mně domů?“ Hester!

Hesteřin hrob. Hester nebyla živá bytost, s hrůzou si uvědomil Jonathan.

Hester byla mrtvá.

33

Ale přesto volala.

„Smí Abigail ke mně domů?“

Přesto volala. Volala z hrobu. Abbyina malá kamarádka se chichotala a volala ze záhrobí.

Ezra pomalu pohnul lucernou doprava.

Ruka se mu třásla. Málem lucernu upustil, když osvítila vedlejší hrob.

Čerstvě vykopaný. S novým pomníkem.

Světlo padlo na nápis na šedém kameni.

Stálo na něm: „Abigail Fierová“.

„Ne!“ Ezra zaklonil hlavu a zakvílel.

Lucerna mu vyklouzla z ruky a převrhla se do hlíny.

Ezra klesl na kolena a nepřestával kvílet. „Abigail! Abigail!“

křičel, ryl rukama v hlíně a snažil se ji odhrabat.

Jonathan roztřesený hrůzou se sklonil nad svým otcem, položil ruce na jeho pocukávající ramena a snažil se zastavit jeho žalostné výkřiky.

Ezra ho prudce odstrčil.

Znovu zafoukal větřík a zanesl k nim ten smích. A posměšnou prosbu. „Smí Abigail ke mně domů?“

Ezra vyrážel zvířecí skřeky a prsty rozrýval hlínu. Zoufalý Jonathan začal také hrabat. Ezra už se mu nepokoušel bránit.

Hrob byl mělký. Netrvalo dlouho a Jonathanovy prsty se dotkly hladkého, lesklého dřeva rakve.

„Ne!“ pronikavě vykřikl Ezra. „Ne! Prosím tě

– Ne!“ Se

zamručením odstrčil Jonathana a odtrhl víko rakve.

V ní ležela malá Abigail, oči zavřené, rty bez krve, obličej jako bledá, modravá maska. Byla mrtvá.

„Proklínám je! Proklínám je!“ ječel Ezra. „Za tohle Goodeovi zaplatí. Zase shoří v plamenech!“

Pak se jeho výraz změnil. Nenávist v jeho tváři přešla do smutku a zděšení. Rukama si zakryl obličej a vzlykal „Abigail, Abigail.“

Jonathan potlačil vlastní slzy a pomohl plačícímu otci vstát.

Vzájemně se podpírali, vzlykali a bez hnutí stáli obklopeni černou tmou.

Škodolibý smích Hester Goodeové zněl všude kolem a zvonil jim 34

v uších.

Přes veškerou snahu nedokázali zastavit to škodolibé skandování:

„Abigail ke mně přišla! Abigail ke mně přišla!“

35

ČÁST DRUHÁ

Západní Massachusetts

1743

36

VII.

„A od toho dne postihuje naši rodinu prokletí. Goodeovi nás nenechávají žít v míru. Proto je musíme najít a jednou provždy tu hrůzu skončit.“

Jonathan Fier se zastavil za dveřmi ložnice sestry Rachel a naslouchal. Jejich otec Ezra ukládal Rachel k spánku.

Každý večer vyprávěl své dcerce příběh na dobrou noc. Ale místo pohádky ji zasvěcoval do historie prokletí jejich rodiny. Povedená pohádka na dobrou noc, pomyslel si chmurně Jonathan. Divím se, že z toho nemívá noční můry.

„Já ještě nechci spát, tatínku,“ řekla Rachel. „Prosím tě, dovol mi ještě chvilku zůstat vzhůru. Venku je ještě světlo.“

„Ne,“ zněla Ezrova rozhodná odpověď. „Teď pěkně do postele a už tam zůstaneš. To myslím vážně.“

Jonathan se usmál, když to slyšel. Rachel vždycky nerada do postele dřív než ostatní.

„Ale Jonathan nemusí jít spát,“ kňourala Rachel.

„Jonathanovi už bude skoro osmnáct a ty jsi desetiletá žába,“ řekl Ezra. „Už nechci nic slyšet. Zavři oči a dobrou noc.“

Jonathan proběhl chodbou dřív, než

Ezra vyšel z Rachelina

pokoje. Nechtěl, aby ho otec přistihl, jak poslouchá za dveřmi.

Už je to šest let, co jsme odjeli z Wickhamu, připomněl si Jonathan. Šest let od smrti Abigail. A otcova posedlost Goodeovými je ještě silnější než předtím.

Jonathan přejel ukazovákem po čerstvě nabílené stěně jejich nového domu. Třetího domu během šesti let, připomněl si trpce.

Otec slíbil, že tentokrát se stěhují naposled. Uvidíme. Pokaždé, 37

když se stěhujeme, říká, že tentokrát určitě našel Goodeovy – ale pořád bez výsledku.

Jonathan šel dolů po schodech a jeho černé boty duněly na dřevěných schodech. Měl bílé punčochy, boty na přezku, tmavozelené kalhoty dokolenice a bílou bavlněnou koš i l i s náprsenkou.

Šaty mu už dlouho nešila matka – nebylo to třeba. Všichni z Fierovy rodiny si je dávali šít u krejčího.

V posledních šesti letech Fierovi zbohatli. Pokaždé, když se stěhovali do jiného města, vezl s sebou Ezra nějaké zboží, po němž byla poptávka – čaj, koření a hedvábí – a to pak prodával místním lidem. Jeho instinkt pro obchodování byl přímo ďábelský. V každém městě přesně odhadl, co budou lidé potřebovat.

Díky jeho schopnostem byla rodina dobře zajištěná. Nové bohatství však nepřineslo Ezrovi klid duše.

Sotva Jonathan sešel ze schodů, uslyšel zaklepání na dveře.

„Já otevřu, maminko,“ zavolal. Slyšel, jak v kuchyni vybaluje věci.

Jonathan otevřel domovní dveře. V nich stálo hezké děvče, asi šestnáctileté nebo sedmnáctileté.

Mělo hladké hnědé vlasy svázané na šíji do uzlu. Na sobě jednoduché zelené šaty s bílými karnýry kolem výstřihu a na rukávech. Pozorovala Jonathana živýma hnědýma očima a usmívala se.

„Dobrý večer,“ řeklo děvče a udělalo lehké, hbité pukrle. V jedné ruce držela kulatou mísu přikrytou ubrouskem. „Jmenuji se Dalila Wilsonová. Bydlím na farmě u cesty.“

„Pojďte dál, prosím,“ vyzval ji Jonathan.

„Vím, že jste se dnes přistěhovali a napadlo mě, že by vám přišlo vhod něco navíc k večeři,“ řekla Dalila. Vešla do dveří s kulatou mísou v napřažené ruce. „Přinesla jsem vám jablkový koláč.“

Jonathan převzal ještě teplý koláč a poděkoval jí.

„Pojďte dál, slečno Wilsonová,“ vybídl ji. „Řeknu otci a matce, že jste tady. Vím, že by vás rádi poznali.“

Uvedl Dalilu do přijímacího pokoje a odnesl koláč matce do kuchyně.

38

„To je od ní hezké,“ řekla Jane Fierová „Dojdi pro otce. Vezmeme si koláč a pozveme naši novou sousedku, aby si vzala s námi.“

Utírala si ruce do zástěry a spěchala do přijímacího pokoje uvítat hosta. Jonathan zaklepal na dveře otcova pokoje.

„Dál,“ zavolal otec mrzutě.

Jonathan otevřel dveře. Většina otcových knih, mapy, účetní záznamy a rodinná bible, byla ještě zabalená v bednách. Ezra seděl u svého psacího stolu proti dveřím, skloněný nad mapou.

„Co je?“ zeptal se netrpělivě. Jeho černé vlasy byly teď protkány cínově šedými a vrásky v obličeji se prohloubily.

Nezvedl oči od mapy západního Massachusetts. Jonathan věděl, že jeho otec sleduje novou cestu, kudy podle něho mohli jít Goodeovi.

„Otče, přišla k nám nějaká mladá žena. Naše sousedka.“

„Ano?“

Jonathan si odkašlal. „Víš, ráda by tě poznala.“

„Teď ne. Mám práci.“

Jonathan stál chvilku ve dveřích a nevěděl, co dělat dál. Stříbrný přívěsek, který otec pořád nosil, se zaleskl ve světle svíčky a modré kamínky zajiskřily. „ Zavři za sebou dveře,“ řekl Ezra.

Jonathan vykročil chodbou nazpátek do haly, když cestou zaslechl kradmé kroky na schodech. Podíval se vzhůru.

Rachel v lehké noční košilce se plížila dolů po schodech.

„Rachel!“ vykřikl Jonathan. „Slyšelas, že otec –“ Rachel dala prst na ústa, aby byl zticha. „Kdo j e tu?“ zeptala se šeptem. „Nějaká naše sousedka? Chci vědět, kdo je to!“

„Otec se bude zlobit –“

Ale Rachel si ho ani nevšimla. Rychle seběhla ze schodů a vklouzla do přijímacího pokoje. Jonathan v patách za ní.

Matka si povídala s Dalilou. Sotva zahlédla Rachel, její oči se rozšířily údivem a vykřikla: „Abigail!“

39

VIII.

„Proč jsi vstala z postele, Abby?“ vykřikla Jane Fierová.

Jonathan pozoroval, jak Rachelin dětský obličej zvážněl. Udělal krok kupředu, položil ruku na matčino rameno a jemně ji opravil.

„To je Rachel, maminko. Chce vidět naši novou sousedku.“

Po tváři Jane Fierové přelétl stínek zmatku. Vzápětí se vyjasnila.

Uchopila Rachelinu ruku, pohladila ji a usmála se.

Rachel se uklidnila a sedla si.

Podle všeho už je na to zvyklá, smutně si pomyslel Jonathan. Je zvyklá, že matka bývá popletená.

Rachel se opravdu podobala Abigail, přestože měla světlé vlasy, kdežto Abby byla rudovláska.

A přece to není jejich podoba, co matku mate, uvažoval Jonathan.

V matčině mysli Abigail stále žije. Pro ni nezemřela.

Dalila pokývla děvčátku a řekla: „Jsem moc ráda, že tě poznávám, Rachel!“

„Otec má teď bohužel nějakou práci,“ vysvětlil Jonathan Dalile.

„Ale moc rád by poznal vás i vaši rodinu. Možná vás navštíví zítra.“

Dalila přikývla.

„Omluvte mě na chvilku, prosím vás,“ řekla Jane. „Popovídejte si s mým synem a dcerou než nakrájím koláč, slečno Wilsonová.“

Jonathan se usmál. Rachel přece jen dosáhla svého; zůstane vzhůru a vezme si s nimi koláč.

Dalila, Jonathan a Rachel se posadili. Pokoj nebyl ještě docela zařízený, byla tam jen pohovka a několik židlí, rozestavených kolem malého stolku.

Ale Ezra u ž nad krbem zavěsil velký obraz – portrét Abigail.

40

Namaloval jej sám podle paměti.

Na tom obrazu byla Abigail oblečena tak, jak j i Ezra viděl naposled, v modrých šatech, na hlavě bílý čepec s modrými pentlemi.

„Máte krásný dům,“ řekla Dalila a s obdivem se rozhlédla. Dům byl velký a elegantní, dvouposchoďový, zvenčí natřený bíle, s černými okenicemi a bílým plotem. Byl to ten nejhezčí dům, v jakém Fierovi kdy bydleli.

„Odkud jste se přistěhovali?“ zeptala se Dalila.

„Z Worcesteru,“ odpověděl Jonathan. „A předtím jsme bydleli v Danbury.“

„Proboha!“ vykřikla Dalila. „Proč se tak často stěhujete?“

Jonathan zaváhal. Pochopitelně se nechtěl šířit o otcově posedlosti rodinou Goodeových před touto hezkou sousedkou To by přece nemohla nikdy pochopit.

Ale dřív než ji mohl zarazit, Rachel tiše vyhrkla. „To tatínek.

Říká, že na naší rodině leží prokletí!“

„Rachel!“ skočil jí do řeči Jonathan.

Dalila vykulila oči. „Prokletí? Jak to myslíš?“

„Malé holky vždycky přehánějí,“ přerušil ji Jonathan a doufal, že tím ta debata skončí.

„Ne, to není pravda!“ umíněně tvrdila Rachel. „Tatínek mi o tom vypráví každý večer, než usnu.“

Ukázala na portrét Abigail a prohlásila. „Tahle holčička byla moje sestřička. Umřela, když jsem byla malá, a zabila ji jedna z těch Goodeových.“

„Rachel –“ Pokáral ji Jonathan. Ale Dalilu jako by to velice zaujalo a vybízela, aby Rachel pokračovala.

Jonathan se zhrozil, když Rachel vyložila Dalile všechno o rodinném prokletí a nepřátelství mezi Goodeovými a Fierovými.

Jonathan pozoroval Dalilinu tvář, když poslouchala všechny ty děsivé podrobnosti. Zbledla jako stěna a vykulila oči.

Ta už se u nás nikdy neukáže, napadlo ho a byl překvapen, jak ho to zamrzelo. To bystré děvče už se mu ohromně zalíbilo.

Nakonec se zmohl na poznámku: „To všechno jsou hlouposti, slečno Wilsonová. Rachel má plnou hlavu těch otcových řečí a bere je moc vážně.“

41

„Tak vy nevěříte, že existuje takové prokletí?“ zeptala se Dalila a upřeně se mu dívala do očí.

„Žádné prokletí neexistuje,“ zamračeně odpověděl Jonathan. „A neexistovalo by ani žádné nepřátelství, kdyby to otec neoživoval.

Všechno jsou to jeho výmysly – a působí tím sám sobě jen starosti.

T a n a š e honba za Goodeovými ovlivňuje celý náš život, ale sami Goodeovi nám ničím neublížili.“

„A co Abigail?“ namítla Rachel.

Jonathan se zarazil. Na Abigail nerad myslel.

Abigail by ještě žila, nebýt těch šíleností, co si otec vzal do hlavy, pomyslel si hořce. Otec nás donutil bydlet ve Wickhamu, když by tam žádná normální rodina nebyla zůstala.

Smrt Abigail byla otcova chyba.

Jonathan se snažil zahnat ty nepříjemné myšlenky. Upřel pohled na Dalilu. Ta si pozorně prohlížela portrét.

„Abigail je ti moc podobná, Rachel,“ prohlásila.

„To říká skoro každý,“ řekla Rachel a usmála se na Jonathana.

„Co kdybychom mluvili o něčem jiném,“ prohlásil Jonathan a cítil se trapně.

„Máte nějaké bratry a sestry, slečno Wilsonová?“ zeptala se Rachel dychtivě.

„Můžeš mi říkat Dalilo,“ vyzvala ji Dalila. S pohledem na Jonathana dodala: „Vy také.“

Jonathanovi připadlo, že přitom trochu zrudla.

„Jsem jedináček,“ odpověděla na otázku Rachel. „Matka zemřela, když jsem se narodila. Žiju s otcem. Je pastorem, ale moc věřících tu nemá. Bydlíme na malé farmě.“

Jonathan si bedlivě prohlížel její šaty z domácího plátna, obarvené na světle zeleno. Poprvé si všiml, jak jsou obnošené. Krajka na rukávech byla otřepaná a sukně na několika místech šikovně zalátaná.

Podle všeho si na návštěvu u nás oblékla to nejlepší, pomyslel si.

Určitě je strašně chudá. Ale na tom nezáleží. I tak je to nejhezčí děvče, jaké jsem kdy viděl.

Pár dní nato šel Jonathan do města ke kováři. Matka chtěla nový 42

kastrol na oheň do kuchyně.

Objednal jej u kováře a vyšel z dílny. Hned venku narazil na hezké hnědovlasé děvče v tmavomodrých šatech a s bílým čepcem se stříškou proti slunci.

„Dalilo Wilsonová! Jsem moc rád, že vás zase vidím.“ Nesla malý košík a Jonathan se nabídl, že jí ho ponese. Byl prázdný.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se.

„Domů,“ odpověděla. „ Zrovna jdu z otcova kostela. Byl tam celé dopoledne a nic nejedl, a tak jsem mu donesla kousek sýra a chleba.“

„Náhodou také jdu domů,“ řekl Jonathan. „Můžu vás

doprovodit?“

Dalila se usmála. „Díky. To je od vás moc laskavé.“

V jasném a horkém odpoledním slunci šli po cestě z města k Dalilinu domovu. Jonathan cítil, jak mu pod límcem košile stéká pot.

„Jak se daří vaší rodině?“ zeptala se Dalila. „Myslím matce a sestře?“

„Docela dobře, díky,“ řekl Jonathan.

„Obě se mi moc líbily,“ pokračovala Dalila. „ Zvlášť vaše sestra.

Je ohromně roztomilá.“

Vzpomínka na Dalilinu návštěvu vzbudila v Jonathanovi dost nepříjemný pocit – jak matka mluvila z cesty, jak se Rachel rozbrebentila o prokletí jejich rodiny. Dalila je zdvořilá, usoudil.

