R. L. Stine

Stopy hrůzy 53

Požár

MĚSTEČKO SHADYSIDE

1900

Svíčka už téměř dohořela. Vosk se rozléval po dřevené desce stolu.

Nora Goodeová položila pero a protáhla se. Bolela ji záda.

Protřela si oči.

Po stěnách místnosti tancovaly stíny vrhané plaménkem jediné svíčky. Nora se podívala směrem k malému okénku, jehož špinavým zamřížovaným sklem se prodíralo bledě šedé světlo.

Začíná svítat, pomyslela si Nora. Najednou zpanikařila.

Začíná svítat, a já toho mám ještě tolik co psát.

Propnula si prsty unavené ruky a zvedla pero. „Musím ten příběh dopsat, než si pro mě přijdou,“ zamumlala.

Příběh dvou rodin – Fearů a Goodeů. Příběh prokletí, které je pronásledovalo.

Je toho třeba tolik říci.

Psala již celou noc, byla unavená, ale věděla, že musí pokračovat.

Upravila si vlasy a začala psát.

Co to bylo? Ten stín, který se mihl v rohu u zdi?

Nora se ohlédla a uviděla vypasenou krysu, jak se k ní pomalu a nejistě přibližuje po hrubě broušených parketách.

Nevšímej si jí, řekla si. Nesmíš se nechat vyrušovat, Noro. Tenhle příběh je příliš důležitý.

Musím jej někomu říct. Musím ho napsat.

Pokud nedokončím příběh Fearovy rodiny, nebude už nikdy nikdo vědět, jak to zlo zastavit. A pak ty hrůzy budou pokračovat donekonečna.

Nora se znovu naklonila nad stůl a dala se do psaní. Teď musím popsat život Simona Feara, rozhodla se.

Simon si změnil jméno z Fier na Fear, aby se dostal z rodinného prokletí. Když mu bylo jedenadvacet let, přestěhoval se do New Orleansu, kde hledal štěstí.

Nora zavrtěla smutně hlavou. Opravdu si Simon myslel, že se může jen tak zapomenout dvěstě let zla a teroru?

Nora si nevšímala pobíhající krysy, ignorovala prskání dohořívající svíčky a jen namáčela pero do kalamáře a psala…

ČÁST PRVNÍ

New Orleans, Louisiana 1845

I.

Simon Fear se zastavil před bíle natřeným plotem, který se táhl podél celé obrovské budovy. Velkými okny pozoroval návštěvníky maškarního plesu.

V sále bylo víc světla ne?, ve dne. Světlo se rozlévalo i na rozsáhlý trávník před domem. Drožky a kočáry stály v dlouhé frontě před vchodem a trpělivě vyčkávaly, než je jejich pasažéři opustí.

Řádka sluhů v uniformách postávala, nebo pobíhala kolem a snažila se, seč mohla.

Simon zaváhal. Upravil si sako, jehož rukávy byly příliš krátké a manžety košile notně odřené.

Tak tohle jsou ti nejbohatší lidé z celého New Orleansu, zamumlal si pro sebe a pozoroval jakousi ženu v růžových plesových šatech s volány, jak vstupuje do velké bílé budovy s napodobeninami antických sloupů u vchodu. Mám opravdu dost odvahy vetřít se na večírek bez pozvánky?

Odpověď zní, samozřejmě, ano.

Ještě než se vyšňořil na ples, srovnal si v hlavě své hlavní přednosti: Dobře vypadám.

Dokážu být velmi okouzlující a zábavný, když se o to jen trochu pokusím.

Jsem stejně chytrý jako všichni ostatní v New Orleansu.

Pro úspěch jsem rozhodnut udělat cokoliv.

Simon se zhluboka nadechl, narovnal si černý cylindr s fialovou saténovou páskou a s pohledem ke vchodu vyrazil k bráně.

Jsem si jist, že pan Henry Pierce a jeho okouzlující dcera, Angelica, by mě na svůj první ples v sezóně jistojistě pozvali, kdyby 7

mě znali, přesvědčoval se Simon.

Nuže, dnes večer jim dám šanci, aby mě poznali.

A také se musím seznámit s co největším počtem bohatých mladých dam. Po dnešním večeru se na večírky nebudu muset vtírat.

Pozvánky budou chodit jedna za druhou.

Simon se zastavil před branou. Zpoza otevřených dvojitých dveří slyšel smích, cinkání skleniček a měkkou hudbu smyčcového kvarteta.

Podobné zvuky poslední dobou zněly po celém městě. Právě probíhal Mardi Gras, několik dní trvající masopust, a celý New Orleans jej slavil maškarními plesy, večírky pro dospívající dívky a divokými a hlučnými průvody po ulicích.

Maškarní ples, který Henry Pierce pořádal pro svou dceru Angelicu, byl ze všech nejexkluzívnější, a proto si ho také Simon vybral.

Jenže teď, když tam tak stál a pozoroval řadu sluhů stojící u vchodu, začal pomalu ztrácet odvahu.

Copak je můžu jen tak obejít? ptal se sám sebe a nervózně si popotáhl rukáv u saka. Nebo jsem šel tak daleko jen proto, aby mě vyhodili?

Ne. Nemohu přece připravit ty krásné a bohaté mladé dámy o svou společnost.

Simon bez jakéhokoliv dalšího zaváhání vykročil, prošel branou a šel nahoru po širokém vstupním schodišti.

„Promiňte, pane.“ Bělovlasý sluha v livreji, s kalhotami těsně pod kolena a rudé saténové vestě k němu vykročil s nataženou rukou.

„Mohu vidět vaši pozvánku, prosím?“

„Mou pozvánku?“ Simon se na sluhu usmál. Oči se mu ve světle plynových lamp jen blýskaly. „Ach, ale samozřejmě,“ řekl Simon a snažil se získat čas.

Zalovil v kapse saka, pak zavrtěl hlavou naschvál tak silně, až mu spadl klobouk a rozkutálel se po široké verandě.

Simon se sklonil, jako by ho chtěl sebrat, ale odkopl ho až ke dveřím.

„Dovolte, pane, já vám ho podám,“ řekl sluha a rychle vykročil směrem ke klobouku.

8

Jenže Simon byl rychlejší. Popadl klobouk za okraj a hned na to objal velmi draze oblečeného muže, který právě procházel okolo.

„Ale, ale, Georgi, starý brachu! To jsem rád, že vás zase vidím,“

zajásal Simon nahlas a spolu s ním vešel dovnitř.

„My se známe?“ vyhrknul vyděšený muž.

„Promiňte, zmýlil jsem se,“ odpověděl Simon a rychle se poklonil.

Sluha se postavil mezi dveře a očima hledal Simona, jenže ten už dávno zmizel v davu.

Ztěžka oddechoval, nadšen sám sebou a svým odvážným

průnikem. Nepřestal se usmívat, ani když sluhovi v šatně podával klobouk a kabát, a ani když se posléze přesunul do tanečního sálu.

Křišťálové lustry visely na dlouhých řetězech a vysílaly žluté světlo po celé přeplněné místnosti.

Rozlehlá podlaha byla složitě vykládaná tmavým a světlým dřevem. Stěny byly pokryty brokátem.

Simon si prohlížel mladé dámy, ty nádherné mladé dámy s kudrlinkami kolem zářících obličejů. Dlouhé plesové róby šustily po vyleštěné podlaze, ze všech stran se ozýval hovor a smích, který zvonil stejně jako cinkání sklenic šampaňského.

Pánové ve fracích s proužkovanými kalhotami postávali okolo.

Simon se šklebil na jejich bílé motýlky a módní bílé košile. Posmíval se a zároveň jim tiše záviděl.

Chce to víc než novou košili, aby se z člověka stal gentleman, připomněl si.

Já jsem stejný gentleman jako kterýkoliv z těchhle náfuků. A jednou budu mít šatník plný takovýchhle košil. Takových košil, že se všichni tihle troubové budou stydět.

Smyčcový kvartet v protějším rohu místnosti začal hrát Haydna.

Simon se vydal přes taneční parket, ale jakýsi sluha před něj přisunul stříbrný tác. „Šampaňské, pane? Dorazilo z Francie dnes ráno.“

„Ne, děkuji,“ řekl Simon, postavil se vedle a pozoroval dvě krásné mladé dívky v hedvábných šatech stojící naproti němu. Mám tady mnohem složitější úkol, než popíjet šampaňské, pomyslel si.

Nasadil svůj nejvíce okouzlující úsměv, upravil si tmavé vlasy, popotáhl rukávy u saka a začal si razit cestu k oněm mladým dámám, 9

aby se jim mohl představit.