Určitě si o nás myslí, že jsme nějaká divná rodina.

„Musím se omluvit za to, jak se tehdy chovala Rachel,“ řekl.

„Doufám, že vás nevystrašila – nebo nenudila – tím svým hloupým tlacháním.“

Dalila se zasmála. „Vůbec ne. Je to ještě dítě a takové fantastické historky, to je něco pro děcka. V jejím věku jsem nebyla jiná.“

„Určitě jste byla daleko rozumnější než Rachel,“ nesouhlasil Jonathan.

„Pokud se to dá srovnávat, tak mnohem hloupější. Jen se zeptejte mého otce. Když mi bylo osm, tak jsem byla přesvědčená, že ke mně oknem vleze liška a odnese mě. Postavila jsem si hlavu, že v noci musí být všechna okna v domě zavřená – i když bylo děsné horko.

Otec si myslel, že jsem se pomátla!“

Jonathan se jejímu vyprávění zasmál a nabídl jí rámě a tykání.

43

Přijala a pokračovali v chůzi zavěšeni do sebe.

Tu noc nemohl Jonathan dlouho usnout. Před očima měl Dalilinu podobu: její lesklé hnědé vlasy, jemnou pleť, růžové tváře, její živé hnědé oči.

Zítra ji navštívím, uvažoval, když konečně usínal. Donesu jí kytičku…

Zaslechl jakýsi hluk a posadil se na posteli.

Co to bylo?

Zdálo se, že zvuk přichází z dálky. Že by se mu něco zdálo?

Ne. Ozvalo se to znovu. Tentokrát blíž.

Jonathan nastražil uši. Zvuk byl zpočátku tichý, ale postupně sílil a zvyšoval se. Nejdřív ho napadlo, že je to nějaký zvířecí skřek, bolestné zavytí, předsmrtné zaskučení.

Projela jím vlna strachu. Ještě nikdy neslyšel, že by zvíře vydalo ze sebe takový zvuk.

Že by medvěd? Vlk? Poraněný pes?

Rychle se to blížilo k jejich domu, blíž a blíž.

Teď se to ozvalo na dvoře a přibližovalo se to.

Zastavilo se to přímo pod jeho oknem.

Jonathan cítil srdce až v krku.

Jakýsi hlas v jeho hlavě zoufale vykřikl: „Pomoc! Pomozte mi někdo – proboha! Jde si to pro mě!“

44

IX.

S bušícím srdcem doklopýtal Jonathan k oknu. Měsíc v úplňku ozařoval treláž – ještě stále bez růží – vztyčenou u zadní stěny domu, až k oknům v prvním poschodí.

Dvorek za domem měl jako na dlani – hranici dřeva, novou železnou pumpu, kamennou studnu a okolní lesy.

Od koho nebo čeho pocházel ten hrozný zvuk? uvažoval Jonathan a třásl se po celém těle. Nebyl to jen sen? Nějaké záhadné divoké zvíře? Nebo něco ještě strašnějšího?

Vypudil tu myšlenku z hlavy. Už z těch Racheliných povídaček trpím na přízraky, pokáral sám sebe.

Teď bylo ticho. Jediným zvukem bylo vrzání cvrčků a tiché houkání sovy. Ještě celý rozechvělý zalezl Jonathan nazpátek do postele.

Věděl, že už neusne. Celou noc ani oka nezamhouřil a uši měl nastražené.

O několik hodin později se začala rozjasňovat obloha.

Jonathan slyšel, jak kolem jeho pokoje prochází matka, aby se dole pustila do denní práce pro domácnost. Už také vstávali otec a sestra.

Za neustálého zívání a protahování vylezl Jonathan z postele a ospale došel k umývadlu. Opláchl si obličej studenou vodou a hřebenem projel hnědé, až na ramena dlouhé hnědé vlasy. Vzadu si je svázal černou šňůrkou a vklouzl do kalhot.

Jane Fierová dávala v kuchyni na stůl talíře. „Dobré ráno, Jonathane,“ řekla vesele. „Mohl bys rozfoukat oheň?“

Jonathan dal matce ranní pusu a přešel ke krbu. Vzal dmychadlo a 45

zafoukal do uhlíků, žhavých ještě od včerejšího večera.

Do kuchyně vtrhla Rachel v hnědých šatech a zástěrce, s rozevlátými světlými vlasy. Krátce po ní Ezra. Jonathan prohrabával oheň a dohadoval se, jestli někdo z nich slyšel ty hrozné skřeky, které ho v noci vzbudily. Zdálo se, že Rachel má výbornou náladu a dobře se vyspala. Zato Ezra vypadal unaveně.

„Rachel, doběhni ke studni a dones mi vědro vody,“ požádala Jane.

„Ano, maminko,“ odpověděla Rachel. Otevřela zadní dveře a zamířila ke studni.

Vzápětí se ze dvorku ozval křik tak hrůzostrašný, až. Jonathanovi vypadl z ruky pohrabáč a zařinčel na dlaždicích u krbu. Otočil se a vyběhl ven, Jane a Ezra v patách za ním.

Rachel stála u studny a hystericky ječela. Ruce, obličej, vlasy, šaty, všechno bylo postříkané něčím červeným.

„Abigail – co je to?“ vykřikla Jane. „Co se stalo?“

Rachel si matky ani nevšimla, jen třeštila oči a ukazovala na vědro, které vytáhla ze studny.

Jonathan nahlédl do vědra a zvedl se mu žaludek. Bylo plné husté rudé krve.

46

X.

S rukou na ústech se Jonathan dopotácel nazpátek.

Krev! Jak se mohlo stát, že je ve studni krev?

Snažil se potlačit zvracení a podíval se, co na to jeho rodina. Jane objímala Rachel a snažila se ji uklidnit. Ezra s vytřeštěnýma očima svíral v třesoucí se ruce svůj stříbrný přívěsek.

„Zase to prokletí!“ vykřikoval. „Už zase po nás jdou Goodeovi!“

Jonathan se staženým hrdlem sebral odvahu a opatrně nahlédl do studny. Ulevilo se mu, když viděl, že voda je čistá.

Jen vědro bylo plné krve. Co to mělo znamenat?

Jane s rukama kolem Racheliných ramen ji jemně odváděla do kuchyně. Ezra nervózně mnul mezi prsty přívěsek, jako by u něj hledal pomoc.

„Už je to tu zas. Našli nás dřív, než my je,“ mumlal Ezra,

„Goodeovi musí být někde blízko – živí nebo mrtví.“

„Jen klid, otče,“ prosil Jonathan. „Žádné prokletí neexistuje.

Jenom se podívej, nikomu se nic nestalo.“

„Jsi hloupý kluk,“ zamumlal Ezra a odešel.

Ještě pořád otřesený a jako omráčený zíral Jonathan na to vědro plné krve. Najednou se mu znovu vybavilo to smrtelné zaskučení, které zaslechl v noci.

Kdo nebo co mohlo provést něco takového, uvažoval.

Bylo to dílo nějakého šílence? Nebo divokého zvířete?

Nemá snad jeho otec nakonec pravdu? Nemůže za tím být prokletí těch Goodeových?

Zbytek dopoledne zůstala Rachel ve svém pokoji, zatímco Ezra chodil po domě, nervózní a zamračený.

47

Musím pryč odtud, uvědomil si Jonathan. Pokud tu budu sedět, budu mít pořád před očima to vědro s krví.

Rozhodl se navštívit Dalilu.

Cestou k jejich malé farmě natrhal kytici lučních květin. Byl to opravdu malý domek – spíš něco jako srub – zchátralý, obložený dohněda ošlehaným šindelem, pár malých oken a komín.

Napravo od domu polozřícený chlév. Za plotem zobalo v zemi několik slepic. Vzadu pár pokřivených ovocných stromů a akr či dva kamenitých polí.

S kytičkou červených a bílých květin v ruce zaklepal Jonathan na dveře. Otevřela mu Dalila.

„Buď zdráv, Jonathane,“ řekl a s úsměvem. „To je ale milé překvapení.“

Když jí podával květiny, cítil, jak mu hoří tváře.

Pozvala ho dovnitř. U psacího stolu v rohu místnosti seděl muž s šedými vlasy na ramena. Povstal, když vstoupil Jonathan.

„Tati, to je Jonathan Fier,“ řekla Dalila. „ Jonathane, to je můj otec, pastor Wilson.“

Dalilin otec potřásl Jonathanovi přátelsky rukou. „Jsem velice rád, že vás poznávám, mladý muži,“ řekl pastor. „ Zamýšlím navštívit brzy vaše rodiče, abych je u nás uvítal.“

„To budou moc rádi,“ odpověděl Jonathan se zdvořilou úklonou.

„Otec si právě připravuje kázání,“ vysvětlila Dalila. „Nepůjdeme se projít?“

Jonathan souhlasil. Vyšli s Dalilou ven a chodili ovocným sadem.

V hřejivém slunečním světle připadala Dalila Jonathanovi hezčí než předtím. Její tváře dostaly růžový nádech a její krok byl živý a pružný.

Ale když se mu podívala do obličeje, viděl, že se mračí. „Vypadáš unaveně, Jonathane,“ poznamenala. „Je ti dobře?“

Jonathan začal vysvětlovat: „Ano, jistě…“ Ale pak si to rozmyslel. Dalila už slyšela celou tu rodinnou historii, napadlo ho, a nebojí se mě. Ani trochu se mě nebojí. Je to rozumné děvče. Možná jsem našel někoho, s kým si můžu pohovořit – konečně!

„Včera v noci mě něco probudilo,“ svěřoval se. „Záhadný a strašný hluk.“

48

„Hluk?“ zeptala se rozpačitě.

„Ano. Bylo to jako kdyby se nějaké příšerné zvíře hnalo lesem přímo k našemu domu. Pořád blíž, až se zdálo, že je přímo pod oknem mého pokoje, a pronikavě to ječelo. Pak to přestalo, jako když utne.“

„A co to bylo?“ byla zvědavá Dalila.

„Nevím,“ odpověděl Jonathan. „Když jsem se podíval ven, nic jsem neviděl.“

„Určitě se ti něco zdálo,“ uklidňovala ho Dalila.

„K tomu jsem také došel,“ řekl Jonathan. „Ale dnes ráno šla Rachel ke studni pro vodu, a když vytáhla vědro –“ Odmlčel se a uvažoval, má-li pokračovat. Má takovou otřesnou věc říct mladé dámě, kterou sotva zná?

Dalila se zastavila a obrátila se čelem k němu. „Co se stalo?“

zeptala se. „Co bylo v tom vědru?“

„Krev,“ řekl jí.

Dalila prudce vydechla.

„Otec je přesvědčen, že to má něco společného s tím prokletím,“

pokračoval Jonathan. „A já musím uvažovat o tom, jestli nemá pravdu.“

V tu chvíli se Dalila odvrátila. „To ne,“ řekla a předešla ho.

Netřesou se jí ruce? Jonathan neměl jistotu. „V tom nemůže mít pravdu, viď že ne, Jonathane? Určitě existuje nějaké logické vysvětlení.“

„Určitě,“ řekl Jonathan. „Ale mě žádné nenapadá. Myslíš, že do studny třeba mohlo spadnout nějaké zraněné zvíře? To ale nedává smysl. Nikde nebyla ani stopa po nějakém zvířeti a voda ve studni byla naprosto čistá.“

Dalila se znovu zastavila a vzala Jonathana za ruku. „Prosím tě, Jonathane, pusť to prokletí z hlavy. Tím může být posedlý tvůj otec, ale ne ty.“

Jonathan položil svoji ruku na její. Měla tak jemnou pleť. V hlavě mu zněla její slova. To prokletí pusť z hlavy, uvažoval. To je přesně to, co bych řekl já – do dnešního dne.

Mlčky šli dál.

Je to moc rozumné děvče, uvažoval Jonathan. Jsem opravdu rád, 49

že jsme se poznali. Je to dobrá věc, když se člověk má komu svěřit.

Tu noc Jonathan brzy ulehl a okamžitě usnul.

Byla už hluboká noc, když ho probudil jakýsi hluk.

Zaskřípání.

Okamžitě procitl a se zatajeným dechem naslouchal. Celý dům byl v tuto pozdní noční dobu ponořený do tmy.

Další zaskřípání.

Rozbušilo se mu srdce. Je to tu zas.

A znovu to zaskřípání. A znovu:

Přicházelo to z chodby. S vyprahlými ústy a bušením ve spáncích vyklouzl z postele a přikradl se ke dveřím.

Přiložil na ně ucho a naslouchal. Ten zvuk jsem doopravdy slyšel, ujišťoval sám sebe. To je jistá věc.

Další zaskřípání. Tentokrát delší.

Pomalu a tiše otevřel dveře. V chodbě byla tma. Slyšel, jak se k němu tichounce blíží nějaké kroky.

Vykoukl ze dveří. Na chodbě něco stálo.

Krev mu ztuhla v žilách.

Na konci chodby zahlédl nějaké zjevení v bílém – které se vznášelo směrem k němu.

50

XI.

„Kdo je to?“ vykřikl Jonathan. Ale z hrdla se mu vydral jen přidušený šepot.

Matně bledá postava zašeptala: „Abigail! Abigail!“

Neslo se to blíž. Jonathan rozeznal bílou noční košili, bílý noční čepec a pod ním rozpuštěné dlouhé, bílé vlasy. Slyšel, jak pod bosýma nohama skřípají prkna v podlaze.

To nemůže být strašidlo, pomyslel si.

Přízrak liše zavolal: „Abigail! Abigail! Vrať se, Abigail!“

To je matka, uvědomil si Jonathan a vyděsil se. Co to jen provádí?

Matka tiše, jako když ho nevidí, prošla kolem něho. A znovu zavolala: „Abigail!“ Je náměsíčná, uvědomil si. Začala sestupovat ze schodů. Jonathan za ní. Šla k zadní části domu a po podlaze se za ní přízračně t áhla bílá noční košile „Abigail!“ zavolala, tentokrát trochu hlasitěji. „Počkej na mě!“

Otevřela zadní vchod do domu a chtěla vyjít ven.

Jonathan k ní přistoupil a chytil ji za ruku. „Maminko!“ vykřikl rozechvělým hlasem. „Co to děláš?“

Polekaně se otočila. Oči měla široce otevřené a plné slzí.

Ona nespí, uvědomil si Jonathan. Je vzhůru a ví, co dělá.

„Je to Abigail,“ zašeptala matka a po tvářích, jimiž pocukával pláč, jí stékaly slzy. „Volala na mě. Je tam venku a čeká na mě.“

Jonathan vtáhl matku dovnitř a zavřel dveře „Ne, maminko,“ řekl v zoufalé snaze ji uchlácholit. „To se ti určitě něco zdálo.“

„To nebyl sen, Jonathane.“ Matčin hlas byl teď pevný. „To nebyl sen. Je vzadu na dvorku, moje malá holčička…“

Jonathan otevřel dveře a vykoukl ven. Byla teplá, jasná noc, 51

prozářená měsíčním světlem. Nikoho venku neviděl, po Abigail ani stopa.

„Nikdo tam není, maminko,“ řekl Jonathan. „Musíš se vrátit do postele, prosím tě.“

Objal matku kolem ramen a vykročil s ní ke schodům. Vzpouzela se.

„Ne!“ vykřikla. „Abigail mě potřebuje!“

Silnější Jonathan vedl matku nahoru po schodech. „Nemůžeš jít ven – nachladíš se. Zdál se ti zlý sen, mami. O nic jiného nejde,“

konejšil ji. „Nebylo to nic jiného než zlý sen.“

Ale ať říkal, co chtěl, Jane odmítala uvěřit, že ji nevolala její mrtvá dcera.

Pořád šílená žalem a úzkostí se nechala vést po schodech nahoru.

Lehla si do postele a nakonec vyčerpáním tvrdě usnula.

Jonathan zavřel dveře svého pokoje, přešel k oknu a podíval se ven. Dvůr s lesy v pozadí se tiše a klidně rozprostíral v měsíčním světle.

Ráno se členové Fierovy rodiny jako jindy rozešli po své obvyklé práci. Ani Jonathan, ani jeho matka se nikomu ani slovem nezmínili, co se stalo minulé noci.

Jako kdyby to opravdu byl jenom sen. Ale Jonathan si o tom myslel své.

Matka má od smrti Abigail zničené nervy, uvažoval. Ale vždycky se to dalo vysvětlit jako chvilková popletenost. Nikdy to nezašlo tak daleko.

Příští noc ležel s otevřenýma očima a čekal, až se zase ozve ten hluk. Hodiny ubíhaly v poklidném tichu a Jonathan se začal uvolňovat. V tu chvíli, právě když začal pociťovat ospalost, to uslyšel.

Zavrzání.

„Abigail! Abigail!“ ozval se vzápětí tlumený výkřik.

Uslyšel otcovy těžké kroky na prkenné podlaze.

„Jane, vrať se do postele,“ šeptal Ezra. „Probudíš děti.“

Jonathan slyšel, jak otec vede matku nazpátek do jejich pokoje a zavírá dveře. Slyšel jejich tlumené hlasy a pak matčin pláč.

Jonathanova matka byla nemocná celý příští a přespříští den. V

52

noci však bloumala po domě a volala svoji mrtvou dceru.

„Chci pro ni něco udělat,“ řekla Rachel Jonathanovi. „Něčím ji přivést na veselejší myšlenky.“

Jonathan si povzdechl. Pochyboval, že on a Rachel by mohli udělat něco, aby matka byla šťastnější.

„A co ta treláž na zdi?“ navrhla Rachel. „Můžeme k ní zasadit růže. Proto tam přece je. Jednou vyrostou, až dosáhnou k oknu její ložnice.“

„Tak dobře,“ souhlasil Jonathan. Byl rád, že se konečně dostane z domu.

Vzal lopatu a Rachel rýč. Začali hloubit jamky pro růžové keře.

Ucítil lehké poklepání na rameno a otočil se, aby viděl, kdo je to.

Uviděl před sebou hezkou Dalilinu tvář.

„Dobré odpoledne,“ řekla.

„Dobré odpoledne,“ odpověděl Jonathan.

„Nazdar, Dalilo,“ pozdravila Rachel.

Jonathan si otřel špinavé ruce do pracovních kalhot a přál si, aby ho Dalila nezastihla tak ušpiněného. Podle všeho jí to ale nevadilo.

„Nemáte vy dva chvilku času na návštěvu?“ zeptala se Dalila.

„Ale samozřejmě,“ prohlásil Jonathan.

„Stejně si potřebuji oddáchnout,“ přidala se Rachel. „To hrabání v zemi už mě štve.“

„Nesedneme si do stínu?“ navrhl Jonathan.

Jonathan a Dalila si sedli pod jabloň, zatímco Rachel odběhla a za malou chvilku se vrátila se džbánem citronády.

„Zašla jsem se podívat, jak se vám dvěma vede,“ řekla Dalila.

„Měla jsem o vás starost.“

Jonathan mlčel, ale Rachel plácla: „Víš, Dalilo – mamince není dobře. Každou noc chodí po domě a volá Abigail. Myslí si, že vidí jejího ducha.“

Dalila vykulila oči a položila si ruku na hrdlo. Otočila se k Jonathanovi. „To snad není pravda? Je to možné?“

„Pravda je, že matka má špatné nervy,“ řekl Jonathan. „Každou noc volá Abigail. Říká – říká, že ji vidí na dvoře a že na ni kývá.“

Dalila se hlasitě nadechla a zavřela oči. „To je hrozné,“ šeptala skoro jako pro sebe.

53

Jonathan se k ní naklonil blíž. „Ale já vím určitě, že to není žádný duch,“ řekl, aby ji uklidnil. „A ty si kvůli nám nedělej starosti, prosím tě o to, Dalilo. Rachel ráda přehání.“

„To není žádná pravda!“ vykřikla Rachel. Dalila se uklidnila a její tváře zase dostaly trochu barvu.

„Je docela možné, že se jí něco zdálo, nebo ne?“ upozornila.

„Stejný sen, noc co noc?“

Jonathan zamyšleně usrkl citronádu. Díval se Dalile do tváře a ona se na něho usmála.

Je báječná, pomyslel si. Snaží se nás povzbudit.

Rachel se bojí strašidla a já mám zase strach, že se matka zblázní.

Dalila nechce, abychom se báli, a tak nás ujišťuje, že se matce něco zdá.

„Jonathane.“

Jonathan prudce otevřel oči. Byla hluboká noc. A znovu to volání.

Je to matka?

„Jonathane,“ ozval se tajemný šepot. „Jonathane, měj se na pozoru!“

Jonathan strnule upíral oči do tmy.

Nebyla to matka, ale tichý, příjemný dívčí hlas.

„Kdo je tam?“ zeptal se tichým hlasem.

„Měj se na pozoru, bratře,“ ozval se dívčí hlas, který jako by přicházel z venku otevřeným oknem. Ale to není možné…

„Měj se na pozoru, bratře,“ ozval se znovu ten hlas. „Nebo tě čeká horší osud, než byl ten můj!“

Jonathan se posadil na posteli. „Rachel?“ zavolal. „Kde jsi, Rachel?“

„Ne, já nejsem Rachel,“ zašeptal hlas děvčátka. „Já nejsem Rachel. Já jsem Abigail.“

54

XII.

Jonathan vyskočil z postele. „Abigail!“ vykřikl zoufale. „Abigail, kde jsi?“

Zastavil se jako přimražený uprostřed místnosti a naslouchal.

Žádná odpověď Ten hlas už se neozval.

Třesoucíma se rukama zapálil od doutnajících uhlíků v krbu svíčku. V jejím světle strašidelně vylétl na zeď jeho stín.

Jonathan prohlédl každý koutek místnosti. Otevřel skříň a nahlédl dovnitř.

Ani stopa po mrtvé sestře. Ani stopa po nikom.

S bušícím srdcem klesl Jonathan nazpátek na postel.

Abigail na něho volala. Opravdu to byla ona? Co když to byl jen jiný sen?

Co když matčino šílenství přechází na mne, napadlo ho. Ale rychle pustil tu myšlenku z hlavy.

Ten hlas byl skutečný. Opravdu jsem slyšel Abigail, která mne před něčím varovala?

Vylekalo ho tiché zaklepání na dveře. Vyskočil z postele, oči upřené na dveře. Má otevřít?

Na rozhodování neměl čas. Dveře se pomalu a se skřípáním otevřely.

Dovnitř vešla Rachel.

Na sobě měla noční košili a čepec a byla bosa. V matném světle svíčky byly její oči vykulené strachem.

„Rachel, co se děje?“ zeptal se hlasem, který nebyl silnější než šepot.

„Viděla jsem ji!“ vykřikla Rachel. „Viděla jsem Abigail!“

55

XIII.

Jonathan přiběhl k sestře a uchopil ji za ramena. „Tys viděla Abigail?“ zeptal se. „Kde?“

„Viděla jsem za oknem její tvář. Volala na mě: ‚Rachel, měj se na pozoru!’“

„Jak jsi věděla, že je to Abigail?“ chtěl vědět Jonathan. „Ty si pamatuješ, jak vypadala?“

„Vypadala jako na otcově obrazu,“ řekla Rachel. „Měla bílý čepec s modrými pentlemi a jako by se vznášela za mým oknem. Pak zmizela.“

Jonathan pustil Rachel. Je možné, že matka opravdu viděla Abigail, uvažoval. Je možné, že viděla to, co Rachel. Musela to být Abigail! Duch Abigail.

Abigail přišla varovat rodinu.

Ale před čím?

„Zastavím se u Wilsonových, maminko,“ řekl Jonathan Jane.

Seděla v kuchyni u krbu, únavou neschopná pohybu.

„Vezmi mě s sebou,“ žadonila Rachel. „Mám Dalilu ráda.“

„Dnes ne, Rachel,“ odmítl Jonathan. „Dnes s ní chci být sám.“

Matka mu s sebou dala jako dárek košíček sladkých rohlíčků.

„Prosím tě, pozdravuj od nás jejího otce. Už bychom je měli pozvat na čaj, ale když ono je to těžké…“

Otřela si slzy, které jí zaplavily oči. Od smrti Abigail Jonathanova matka zestárla samým trápením. Koutky úst jí poklesly a oči měla bezvýrazné a téměř bezbarvé. Jonathan si všiml, že v posledních dnech byly stopy bolesti v jejím obličeji výraznější.

„Omluv mě u Wilsonových,“ pokračovala. „A řekni jim – řekni 56

jim, že stůňu.“

„Jistě,“ slíbil Jonathan. Položil svoji ruku na její a dodal: „Brzy ti bude líp, mami. Uvidíš.“

Roztržitě pokývla hlavou. Jonathan vzal košík a vydal se po cestě k Wilsonově farmě.

Když tam dorazil, pracoval pastor Wilson na poli. Pohled na Dalilinu svěží tvář zlepšil Jonathanovi náladu. S úsměvem si vzala rohlíčky. „To je od tvé matky moc pozorné,“ řekla. „Jak se jí daří?“

Jonathan si povzdechl. „Nelepší se to. Pořád vidí v noci Abigail.

Ale teď už aspoň není sama.“

„Jak to myslíš?“

„Rachel ji také viděla. A já – víš, slyšel jsem její hlas. Volala na mě.“

Dalila upustila košík a odvrátila se. Jonathan viděl, jak se jí pod vybledlými růžovými šaty třesou ramena.

„Dalilo, co je ti?“ Jemně ji otočil, položil jí ruce na ramena, aby se přestala třást, a pozorně se jí díval do očí. Ona ale sklonila hlavu, jako by nechtěla, aby viděl, jak se tváří.

Když konečně zvedla hlavu, měla oči plné slzí. „Mám o tebe starost, Jonathane,“ řekla. „O tebe a o tvoji rodinu Já – já bych nechtěla, aby se vám stalo něco zlého, nikdy.“

Jonathan si pomyslel, že s těma očima, lesknoucíma se od slzí, je ještě hezčí než jindy. Chtělo se mu obejmout a políbit ji.

„O čem to mluvíš, Dalilo?“ zeptal se. „Já vím, že bys nám nepřála nic zlého. To nemá s tebou nic společného.“ Zarazil se, protože měl pocit viny. „Vůbec jsem tě neměl zatěžovat našimi problémy. Ty je pak bereš osobně.“

Dalila zavřela oči. „Otec a já odtud brzy odejdeme,“ řekla tiše.

„Možná, až budeme pryč –“

„To ne!“ vykřikl Jonathan. „Ty nemůžeš odejít! Prosím tě!“

Překvapilo ho, když slyšel, co sám řekl. Pomyšlení, že by Dalila měla odejít, ho zabolelo. Měl pocit, jako by dostal ránu pěstí.

Já ji mám rád, uvědomil si vzápětí. Strašně, zoufale ji mám rád.

Vzal ji za ruku a zeptal se: „Proč? Proč musíte odejít? Prosím tě, zůstaň tu, Dalilo…“

Znovu sklonila hlavu. „Bude to tak lepší, Jonathane. Musíš mi 57

věřit. Do konce týdne budeme pryč.“

„Já tomu nerozumím, Dalilo –“

„Prosím tě, jdi už, Jonathane,“ řekla rozechvělým hlasem.

„Prosím tě – teď musíš jít.“

S těžkým srdcem se Jonathan vlekl od Wilsonových k domovu.

Myslel na to, jak ji má rád a cítil se mizerně. A věděl, že i ona ho má ráda. Prostě to věděl. Tak proč musí odejít? Proč mu to nevysvětlí?

Proč je tak smutná, tajnůstkářská?

Tu noc Jonathan očekával, že uslyší matčino tlumené volání. Ze všech sil se snažil udržet otevřené oči, zůstat vzhůru.

Ale po tolika nocích, kdy nespal, to nedokázal. Upadl do těžkého, bezesného spánku.

A tehdy, krátce před svítáním, pronikl do jeho spánkem zamlženého mozku děsuplný výkřik.

Jonathan se přímo vymrštil z postele. Výkřik přicházel ze dvora.

Běžel k oknu. Na obzoru se začalo ukazovat první růžové ranní světlo. Přimhouřenýma očima nahlédl

do dvorku, ale nic

neobvyklého neviděl.

Ten výkřik mu nešel z mysli, měl ho plné uši. Žádný z hrůzných zážitků několika posledních týdnů ho dostatečně nepřipravil na děsivou agónii tohoto výkřiku.

Uslyšel kroky na schodech. Opatrně se přiblížil ke dveřím. V

sedavém světle uviděl Ezru a Rachel sestupovat dolů. Následoval je.

Kde je matka? uvažoval. Hrdlo mu začala svírat panika. Potlačil ji, polkl. Teď nebyla na paniku vhodná chvíle.

Sledoval otce a sestru ven z domu. Na dvoře bylo v tuto chvíli naprosté ticho. Ale všichni ten výkřik slyšeli. A všichni se shodli, že přicházel ze dvora.

„Kde je matka?“ zeptal se Jonathan otce.

„Nevím,“ řekl Ezra. „Když mě ten výkřik probudil, ona už byla pryč. Bohužel si myslím…“ S pohledem na Rachel nedokončil větu.

„Buďte b ez starosti, otče,“ řekl Jonathan. „Najdeme ji.“

Dlouho prohledávali dům, každý koutek, ale po Jane ani stopy.

Slunce už se vynořilo nad stromy.

Rychle se oblékli, vrátili se na dvůr a prozkoumali každý keř, 58

nahlédli za každý strom.

Rachel stála na kraji lesa a volala na matku. Na Jonathana padla únava a beznaděj.

Co se jí mohlo přihodit? Přece se nemohla beze stopy rozplynout?

Ústa měl docela vyprahlá. Šel ke studni napít se vody. Když zatáhl za provaz, aby vytáhl vědro, cítil, že jde nějak podivně ztěžka.

Zaplavila ho vlna děsu.

„Tati!“ zavolal chraptivým hlasem. „Pojď sem a pomoz mi vytáhnout vědro ze studny.“

Ezra si ho změřil přimhouřenýma očima, ale nic neřekl. Postavil se vedle syna a společně se soustředěnými výrazy tahali za provaz.

„Jde to hrozně ztěžka, otče,“ posteskl si Jonathan a táhl ze všech sil. „Nedovedu si představit –“

Zatáhli ještě jednou, naposled.

Jonathan vyjekl a nechtěl věřit svým očím.

A pak se zoufale rozkřičel.

59

XIV.

Jonathanův křik se rozléhal po dvoře.

„Co se stalo? Co se stalo?“ ječela Rachel a běžela ke studni.

Jonathan byl příliš vyděšený, než aby dokázal odpovědět. Příliš vyděšený, aby se dokázal pohnout. Příliš vyděšený, aby odtrhl oči od příšerné scény před sebou.

Na konci provazu, natažené přes vědro, leželo tělo jeho matky.

Její kůže byla promodralá a zduřelá. Mokré vlasy přilepené k lebce a k obličeji. Nasáklá noční košile těsně přiléhala k neživému tělu.

„Ne! Ne! Ne!“ křečovitě vzlykal Jonathan.

„Maminko!“ šeptala Rachel. „Maminko, proč?“

Jonathanův otec oběma rukama svíral vědro. Měl zavřené oči a jeho rty bezhlasně šeptaly slova modlitby.

„Ne! Ne!“

Jak se snažil odvrátit pohled, Jonathan cosi zahlédl. Cosi, co pevně svírala matčina zatnutá pěst.

Sáhl dolů a silou otevřel studené, zduřelé prsty.

„Aaach!“ zajíkl se Jonathan, když uviděl, co je to.

Bílý čepec s modrými stuhami.

„Maminko! Maminko!“ opakovala Rachel. Klesla na kolena u matčina těla a rozvzlykala se.

Jonathan beze slova pomohl

Ezrovi zvednout matčino tělo a

položit je na trávu.

Je opravdu možné, že je to má matka? Tuto otázku si kladl Jonathan závojem slz. Je opravdu možné, že to chladné tělo je má matka?

60

Vzal do náruče malou sestru a s pláčem ji nesl do domu.

Teď to vím nad veškerou pochybnost, uvažoval Jonathan později.

Na Fierově rodině leží prokletí. Nechtěl jsem tomu uvěřit, ale otec měl od začátku pravdu.

Vlasy na krku se mu náhle zježily. V jediném okamžiku tomu náhle porozuměl.

Ten Dalilin podivný smutek… Její náhlá touha odejít, být pryč od Fierových… Všechno to do sebe zapadalo jako části nějaké skládačky.

Jonathan se prosmekl kolem otce, který skleslý, s hlavou v dlaních seděl u stolu, a vyběhl na dvůr.

V okně Racheliny ložnice se objevil sestřin obličej „Kam jdeš?“

zavolala na něj dolů.

Jonathan se místo odpovědi dal do běhu. Když se ohlédl, uviděl za sebou Rachel, ale nezastavil se, aby ji poslal nazpátek domů.

Běžel po cestě k Wilsonově farmě. Dalila byla na dvorku a krmila slepice.

Když ho zahlédla, upustila pytlík se zrním. Chytil ji za ruce a pevně ji držel.

„Dalilo, miláčku!“ křičel celý bez dechu. „Musíš mi to povědět.

Musíš mi prozradit své tajemství.“

Pozorovala ho celá vyděšená.

Přiběhla Rachel a tiskla si ruce na boky, bez dechu od rychlého běhu.