„Dobrý večer,“ řekl a galantně se poklonil.

Dvě mladé dámy, bledé blondýnky se zářícíma modrýma očima, se na něj krátce podívaly a pak se, bez odpovědi, otočily na druhou stranu a pokračovaly v rozhovoru.

„Báječný večírek,“ řekl Simon a nepřestával se usmívat.

Nevšímaly si ho.

„Dovolte mi, abych se představil,“ řekl, protože se odmítal vzdát.

Obě mladé dámy se sebraly a odešly pryč, aniž by se na něj podívaly.

Takoví snobové! pomyslel si vztekle Simon. V tomhle městě je tak málo pracháčů, že se všichni navzájem znají. Drží spolu a nikoho nového mezi sebe nepustí. Obzvláště pak někoho se seveřanským přízvukem.

Haydn skončil a po krátké pauze začal kvartet hrát rejdovák. Celá místnost vybuchla nadšením, mladé dámy a pánové rychle utvořili dvě dlouhé řady na tanečním parketu a dali se do tance.

Simon se postavil do řady. Nevěděl, jak se rejdovák tancuje, ale byl si jistý, že se ho rychle naučí.

Jistota. To je ono, pomyslel si. To je jediný způsob, jak se dostat mezi tyhle prachaté snoby v New Orleansu.

Když pochytil rytmus, pokusil se upoutat pozornost černovlasé dívky tančící v druhé řadě. Krátce se na něj podívala, pak se jeho pohledu záměrně vyhýbala a upřeně zírala na podlahu, dokud tanec neskončil.

Nakonec stejně uspěju, říkal si Simon. Všechny mě budou prosit, jen abych si s nimi zatancoval!

Prošel přes přeplněnou a hlučnou místnost do centrální haly – a zastavil se ve dveřích. Široké schodiště, zábradlí ozdobené bílými sedmikráskami a na začátku schodiště, opřená o zábradlí, čelem k němu, stála nejkrásnější dívka, jakou kdy viděl.

Měla černé vlasy, které se ve světle plynových lamp nad její hlavou jen třpytily. Malinkaté kudrlinky jí padaly okolo tváře a Simonovi se dokonce podařilo spatřit i krásné zelené oči, kočičí oči nad naprosto dokonalým a něžným nosíkem, rudými plnými rty a vystouplými aristokratickými lícními kostmi a smetanově bílou kůži 10

ramen odhalených nad krajkami modrých tanečních šatů.

Modré taneční šaty. Téměř všechny ostatní si vybraly růžovou, bílou nebo žlutou. Tahle si vybrala nádhernou saténovou modrou.

Simon popošel blíž a zíral na krásku jako na zjevení. Najednou si uvědomil, že má úplně suché rty a že se mu podlamují kolena.

Je snad tohle to, čemu básníci říkají láska na první pohled? ptal se sám sebe.

Byl to pocit, který Simon nikdy před tím nepoznal.

Mladá dáma, stále opřená o zábradlí, mluvila s vysokou křehkou dívkou v šatech z růžového saténu.

Otoč se. Otoč se. Prosím… podívej se na mně, prosil ji Simon v duchu.

Jenže ony se vesele bavily dál, jako by ani nevěděly, že je pozoruje.

Musím s ní mluvit, rozhodl se Simon.

„Jak se jmenuje?“ Byl tak překvapen, tak omráčen pocity, které ho celého zaplavily, že si ani neuvědomil, že tu otázku položil nahlas.

„To je dcera Henryho Pierce, Angelica,“ řekl postarší muž s bílým knírkem a podezíravě si Simona prohlížel. „Copak neznáte našeho hostitele a jeho rodinu?“

„Angelica Piercová,“ zamumlal Simon a otázky si vůbec nevšímal. „Děkuji. Moc vám děkuji.“

Angelico Piercová, ještě mě neznáte, pomyslel si Simon, zcela ovládnut vzrušením, takovým vzrušením, které nikdy před tím nepocítil. Ale měla byste. Vy a já jsme se narodili jeden pro druhého.

Měl bych se jí představit, řekl si Simon s tlukoucím srdcem.

Narovnal se, upravil si frak a odkašlal si.

S pohledem na Angelicu Piercovou udělal dva kroky směrem ke schodišti.

Jenže byl zastaven dvěma silnými pažemi, které spočinuly na jeho ramenou.

Dva šklebící se sluhové mu zablokovali cestu. „Je mi líto, pane,“

řekl jeden z nich chladně s pohrdavým úsměvem, který byl přesným opakem jeho zdvořilých slov. „Pokud však nemáte pozvánku, jsem nucen vás požádat, abyste odešel.“

11

II.

„Prezident Polk? Dnes večer tu určitě není, že ne? Ty si ze mě jen děláš legraci, že ano, Angelico?“ dotírala Líza Dupreeová na svou sestřenici.

Angelica se zasmála. „Ty jsi tak důvěřivá, sestřenko Lízo. Co kdybych ti řekla, že je tady francouzský král? Také bys tomu věřila?“

Líza se začervenala. „Ty si ze mně stále jen děláš dobrý den, Angelico. Máš velmi krutý smysl pro humor.“

„Mám, že ano!“ zachichotala se Angelica a pohrávala si s lesklou černou kudrnou.

„Měla bys vědět, že prezident Polk tady není,“ řekla Angelica své sestřenici. „Tenhle večírek je příliš exkluzivní. Nikdy by ho sem nepustili.“

Obě dívky se zasmály.

„Viděla jsi ty šaty, co má Amanda Bartoňová?“ zeptala se Angelica jízlivě.

„Ne. Jsou snad okouzlující, báječné a tak?“ zeptala se Líza.

„Asi tak okouzlující a báječné jako naše závěsy na oknech,“ řekla Angelica a zašklebila se. „Vlastně mám pocit, že jsou ušité ze stejné látky!“

Obě dívky se znovu zasmály. „Myslím, že tohle je ten nejlepší večírek, jaký jsem kdy navštívila,“ vzdychla Líza. „Prostě miluji…“

Když zjistila, že ji Angelica neposlouchá, zarazila se. Angelica se na chvilku zahleděla někam jinam.

„Co tam, prosím tě, vidíš, Angelico?“

„Kdo je ten mladý muž?“ zeptala se Angelica nakonec.

„Kdo? Jaký mladý muž?“ zeptala se Líza.

12

„Támhle, ten v té nemoderní košili a staromódním fraku,“

odpověděla Angelica. „Dej pozor, ať si nevšimne, že se na něj díváme. Celou dobu nás těma svýma velkýma tmavýma očima pozoruje.“

Líza chvilku bloudila pohledem, ale pak mladého muže přece jen našla. „To je ale výraz!“ řekla a dala si ruku před pusu, aby zakryla smích. „Ty hnědé oči! Vypadá tak smutně a uboze! Jako jeden z loveckých psů tvého otce!“

Líza očekávala, že se Angelica bude smát, ale ona se nesmála.

„Proč na mně tak zírá?“ ptala se Angelica a potají po něm pokukovala. „Copak ho znám?“

„Možná jsem viděla jeho oblek na nějakém sběrači bavlny na polích mého otce!“ vtipkovala Líza. „Ale jeho jsem nikdy neviděla!“

„On… mám z něj strach,“ řekla Angelica. Náhle zbledla.

„Nesmí nás vidět, jak na něj civíme,“ varovala Líza. „Neměli bychom jít nahoru a trochu si odpočinout?“ Věděla, že Angelica byla velice křehká a ne tak robustní, jak by se na první pohled zdálo.

„Ne, já… podívej,“ vykřikla Angelica.

Obě pozorovaly dva pochmurně vyhlížející sluhy blížící se k onomu mladému muži. Krátké dohadování a pak ho sluhové popadli a vlekli ke dveřím.

„Ach, Bože! Ach, Bože!“ vzdychala Angelica a položila si bledé tváře do dlaní.

Líza pohladila sestřenici po rameni. „Už je to v pořádku.“

Několik dívek vyděšeně vykřiklo. Angelica zaslechla zvědavý šepot rozléhající se po celé místnosti. Smyčcový kvartet přestal hrát.

„Odchází. Už to bude v pořádku,“ utěšovala Líza Angelicu.

Angelica muže ještě chvíli sledovala, jak dlouhými kroky, bez ohlédnutí vychází ze dveří. Jakmile zmizel, začla hudba znovu hrát.