Jonathan si jí nevšímal. Nezáleželo mu na tom, kdo je tam, kdo slyší, nač se ptá. Musí vědět, jestli má pravdu. Musí se to dovědět hned teď.

„Já už to tvé tajemství znám,“ řekl Dalile. „Ale chci to slyšet od tebe.“

Zkoumavě se jí díval do hnědých očí.

„Ano,“ odpověděla tiše. „Vidím ti na tváři, že už znáš mé hrozné tajemství, mám pravdu?“

Zavřela oči a po tváři jí stékala slza.

„Jmenuji se Goodeová,“ přiznala se.

61

XV.

Jonathan na ni vytřeštil oči. Chtěl něco říct, otevřel ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek.

„Jak můžeš být Goodeová?“ zeptala se Rachel. „Myslela jsem, že se jmenuješ Wilsonová.“

„My jsme – my jsme si změnili jméno,“ vysvětlovala Dalila.

„Kdysi jsme žili v jiném městě blízko Bostonu, ale když se tam donesla zpráva o moru ve Wickhamu, sousedé nás odtamtud vyhnali.

Dolehla k nim pověst, že za ten mor můžou Goodeovi, a tak se nám vyhýbali. Odstěhovali jsme se na západ – a otec změnil naše jméno.

Stali se z nás Wilsonovi.“

Jonathanovi se najednou zatočila hlava. Rukama si mnul spánky.

„Chtěla jsem ti říct, že se jmenuji Goodeová,“ pokračovala Dalila.

„Bylo mi jasné, že bych měla jednat čestně. Měla jsem vás ale tak ráda, že jsem vás tím nechtěla postrašit. A myslela jsem, že třeba –

že třeba žádné prokletí ani neexistuje.“

Odmlčela se a upárala oči na Jonathana.

„Ty jsi na to prokletí nevěřil,“ řekla tichým hlasem. „A jsi přitom tak chytrý a hodný. Myslela jsem, že když na ně nevěříš ty, tak to nemůže být pravda.“

„Nechtěl jsem tomu uvěřit, protože jsem chtěl žít normální, šťastný život,“ vysvětloval Jonathan.

Dalilinu tvář přelétl smutný úsměv. „Bojím se, že už se to nedá dál popírat,“ zašeptala. „Na tvé rodině leží prokletí. Na obou našich rodinách.“ S námahou polkla. „Existuje jediný způsob, jak je ukončit.“

Jonathanovi se rozbušilo srdce. „Že existuje způsob, jak to 62

prokletí ukončit?“ zeptal se se zatajeným dechem a netroufal si ani doufat, že to může být pravda. „Jaký způsob?“

Dalila uhnula očima. „Předpokládá to nějakou oběť,“ řekla a začervenala se. „Od tebe!“

„Udělám cokoli!“ vykřikl Jonathan. „Dalilo, prosím tě, prozraď mi, jak se dá to prokletí zlomit?“

Zhluboka se nadechla. „Znepřátelené rodiny se musí spojit. Musí se mezi nimi vytvořit pouto, které se nedá přetrhnout.“

„Ale jak?“ chtěl vědět Jonathan.

„Sňatek,“ odpověděla Dalila a nepřestávala uhýbat očima. „Někdo z Goodeovy rodiny si musí vzít někoho z Fierovy.“

„Ale to je snadná věc,“ vmísila se Rachel. „Můžete se vzít vy dva.“

Jonathan uchopil Dalilinu ruku a plný radosti ji políbil. „Jak tomu můžeš říkat oběť, Dalilo? Já už tě mám rád, to přece musíš vědět.

Mám tě tak rád, že bych si tě vzal, i kdyby to mělo přinést nové prokletí na mě a moji rodinu!“

Dalile tekly po tvářích slzy.

„Jonathane –“

Přerušil ji. „Prosím tě, miláčku, než budeš pokračovat – musím tě požádat o ruku.“

Usmála se skrze slzy a jen s námahou pokračovala. „Já tě mám také ráda,“ řekla tiše. „Ale mám strach –“

„Z čeho?“ zeptal se. „Snad ne ze mě?“ zeptal se.

„Ne, z tebe ne, ale z toho prokletí. Mám strach, že by se mohlo stát – něco hrozného – co by zmařilo náš sňatek.“

„Nic mi nemůže zabránit, abych se s tebou oženil!“ prohlásil Jonathan. „A pro jistotu se vezmeme co nejdřív. Tvůj otec nás může oddat, je přece pastor. Může to udělat hned dnes, než se cokoli může stát.“

Dalilin obličej se rozjasnil. Usmála se a s úsměvem si otřela slzy.

„Je právě v kostele. Ach, Jonathane, já jsem tak šťastná! Ani věřit nemůžu, že se něco takového může stát.“

Jonathan se na ni usmíval, ale kdesi hluboko v něm vězela palčivá otázka. Opravdu by tento sňatek mohl zrušit tu kletbu – jednou provždy? Bylo by to možné?

63

„Budeme sestry, Dalilo!“ zajásala Rachel. „Půjdu na vaší svatbě za svědka.“

Jonathan málem zapomněl, že je s nimi jeho sestra. „Nic takového, Rachel,“ přikázal. „Běž pěkně domů a zůstaň s otcem.

Beztak už se po tobě shání – a nesmí tě najít tady. Běž domů, prosím tě. No tak, běž už!“

V malém dřevěném kostelíku držel Jonathan Dalilu za ruku.

Pastor Wilson, její otec, stál proti nim u prostého oltáře, v rukou odřenou, černou, koženou bibli.

„Já, Jonathan, si beru tebe, Dalilo…“

Jonathan opakoval pastorova slova mechanicky, ani nevěděl, co říká. Srdce mu bušilo jako splašené. Měl jediné přání, aby obřad proběhl bez překážek – a aby už držel svoji mladou ženu v náruči.

Teď Dalila opakovala slavnostní slib.

Jonathan se kradmo podíval na svoji krásnou nevěstu. Tolik si přál, aby žila jeho matka a prožívala tuto chvíli s nimi.

Blížil se konec obřadu. Za pár okamžiků budu ženatý, uvědomil si.

A to prokletí skončí. Fierovi a Goodeovi se spojí.

Pastor Wilson si odkašlal. „Jestli někdo zná oprávněný důvod, proč by tito dva neměli vstoupit do posvátného manželského svazku, ať promluví teď, nebo ať navždy mlčí.“

Ticho. A potom náhle rána.

Jonathan se prudce otočil a uviděl, jak se dveře kostelíka rozlétly.

To, co byla zprvu silueta proti jasnému dennímu světlu venku, dostalo podobu blížícího se muže.

Co to má v ruce? napadlo Jonathana, když mhouřil oči do obdélníku jasného světla.

Pušku?

Ezra!

„Okamžitě přestaňte!“ zařval Ezra. Vtrhl do kostela a s puškou v ruce kráčel uličkou mezi lavicemi.

Za ním vběhla dovnitř Rachel. „Nezlob se, Jonathane!“ křičela a její hlas byl přiškrcený strachem. „Otec mě donutil, abych mu to řekla! Nezlob se!“

64

Děvčátko se zoufale věšelo na otcovu ruku a snažilo se zadržet ho.

Ezra dcerku hrubě odstrčil a šel dál uličkou, oči upřené na Jonathana, na tváři zběsilý vztek. „Ukončete tu svatbu!“ přikázal. Zastavil se a přiložil pušku k rameni. „Všichni Goodeovi musí zemřít!“

Jonathan cítil, jak se mu na okamžik zastavilo srdce.

„Otče – to ne!“ vyjekl.

Se zoufalým výkřikem se vrhl k otci, popadl pušku a snažil se vyrvat mu ji. Pustili se do křížku.

Dalila si zakryla rukama tvář a pronikavě se rozkřičela.

„Zrádče!“ nepřátelsky spílal Ezra synovi. „Jak jsi mi mohl něco takového udělat?“

„Otče – dejte mi tu pušku!“ žádal Jonathan.

Oba muži se o ni tahali a jejich nohy se smekaly na prkenné podlaze.

„Dej mi ji!“ prosil Jonathan.

Prudce zabral, vytrhl otci pušku, ale jak se přitom zapotácel, zbraň spustila.

„Ach!“ zděšeně vykřikl Jonathan, když se v kostelíku rozlehl zvuk výstřelu.

Uslyšel pronikavý výkřik.

Otočil se k oltáři.

Dalila stála jako loutka zavěšená na drátkách, tvář zkřivenou šokem a hrůzou.

Na přední straně jejích bílých šatů se objevila rudá skvrna.

Jonathan bezmocně pozoroval, jak skvrna tmavne a zvětšuje se.

Zastřelil jsem Dalilu, uvědomil si.

65

XVI.

„Dalilo!“

Zoufale přiškrceným hlasem, který sám nepoznával, vykřikl Jonathan její jméno a upustil pušku.

Než doběhl k Dalile, její víčka se zavřela. Se sotva slyšitelným povzdechem se sesula na zem.

Jonathan klesl vedle ní. „Dalilo! Dalilo!“

Znovu a znovu volal její jméno.

Ale věděl, že už ho neslyší.

Pod jejími bílými šaty se tvořila krvavá louže.

„Ach, Dalilo,“ vzlykal a držel v rukou její hlavu.

Za svými zády uslyšel jakési cvaknutí. Otočil se.

Ezra mezitím zvedl pušku, kterou teď mířil na pastorovu hlavu.

„Všichni Goodeovi musí zemřít,“ pronesl tichým hlasem a v očích mu jiskřila nenávist.

Pastor Wilson klesl na kolena vedle mrtvého těla své dcery.

„Prosím vás, nezabíjejte mě!“ křičel. „Prosím vás!“

Jonathan jemně položil Dalilino tělo na podlahu a vykročil k otci.

„Otče, prosím tě –“

Ezra namířil pušku na Jonathana. „Nestav se mi do cesty, synu,“

zavrčel hlasem tvrdým a ostrým jako břitva „Varuji tě.“

Jonathan mlčel. Ezra se zase obrátil k pastorovi. „Všichni Goodeovi zemřou,“ opakoval.

Pastor Wilson sepjal ruce jako k modlitbě. „Nezabíjejte mě, prosím vás. Já se nejmenuji Goode!“

„Vaše lži na mě neplatí,“ vyštěkl Ezra. „Sebe nezachráníte. Moje žena zemřela vaší vinou – a teď za to zaplatíte.“

66

Dalilin otec se roztřásl hrůzou. „Je to pravda, přísahám, nejmenuji se Goode. Ani Dalila se tak nejmenovala!“

Obrátil se k Jonathanovi a dodal: „Jonathane – ona ti lhala!“

67

XVII.

„Co to říkáte?“ vykřikl Jonathan, jako by nedůvěřoval svým uším.

„Neposlouchej ho, chlapče,“ varoval

Ezra chladně. „Hledá

nějakou cestičku, jak se zachránit.“

„Mluvím pravdu!“ ujišťoval pastor. „To všechno byla jen lest. Nic než lest! Přísahám!“

„Lest?“ opakoval Jonathan bezbarvým hlasem. A bez ohledu na otce a na jeho pušku uchopil pastora za sutanu. „Jaká lest?“

„Chtěl jsem – chtěl jsem, aby sis vzal Dalilu, Jonathane,“

vzrušeně drmolil pastor, oči na Ezrově pušce. „Sám vidíš, jak jsme chudí, kdežto vy jste tak zámožní. A jednou Dalila přišla domů a já dostal nápad, jak bychom to mohli využít – a lstí dosáhnout, aby ses s ní oženil.“

„Lstí? Abych se…“ opakoval si pro sebe Jonathan.

„Přemluvil jsem ji k tomu!“ vykřikl pastor. „Přinutil jsem ji.“

Sklopil oči k tělu své dcery a díval se na ně na okamžik tak, jako by si právě uvědomil, že je mrtvá. Potom se zachvěl a obrátil se.

„Dalila byla v jádru slušné děvče,“ zamumlal. „Slušné děvče.“

„To všechno je nesmyslný blábol!“ vyštěkl Ezra. „Připrav se na smrt, Goode! Na tuhle příležitost jsem čekal dlouho – strašně dlouho

– celý svůj život. A ty mě teď těmi svými zoufalými a prolhanými povídačkami nepřipravíš o moji pomstu.“

„Otče, prosím vás,“ prosil Jonathan a odstrčil pušku. „Nechte ho mluvit.“

„Přinutil jsem Dalilu, aby předstírala, že je z Goodeovy rodiny,“

truchlivě přiznal pastor Wilson. „Já jsem ale věděl, že to nestačí, aby ses s ní oženil. Proto tě přesvědčila, že se vám zjevuje tvoje mrtvá 68

sestra. To ona v noci napodobila ty strašné zvuky. To ona nalila do vědra zvířecí krev a ušila čepec s modrými pentlemi, přesně takový, jaký viděla na obraze tvé sestry. A vyšplhala po treláži na popínavé růže, aby se v noci zjevila ve tvém okně.“

Ezra sklonil pušku. Během pastorova vyprávění rudl v obličeji a roztřásla se mu brada.

„Tím čepcem s pentlemi vylákala Dalila tvoji matku ven,“

pokračoval pastor třesoucím se hlasem. „Hodila jej do studny, tvoje matka se nahnula, aby jej vytáhla a – spadla dolů…“

Namáhavě polkl. „Dalila se jí snažila pomoci, ale nedosáhla tak hluboko.“

Znovu se zarazil. Hlasitě dýchal a jeho hrud se pod sutanou viditelně zvedala.

„Ale proč?“ zeptal se Jonathan. „Proč jste přinutil Dalilu, aby tohle všechno prováděla?“

„Museli jsme vás postrašit, dohnat k zoufalství,“ odpověděl duchovní. „K takovému zoufalství, kdybyste udělali všechno, aby ty hrůzné věci skončily. Aby ses ze zoufalství oženil s Dalilou. Byli jsme na tom zle, pochop to. Tak zle –“

„Ale já ji miloval,“ řekl Jonathan. „Byl bych se s ní stejně oženil.“

Poklekl vedle mrtvé Dalily. Z otevřených úst jí stékal pramének krve dolů po bradě. Jonathan pozoroval to mrtvé tělo, jako by patřilo někomu naprosto cizímu.

Pastor se prudce roztřásl. „Já vím, že mi nemůžete odpustit,“

prosebně oslovil Ezru, „ale moc vás prosím, abyste mě nezabíjel!“

Celá Ezrova tvář ochabla a z jeho očí se vytratil hněv. Puška mu vypadla z ruky a zarachotila na podlaze kostela.

„Moje žena – moje dcera –“ mumlal. „To prokletí…“

Jeho obličej byl stejně bledý jako Dalilin. Tenké rty se sotva pohnuly, když zašeptal: „To prokletí… Fierova rodina je opravdu prokletá…“

Rukama se chytil za hlavu, žalostně zanaříkal a rval si šedé vlasy.

Pak s pronikavým křikem vyběhl z kostela.

Jonathan zaslechl zařehtání koně Pak pronikavý výkřik a vzápětí odporný zvuk něčeho drceného.

69

XVIII.

„Co to bylo?“ vykřikl Jonathan a předem znal odpověď na svoji otázku.

Vyběhl ven. Kolem vozu s koněm se shromáždil malý hlouček.

„Tati! Tati!“ vykřikl Jonathan a prodral se davem.

„Tati!“ vykřikl, když uviděl Ezru, jak leží na zádech, s tmavou ranou zející na boku a louží krve na prašné ulici.

„Zavolejte doktora!“ zavolal kdosi. „Toho člověka přejel vůz!“

Jonathan poklekl vedle otce. Ezra na okamžik zakoulel očima, pak utkvěl pohledem na Jonathanovi.

Zvedl ruku a nechal ji klesnout na stříbrný amulet „Vem si tady to,“ zašeptal. Na okamžik zavřel oči a sbíral sílu. „Jonathane –“ Jeho hlas zeslábl. „Moc Fierovy rodiny spočívá v tomto amuletu. Musíš ho pořád nosit. Jeho pomocí pomstíš moji smrt.“

Ezra vydal poslední, hrůzostrašný vzdech a vzápětí z jeho úst vytryskla krev. Jeho oči strnuly a zůstaly mrtvě vytřeštěné.

„Tati –“ vykřikl Jonathan. „Tati…“

Přemožen hlubokým smutkem skryl obličej v dlaních.

Tolik lidí zemřelo, napadlo ho. Abigail, matka, Dalila, otec. A všichni kvůli tomu děsivému prokletí.

Ve slunci se zatřpytil podivný stříbrný přívěsek jeho otce.

Ta kletba zemře s ním, rozhodl se Jonathan. Já ji ukončím, tady a teď.

Žádný pastor nechtěl vykonat pohřební obřad nebo dovolit, aby Ezrovo tělo bylo pohřbeno na církevním hřbitově. Byl to šílenec a vrah, varoval pastor Wilson. Proto Jonathan dal jeho tělo spálit.