„To byl jen nějaký vetřelec,“ řekla Líza. „Jenom by mě zajímalo, jak se dostal dovnitř přes tolik sluhů u vchodu.“

Angelica vypadala chvíli zamyšleně, ale pak se zase usmála. „Ten mladý muž byl docela zajímavý,“ řekla sestřenici. „Měl v sobě něco…“ Pak se zarazila.

„Angelico Piercová, stydím se za tebe!“ protestovala Líza. „Jak můžeš být tak sobecká?“

13

„Sobecká?“ zeptala se Angelica a nadzvedla si sukni, aby mohla lépe sestoupit na koberec.

„Už máš ne jednoho, ale dva krásné mladé muže, kteří se jen perou o tvou pozornost. James Daumier a Hamilton Scott jsou dva nehezčí a nejbohatší mládenci v celém New Orleansu. A oba by to zabilo, kdyby se dověděli, že ti ten podivín připadá zajímavý.“

Angelica vzdychla. „My o vlku…“ řekla a obrátila oči v sloup.

„Přichází James Daumier. To už musí být jeho tanec.“

„Tak jen jdi!“ pobídla ji Líza a jemně do ní strčila. „A usmívej se!

Tohle je tvůj večírek, pamatuj.“

Angelica se donutila k úsměvu a podívala se na Jamese. James se na ní zakřenil a vycenil asi osm set zubů.

Musí se stále tak přitrouble usmívat? ptala se nešťastně Angelica v duchu. Vždycky mám strach, že mě kousne!

Většině děvčat by se asi James Daumier líbil, uvědomila si Angelica. Byl vysoký, měl široká ramena a pod pískově blond vlasy svůdné šedé oči.

Kdyby se jen stále neusmíval jako nějaký pes, co si právě zahrabal kostičku, pomyslela si Angelica.

„Hledal jsem vás všude. Mluvily jste s Lízou o mně? Nějaké pomluvy?“ škádlil ji.

„Možná,“ odpověděla Angelica ostýchavě. Vzala ho za ruku a dovolila mu, aby jí odvedl na parket.

Tančil škrobeně asi metr od ní, s úsměvem zatvrdlým na tváři a s očima upřenýma do jejích. Za chvilku se k ní naklonil. „Nevíš, jestli budou hrát ten nový tanec?“ zašeptal. „Ten waltz?“

Angelica vzdychla a odměřeně se na

něj podívala. „Jamesi

Daumiere!“ řekla. „Sám dobře víš, že můj otec by nikdy nedovolil, aby se taková hrozná hudba hrála v našem domě! To je ale skandální nápad!“

James se zklamaně zamračil. „Slyšel jsem, že je to celkem příjemný tanec.“

Angelica už chtěla odpovědět, ale James se otočil na druhou stranu, protože mu nějaký jiný mladý muž poklepal na rameno.

Angelica okamžitě poznala svého druhého nápadníka, Hamiltona Scotta.

14

„Myslím, že tento tanec patří mě,“ řekl Hamilton se zdvořilou úklonou. James přehnaně formálně poděkoval za tanec, pak Angelice uštědřil poslední zářivý úsměv a odešel.

Zatímco James obvykle mluvil s Angelicou o módě a přátelích a o dostizích a koních, které choval jeho otec, vysvětloval jí Hamilton morálnost otroctví a obchodní politiku Francie.

„Přál bych si, abych s vámi mohl tančit každý tanec,“ řekl Hamilton.

„Obávám se, že by to moje nohy nepřežily,“ škádlila ho Angelica.

Zbytek večera strávila v kole střídavě s Jamesem a Hamiltonem.

Věděla, že by se měla bavit, jak nelépe dovede. Koneckonců byl masopust, a po skončení tohoto večírku se bude někde jinde konat další a pak další. Jenže pak si uvědomila, že myslí na něco jiného.

Cosi ji trápilo.

Když večírek skončil a poslední kočár odhrkal do noci, prošla Angelica kolem sluhů rychle uklízejících taneční sál a francouzským oknem vyšla do zahrady.

Byla chladná noc, vzduch byl vlahý a všude to sladce vonělo.

Lampióny a olejové lampy jí vrhaly na nohy zářivé žluté světlo.

Tráva se blýskala rosou. Angelica se sehnula a sundala si taneční střevíce. S botami v jedné ruce se procházela v chladivé vlhké trávě.

Měla bych myslet na Jamese nebo na Hamiltona, říkala si. Tak proč pořád myslím na toho zvláštního mladíka, který narušil náš večírek?

Je mi osmnáct, přemýšlela Angelica. Otec chce, abych se brzy vdala. Je netrpělivý a chce, abych se co nejdříve rozhodla, jestli to bude James nebo Hamilton. Donutí mě vzít si jednoho z nich.

Miluji Jamese? Miluji Hamiltona?

Mám je ráda oba, říkala si.

Mám je ráda oba, ale každého z nich pro něco jiného. Jamese proto, že dobře vypadá, pro jeho šarm, jeho uličnický smysl pro humor. Hamiltona pro jeho inteligenci, vážnost a starostlivost.

Ale miluji je? Chci si jednoho z nich vzít?

Hluboko v myšlenkách, zahleděná do měkkého světla lampiónů, poslouchala šustění větru v květech magnolie a procházela se po zahradě.

15

Byla příliš překvapená, než aby mohla vykřiknout, když ji zezadu popadly čísi silné ruce.

16

III.

Angelica leknutím vzdychla a vysmekla se z útočníkova sevření.

„Nekřičte,“ zašeptal.

„V-vy!“ zakoktala Angelica. Srdce jí divoce tlouklo. „Kdo jste?

Co tady děláte?“

„Nebojte se. Neublížím vám,“ zašeptal Simon Fear.

„Ale jak jste se dostal do mé zahrady?“ vyptávala se rozhořčeně Angelica. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Simon Fear,“ řekl s upřeným pohledem do jejích nádherných očí.

Angelica se sehnula a zdvihla z trávy boty, které upustila, když jí Simon vylekal. Celou dobu jej nedůvěřivě sledovala. „Přišel jste na můj večírek bez pozvání,“ řekla a narovnala se. „A teď mě přepadáte v mé zahradě. Jste snad zloděj? Nebo jste šílený? Co chcete?“

„Chci, abyste si mě vzala,“ řekl Simon bez zaváhání.

Sundal si klobouk a oběma rukama ho držel před sebou. Tmavé vlasy mu poletovaly ve větru.

Angelica už už chtěla odpovědět, ale nakonec se jen zasmála.

„Odpověď zní, jste blázen!“ řekla. „Teď se otočte a jděte, odkud jste přišel. Nebo mám zavolat sluhy, aby vás znovu vyhodili?“

„Viděl jsem vás na plese,“ řekl Simon a jejích poznámek si vůbec nevšímal, protože se rozhodl povědět jí, co má na srdci. „Viděl jsem vás na schodišti a věděl jsem, že vás miluji.“

„Na první pohled?“ podivila se Angelica. „A kolik šampaňského jste stačil vypít, pane Feare?“

„Angelico, od okamžiku, kdy jsem vás spatřil,“ pokračoval Simon, „jsem věděl, že se stanete mojí ženou.“

17

Angelica se znovu zasmála, ale její smích měl v sobě i trochu strachu. „Neutekl jste z blázince?“ vyptávala se „Jste normální?

Copak neslyšíte, co říkám?“

„Budete moje žena, Angelico,“ trval na svém Simon. Oči mu ve světle lampiónů jen zářily.

„Zavolám o pomoc,“ řekla Angelica a celá se strachy třásla. Lem jejích šatů byl mokrý. Mokrá tráva ji nepříjemně studila do chodidel a chlad procházel celým tělem. „Prosím…“

„Odejdu,“ řekl Simon a stále před sebou žmoulal okraj klobouku.

„Nechtěl jsem vás vyděsit. Ale musel jsem se vrátit. Musel jsem vás ještě jednou vidět a promluvit s vámi.“

„Už jste řekl víc než dost,“ řekla Angelica rozzlobeně.

Simon si opět nasadil cylindr a odběhl k zadnímu plotu, přes který se dostal do zahrady. V půli cesty se naposledy o točil a zavolal:

„Vezmete si mě, Angelico Piercová! To si tedy pište!“

Když přelézal plot a mizel ze zahrady, zaslechl zvonivý smích.

S hlavou v oblacích se toulal nočním městem. Masopustní průvody už skončily, ale po ulicích se ještě pohybovalo dost lidí v maškarních oblecích. Živá taneční hudba, zvuky bendža a veselé melodie hrané na housle a harmoniky se ozývaly ze všech stran.