70

Všechno, co z Ezry zbylo, byla nádoba s popelem.

Rachel se uplakala k spánku. Jonathan poslouchal, jak vzlyká a každé zanaříkání mu působilo muka.

Seděl u krbu a čekal, až přestane plakat. Konečně celý dům ztichl a on věděl, že usnula.

Vzal nádobu s

Ezrovým popelem a vysypal jej do kovové

schránky. Potom vzal do ruky stříbrný přívěsek.

K jeho překvapení se v jeho ruce jako by rozpálil. Uviděl plameny, že se až zalekl, aby ho nezachvátily. Ale zhasly tak rychle, jako vzplanuly, a přívěsek s drahými kamínky vychladl.

Jonathan ho pečlivě prozkoumal a potěžkal v dlani.

V uších mu zněla otcova poslední slova. „Jeho pomocí pomstíš moji smrt.“

„Nic takového,“ umínil si. Už žádná pomsta, žádné nepřátelství.

Žádné další prokletí.

„Odpusť, otče,“ zašeptal. „Ale já nemůžu dopustit, aby naše rodina dál trpěla. Je tu ještě Rachel…“

Uvažoval o sestřičce spící nahoře ve své ložnici. Už toho má za sebou tolik, ale ještě pořád má možnost být šťastná. Aspoň Jonathan v to doufal. A on pro to udělá všechno, co bude v jeho silách.

Rozhodl se, že první krok bude zbavit se toho přívěsku.

Spustil ho do kovové schránky. Měkce dopadla na Ezrův popel.

Jonathan zavřel kovové víko a schránku zamkl.

Potom sundal z háku u krbu lucernu a vyšel do noci. Poklekl pod známou jabloní a lopatou začal hloubit důlek ve vlhké zemi.

Při práci pod tím stromem se mu vracely hořké vzpomínky. Snažil se potlačit je v zárodku, ale byly neodbytné.

Vzpomínal, jak s Rachel a s Dalilou onoho horkého dne a právě na tomhle místě pili citronádu.

Přestal rýpat a položil kovovou schránku do důlku a zahrnul ji zemí.

Tahle schránka je otcova rakev, pomyslel si. A tato nehluboká jáma jeho hrob. Tento tajný obřad beze svědků jeho pohřeb. Otec i ten prokletý přívěsek tu budou pohřbeni navěky.

Zasypal jámu a urovnal hlínu. Nijak to místo neoznačil.

A tím to končí, pomyslel si. Vstal a otřel si ruce ušpiněné od 71

hlíny. Tím končí všechny ty hrůzné věci. To prokletí. To nepřátelství.

Fierovi a Goodeovi už nebudou trpět.

72

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Nora se zaposlouchala a celé její tělo proniklo napětí. A když kroky přicházely blíž a blíž k jejímu pokoji, zatajila dech. Očekávala, že se zastaví u jejích dveří. Ale prošly okolo.

Zhluboka vydechla, pak vzala do ruky pero a znovu se pustila do psaní.

„Jonathan Fier doufal, že může to prokletí pohřbít spolu s popelem Ezry Fiera,“ napsala. „A vypadalo to, že má pravdu. Zlo zůstalo pohřbeno sto let. Sto let žili Goodeovi a Fierovi v míru.“

„Ve skutečnosti bylo nepřátelství jen zapomenuto. Děti vyrůstaly a neslyšely žádnou z těch hrůzostrašných historek. Nevěděly nic o kletbě ležící na obou rodinách.“

Ale ukončit, zrušit nějaké prokletí není jen tak, uvažovala Nora.

Praprapravnučka Jonathana Fiera bezděčně to zlo jednoho dne znovu uvolnila. A za těch sto let spánku jeho zlá moc ještě zesílila.

Nora se dotkla přívěsku na svém krku. Ach, kdyby býval zůstal pohřbený navždycky, napadla ji truchlivá myšlenka.

73

ČÁST TŘETÍ

Západní Massachusetts

1843

74

XIX.

Škoda, že ta stará jabloň umřela, posteskla si Elizabet Fierová.

Vkleče a v zelených pracovních šatech rýpala lopatkou v úrodné, černé zemi. Ruce jí chránily silné kožené rukavice. Mrtvou jabloň bratr Simon porazil.

Na dvorku za domem bylo teď prázdné místo a

Elizabetě

připadalo pusté a trochu smutné.

Vezmu si to na starost, umínila si a upravila si slaměný klobouk na dlouhých, tmavých vlasech. Květinová zahrádka tady bude ještě hezčí než ten starý strom. Nasázím sem spoustu macešek a hledíků.

Při práci si broukala melodii, kterou se jí matka snažila naučit hrát na piano. Přestala, když její lopatka narazila v zemi na něco tvrdého.

Vytáhla ji a pak znovu zarazila do země.

Je tam něco zakopané, napadlo ji. Třeba nějaký poklad.

Něco jí říkalo, že loje nejspíš kořen starého stromu. No, brzy to zjistí.

Rýpala kolem místa, kde narazila na něco tvrdého, a rukama odhrabávala zem. A znovu na to poklepala lopatkou. Znělo to, jako když kov naráží na kov.

Za chvilku vytáhla kovové pouzdro. Byl na něm zámek, ale kov byl tak zrezivělý, že se odlomily panty.

„Elizabet!“ zavolala matka z kuchyňských dveří. „Pojď se umýt.

Večeře je hotová!“

„Hned, mami,“ odpověděla Elizabet.

Zrezivělé pouzdro ji fascinovalo. Co je v něm, dohadovala se. Co když opravdu nějaký poklad?

Opatrně zvedla rezavé víko a nakoukla dovnitř. Dno pouzdra 75

pokrýval hrubý, šedý prach Elizabet sundala pracovní rukavice a zabořila do prachu prsty. Nahmatala něco pevného a vytáhla to.

Byl to kulatý, stříbrný terčík na stříbrném řetízku. Stříbrný spárek se třemi drápky jako by svíral horní část terčíku, do něhož byly zasazeny čtyři modré kameny. Na rubu uviděla vyrytá slova: Dominatio per malum.

To je latinsky, napadlo

Elizabet, ale nevěděla, co ta slova

znamenají. Možná to bude vědět Simon.

Dost zvláštní náhrdelník, uvažovala. Ale mně se líbí.

Vstala a s řetízkem v ruce běžela dovnitř. Její otec Samuel Fier a její sestra a bratr. Kate a Simon, už seděli u stolu v jídelně.

Byl teplý večer pozdního jara, ale ve starém cihlovém krbu hořel oheň. Dům byl velice starý; patřil Fierově rodině už sto let a Samuelovi Fierovi a jeho rodině se v něm dobře žilo.

„Umyj si ruce,

Elizabet,“ přikázala matka Katherina. Byla to

buclatá žena s hezkým, kulatým obličejem a světlehnědými, na temeno vyčesanými vlasy.

Elizabet nalila do umyvadla čistou vodu a opláchla si ruce.

Matka položila na stůl mísu s plátky krocana a s poznámkou:

„Nepřeji si, abys zůstávala na zahradě tak dlouho, Elizabet. P a k nemáš čas převléknout se k večeři.“

„Promiň, mami,“ odpověděla

Elizabet cestou ke stolu. Ve

zdvižené ruce předvedla stříbrný terčík. „Podívejte, co jsem vykopala,“ pochlubila se. „Není to zvláštní?“

Kate si přívěsek přezíravě změřila a prohlásila: „Podle mne je to ošklivé.“

Kate bylo sedmnáct, o rok víc než Elizabet. Měla hnědé, o odstín světlejší vlasy a modré, o odstín světlejší oči než Elizabet. Ale obě měly světlou pleť a plné, rudé rty.

Jejich bratr Simon, osmnáctiletý, byl vysoký a štíhlý, měl hranatý obličej s tenkými rty a černé vlasy. Také oči měl černé.

Simon si přívěsek pozorně prohlížel, když mu ho Elizabet držela před očima. „Kde jsi to našla?“ zeptal se.

„Vzadu na dvorku, kde si zakládám zahrádku. Byl zakopaný pod tou starou jabloní.“

Samuel Fier se zlehka dotkl amuletu. „Ještě jsem něco podobného 76

neviděl,“ řekl. „ Zajímalo by mě, proč byl zakopán zrovna tam.

Někdo k tomu musel mít důvod.“

„Třeba měl zůstat v zemi,“ zažertovala Kate.

Elizabet sestřinu poznámku přešla. „Mně se líbí,“ prohlásila.

„Budu ho nosit jako amulet pro štěstí!“

Pověsila si stříbrný řetízek na krk.

Najednou pocítila na krku pálení. Zachvěla se a zavřela oči. Také ji pálily.

Když je otevřela, jídelna zmizela a všude kolem byly plameny.

Horce olizovaly její dlouhé vlasy u límce šatů. Oheň jí ožehl řasy.

Točí se mi hlava, pomyslela si. Znovu zavřela oči a očekávala, že ji plameny pohltí.

77

XX.

„Elizabet! Elizabet! Co je ti?“

Když plameny pohasly, uslyšela Elizabet polekané hlasy otce a matky.

Oheň zmizel. Všechno dostalo zřetelné obrysy; místnost, mísa s krocanem, její rodina. Všechno se zdálo být docela normální.

„Co se stalo, Elizabet?“ zeptala se matka.

Elizabet tápavě došla ke své židli a sedla si. „To nic není, maminko, vážně,“ řekla. Plameny už se jí vytrácely z paměti. „Prostě se mi na okamžik udělalo mdlo. Teď už je to dobré.“

„Potřebuješ něco sníst,“ prohlásila paní Fierová.

„Asi máš pravdu,“ řekla Elizabet. „Mám hlad.“

Celý zbytek večera se cítila výborně. K žádným dalším podivným událostem už nedošlo. Brzy docela zapomněla na ten hrozný pocit, že je obklopena plameny.

Za několik týdnů začaly rašit květiny v Elizabetině zahrádce a ten podivný přívěsek, který tam našla, se stal jejím nejoblíbenějším šperkem, který nikdy nesundávala.

Jednoho vlahého červnového večera seděli Fierovi u večeře.

Elizabet právě podávala Simonovi mísu s čerstvým hráškem.

Vtom uslyšeli zaklepání na dveře.

„Kdo to může být?“ podivila se paní Fierová, která nalévala vodu do sklenic.

„Já otevřu,“ řekla Elizabet. Vstala a rychle šla ke dveřím.

V hasnoucím světle v nich stál vysoký muž v otrhaných šatech Pohled na něj Elizabet polekal.

Klobouk se širokou střechou měl pokrytý spečenou špínou a 78

nasazený hluboko do vyzáblého obličeje. Jeho černý kabát a kalhoty byly vybledlé a visely na jeho kostnaté postavě. Boty měl skoro prošoupané.

Ostré a jiskřivé oči upíral na přívěsek na Elizabetině hrdle, ale neřekl ani slovo.

Určitě nějaký ubohý tulák, pomyslela si

Elizabet, když se

vzpamatovala. Ale proč nic neříká?

„Co si přejete?“ zeptala se.

Zvedl pohled z Elizabetina přívěsku k její tváři. Pak se pohnuly jeho rozpraskané rty. „Pomozte mi, prosím vás,“ požádal tichým hlasem. „Mám hlad. Můžete mi dát trochu jídla nebo vody?“

K d y ž s e Elizabet ohlédla na bohatou rodinnou večeři, žebrák dodal: „Rád si za jídlo odpracuji celý den.“

Ke dveřím přišel pan Fier a stoupl si za dceru. „Pojďte dál, prosím,“ vyzval tuláka. „Právě jsme si sedali k jídlu a je ho dost, abychom se s vámi mohli rozdělit.“

„Děkuji, pane,“ řekl tulák. Usmál se suchými rty a vstoupil dovnitř.

Elizabet sledovala, jak si sedá a bere si talíř s jídlem. Má tak kostnaté ruce a vypadá nemocný, pomyslela si lítostivě. Proto mu asi tak svítí oči. Chudák.

Tulák nejdřív vypil dvě plné sklenice vody. Pak se pustil do jídla, které do sebe hltavě házel.

Nepromluvil, dokud nevyjedl talíř do posledního sousta. Elizabet se přemáhala, aby na něj nezírala, jak hltal.

Když dojedl první porci, paní Fierová znovu naplnila jeho talíř.

Muž jí velmi upřímně poděkoval.

„Jmenuji se Franklin,“ řekl jim. „Ale moji přátelé mi říkají Frank.

Vás všechny teď považuji za své přátele.“

Všichni Fierovi se zasmáli.

Teď, když se trochu najedl, jsou jeho oči trochu laskavější a jeho výraz přátelštější, napadlo Elizabet. Když si pomyslím, že jsem se toho nemocného, zesláblého, hladového člověka bála!

„Bydlíte tu někde blízko, Franku?“ zeptal se pan Fier. Frank zavrtěl hlavou. „Nemám domov,“ řekl. „Už ho nemám.“

Chvilku, než si Frank ukousl kousek chleba, bylo ticho.

79

„Měl jsem rodinu,“ pokračoval. „Sedm bratrů. Žili jsme s otcem a matkou na farmě, ale ztratil jsem je všechny, celou rodinu, stejně jako farmu. Jsem teď docela sám.“

Tlustě si namazal chleba medem.

„Teď se jen tak toulám a pracuji tam, kde nějakou práci najdu.

Ale stává se, že žádná práce není. A když není práce, není co jíst.“

„Proč se někde neusadíte?“ zeptala se paní Fierová.

„To bych chtěl, paní,“ odpověděl Frank. „Opravdu. Usadil bych se kdekoli, kdybych k tomu měl dobrý důvod.“

Zvedl pohled od talíře. Elizabet cítila lehké zamrazení.

Dívá se přímo na mě, napadlo ji.

Frank si otřel ústa a odstrčil židli od stolu. „Byla to výborná večeře,“ prohlásil a vstal. „Pěkně vám za ni děkuju. Teď jsem připraven odpracovat si ji. Řekněte mi, co potřebujete, a já to udělám.“

„To ne. Franku,“ zaprotestovala paní Fierová. „Ani nás nenapadlo, že byste si měl večeři odpracovat. Jsme rádi, že jsme vám mohli pomoci.“

„Stejně, paní,“ řekl Frank. „Bylo by mi líp, kdybych pro vás mohl něco udělat.“

„Nepotřebujeme něco udělat,“ namítl Simon. „Ale počítám, že by vám přišla vhod pořádná horká koupel.“

„Kdepak,“ řekl Frank. „Nemůžu vás obtěžovat.“

Ale Fierovi jinak nedali a Frank musel nabídku přijmout. Zatímco matka uklízela nádobí po večeři, Kate a Elizabet vytáhly z komory dřevěnou vanu, položily ji na podlahu v kuchyni a ohřály vodu.

Potom ženy odešly, aby se Frank mohl vykoupat. Simon mu nechal na židli čistý oblek.

Na odchodu z kuchyně se Elizabet zastavila u dveří. Otočila se, právě když si Frank svlékal špinavou, potrhanou košili. Pohyby rukou rozehrály svaly na jeho zádech.

Elizabet v rozpacích vyběhla ven. Doufala, že si Frank nevšiml, že zahlédla jeho nahá záda. Pro mladou dámu se

něco takového

neslušelo.

Celá Fierová rodina čekala na Franka u krbu v přijímacím pokoji.

Elizabet pletla a Kate byla skloněná nad vyšíváním. Blížily se její 80

narozeniny a Elizabet se rozhodla, že jí uplete velký šál.

Vyrušil ji hluk u dveří do pokoje. Vzhlédla a uviděla Franka, který se právě vykoupal. Elizabet málem vyjekla údivem, jaká změna se s ním stala.

Uvědomila si, že je pravděpodobně o deset let mladší, než si původně myslela. Teď, když byl čistý, najedený a odpočinutý, dostal jeho obličej předtím netušenou srdečnost. Měl hladce učesané vlasy a šaty vypůjčené od Simona na něm působily elegantně.

Je hezký, uvědomila si. Moc hezký.

Vtom zaujala její pozornost váha amuletu zavěšeného na krku a chlad kovu na kůži. Podržela ho v dlani, dokud se neohřál.

Frank o sobě tvrdí, že je obyčejný tulák, uvažovala Elizabet, když sledovala, jak si sedá k ohni. Ale to o něm neříká všechno. Moc nám toho neprozradil o své rodině, ani odkud pochází. Kdo je to doopravdy?

Brzy se to dověděla.

Frank se pohodlně opřel na čalouněné židli a radostně se zubil na Fierovu rodinu, seskupenou kolem něho.

Všichni se na mě usmívají, uvažoval. Tak přátelsky ve svém domě přijali ubohého, hladového tuláka. Jsou tak příjemní, laskaví.