Všude plály pochodně a strašidelně osvětlovaly žlutým světlem křičící a smějící se tváře. Skupinka slavících v maškarním valila po straně ulice sud piva. Několik opilých mužů s odhalenou hrudí vyřvávalo jakousi smutnou písničku.

Simon nic z toho neviděl.

Bezcílně si razil cestu povykujícím davem ve francouzské čtvrti, jediné, co měl před očima, byla tvář krásné Angelicy Piercové.

Omámen štěstím téměř k deliriu se toulal, až za sebou zanechal všechny ty hlaholící, chechtající se a veselící se masopustníky.

Zmizela světla pochodní. Tato stará část města byla temná, osvětlená pouze stříbrným měsícem nad hlavou.

Kde to jsem? ptal se Simon sám sebe a poprvé si všiml nízkých dřevěných stavení, všechna byla tmavá a tichá. Vypadá to, že jsem se zatoulal až k dokům.

Tma s sebou přinesla i temné myšlenky.

18

Jak už věděl, měla Angelica nápadníka. Dokonce dva nápadníky, aby byl přesný.

Poté, co ho vyvedli z večírku, našel si tajný úkryt před domem. Ze své skrýše pak sledoval, co se děje za oknem do tanečního sálu.

Pozoroval Angelicu, jak tančí. Viděl oba mladé muže, kteří jí dělali partnery. Simon je neznal, ale věděl, že si jejich jména určitě zjistí.

Dva bohatí mladí gentlemani, pomyslel si Simon hořce. Ale já jsem určitě bohatší! Možná nemám jejich peníze, nebo původ… ale budu mít Angelicu!

Doky musí být za nejbližším blokem, uvědomil si. Zatoulal jsem se do nebezpečné oblasti.

Jen na to pomyslel, ucítil na sobě těžkou silnou ruku. Pak zjistil, že ho cosi ostrého tlačí do boku.

19

IV.

Simon se pokusil vykřiknout, ale tlak na krku mu v tom zabránil.

Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že ostrý předmět dotýkající se jeho ohryzku, je ostří velkého nože.

„Vezmu si tvoji peněženku,“ zašeptal mu do ucha čísi nakřáplý hlas. Simon cítil silnou dávku whisky v dechu útočníka. „Nebo tě taky můžu podříznout.“

Simon jenom hekl na znamení bezmocného protestu.

„Takovej fajnovej gentleman jako ty přece nebude chtít bejt podříznutej,“ ř e k l m u ž . „Že n e ? “ Pak útočník částečně uvolnil sevření, jen aby dovolil Simonovi promluvit.

„Já-já vám zaplatím,“ vyhrkl Simon.

Nemůžu přece zemřít na téhle temné ulici, přemýšlel Simon.

Nohy se mu třásly a srdce mu hlasitě bušilo. Teď přece nemůže umřít! Vždyť jsem právě potkal Angelicu.

„Mám s sebou jen málo,“ řekl Simon třesoucím se hlasem, „ale dám vám to všechno.“

„Si piš, že dáš. A rychle!“ přikázal lupič, pak zcela uvolnil sevření a šťouchl Simona tvrdě do zad.

Simon vyjekl a dopadl koleny na dláždění ulice. Podíval se na útočníka. Byl to tmavovlasý mladý muž s červeným šátkem převázaným po lupičském způsobu přes obličej. Opile se kymácel a šklebil se.

„Na co čumíš?“ štěkl vztekle na Simona. „Dej sem tu peněženku, nebo tě podříznu!“ řekl a zamával mu nožem před nosem.

„U-už jí vyndávám,“ koktal Simon.

Jak lovil v kabátě peněženku, dostal se rukou až ke stříbrnému 20

přívěsku. Simon jej, od té chvíle co mu ho dala jeho sestra Elizabeth před dvěma roky doma ve Wickhamu, nikdy nesundal.

Šperk, který tvořily tři stříbrné výběžky a záhadné modré kameny, patřil Fearově rodině již několik generací. Ta divná stará věštkyně, Aggie, mu řekla všechno o přívěsku i o jeho moci, ale Simon ho odmítal používat. Pro černou magii neměl pochopení.

Simon se opět postavil na nohy a rychle se snažil přívěšek zastrčit zpátky pod košili.

Jenže lupič si toho všiml. Nasupeně zvedl nůž, dlouhé ostří se lesklo v měsíčním světle.

„Nepokoušej se tu stříbrnou minci

schovávat, kámo,“ zabručel a natáhl k Simonovi ruku. „Tu si taky vezmu.“

„To není mince,“ protestoval Simon. „To je rodinná památka. Pro nikoho jiného nemá cenu.“

„Dej to sem!“ vyštěkl lupič netrpělivě.

Simon zdráhavě popošel dopředu. Stříbrný přívěsek držel pevně v jedné ruce a druhou se snažil rozepnout řetízek na krku. Stříbrný disk byl teplý a Simon cítil, že se mu chvěje v ruce.

Ulicí zavál vítr a udeřil vší silou do Simonova kabátu. Simon natáhl ruku, aby předal přívěšek útočníkovi.

Namísto předání jím však náhle udeřil lupiče přímo do obličeje.

Čtyři tmavé kameny se zprudka zabořily do mužovy tváře.

Lupič vyjekl víc překvapením než bolestí.

„Hej – za tohle chcípneš!“ zařval a mával před sebou nožem.

Simon, s přívěskem stále pevně sevřeným v dlani, uskočil.

Tmavá krev se lupičovi řinula z malých škrábanců na tváři. Se vzteklým výrazem došel až k Simonovi.

Simon se snažil uhnout před nožem.

Lupič se pohupoval, spíš vlastně potácel a udržet rovnováhu mu viditelně dalo dost práce. Nadával pod vousy a stále Simona ohrožoval nožem, až ho dotlačil ke zdi jednoho z dokařských domků.

Když zjistil, že dostal Simona do pasti, potěšeně se zakřenil.

Přiblížil se a sledoval Simonovy bezmocné pokusy dostat se pryč.

A pak se zastavil.

Z úst mu vyjekl hrůzný výkřik plný bolesti. Upustil nůž na zem a oběma rukama se chytil za hlavu. „Pomoc! Můj obličej – hoří!“

21

zakřičel.

Dokonce i ve slabém měsíčním světle si Simon

všiml, jak

útočníkův obličej náhle ztmavl, jako by byl příliš dlouho na slunci.

„Pomoz mi!“ volal muž zoufale. „Prosím!“

Simon, přilepen ke zdi domku, s hrůzou pozoroval, jak lupičova tvář neustále tmavla. Pak zpuchýřovatěla. Nakonec puchýře praskly a začala z nich vytékat krev.

Lupič obrátil oči v sloup, spustil ruce podél těla a jeho sténání postupně zmizelo s tím, jak mizela i spálená kůže plná puchýřů z jeho obličeje.

Kusy kůže začaly odpadávat a pod ní se objevovaly šedé kosti. V

agónii skučel až do té chvíle, než mu všechna kůže opadala. Šedivá lebka zírala na Simona smutným výrazem naplněným nechápavou hrůzou.

A pak se jeho těla sesypalo na zem.

Simon polkl. Nevěřil svým očím. Srdce mu divoce bušilo. Musel se odvrátit od příšerného výjevu, který se před ním právě odehrál.

Pak si opatrně znovu zapnul řetízek s přívěskem kolem krku a stříbrný šperk strčil pod košili.

Právě jsem použil moc starodávného amuletu, uvědomil si.

Fearova rodina touto silou disponovala už dlouho, silou, které používala jen pro zlo, silou, které po celé generace používala v nekonečné bitvě proti Goodeovým.

Dominatio per malum. To byla latinská slova vyrytá na zadní straně stříbrného disku. K moci vede zlo.

Simon dlouho odolával zlým silám, které Fearova rodina ovládala.

Přísahal si, že nikdy nepoužije sílu starodávného amuletu. Goodeovi byli přece poraženi. Staletá nenávist mezi Goodeovými a Feary skončila.

Baba Aggie, ta stará věštkyně, řekla Simonovi, že jeho rodina skončí ohněm. Tehdy se však jmenoval Fier. „Změň pořadí písmen ve slově Fier a vyjde li Fire – Oheň!“ řekla mu tehdy stařena.

Simon se rozhodl, že tahle předpověď se nikdy nesmí splnit.

Takže si musel změnit jméno z Fier na Fear. Nosil sice starý čarodějný přívěšek, ale nikdy ho nepoužil.

Nikdy, až do této masopustní moci.

22

Myšlenky se mu divoce honily hlavou, když se díval na mrtvé, spálené tělo u svých nohou.

Ovládám síly Fearovy rodiny, uvědomil si. Mám dost síly na to, abych získal, co si budu přát. A co chci nejvíc na světě?

Chci Angelicu Piercovou. Krásnou Angelicu.

V cestě mi stojí jen dvě překážky, přemýšlel Simon vzrušeně. Dvě překážky – dva mladí mužové, které jsem viděl s ní tancovat.

Neměl by být problém zbavit se jich, pomyslel si a pocítil na prsou teplo amuletu.

Ti dva mladí pánové mají bohatství a dobrý původ. Ale já jsem Fear. A k čemu jsou dobré bohatství a dobrý původ, když je člověk mrtvý!

Když si rozmyslel, co udělá, zapnul si kabát, překročil mrtvolu a za veselého pobrukování vyrazil směrem domů.

23

V.

„Miluji to tady nahoře,“ řekla Angelica své sestřenici. „Odsud je vidět všude.“

„Ano, vidíš odsud každého, kdo sem přišel,“ souhlasila Líza a slonovinou vykládaným divadelním kukátkem nakukovala dolů do přízemí. „Můžeš odsud každého pozorovat a pak je pomlouvat, aniž by tě kdokoliv slyšel.“

Angelica se zasmála a pokusila se sestřenici sebrat kukátko. James Daumier si urovnal motýlka a nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Opera je místo krásné hudby. Určitě sem nechodíte, abyste tu někoho pomlouvaly.“

„Podívej na ten šarlatový kabát, co má na sobě Margareta Fletcherová!“ vykřikla Angelica a Jamesovy poznámky si vůbec nevšímala. „Vypadá to jako něco, co by si spíš měla vzít do masopustního průvodu.“

„Šarlatová Margaretě Fletcherové sluší. Měla by ji nosit stále,“

řekla jízlivě.

James se otočil k Angelice. Cítila, jak si ji jeho stříbřitě šedé oči prohlíží. „Angelico, dnes večer vypadáš nádherně.“

„Ach, Jamesi, ty jsi tak sladký,“ odpověděla Angelica. Chytla ho za ruku, ale pozornost věnovala víc davu, který si postupně vyhledával svá místa v přízemí.

James se k ní naklonil. „Možná bychom si mohli pořídit svoji vlastní lóži,“ zašeptal.

„Proč, Jamesi… na co?“ divila se Angelica. „Vždyť můžeme používat otcovu. On nenávidí operu!“

„Já myslel…“ začal James, ale pak se zarazil. Koutkem oka 24

Angelica zahlédla, jak zrudl.

Proč je James dnes večer tak vážný? ptala se sama sebe. Chce mě snad požádat o ruku? Proto je tak nesvůj a nervózní? Nebo ho škrtí motýlek?

A když mě opravdu požádá, co mu řeknu? přemýšlela. Natáhla si bílé rukavičky a otočila se k sestřenici. „Lízo, kam koukáš?“

„Na toho mladého muže z Biloxi,“ odpověděla Líza, aniž by sundala kukátko z očí. „Ten vysoký s okouzlujícím úsměvem a těma ďábelsky modrýma očima. Pamatuješ, Angelico? Slíbila jsi mi, že nás seznámíš.“

„Myslíš Bradforda Dilese?“ zeptal se James Lízy. „Ten by se ti nelíbil. Není to tvůj typ. On je milý a báječný.“

„Cože?“ vyhrkal Líza překvapeně nad takovou urážkou.

James s Angelicou se smáli.

„Váš smysl pro humor mi vůbec nepřipadá zábavný,“ řekla Líza s vážným výrazem ve tváři.

„Vždyť já tě znám,“ pokračoval James. „Tobě se líbí silné a tiché typy.“

„Tebe bych měla rozhodně raději, kdybys byl zticha,“ řekla Líza.

Angelica se naklonila přes sametem potažené zábradlí a sledovala lidi pod sebou. U stěn blikaly plynové lampy, orchestr ladil ve velkém orchestřišti pod královsky modrou oponou. Uvaděči v tmavých uniformách pomáhali patronům opery na jejich místa.

Ples pořádaný pro Angelicu se konal už před dvěma týdny. Před dvěma týdny prosycenými masopustními večírky a oslavami.

Jeden večírek s Jamesem, pak jeden s Hamiltonem. Pak další s oběma, zápasícími o její pozornost, o její úsměvy. James a Hamilton.

Hamilton a James.

Kdo to bude? Tato otázka trápila Angelicu jako nějaká neústupná migréna.

Asi dvakrát se u ní doma objevil ten podivínský, tmavooký mladý muž, Simon Fear. Poprvé přikázala sluhovi, aby ho poslal pryč.

Podruhé ho přijala, ale zajistila, aby tam s ní byla i Líza.

Simon vpadl do místnosti s triumfálním úsměvem na tváři, jako by přijetí v tomto domě bylo pro něj nějaké obrovské vítězství.

Sebejistě došel až k Angelice, vzal jí ruku a políbil ji. Angelica 25

zaslechla, jak Líza vzdychla, šokována jeho chováním.

Návštěva trvala jen krátce, protože nablízku nebyl žádný dospělý, který by mohl dělat garde. Angelica představila Simonovi svou sestřenici. Simon ji přátelsky pozdravil a pak už si jí vůbec nevšímal a upřeně se díval Angelice do očí.

Hovořili sice jen o počasí, o Mardi Grasu a jiných přijatelných tématech, ale Angelica si stejně vzpomněla na jejich první, sice krátkou, ale o to zajímavější konverzaci tehdy v noci v zahradě.

„Budete mojí ženou,“ řekl jí Simon.

Pokaždé, když si na ta slova vzpomněla, pokaždé když si vybavila jeho hezké tmavé oči a jeho sebejistotu, arogantní sebejistotu v jeho hlase, cítila vzrušující mražení – a strach.

Když Simon odešel, opřela se Líza do křesla a rozesmála se. „To je absurdní mladík! Všimla sis, jak na tebe pořád civěl?“

„Má moc hezké oči,“ odpověděla Angelica.

Líza se okamžitě přestala smát a náhle zvážněla. „Angelico, nemůžeš si přece myslet na Simona Feara. Tvůj otec by dostal záchvat, kdyby věděl, že jsi dovolila Simonovi vstoupit do tohoto domu! Nechal by toho chlapce přivázat za koně a poslat zpět na sever. Tvůj otec by Simona Feara nikdy neuznal a ani ty bys neměla.“

Angelica se musela usmát. „Ale já ho přece neuznávám,“ řekla Líze. „Vůbec ho neuznávám…“

Orchestr přestal ladit a utichl. Plynové lampy byly ztlumeny.

Lóže rodiny Pierců byla velmi blízko jeviště, vysoko nad orchestřištěm. Bylo to bezvadné místo. Člověk odtud viděl a byl viděn, což byl hlavní důvod, proč lidé do opery chodí, nebo si to alespoň Angelica myslela.

James se na ni usmál. „Už by to mělo začít. Budete muset obě na chvilku přestat pomlouvat.“

„Ach, drahý bože! Podívej kdo je tady!“ vykřikla Líza, podala Angelice kukátko a ukázala směrem do přízemí.

„Kdo je to?“ ptala se Angelica, když si dávala kukátko před oči.

„Ach!“ vyhrkla překvapením, protože ve ztemnělém světle uviděla Simona Feara. Seděl přímo pod nimi – a díval se na ni!

26

Když Simon zjistil, že se na něj Angelica dívá, usmál se a zamával jí.

Angelica odložila kukátko a zabořila se do křesla.

„Taková

arogance!“

Líza zavrtěla hlavou.

„Opera by měla být jen pro lidi ze

společnosti,“ řekla rozladěně.

„Kdo je to?“ zeptal se James Lízy. „Našla sis dalšího mladíka z Biloxi?“

„Jen jeden známý,“ odpověděla Angelica.

Cosi v tónu jejího hlasu zvedlo Jamesovu zvědavost. „Jen známý?

Chlapec?“ Naklonil se dopředu a koukal dolů s rukama opřenýma o zábradlí.

„Jamesi, prosím,“ zašeptala Angelica. „Ta opera za chvilku začne.“ Nahnula se k němu, aby ho přitáhla zpět.

K jejímu překvapení však James vstal a stále se nakláněl přes zábradlí.

„Jamesi… co to proboha…!“ šeptala Angelica.