Přijmou mě mezi sebe a budou o mě pečovat, abych se uzdravil.

Až se postavím na nohy, pomůžu jim s prací a budu dělat společnost jejich milým dceruškám a jedinému synáčkovi.

Nebude trvat dlouho a získám si jejich důvěru, a než si to uvědomí, budu pro ně nepostradatelný. Budou mě mít rádi jako bratra a syna, všichni.

Frank si ohříval ruce nad praskajícími plameny v krbu. Paní Fierová mu nabídla šálek horké kávy.

Už to začíná, pomyslel si. Vidím jejich přátelské pohledy. Chtějí mi podat pomocnou ruku. Začínají mě mít rádi.

Já si počkám. Počkám si, až mě všichni budou mít tak rádi jako sebe navzájem. Já si počkám a všechno to budu snášet.

A pak přijde moje chvíle – pak se ukáže, že to všechno stálo za to.

Pak si vychutnám jejich hrůzu a zděšení. To mi vynahradí všechno, co od nich vytrpěla moje rodina, a všechny útrapy, které jsem snášel, 81

abych je našel.

Já, Franklin – poslední z Goodeovy rodiny.

82

XXI.

Frank dopil kávu. Pak vstal a usmál se na Fierovy.

„Děkuju vám všem a za všechno. Byli jste moc laskaví,“ řekl.

„Ale jste už určitě unaveni a já vás zdržuju. Půjdu zase dál, ať můžete jít spát.“

„Vy odcházíte?“ zeptala se Kate.

Ne, on nemůže odejít. Ještě ne, pomyslela si Elizabet.

„Už dost dlouho zneužívám vaše pohostinství,“ skromně dodal Frank. „Měli byste být opatrnější – když budete moc laskaví, budete mít každý večer na prahu otrhané vandráky jako Franklin Goode.“

Pan Fier se zasmál. Položil Frankovi ruku na rameno a prohlásil:

„Nemůžeme vás nechat odejít takhle na noc. Musíte u nás přespat.

Na tom trvám.“

„Prosím vás, Franku,“ řekla paní Fierová. „Jestli teď odejdete, do rána nezamhouřím oči. Celou noc budu mít o vás starost.“

„No – když…“ předstíral, že se rozmýšlí. „Nerad bych rušil váš spánek, paní Fierová. Rád zůstanu, ale jen tuto noc. Pak půjdu dál.“

Výborně, pomyslela si Elizabet. Zůstane tu.

Paní Fierová ji poslala připravit pokoj pro hosty.

Je prostě báječný, uvažovala

Elizabet, když zastrkávala čisté

plátěné prostěradlo pod polštář. Je tak silný a samostatný.

Při vzpomínce, jak se zavlnily svaly na jeho zádech, přestala pracovat a naskočila jí husí kůže.

Franklin Goode, to jméno se jí pořád vracelo – a vzápětí –

nedokázala tomu zabránit

– „Paní Elizabet Goodeová.“ Uvnitř

vychutnávala zvuk toho jména. Je krásné. Opravdu moc krásné.

83

Když šla ke kuchyňskému oknu, aby vykoukla ven, zaslechla Elizabet těžké rány sekerou na dvorku za domem.

Frank v Simonových šatech štípal dříví. Když se rozmáchl, nad hlavou se mu v slunci kovově zablýskla sekyra.

Je horko. Frank má určitě velkou žízeň, napadlo ji. Nalila do sklenice vodu a nesla mu ji.

Když ji Frank uviděl, zasmál se. Naposledy zasekl sekyru do polínka a odložil ji. Vzal z Elizabetiny ruky sklenici a mlčky vodu vypil. Prázdnou jí vrátil se slovy: „Pěkně děkuji, Elizabet. Muselas mi číst myšlenky.“

„Prostě mě napadlo, že bys mohl mít žízeň, to je všechno,“

odpověděla. Frank si sedl na kupu polen a díval se jí do očí.

Uvědomila si, že zrudla.

„Vidělas někdy moře, Elizabet?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nevytáhla paty z našeho města.

Vlastně, jednou nebo dvakrát jsem byla ve Worcesteru –“

„Ty musíš vidět oceán, Elizabet. Brzy. Pokud ho neuvidíš na vlastní oči, nemůžeš mít o něm představu. Je tak divoký a nádherný.

Když je jasno, má takovou modrozelenou barvu, to se nedá popsat.

Ale – tvé oči –“

Pozorně sledoval výraz její tváře. Elizabet se mu upřeně dívala do očí. Jeho pohled byl hypnotický.

„Mé oči? Co je s mýma očima?“ zeptala se.

„Tvoje oči,“ pokračoval Frank, „tvoje oči jsou to jediné, co mi barvou připomíná divokost oceánu!“

Elizabet se rozbušilo srdce. Nikdy předtím neslyšela nikoho tak mluvit. Jako kdyby mu ta slova vycházela přímo ze srdce.

„Zrovna jsem rozštípal tady to dříví,“ řekl Frank. „Teď bych se chtěl trochu projít a rozhlédnout se tady kolem. Neprokázala bys mi tu laskavost a nedoprovodila mně, Elizabet?“

„To bych moc ráda,“ odpověděla. „I když tě upozorňuji, že budeš zklamaný. Ve městě toho není moc k vidění.“

„Města mě stejně nezajímají,“ řekl Frank. „Radši bych se prošel po lese.“

Položila sklenici na špalek. Nabídl jí rámě a ona přijala. Přes louku za domem kráčeli k lesu, který začínal hned za pozemky 84

Fierových.

Toho dne byl les kouzelný. Sluneční paprsky pronikaly vysokými borovicemi a hnědé jehličí vytvářelo na zemi měkký, voňavý koberec. Elizabet vedla Franka na paseku, kde vedle sebe ležely dva velké, ploché balvany jako dvě křesla.

„Kate, Simon a já jsme si tu jako děti s oblibou hrávali,“

vykládala mu. „Tahle mýtina byla pro nás trůnní sál na zámku, Simon sedával tam na tom velkém balvanu a Kate na tom menším.“

Sedla si na menší kámen a přenechala větší Frankovi. „Simon byl král a Kate královna. Na mě většinou zbyla princezna.“

Frank se usmál a sedl si na svůj kámen. Elizabet přestala povídat a zaposlouchala se. Slyšela jen škrábání veverek a švitoření ptáků.

Věděla, že široko daleko nejsou lidé.

A přesto řekla ztišeným hlasem: „V tomhle lese žije jedna stará ženská. Chodí celá shrbená a belhá se tady tím borovým lesem o holi. Má bílé vlasy a chodí celá v černém. Simon, Kate a já jsme ji vídali zrovna tady na tom místě, když jsme si tu hrávali. Sotva jsme ji zahlédli, vzali jsme nohy na ramena.“

„Proč?“

Elizabet pokrčila rameny a připadala si hloupá. „Všechny děti se jí bály. Říkali jsme jí Baba Aggie. Lidé říkali, že je to čarodějnice.“

„Určitě vás jen chtěli postrašit,“ ujistil ji Frank. „Rodiče podle všeho doufali, že když vám něco takového napovídají, tak se daleko nezatouláte.“

Elizabet se zasmála. „Máš asi pravdu. Ale já si stejně vždycky myslela, že Baba Aggie je opravdu čarodějnice. Jeden známý kluk říkal, že když k ní člověk přijde moc blízko, přemění se její hůl v hada!“

Elizabet se bezděčně zachvěla. „Často se ptám, jestli ještě žije.“

„Určitě ne,“ řekl Frank, aby ji uklidnil. Zasmála se. S ním se tam cítila tak bezpečná.

Sluneční paprsek padl na stříbrný přívěs e k n a Elizabetině krku.

Frank po něm napřáhl ruku. „Odkud máš ten náhrdelník?“ zeptal se.

„To je zvláštní šperk, viď,“ řekla Elizabet. „Našla jsem ho na dvorku za domem. Byl v takové zrezivělé schránce zakopané v zemi.“

85

Frank si přívěsek pozorně prohlížel, obracel ho v ruce a mnul v prstech modré kamínky. „Co znamenají ta slova?“ zeptal se. „Nevíš, komu to patřilo?“

Elizabet zakroutila hlavou. „Nic o tom nevím, ale líbí se mi to.

Nosím to pro štěstí.“

Frank roztržitě přikývl a dlouho si prohlížel amulet. Elizabet připadalo zvláštní, že ho její amulet tak zajímá.

Frank jako by četl její myšlenky. Pustil amulet nazpátek na její hruď a usmál se na ni.

„Zajímá mě, protože ho nosíš ty,“ řekl a ukázal na přívěsek. „Jen doufám, že tenhle amulet pro štěstí má dost silnou moc, aby tě ochránil. Může se stát, že někdy můžeš potřebovat skutečného ochránce. Všude číhá nebezpečí.“

Při těchto slovech mu zajiskřilo v očích a Elizabetino srdce poskočilo.

Mluví o sobě, pomyslela si celá šťastná. Chce mě chránit. Je možné, že by to byla pravda? Je možné, že by se do mě zamiloval?

Mlčky a ruku v ruce se vraceli k domu.

Elizabet občas zalétla pohledem k jeho tváři a všimla si, že ji pozoruje s oddaným výrazem ve tváři.

„Ten pes šel za mnou celou cestu až do Bostonu!“ řekl.

Frank a všichni Fierovi se rozesmáli. Elizabet spolu s celou rodinou seděli u večeře a Frank jim vykládal o svých

dobrodružstvích. Elizabet sledovala nadšené tváře svých rodičů, když poslouchali Frankovy historky.

Mají ho rádi, pomyslela si celá šťastná. Tolik si přála, aby si ho oblíbili. Nějak si vzala do hlavy, že si rodiče přejí, aby si vzala někoho, kdo má majetek a peníze – a Frank neměl ani haléř.

Charakter je přece daleko důležitější než peníze, říkala si. Otec a matka to určitě sami vidí.

„Nejsi o moc starší než já,“ řekl Simon melancholicky, „ale už jsi toho tolik viděl a udělal.“

Simon mu závidí, uvědomila si Elizabet a potlačila úsměv.

Nemohla si pomoci, ale potěšilo ji, že jejímu staršímu bratrovi trošku spadl hřebínek. Jako nejstarší z. Fierovy rodiny a jediný kluk si Simon někdy počínal jako nějaký princ.

86

„Není mi co závidět, Simone,“ bránil se Frank. „Kdybych já ještě měl tak skvělou rodinu, jako je ta vaše, nikdy bych neodešel z domova.“

Frank vyhledal očima Elizabet, která se na něho usmála.

„Co se vlastně přihodilo vaší rodině, Franku?“ zeptala se paní Fierová. „To jste nám neřekl.“

Frank položil vidličku a nůž na talíř a otřel si ústa ubrouskem.

Fierovi ho pozorovali a očekávali, že uslyší jeho tragický příběh.

„Moje rodina vymřela záhadným způsobem,“ začal Frank. „Jeden po druhém. Nejdřív rodiče, pak bratři, až jsem zůstal sám, nejmladší.

Bez příznaků nějaké nemoci, prostě náhle zemřeli, jeden po druhém.“

Paní Fierová mlaskla údivem a pan Fier pomalu kroutil hlavou.

„Pokaždé, když někdo zemřel, jsme zavolali doktora, ale ten nikdy nevěděl, co se stalo. Nikdo

to nechápal. Žádný doktor

absolutně nevěděl, co si počít.“

Frank se odmlčel, aby se nadechl. „Ať už to bylo jakkoli, nastal den, kdy jsem zůstal jako jediný Goode. Bylo mi dvanáct. Nikdo mi nechtěl poskytnout střechu nad hlavou ze strachu, že dostanou něco, co je v naší rodině. Tak jsem šel po svých. Dodnes nechápu, proč jsem já jediný zůstal ušetřen. A pořád čekám, že i mě to prokletí postihne a zahubí.“

Elizabet cítila, jak jí do očí stoupají slzy. Chudák můj Frank, uvažovala… Přála si, aby mohla napřáhnout ruku přes stůl a povzbudit ho, ale věděla, že matka by si myslela, že si moc dovoluje.

Kradmo se podívala na sestru Kate. I v jejích očích se leskly slzy.

Poslouchala Franka, tváře jí hořely a přímo hltala každé jeho slovo.

Výraz její tváře najednou v Elizabetě vzbudil nepříjemný pocit.

Proč jen Kate tak visí očima na Frankovi?

Nechtěla o tom uvažovat, a tak se dívala jinam. Brzy to pustila z hlavy zaujata Frankovým líčením, jak strávil sám první noc.

Po večeři se rodina shromáždila v přijímacím pokoji. Paní Fierová zasedla k pianu a hrála. Simon s Frankem se pustili do partie šachu.

Elizabet vzala do ruky své pletení a Kate se soustředila na vyšívání.

Oheň popraskával a prskal jiskry, plynová lampa syčela; hodiny na krbové římse tikaly.

87

Elizabet se nedokázala soustředit na šál, který pletla. Podívala se na Simona s Frankem, aby se ujistila, že ji nepozorují. Pak se na pohovce naklonila ke Kate.

„Mně ti se Frank ohromně l íbí,“ svěřila se sestře. „Tobě ne?“

Kate vzhlédla od své práce polekanýma, široce otevřenýma očima.

„Samozřejmě se mi líbí,“ zašeptala odpověď. „Nám všem. Proč se mě na to ptáš?“

„Jen tak, chtěla jsem si pohovořit,“ zašeptala Elizabet.

Kate byla rozpačitá, jako by byla přistižena při lži. Odložila vyšívání a její nabírané šaty šustily, když odcházela z pokoje.

Když Kate odešla, vzhlédl Frank od šachové partie. Ovládal se, aby se nepodíval na Elizabet. Místo toho otočil hlavu k ohni, takže neviděla úsměšek na jeho tváři.

Bude to snazší, než jsem si představoval, pomyslel si s uspokojením.

„Jsi na tahu, Franku,“ upozornil ho Simon.

Frank se pokusil soustředit na hru. Nemohl nechat Simona vyhrát, ne první partii. Pustí mu třetí, snad.

Simon soustředěně zkoumal figurky. Docela mu padala kadeř černých vlasů.

Je to ještě kluk, uvažoval Frank. Nechápe, co se děje.

Můj plán vychází, Simone, řekl mu Frank v duchu. Tvoje rodina mě má den ode dne radši. Dokonce i ty jsi se mnou rád, nebo snad ne, Simone?

Získávám si důvěru vás všech. Nebude trvat dlouho a budete věřit úplně všemu, co řeknu. A jakmile budu mít vaši bezvýhradnou důvěru, začnu jednat.

Sledoval jsem, jak moji bratři umírají, jeden po druhém. Brzy poznáš, jaké to je, Simone.

Frank posunul na šachovnici královnu. „Šachmat,“ řekl s úsměvem.

88

XXII.

„Polož tu konev.“

Elizabet vzhlédla od svých záhonků, polekána tím hlubokým, burácivým hlasem. Vzápětí se rozesmála. Byl to jen Frank, který si z ní dělal legraci.

„Celý týden nezapršelo,“ bránila se. „Květiny mají žízeň.“

Upravila si slaměný klobouk a dál zalévala zahrádku.

Frank se k ní přiblížil. „Tak dobře, ty si zalévej a já se půjdu projít po lese sám.“

Našpulila rty. „Jsem skoro hotová. Tak…“ Položila konev na zem.

„Vem mě s sebou. Nerada bych, aby ses ztratil.“

Sundala si slamák a položila ho na trávník. Vlasy měla svázané vzadu červenou saténovou stužkou. Frank ji vzal za ruku a vyrazili k lesu.

Každý den za pěkného počasí chodili s Frankem do lesa na mýtinu se dvěma plochými balvany. Elizabet se na ty jejich procházky těšila víc a víc. Nikdo z rodiny o nich neměl tušení.

Nedělám s nimi přece žádné tajnosti, zdůvodňovala si to Elizabet.

Prostě se o nich nezmiňuji.

Elizabet věděla, že matka by se k nim přidala – to by je ale pokazilo. S matkou by to nebylo totéž.

A vůbec. Frank nikdy neudělal nic, co by se neslušelo. Nemám žádný důvod dělat si jakékoli starosti, uvažovala.

Došli na mýtinu a Elizabet si sedla na svůj kámen, na ten menší. A Frank místo aby si sedl na ten svůj, postával za jejími zády.

Elizabet ucítila něco jako lehké zatahání za vlasy a potom jak se rozpouštějí na ramena. Zavzdychala. Frank jí rozvázal stuhu na 89

vlasech.

Opřela se o něho zády. Frank jí žertem ovinul rudou stuhu kolem hrdla. Zachichotala se. Lehce stuhu přitáhl. Znovu se zasmála.

Pak tiše seděla, chvěla se vzrušením a čekala, co bude dál.

Za ní, kam neviděla, držel Frank v rukou oba konce stuhy.

Otočil si je kolem ukazováků.

Elizabet seděla před ním, svůj osud důvěřivě v jeho rukou, naprosto v jeho moci. Usmál se.

Pak zatáhl za stuhu a chystal se uškrtit ji.

90

XXIII.

Někde blízko praskla větvička. Frank ztuhl.

Elizabetino tělo se napjalo. Zaslechla prasknutí další větvičky.

Pak něčí šouravý krok po borovém jehličí.

Někdo byl nablízku.

Stuha vypadla Frankovi z rukou.

Elizabet vstala, vzala ho za ruku a pozorně se rozhlížela.

Zvuk šouravých kroků se přiblížil. Za okamžik Elizabeta zahlédla shrbenou postavu, jak se k nim pomalu a stejnoměrně blíží.

Žena s bílými vlasy, celá v černém, se belhala po jehličí a holí šátrala po zemi před sebou.

Elizabet vydechla. „Aggie!“

Popadla Franka za ruku a táhla ho lesem nazpátek k domovu.

Nezastavila se, ani neohlédla, dokud nebyli v bezpečí na dvoře.

„To byla ta stará ženská. Baba Aggie. Ona ještě žije!“

„Vypadá jako neškodná stará ženská,“ poznamenal Frank.

„Ne, to není,“ vykřikla udýchaná Elizabet. „Něco mi říká, že to není jen tak neškodná stará babka. Má v sobě něco divného…“

Frank vzal Elizabet do náruče a pevně ji stiskl. Zavřela oči, položila mu hlavu na prsa a zhluboka oddechovala.

Cítila se v bezpečí. S Frankem se vždycky budu cítit v bezpečí, napadlo ji.

Konečně se zklidnila, zvedla hlavu a usmála se. „Škoda, že se objevila Baba Aggie,“ zašeptala. „Zkazila nám takové krásné odpoledne.“

Franka její slova na okamžik zarazila, potom se rozesmál.

Je v rozpacích, pomyslela si zamilovaná Elizabet. Chtěl mě 91

políbit. Měl v úmyslu požádat mě o ruku a chtěl mě překvapit. Teď ale ví, že já to vím.

Nevadí, nebude to dlouho trvat a udělá to. A já ho nezklamu a řeknu ano.

Otevřela zadní dveře a spolu s Frankem vešli do kuchyně. Byla tam Kate a míchala v hrnci polévku.

Přelétla pohledem sestru a Franka, když vcházeli dovnitř. Elizabet se s úsměvem zeptala: „Jak to vypadá s polévkou?“

Kate neodpověděla. Otevřela ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek.

Upustila vařečku a vyběhla z místnosti.

Elizabet to polekalo a rozběhla se za ní. Vtom si uvědomila, že má rozpuštěné vlasy, které jí padají na ramena. Otočila se k Frankovi, jehož tvář měla podivný, zamyšlený výraz.

„Co to má znamenat?“ zeptala se ho. „Nestalo se jí něco, řekni?“

„Určitě to nic není,“ odpověděl. „Třeba si spálila ruku o hrnec.“

„Radši se přesvědčím, že si neublížila,“ rozhodla se Elizabet.

Vykročila za Kate, ale Frank ji uchopil za zápěstí a zadržel ji.

„Nedělej si o ni starosti,“ řekl. „Tvoje matka je nahoře a určitě se o ni postará.“

„Asi máš pravdu,“ řekla Elizabet nejistě. Měla pocit, že by měla jít za sestrou, ale Frank podle všeho chtěl, aby zůstala s ním.

Začala se vařit polévka. Elizabet vzala vařečku, aby ji zamíchala.

Nemůžu jít za Kate, odůvodnila sama sobě, když ucítila, jak ji Frankova ruka pročísla vlasy. Někdo tu přece musí zůstat a ohlídat polévku. Kdyby vytekla, nebudeme mít nic k večeři, a to by Kate určitě nechtěla.

O několik týdnů později se stalo, že Elizabet po celém domě netrpělivě hledala Franka.

Kde může být, uvažovala. Byl čas na jejich obvyklou procházku a ona ho nemohla nikde najít. S povzdechem si sedla na židli v obývacím pokoji a vzala do ruky pletení.

Při tom čekání můžu uplést kousek toho šálu pro Kate, usoudila.

Matka by řekla, že můžu dělat něco užitečného.

Bouchly zadní dveře. Konečně, to je on, pomyslela si.

Vstala, aby ho přivítala. Ale nebyl to Frank, kdo vtrhl do kuchyně.

92

Byla to Kate.

Celá rudá v obličeji a v ruce nesla košík s morušemi.

„Ach, Elizabet!“ vykřikla a pustila košík na zem. Běžela k sestře a s rozpřaženýma rukama se jí vrhla kolem krku. „Stala se ta nejnádhernější věc!“

„Co se stalo, proboha?“ zeptala se Elizabet. Ještě nikdy neviděla Kate tak rozčilenou.

„Budeš z toho mít ohromnou radost!“ vylétlo Kate z úst. Vzala Elizabet za ruce i s pletením a roztančila se s ní po pokoji. „Maminka bude hrát na varhany a ty ozdobíš svatební dort!“

„Jaký dort?“ zeptala se Elizabet. „O čem to mluvíš, Kate?“

„Tobě to ještě nedošlo?“ vykřikla Kate. „Frank a já se budeme brát!“

93

XXIV.

„Budete se brát!“ vyhrkla Elizabet a nedokázala zakrýt, jak jí ta zpráva otřásla. „Ty – a Frank?“

„Co je to tu za zmatek?“ Simon a pan Fier přiběhli z přední verandy a paní Fierová se objevila na schodech. „Co se tu děje, děvčata?“

Elizabet stála jako přimražená a snažila se zklidnit roztřesená kolena, když sledovala, jak se Kate

vrhá do matčiny náruče.

„Maminko! Frank mě požádal o ruku!“

Elizabet ustoupila stranou a sledovala radostné pozdvižení, které vypuklo po tomto oznámení. Laskavá tvář paní Fierové se rozzářila a pan Fier radostně tleskal rukama.

Nakonec už se Elizabet neovládla. Už nedokázala, aby z jejích úst nevylétlo: „To není možné!“ A hned nato: „Frank miluje mne!“

Jako by ji nikdo neslyšel.

Simon se zeptal: „Kde je Frank? Chci mu blahopřát.“

Jak je to vůbec možné, napadlo Elizabet. Je to vůbec pravda! Kate a Frank?

Chtělo se jí křičet. Vyletět z této místnosti a jednou provždy zmizet.

Jak je to možné? Jak je to možné?

Zavzlyknutí, které jí uniklo, obsahovalo bolest, hněv i pochybnost.

Kate a Frank.

A právě v tu chvíli si Elizabet vzpomněla, jak podivně se Kate vždycky chovala, když se zmínila o Frankovi. Když. Elizabet řekla, že ho má ráda. A tehdy, když se vrátili s Frankem z lesa a zastihli 94

Kate, jak míchá polévku. Kate ji tehdy připadala rozrušená a teď to všechno dávalo smysl.

Kate celou tu dobu Franka milovala.

A teď jí ho ukradla!

„Jak jsi to mohla udělat?“ rozkřičela se Elizabet na celé kolo. Po tomto dalším výbuchu všichni umlkli, otočili se a zírali na ni.

„Jak jsi to mohla udělat?“ znovu se rozběsnila proti Kate. „Moje vlastní sestra!“

„Cože?“ užasle na ni civěla vyděšená Kate. „Lizzie – o čem to mluvíš?“

„Já – já – já –“

Zalekla se prudkosti svého hněvu, a aby její vztek nepropukl naplno, pevně stiskla pletací jehlice a vyběhla z pokoje.

Musím najít Franka! Musím najít Franka! opakovala si pro sebe a přerývaně vzlykala.

Po paměti prolétla kuchyní, zadními dveřmi ven a dál do lesa. Za sebou slyšela Kate, jak na ni volá.

Elizabet ji ignorovala. Záleželo jí jen na Frankovi. Kate se nedalo věřit.

„Franku!“ křičela. „Franku!“

Hnědý koberec borového jehličí tlumil její kroky. Ostré větve jí draly sukni. Ale ona to sotva vnímala.

Už byla skoro na mýtině, když si uvědomila, že pořád svírá v ruce nedokončený šál a pletací dráty. Pohodila všechno na zem a běžela dál.

„Franku!“ volala.

Daleko za sebou ještě slyšela ustarané volání Kate: „Elizabet!

Elizabet!“

Simon a jeho rodiče zůstali stát v obývacím pokoji jako omráčení.

Žádný z nich nechápal, co se vlastně stalo.

Nebylo snad to oznámení, s nímž přišla Kate, důvodem k radosti?

Konečně prohlásil paní Fierová: „Simone, běž za děvčaty a zjisti, co se děje.“

Simon pokývl a vyrazil za sestrami. Slyšel, jak se lesem nesou nějaké hlasy. Hlasy jeho sester.

95

Po Frankovi ani stopa. Simonovi se vtírala neodbytná otázka: Kde je celou tu dobu Frank?

Snažil se sledovat hlasy, ale ty jako by přicházely ze všech končin hustého lesa, jako ptačí volání.

Pak náhle nervy drásající výkřik.

Simon strnul. Les ztichl. Ztichl jako smrt.

Co to bylo? Odkud to přicházelo?

Rozběhl se tím směrem, odkud výkřik zazněl.

Brzy se ocitl na mýtině a poznal místo, kde si on a jeho sestry jako děti hrávali.

Očima horečně prohledával mýtinu. Kdo to vykřikl! A proč?

Za větším u obou balvanů zahlédl něco tmavého. Zostřil pozornost a ta věc dostala přesnější obrysy.

Pár elegantních botek s vysokým šněrováním.

Přišel blíž a srdce mu divoce bušilo. Jako by se pod ním zakymácela země. Zhluboka se nadechl a nakoukl za kámen.

„Aaach.“ Zachytil se za vrchol balvanu, když jeho oči spočinuly na těle Kate. Ležela na zádech, ruce a nohy rozhozené, světlehnědé vlasy rozprostřené kolem hlavy jako svatozář. V jejích otevřených světlemodrých očích, jako by se odrážela obloha.

Simon sevřel kámen, až ho zabolela ruka. „Kate?“

Neodpovídala. Její oči mrtvě zíraly a její srdce bylo probodnuté jehlicí na pletení.

96

XXV.

Elizabet seděla u krbu v houpací židli. Rozcuchané vlasy jí spadaly po zádech, z uplakaného obličeje zíraly krví podlité oči. Houpala se sem a tam, sem a tam, a rukama si objímala kolena pod rozedranými, modrými šaty.

„Kate byla lhářka,“ mumlala a houpala se. „Kate byla lhářka. Kate byla lhářka.“

Paní Fierová bezmocně stála nad houpací židlí a křečovitě si tiskla ruce. Pan Fier pozoroval dceru s hrůzou, jako by nechtěl věřit vlastním očím.

Frank seděl na gauči celý napjatý a očima těkal z jednoho obličeje na druhý. Simon, ponořený do vlastních myšlenek, křižoval pokoj a nikoho nevnímal.

„Kate byla lhářka,“ mumlala si Elizabet. „Frank nemiloval Kate.

Frank miloval Elizabet.“

Zvedla hlavu a hledala Franka. Její pohled se místo toho střetl se zděšenýma očima rodičů.

„Proč se na mne tak díváte!“ vykřikla. „Já ji nezabila! Přísahám!“

Matka a otec na to nic neřekli a Elizabet dál pokračovala v houpání.

Oni mi nevěří, pomyslela si lítostivě. Mají to napsáno v obličejích.

Myslí si, že jsem zabila svoji vlastní sestru. Myslí si, že jsem ji probodla pletací jehlicí.

Frank teď klečel vedle houpací židle a vzal její horkou, lepkavou ruku do svých. Jeho ruce byly chladné, pevné a uklidňující.

„Elizabet je ta nejjemnější bytost, kterou znám,“ řekl rodičům.

„Ta by nikdy nikoho nezabila.“

97

O b a r o d iče pořád nic neříkali. Matčina tvář byla zkřivena zármutkem, strachem a vnitřním zmatkem.

Elizabet měla oči jen pro Franka. Pohled na jeho hezkou, mužnou tvář ji uklidňoval.

Usmál se na ni povzbudivým úsměvem. Okamžitě se cítila líp.

Nebýt Franka, jsem na světě sama, pomyslela si.

Nato se obrátila na svoji rodinu. „Frank mi věří. On ví, že jsem nevinná. Proč mi nevěříte vy?“

Nikdo nepromluvil, ale Elizabet mohla číst v jejich tvářích. Dávají mi vinu za smrt Kate. Dávají vinu mně a Frankovi.

Pan Fier se vyřítil z místnosti a paní Fierová vyběhla za ním. Pak odešel i Simon.

Plačící Elizabet tonula v slzách a pohupovala se sem a tam, sem a tam, sem a tam.

„Uklidni se, Elizabet,“ šeptal Frank. „Uklidni se a zapomeň na ně.

Nemůžeš je nijak přesvědčit, aby ti uvěřili.“

Podal jí bílý kapesník, aby si osušila oči. „Moje vlastní rodina,“

šeptala. „Už nikdy mi neuvěří. Myslím, že už nikdy se mnou nepromluví jediné slovo.“

„Soudíš je moc přísně,“ řekl Frank. „Nechtějí, nemůžou se smířit s pravdou. Proto ti nechtějí uvěřit.“

Vzal její ruce do svých. „Já ti ale věřím, Elizabet. A vždycky budu.“

Přestala se houpat a vděčně se na něho usmála.

„Pro otce a matku je těžké představit si, že by se jejich dítě mohlo zabít vlastní rukou,“ pokračoval Frank. „Ale já vím, že zrovna k tomu došlo. Kate spáchala sebevraždu, ale ani tvoji rodiče, ani Simon to nemůžou pochopit. Ty a já ano. Kate zešílela.“

Elizabet přikývla. Vzpomněla si, jak podivně se Kate chovala.

Bylo to jediné logické vysvětlení.

„Kate na tebe žárlila,“ prohlásil Frank. „Ty přece víš, že jsem jí nikdy neřekl, že si ji vezmu. Jak bych mohl? Mám rád tebe.“

Líbal jí ruce. Elizabet hltala každé jeho slovo.

„Kate si to vymyslela. Celou tu historku o našem zasnoubení si vymyslela. A běžela rovnou k tobě, abys byla první, komu to oznámí.

Myslím, že opravdu věřila, že je to pravda… Byla šílená, doopravdy 98

šílená, chudák holka.“

„Chudák Kate,“ zašeptala Elizabet.

„Byla schopna udělat cokoli,“ dodal Frank. „Nebylo jí pomoci.“

Elizabet věděla, že má pravdu. S povzdechem se znovu začala houpat. „Franku, já tu nemůžu zůstat. Všichni mě tu nenávidí.“

Ukázala směrem k prvnímu poschodí, kam odešli její rodiče a Simon. „Musím pryč odtud.“

„Já vím, co uděláme,“ řekl Frank. „Utečeme. Uprchneme odtud.“

Vzal ji jemně za bradu a obrátil její tvář k sobě. „Elizabet Fierová, chceš si mne vzít za muže?“

Byla to nejnádhernější slova, která Elizabet kdy slyšela. Cítila, že se jí vrací špetka někdejší životní energie.

„Ano,“ řekla a vrhla se Frankovi kolem krku. „Ano. Dnes v noci uprchneme!“

Elizabetin dotek Franka zamrazil, ale nedal na sobě nic znát.

Ano, pomyslel si. Uprchneme. Já a Elizabet odtud dnes v noci odejdeme.

Ale vrátí se jen jeden z nás. A nebude to Elizabet.

Ta lehkověrná holka si sbalí všechny své věci, pomyslel si rozmarně, a půjde za mnou, kam budu chtít. A já ji nejdřív zavedu do lesa, kde se jí zbavím zrovna tak jako její sestry.

Kate byla tak nádherně překvapená, když došlo ke konci, zavzpomínal. Když mě viděla přicházet, usmála se a rozpřáhla ke mně ruce. Dokonce i když jsem napřáhl ruku s pletacím drátem, nic nepochopila. Neměla ani tušení, co se to děje – do posledního okamžiku.

Pak jí to došlo. Jako když šlehne blesk.

Hrůza z té zrady.

Fierovi musí poznat, jaké to je. Všichni to brzy poznají.

99

XXVI.

Simon chodil po domě, pod tíhou bolesti a smutku jako duchem nepřítomný, a hlavou mu vířily myšlenky o smrti Kate.

Rodiče se zamkli ve svém pokoji, odkud k němu zaléhal zvuk otcových těžkých bot a matčin pláč a bědování pro dceru.

Také Elizabet se zavřela ve svém pokoji. Když Simon přiložil ucho ke dveřím, slyšel, jak pobíhá po místnosti.