James se k ní otočil, jeho stříbřitě šedé oči byly plné hrůzy. Pustil se zábradlí a začal na něj vystupovat.

„Jamesi… slez dolů!“ syčela Líza. „Jamesi… slez!“

James chvíli nešikovně balancoval na balkónovém hrazení s ústy otevřenými, jako by chtěl křičet. Náhle začal divoce mávat rukama a třásly se mu nohy.

„Jamesi, spadneš!“ vykřikla Angelica.

Snažila se ho chytit oběma rukama.

Pozdě.

Zcela nehlučně se James převrátil přes hrazení balkónu.

„Jamesi! Jamesi!“ křičela Angelica s rukama stále nataženýma.

Volala jeho jméno stále a stále a nemohla uvěřit svým očím.

Nemohla uvěřit, že odešel. Nemohla uvěřit, že místo vedle ní je prázdné.

A její křik se smísil s dalšími překvapenými výkřiky hrůzy, které úplně naplnily obrovskou, ztemnělou místnost.

27

VI.

Simon viděl, jak James vypadl z lóže a jak s tupým nárazem dopadl do uličky.

P a k , k d yž se všude kolem ozývaly vyděšené výkřiky, rychle zastrčil amulet pod košili a vyrazil k uličce.

O několik minut později vešel do soukromé lóže a našel tam Angelicu a její sestřenici, jak se obě navzájem utěšují, obě uplakané a stále nevěřící tomu, co se stalo.

Líza plakala tak, až se celá třásla. Obličej měla schovaný v dlaních.

Angelica se na něj podívala, byla překvapená, že přišel, a utřela si slzy z tváře.

„Je mi to tak líto, Angelico,“ řekl Simon tiše s očima upřeně zahleděnýma do jejích. „Tak líto… tak strašně moc líto.“

„Viděl… viděl jste ho spadnout?“ zeptala se Angelica. „Je James živý? Promiňte, ale já se bojím podívat.“

Simon smutně sklopil hlavu. „Je mi líto, Angelico. Váš přítel je mrtev.“

„Néééé!“ zakřičela nešťastně Angelica.

„Spadl z velké výšky a moc rychle,“ šeptal Simon. „Viděl jsem, jak dopadl na hlavu. Jsem si jist, že zemřel okamžitě.“

Angelica se otřásla a zavřela oči.

„On ale nevyskočil!“ slyšel Simon s Líziných úst. Líza mluvila trhaně a velmi vystrašeně. „Proč by James skákal? Proč jen lezl na to zábradlí?“

„Pokud bych vám mohl nějak pomoci…“ nabízel se Simon Angelice a něžněji položil ruku na třesoucí se rameno. „Prosím, 28

vězte, že na mně se můžete kdykoliv spolehnout.“

Angelica se opřela o svého otce a nechala se odvést do obývacího pokoje. Po cestě si sundala černý klobouček se závojem a hodila ho na křeslo.

„Byl to hezký pohřeb,“ řekl Henry Pierce svým drsným hlasem.

Byl to statný, rudolící muž s hustým černým knírem a vypadal stejně drsně, jak drsně zněl jeho hlas. „Až do té chvíle, než ten kůň, co táhl rakev, ztratil podkovu. Nechápu, že ty koně nezkontrolovali ještě před pohřbem.“

„Ano, otče,“ odpověděla Angelica slabě. Došla k dlouhé pohovce a posadila se.

„Jsi moc bledá,“ zamumlal její otec, když si ji prohlížel. „Přál bych si, abys byla silnější, Angelico.“

„Ano, otče.“

„Zatím jsi to zvládala poměrně dobře,“ řekl, smutně pokýval hlavou a prsty si promnul knír. „James Daumier byl velice příjemný mladík.“

Angelica vzdychla. Přála si, aby se mohla převléknout. Ta těžká černá vlna byla příliš nepohodlná a bylo v ní horko.

„Hamilton Scott bude pro tebe velice vhodný manžel,“ řekl pan Pierce a díval se z okna. „Už jsem mluvil s jeho otcem a ten je pro.“

„Otče, prosím, nenuť mě, abych teď myslela na vdávání. Ne v den Jamesova pohřbu,“ řekla Angelica prosebně. „Cítím se tak divně a slabě. Obávám se, že bych mohla znovu omdlít.“

„Šetři silou, dcero. Probereme to, až se na to budeš cítit dostatečně silná.“ Henry Pierce roztáhl závěsy a do místnosti začalo proudit žluté sluneční světlo.

Angelica zamrkala. Chvilku trvalo, než si její oči zvykly na tolik světla. „Ach, Lízo… tady jsi!“ Otočila se ke dveřím a znovu se rozplakala.

Líza vešla ostýchavě do místnosti, černý klobouček stále na hlavě.

Lemem černých šatů šustila po podlaze. „Pohřby jsou tak smutné, Angelico!“ plakala.

„Pohřeb tak skvělého mladíka je obzvláště smutný,“ souhlasil truchlivě pan Pierce. „Děvčata, nedáte si čaj? Měl bych trochu 29

vyburcovat služebnictvo.“

Angelica sledovala otce, jak odchází a s rukama pevně složenýma v klíně se rozkoktala: „By-byl to hezký pohřeb,“ a ukázala Líze, aby si k ní přisedla. „Všechny ty květiny.“

Líza si stáhla dlouhé černé rukavice a hodila je na podlahu. Sedla si vedle sestřenice a něžně ji chytila za ruku. „Jak ti je, Angelico?“

„Teď j e m i líp, když otec odešel,“ přiznala Angelica a položila svou ruku na ruku Lízinu.

„Myslí to dobře, ale stále mluví o

Hamiltonovi Scottovi.“

„Chceš říct…“

„Chci říct, že když je James mrtvý…“ slova se Angelice zadrhla v krku. „Když je James mrtvý,“ začala znovu, „tak mě otec nutí, abych si vzala Hamiltona. Otec si myslí, že nejlepší by bylo, kdybychom já a Hamilton oznámili naše zásnuby a svatbu co nejdříve.“

„Ale záleží ti na něm, Angelico?“ zeptala se Líza.

Angelica odpověděla žalostným vzdychnutím. Stiskla Líze ruku.

„Simon mi byl poslední dobou takovou oporou,“ řekla a dívala se při tom z okna. „Je tak pozorný a chápavý.“

„Angelico!“ zděsila se Líza. Nebyla schopna skrýt svůj nesouhlas.

„Nevěděla jsem, že se vídáš se Simonem.“

„Několikrát mě navštívil,“ řekla Angelica a stále se vyhýbala sestřenčině pohledu. „Byl skutečně velmi milý. Nechápu, proč se ti Simon tolik nelíbí, Lízo. Jen proto, že je to seveřan a není zrovna z nejbohatších…“

„Nevěřím mu. To je všechno,“ odpověděla Líza ostře. Vstala z pohovky. „Ale neodpověděla jsi mi na otázku o Hamiltonovi. Co k němu cítíš, Angelico? Záleží ti na něm?“

Než mohla Angelica odpovědět, otevřely se dveře a dovnitř vstoupil sluha. „Pan Hamilton Scott je tady,“ oznámil. „Mám ho uvést, slečno?“

Simon Fear se naklonil přes bíle natřený plot a sledoval, co se děje uvnitř obrovského domu. Ze svého stanoviště měl vynikající výhled do okna obývacího pokoje.

Jak pozorné od pana Pierce, že pro mě roztáhl ty závěsy, pomyslel si Simon.

30

Jakýsi kočár, tažený dvěma krásnými černými hřebci, projížděl kolem. Simon se sehnul a předstíral, že si čistí botu. Jakmile byl kočár z dohledu, znovu se narovnal a pokračoval ve sledování.

Viděl Hamiltona Scotta vstoupit do místnosti, jak jde k pohovce, na které seděly Angelica a Líza. Hamilton se sklonil a políbil Angelice ruku.

Ty jsi ale galantní, Hamiltone, a stále ještě chlapec, pomyslel si Simon krutě a ucítil, jak se mu pod košilí znovu zahřívá trojzubý stříbrný amulet.

Máš ale smůlu, Hamiltone, že příští pohřeb bude tvůj. A pak se já budu sklánět v obývacím pokoji, abych mohl Angelice políbit ruku.

31

VII.

O měsíc později se Angelica pevně držela Hamiltona, když si razili cestu slavícím a smějícím se davem. „Počkejte! Zasekla se mi bota!“

volala za nimi Líza.

„Rychle!“ odpověděla jí netrpělivě Angelica. „Nechceme přece zmeškat tetu Lavinii!“

„A já se chci pořádně podívat na ten nový parník!“ řekl Hamilton.

Líze se podařilo vyprostit botu z díry v dřevěné podlaze nástupiště a rychle se prodírala za svou sestřenicí.

„Nevidíš někde tetu Lavinii?“ zeptala se Angelica. „Tady je tolik lidí. Vypadá to skoro jako o masopustu.“

Když se blížili k lodi, všimla si Angelica červeného koberce roztaženého po nástupním můstku. Usmívající se pasažéři s plnýma rukama dárků na rozloučenou se na něm zastavovali a mávali svým přátelům a rodinám na břehu.

Dechovka vyhrávala vedle můstku pochodovou hudbu. Všude vlály bílé a žluté pentle a drožky vykládaly další a další pasažéry.

„Támhle je!“ vykřikla Líza. „Tetičko Lee! Tetičko Lee!“

Angelica a Hamilton se protlačili okolo jakéhosi muže tahajícího obrovský černý lodní kufr a spěchali pozdravit tetu Lavinii.

„Ach, tady jste!“ vykřikla teta Lavinie šťastně. „Bože můj, už jsem měla strach, že vás nestihnu!“

Teta Lavinie byla velká, robustně vyhlížející žena. Modrý cestovní klobouček jí moc hezky ladil k modrým očím. Oblé tváře jí hořely vzrušením. Do New Orleansu přijela na Mardi Gras, ale teď se vracela domů do Memphisu.

Všichni se vzájemně objímali. Angelica představila tetě 32

Hamiltona, který chtěl něco říct, ale jeho slova zcela zanikla v ohlušujícím řevu lodní sirény.

„Ach, Bože, měla bych nastoupit!“ vykřikla teta Lavinie. „Je od vás moc hezké, drahouškové, že jste se přišli se starou tetičkou rozloučit.“

Další objetí, pak teta popadla příruční zavazadla a vyrazila k nástupnímu můstku.

„Je skvělá,“ řekla Líza a mávala jí.

„Tenhle parník bude v Memphisu co nevidět,“ poznamenal Hamilton. „Podívejte, má dvě kola. To by mělo zdvojnásobit rychlost.“

Nové zakvílení sirény donutilo Angelicu přikrýt si uši. Pak šťouchla do Hamiltona. „Koukej, tamhle na tom molu nikdo není,“

řekla. „Pojďme. Tam odtud uvidíme líp, až bude

loď odrážet od

břehu. Budeme stát hned u vody:“

Líza zaváhala. „To molo je prohnilé, Angelico. Myslím, že bychom tam neměli chodit.“

„Ale jen se neboj,“ řekl Hamilton. „Pojď. Chci mít co nejlepší výhled.“

S Hamiltonem v čele si všichni tři razili cestu davem, podlezli lano, které mělo bránit vstupu na molo, a došli až ke kraji. Pod nimi narážela voda do dřevěných pilířů. Řeka byla zlatozelená a ve světlém odpoledním slunci se jen blýskala.

„Podívej, támhle jsou ryby. Celá školička,“ řekl Hamilton, naklonil se, aby lépe viděl do vody a ukazoval na jemně se houpající hladinu.

„Já… já myslím, že bychom tu neměli být,“ koktala Líza a nešťastně se rozhlížela.

„Nikomu nemůže vadit, když se budeme koukat odsud,“ namítala Angelica.

Poslední pasažér se nalodil. Nástupní můstek byl vytažen zpátky na palubu. Dva mladí námořníci v bílých uniformách srolovávali rudý koberec. Kapela začala vyhrávat další pochod.

Angelica si zastínila rukou oči a hledala tetu Lavinii na palubě.

Pak ucítila jemné zaklepání na rameno. „Otoč se,“ zašeptala Líza.

„Podívej, kdo tu je.“

33

Angelica, zmatená, sledovala směr, kterým její sestřenice ukazovala. K jejímu překvapení stál na konci davu Simon Fear.

Čepici měl naraženou do čela, ruce v kapsách šedivého kabátu.

Zvláštní, pomyslela si Angelica a stále se na něj dívala. Co tady Simon pohledává? Nevypadá, že by se tu měl s někým loučit.

Po dvou krátkých zapískáních lodní sirény se ohromná kola parníku dala do

pohybu, vířila vodu a loď se postupně začínala

vzdalovat od břehu.

Angelica se ohlédla po Simonovi. Ve slunečním světle viděla, jak z kapsy vytáhl nějaký zvláštní stříbřitý předmět. Simon ten předmět zvedl nad hlavu.

Angelica zavrtěla hlavou, pak se obrátila a sledovala odjíždějící parník. To je ale zvláštní mladík, pomyslela si s pobaveným úsměvem na tváři.

Další řev sirény.

Loď začala nabírat na rychlosti. Dav za

Angelicou jásal a mával rukama na rozloučenou.

Angelica sledovala dvojici kol parníku, která

vytvářela nad

hladinou dva umělé, pohybující se vodopády. Znovu se obrátila.

Simon se ani nepohnul. Stále ještě držel tu stříbrnou věc nad hlavou.

„Hamiltone, to je ale vzrušující, že?“ řekla. „Hamiltone?

Hamiltone?“

Ještě před chvílí stál vedle ní, tady na okraji mola.

Kam zmizel?

„Lízo, neviděla jsi Ham…“ začala Angelica, ale hlas se jí zarazil v krku, když se podívala zpátky k parníku. A pak začala křičet.

34

VIII.

„Spadl?“ ptala se Líza. „Spadl?“ Chytila Angelicu za ruku a opakovala otázku. „Spadl?“

„Hamiltone! Hamiltone!“ ječela Angelica s obličejem v dlaních.

Ještě stačila zahlédnout Hamiltona, jak zmizel pod zlatozelenou hladinou.

A pak se vynořil a zase ponořil. „Hamiltone! Hamiltone!“

Angelica, k smrti vyděšená, viděla, jak Hamiltona nabralo jedno z obřích kol cestovního parníku.

„Né! Ach, prosím… né!“ prosila přes závoj slz.

Kolo zvedlo Hamiltonovo tělo z vody, a pak jím s hlasitým bouchnutím mrštilo na stěnu parníku. Znovu spadlo do vody, jen aby bylo opět vyzdviženo a opět mrštěno proti lodi s novým hlasitým žuchnutím.

„Spadl? Spadl?“ opakovala Líza otázku, bez dechu, naprosto bláznivě a hnědé vlasy jí divoce poletovaly ve větru okolo obličeje.

Po tvářích jí stékaly slzy.

Hamilton zmizel pod vodou. Pak se jeho bezvládné tělo opět vynořilo. Ruce mu volně kroužily na hladině. Hlava, teď už jen k nepoznání otlučená lebka, se zaklonila a pak, jak jí znovu nabralo kolo parníku, se překlonila a mrtvé tělo bylo opět hozeno strašnou silou proti lodi.

Voda padající z lopatek kola byla zbarvena do růžova

Hamiltonovou krví.

„Ne! Ach, ne. Prosím, ne!“ sténala Angelica a nemohla od hrozné scény odtrhnout oči.

„Spadl? Spadl?“ ptala se bez ustání zoufalá Líza, jako by opravdu 35

úplně zešílela.

Najednou Angelica ucítila pevné sevření okolo pasu.

Překvapeně vyjekla, otočila se a vedle sebe uviděla Simona.

„Simone!“ vykřikla nezvykle vysokým hlasem.

„Simone , o n …

on…“ koktala a ukázala k parníku.

„Ubohá Angelico,“ řekl Simon tiše. „Ubohá Angelico. Tolik jste toho vytrpěla.“

„Angelico, mám radost, že už jsi konečně přestala nosit smuteční šaty,“ řekl Henry Pierce s úsměvem. Jemněji položil ruku okolo ramen. „Už je ti líp?“

Angelica přitakala, ale usmát se nedokázala. Pročísla si lesklé černé vlasy. „Už je to dva měsíce, otče. Myslela jsem, že by bylo vhodné přestat dávat najevo zármutek nad Hamiltonovou smrtí.“

Pan Pierce došel k oknu a vykoukl do noční temnoty. „Nešťastná doba,“ zamumlal spíš pro sebe, než že by to chtěl říct své dceři.