Co to jen dělá, uvažoval. Měl strach, že se pominula s rozumem.

Přišel večer. Nikdo nechystal večeři, nikdo neměl pomyšlení na jídlo. Simonův skutek vystřídal pocit tísnivého neklidu.

Musím ven z domu nebo se zblázním, uvědomil si. Když odcházel z domova, byla obloha nad stromy ještě jasná, ale jakmile byl v lese, najednou se setmělo. Byl začátek léta, kdy je listí a jehličí nejhustší a zadržuje většinu blednoucího slunečního světla.

Simonovi připadal les nezvykle tichý. Denní živočichové už zalezli do svých úkrytů a ti noční se ještě nevykradli ze svých nor na lov.

Simon zacházel hlouběji a hlouběji do lesa. Šlo mu jen o to být co nejdál od jejich domu a od rodiny.

Ocitl se na mýtině se dvěma plochými balvany. V lese už byla mezitím skoro úplná tma. Sedl si na větší z balvanů, na ten, který kdysi býval jeho trůnem. Rukou popleskal na ten menší vedle. Ten patří val Kate.

Teď je Kate mrtvá. Kate je mrtvá.

Uvědomil si, že svému zármutku nemůže utéct.

Upíral zrak do tmy směrem k místu, kde našel tělo Kate. Když si vybavil ten šeredný obraz, zamrazila ho v zádech skelné a prázdné 100

oči Kate. Jehlice trčící z jejích prsou. Krev, rozlitá po přední části jejích šatů.

Ta krev se rozlila jako nějaké zlo, napadlo Simona. A teď je to zlo všude. V tuto chvíli se usadilo v domě naší rodiny. Žije v Elizabet a ve Frankovi. Žije v tomto lese, ve vzduchu kolem.

Zhluboka nasál vzduch, pak vydechl.

Žije také ve mně, pokračoval v úvahách. Cítím to. Cítím, že zlo žije ve mně.

V tu chvíli cosi porušilo hluboké lesní ticho. Simon zaslechl nějaký šramot. Prasknutí větvičky někde docela blízko.

Simon ztuhl a nastražil uši.

Byl to nějaký živočich? Možná jelen?

Prasknutí. Zvuk se ozval za ním.

Jak to, že se to pohybuje tak rychle a tiše.

Chtěl se otočit a podívat se, ale strach ho docela ochromil.

Něco ho popadlo za krk. Nějaký pařát.

Ramenem mu projela bolest. Pařát se zaryl hlouběji.

Simon se konečně otočil. Stačil jediný pohled na útočníka a z jeho tváře zmizela veškerá krev. Zaječel.

101

XXVII.

Baba Aggie!

Simon cítil, jak mu ve spáncích buší krev. Nikdy tu stařenu neviděl tak zblízka.

Její tvář byla zakryta kápí. V jedné ruce držela jako vždycky hůl.

Prsty druhé ruky, plné prstenů, se zarývaly do Simonova ramene.

Aggie byla tak shrbená, že její hlava byla na stejné úrovni jako hlava před ní sedícího Simona.

Simon se pokusil vstát, avšak stařena ho jednou vrásčitou rukou přidržela na místě. Bolest v jeho rameni zesílila.

„Nikam nechoď,“ přikázala chraplavým hlasem.

Roztřesený Simon se pokoušel uklidnit. Je to jen stará ženská, říkal si. Jen stará ženská.

„P-promiňte, že jsem tak vykřikl. Vyděsila jste mě,“ vykoktal.

Baba Aggie pomalu pustila jeho rameno. Simon cítil, jak vytahuje své dlouhé nehty z jeho kůže.

Napřáhla kostnatou ruku plnou Šperků. „Podej mi ruku,“

zaskřehotala.

Simon zaváhal. Viděl, jak její černé oči žhnou pod kápí jako uhlíky.

„Tvou ruku,“ opakovala chraplavým hlasem.

Simon poslechl. Podal jí roztřesenou ruku.

Pevně ji sevřela ve své a sklonila se, až se její dlouhý, křivý nos skoro dotýkal jeho dlaně.

Konečně jeho ruku pustila a zaměřila pohled na jeho tvář. Simon s bušícím srdcem čekal, co bude následovat.

Mezi dětmi se říkalo, že nás zabije a sní naše srdce, napadlo ho, 102

když si vzpomněl, jaký mívaly jako děti z Aggie strach.

Ale to určitě byly jen hloupé dětské povídačky.

Aggie si odkašlala. „Poslouchej mě, Simone Fiere, a poslouchej mě dobře.“

Jak to že ví, jak se jmenuji? podivil se Simon. Zeptat se neodvážil.

„Přijali jste pod svoji střechu muže jménem Franklin Goode. Je to tak?“ zaskřehotala. Simon přikývl.

„Udělali jste hloupost. Všechny vás zničí. Musíte ho zastavit.“

Simon polkl naprázdno.

Baba Aggie pokračovala. „Franklin Goode zabil tvoji sestru Kate.

A zrovna v tuto chvíli chystá smrt Elizabet.“

Její slova Simonem otřásla. Je možné, že tato stařena mluví pravdu?

„Fier,“ mumlala stará Aggie. „Fier, Fier. Hrozné jméno. Prokleté jméno.“

„Co tím chceš říct?“ chtěl vědět Simon. „Proč to říkáš, stařeno?“

„Tvůj osud je určen tvým jménem,“ odpověděla Aggie, tvář skrytou ve stínu kápě. „Stačí přeskupit písmena ve tvém jménu a vytvoří slovo fire – oheň. Fier. Fire. Fier. Fire.“ Svým skřehotavým hlasem několikrát opakovala ta dvě slova a vyrážela je, až zněla jako nějaké kletby.

„Já tomu nerozumím,“ přiznával Simon.

„Naznačuje ti to, jak skončí tvoje rodina,“ zaskřehotala stará Aggie.

„Cože? Jak to?“ chtěl vědět Simon. „Jak skončí?“

„Ohněm,“ zamumlala. „Ohněm. Zemřete ohněm.“

Simon vyjekl, když stará Aggie namířila svým dlouhým, ohavným prstem přímo do jeho obličeje. „Leží na vás prokletí! Prokletí, které na vás uvrhli Goodeovi a vaše minulé skutky. Teď jste vpustili do svého domu a do své rodiny jednoho z Goodeových. Vaše trápení nikdy neskončí, Simone Fiere.“

„ T a k c o – co můžu udělat?“ vypravil ze sebe pronikavým, sevřeným hlasem Simon. „Co?“

Stařena šálila do záhybů svého dlouhého hábitu a vytáhla krátkou, stříbrnou dýku s rukojetí posázenou tmavými rubíny.

„Vem si tuhle dýku,“ zašeptala. „Její hrot je otrávený. Stačí 103

škrábnutí do kůže tvého nepřítele a on zemře.“

Simon si od ní třesoucí se rukou vzal dýku.

„Buď opatrný,“ varovala ho. „Ta dýka účinkuje jen jednou. Ať jed nepřijde nazmar.“

„Budu,“ slíbil Simon a pozoroval dýku jako nějakou živou bytost.

Baba Aggie přikývla. „Teď běž. Pospěš si, než bude pozdě.“

Simon vyskočil a rozběhl se tmavým lesem. Když se ohlédl na mýtinu, stařena už zmizela. Mluvila pravdu?

Hrozilo zbývajícím členům rodiny nebezpečí? Nebezpečí od Franka Goodeho?

Nebo je ta stařena tak bláznivá, jak vždycky tvrdily děti?

Žlutavá zář ho vedla nazpátek k domu. Vyšel z lesa a uviděl, že se svítí v kuchyni. Jinak byla v celém domě tma.

Simon vtrhl do kuchyňských dveří a strnul.

Podíval se dolů a uviděl matku ležící na podlaze v kuchyni v kaluži krve.

Simonův otec ležel zhroucený na kuchyňském stole. Jasná rudá krev prýštila z rány v jeho boku a rozlévala se po podlaze.

„Simone!“

Simon odvrátil pohled od úděsné scény svých zavražděných rodičů.

Elizabet se krčila v koutě u krbu. Před ní stál Frank Goode se sekyrou napřaženou nad její hlavou.

Se sekyrou, kterou zavraždil Simonovy rodiče.

Ve světle ohně bylo vidět krvavě červené skvrny.

104

XXVIII.

Simon se pokusil vykřiknout, ale hlas mu uvízl v hrdle.

Elizabet zaúpěla vysokým hlasem.

Sekyra zasvištěla a při dopadu vydala rezavý vrzavý zvuk.

Škrábla Elizabetinu hlavu a odsekla chomáč jejích vlasů.

Když se dala do pláče. Frank pohodil hlavou a rozesmál s e.

„To bylo jen takové poškádlení,“ prohodil. „Ale podruhé už to bude doopravdy.“

Elizabet se přitiskla ke zdi a lapala po dechu. Bezděčně stiskla v ruce přívěsek, který našla v zahradě.

Frank se otočil k Simonovi a zasmál se.

„Fierovi málem vyhráli,“ řekl. „Vaší rodině se skoro podařilo zničit Goodeovy jednou provždy. O to tvým předkům šlo, nebo ne?

Vyhladit nás z povrchu země.“

Pohlcen hrůzností scény, v níž se ocitl, Simon lapal po dechu.

Poslední praménky otcovy krve na podlaze mu hřměly v uších jako vodopád. Frank vykročil k němu.

„Ale dopadne to tak,“ pokračoval pomalým, klidným hlasem Frank, „že Goodeovi přežijí. Já jsem poslední z naší rodiny – ale to stačí. Svůj úkol vůči předkům jsem splnil. Žil jsem proto, abych zničil Fierovy.“

Přiblížil se k Simonovi o další krok, ve světle ohně v krbu se zablesklo ostří sekyry.

Simon tiskl třesoucí se rukou rukojeť stříbrné dýky ukryté pod kabátem. Doufal, že stará Aggie mluvila pravdu o její moci. Frank se vysoko rozmáchl sekyrou, hlasitě zavrčel a švihl jí dolů na Simonovu hlavu.

105

Vzduch prořízlo Elizabetino zaječení.

Simon uskočil a ostří sekyry se zarylo hluboko do desky stolu.

Simon získal výhodu, vytáhl zpod kabátu dýku, vrhl se kupředu a čepelí udělal šrám na Frankově paži. Objevila se rudá čára, tenká jako vlas. Frank se podíval na ni, pak na Simona. A potom se hlasitě rozchechtal.

„Tímhle mi v tom chceš zabránit, Simone?“ vykřikl.

Simon stál a lapal po dechu. Frank se chechtal. Simon cítil, jak se každým slovem a zvukem vycházejícím z Frankových úst jeho srdce zatvrzuje. Cítil zuřivou nenávist vůči Frankovi a všem Goodeovým, co kdy žili.

Frank se obrátil nazpátek k Elizabet. „Jestli si to chceš se mnou rozdat, Simone, vyřídím to nejdřív s tvojí sestřičkou.“

Elizabet rychle vyrazila v rohu pokoje, ale nebylo kam uniknout.

Frank snadno vypáčil ostří sekyry ze stolu a postoupil o krok k ní.

Pak o další.

„Simone – pomoc!“ vykřikla Elizabet. „Pomoc!“

Frank se k ní přiblížil o další krok. Zvedal přitom sekyru.

Kouzlo té stařeny – nepůsobí! pomyslel si Simon. A já nejsem dost silný, abych vyrval Frankovi sekyru. Nejsem dost silný, abych se s ním porval.

A já se tak hloupé spoléhal na tajemné schopnosti staré Aggie. A teď Elizabet a já zemřeme.

Na protějším konci pokoje se Frank s triumfálním výkřikem a vysoko zdviženou sekyrou blížil k Elizabet.

106

XXIX.

„Simone – zastav ho!“

Simon měl plné uši toho Elizabetina výkřiku. Vrhl se na Franka, aby ho zezadu strhl k zemi. Ale zarazil se uprostřed kuchyně a ohromeně zíral, jak Frankovi vypadla sekyra z ruky a zazvonila na kamenném krbu.

Frank zakoulel očima, zděšeně vykřikl a zhroutil se na podlahu.

Elizabet vytřeštila oči a třásla se po celém těle.

Simon se sklonil nad Frankovým tělem a pozoroval ho.

Mrtvý. Frank byl mrtvý. Ten jed zapůsobil.

Simon spěchal uklidnit sestru. Objal ji a držel v náruči, dokud se nepřestala třást. „Teď už nám nic nehrozí,“ šeptal. „Nic nám nehrozí.“

Elizabet přikývla a s tichým pláčem přitiskla tvář na jeho hruď.

Simon přes její rameno pozoroval tu příšernou scénu v kuchyni.

Jeho matka a otec leželi v kalužích srážející se krve.

Simon věděl, jak laskaví a dobří lidé to vždycky byli. Byli tak laskaví a přijali ve svém domě hladového tuláka – který je na oplátku zavraždil.

Také Kate v životě nikomu neublížila a byla surově,

chladnokrevně zavražděna.

Laskavost znamená slabost, pomyslel si Simon.

Být dobrý je projev slabosti. To bude nadále mojí zásadou.

Dobrota znamená slabost. Jen zlem je možné čelit zlu.

Elizabet a j á teď odejdeme z tohoto domu, rozhodl se, když držel svoji sestru v náruči a nechával ji vyplakat Tento dům je pro mne spojen jen s hrůznými vzpomínkami.

107

Elizabet přestávala plakat. „Simone, tys mi zachránil život,“ řekla.

A znovu se dotkla stříbrného amuletu „Zůstali jsme sami. Něco mi říká, že tenhle amulet bude hrát nějakou roli v naší záchraně.“

Stříbrný terčík se zaleskl ve světle ohně. Temně modré kamínky zasvítily jako lidské oči.

Elizabet si přetáhla přívěsek přes hlavu, prohlédla si ho a pak ho podala Simonovi.

„Chci, abys ho nosil,“ prohlásila. „Vem si ho, prosím tě. Jeho moc, která mě zachránila, přechází od této chvíle na tebe.“

Simon sklonil hlavu a

Elizabet mu přes ni navlékla stříbrný

řetízek.

V tom okamžiku pocítil jakési teplo. Zavřel oči, ale místo tmy viděl plameny, hořící rudý oheň.

Plameny rychle pohasly a Simon viděl jen Elizabetinu uslzenou tvář.

Odvedl sestru od hrůzné scény ven z kuchyně do chladné noci.

Uvažoval o těch plamenech a neustále se mu vracela slova staré Aggie: „Stačí přeskupit písmena ve tvém jménu a vytvoří slovo fire –

oheň. A tak skončí tvoje rodina. Ohněm.“

To se nestane, pevně se v duchu rozhodl, když s

Elizabet

pozorovali vycházející měsíc v úplňku. Předpověď staré Aggie se nesplní.

Je v mé moci překazit ji. Dokážu změnit budoucnost.

Poslední Goode je mrtev, pomyslel si. Nepřátelství skončilo.

Prokletí je teď smazáno. Nezůstalo nic než ten oheň, oheň v mém jménu…

Amulet na hrudi ho pálil, když si připomněl oheň, oheň ve svém jménu. A pak si uvědomil, docela přesně si uvědomil, co musí udělat.

Je to tak prosté, uvažoval. Změním si jméno.

Změním ta písmena, aby se už nikdy z nich nedalo utvořit slovo fire – oheň. Tím to prokletí skončí jednou provždy.

Elizabet pevně sevřela jeho ruku. Ještě pořád má strach, pomyslel si celý nešťastný. Nechápe, že už se ničeho nemusí bát. Goodeovi už neexistují. Neexistuje nepřátelství. Prokletí. Jsme v bezpečí.

Tentokrát je to opravdu za námi. A já jsem ten, kdo dokáže zvítězit nad tou starou kletbou. Jsem silný. Já změním naši budoucnost a 108

začnu svým jménem.

Už nejsem Simon Fier.

Od této chvíle budu navždycky Simon Fear.

109

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Zatímco Nora psala a psala, svíčka dohořívala. Děsila se okamžiku, kdy s prsknutím zhasne.

Ale ještě víc ji děsilo pomyšlení, že začne svítat.

S pohledem na stránku, kterou právě dopsala, si povzdechla. Kéž by měl Simon pravdu, pomyslela si. Kdyby to tak všechno skončilo zrovna v tu chvíli. Pak by bylo všechno jiné. Dokonce i já bych mohla být šťastná a žít s mužem, kterého mám ráda. Možná by ještě žil…

Přerušila své úvahy a otřela si z očí slzy. Teď není čas na pláč, pomyslela si. Zbývá mi toho ještě tolik napsat.

Příběh totiž zdaleka nekončí.

Teď začíná vyprávění o Simonovi Fearovi – ta nejhrůznější kapitola vůbec.