Obrátil se k Angelice. „Jsi tak bledá.“

„Už se ale cítím opravdu lépe,“ řekla Angelica. „Alespoň už nemám pocit, že omdlím.“

„Přemýšlela jsi o tom, co jsem ti navrhoval?“ zeptal se Henry tiše a prohlížel si ji, jako by chtěl zjistit, na co myslí. „Opravdu si myslím, že cesta do zahraničí by pro tebe v současné době byla tím nejlepším řešením.“

Angelica vzdychla. „Neměla jsem moc času si to pořádně promyslet,“ odpověděla smutně.

„Doufám, že nejsi moc osamocená, když se Líza vrátila zpátky do Virginie.“

„Potřebovala jsem být nějaký čas sama,“ řekla Angelica a hrála si s vlasy.

„Simon Fear tě poslední dobou hodně navštěvoval,“ poznamenal pan Pierce zamračeně.

„Simon byl opravdu velice pozorný,“ odpověděla Angelica.

Pan Pierce zamyšleně pokýval hlavou. „Doufám, že jsi tomu mladíkovi nedávala žádné naděje.“ Ještě se asi dvakrát podíval z okna a pak se vrátil k Angelice. „Jsem dnes večer nějaký unavený.

Asi bych si měl jít lehnout.“

36

„Dobrou noc, otče,“ řekla Angelica a políbila otce na široké čelo.

Henry Pierce, překvapen nezvyklým vyznáním citů, zčervenal.

Usmál se, popřál Angelice dobrou noc a rychle odešel.

Angelica se usmála pro sebe, došla ke skleníku u zdi a vyndala z něj dvě číše. Chvilku se tam ještě čímsi zabývala a pak se vrátila ke gauči a posadila se.

Asi za půl hodiny vstoupil do místnosti sluha a na stříbrném podnosu nesl malou bílou kartičku. „Pan Fear si s vámi přeje promluvit, slečno,“ řekl a podal Angelice Simonovu kartu.

Angelica si ji rychle prohlédla a nebyla schopná potlačit úsměv.

Kývla na sluhu. „Uveďte ho, prosím.“

Simon vešel s kloboukem v ruce, vlasy sčesané dozadu, a vypadal velice vážně. Jeho výraz se však změnil ve šťastný úsměv, když si všiml, že Angelica vyměnila smuteční šaty za pestrobarevnou róbu.

Usmál se na ni, oči mu ve světle plynových lamp zářily, rychle přešel místnost, sehnul se a políbil jí ruku.

Angelica mu naznačila, aby se posadil vedle ní. Simon si přidržel šosy a posadil se.

„Angelico…“ spustil.

Ale Angelica zvedla ruku, aby ho umlčela.

Její smaragdové oči se zabořily do jeho. „Simone, vezmu si tě,“

řekla.

Simon na ní chvíli jen tak zíral a pak ztěžka polkl.

„Simone, slyšel jsi mě?“ zeptala se Angelica. „Řekla jsem, že si tě vezmu za muže!“

„Já… já jsem tak… tak…“ koktal.

Angelica zavrtěla hlavou a rozesmála se. „Co se to děje, Simone?

Nikdy jsem tě neviděla tak zaraženého!“

Simon zrudl. „Má drahá Angelico, jsem tak šťastný, že nemám slov.“ Vzal ji za ruku. Jsem tak nadšený, Angelico. „Jsem ten nejšťastnější muž v celém New Orleansu! Já snad prasknu radostí!“

Angelica vstala a rychle přešla ke skleníku u zdi. „Simone, na to se musíme napít,“ řekla šťastně. „Přípitek na naše manželství, na štěstí.“

Ze stříbrné karafy naplnila dvě stříbrné číše. Simon přišel až k ní, vzal si jednu číši. „Na roky a roky šťastného manželství!“ řekl 37

slavnostně a usmál se. Stříbrné číše zazvonily.

Stáli před skleníkem se zvednutými číšemi a zářícíma očima v měkkém světle.

Pak, a Angelicu to opravdu překvapilo, Simonová tvář poněkud potemněla. „Musím ti něco říct, drahá Angelico,“ řekl a ztlumil hlas do šepotu.

Angelica se mu dívala do očí.

„Miluji tě tak moc…“ řekl Simon, „tak strašně moc, že bych pro tebe udělal cokoliv,“ řekl a pak zaváhal.

„Ano, drahý,“ řekla Angelica netrpělivě. „Co je to?“

„Musel jsem tě mít. Nic… nikdo mi nesměl stát v cestě,“

pokračoval Simon a oči mu svítily.

„Ano?“

Zhluboka se nadechl a pak vydechl. „Miluji tě tak moc… tak strašně moc… že jsem zavraždil Jamese Daumiera a Hamiltona Scotta, abych tě získal pro sebe!“

38

IX.

Simon zíral na Angelicu a čekal, jak bude reagovat na jeho slova.

Angelica na něj jen tiše ohromeně zírala a ruka se stříbrnou číší se rozklepala.

„Angelico,“ řekl přeskakujícím hlasem plným citu, s očima prosícíma, aby ho po této zprávě neodmítla, aby ho neodmítla proto, co udělal. „Angelico, zavraždil jsem je pro tebe. Tak silná je moje láska k tobě. Je tak veliká, že jsem byl donucen pro tebe i zabít!

Prosím, pochop to!“

Angelica neodpověděla. Zvedla číši k ústům a napila se. Kapka tmavého vína jí stékala ze rtu.

Nakonec řekla: „Ty… tys je zabil?“

Simon smutně pokýval hlavou.

„Ale jak?“ zeptala se tiše.

Zaváhal. „Ovládám temné síly,“ řekl krátce a nervózně pohladil číši. Zadržel dech, díval se na ni a čekal, co udělá.

K jeho překvapení se Angelica začal smát. „Angelico…?“ vyhrkl.

„Ty?“ smála se. „Ty, žes je zabil?“ smála se, až jí po tvářích tekly slzy. „Ty blázne!“ zvolala a zakroutila hlavou. „To nebyly tvoje temné síly, které zabily ty dva vrtáky! To byly moje!“

„Cože?“ teď svým uším nevěřil Simon.

„Já jsem je zabila!“ smála se Angelica. „Já jsem to udělala, ne ty!

Ovládám černé umění již od dětství. Věděla jsem, že mi nikdy nedovolí, abych si tě vzala, když budou James a Hamilton naživu. A také jsem věděla už na mém večírku, že patříme k sobě!“

„Ale, Angelico…“

Znovu zvedla Číši, aby ho utišila. „Nemohla jsem si vzít ani 39

Jamese, ani Hamiltona. Byli oba příliš nevinní, bez jakékoliv představivosti, neměli v sobě žádné zlo, které je ta jediná zábava na tomto světě. Tak jsem začala čarovat. Zavraždila jsem je oba.

Donutila jsem Jamese vyskočit z lóže v divadle a Hamiltona spadnout do vody, přímo pod kolo parníku. Já jsem je zabila pro tebe

– pro nás!“

Simon polknul a mlčel. Byl ohromen. „Já… já tomu nevěřím!“

vyhrknul nakonec.

„Můžeme spojit své síly,“ řekla Angelica a zvedla číši.

„Ach, ano,“ souhlasil Simon. Rychle se z utrženého šoku zotavoval. „Ano, Angelico, má drahá. Spolu nás nic nezastaví, abychom dostali, co budeme chtít!“

Angelica se přestala usmívat. „Je jen jediná věc, která nás může zastavit, Simone, má lásko. Jedna velmi mocná věc – můj otec.

Nikdy nám nedá svoje požehnání. Chce mě poslat do Evropy, abych byla daleko od tebe.“

„Pojď! Pojď, něco ti ukážu,“ řekl Simon a oči mu zářily vzrušením. Popadl Angelicu za ruku a kamsi ji táhl.

„Simone, nech toho! Kam mě to vedeš? Teď s otcem nemůžeme mluvit. Nemáme žádný plán.

Simone, potřebujeme vypracovat

strategii!“

Simon si nevšímal jejích proseb a dál ji táhl k ložnici Henryho Pierce. Ve dveřích se zastavili. Henry Pierce ležel na zádech v ložnici na koberci.

Jeho obličej byl fialový, ústa otevřená. Oči bez známky života civěly do stropu jako duhové kuličky.

„Simone , j á … já…“ Angelica chytla Simona za rukáv.

„Je…

mrtvý?“

„Doktor si bude myslet, že dostal infarkt,“ řekl Simon tiše a nedokázal skrýt svou radost.

„Néé!“ vykřikla Angelica a klekla si vedle mrtvého těla svého otce. „Otče?“ Pak se podívala na Simona. „Tys to udělal? Tys to udělal pro mě?“

„Pro nás, miláčku,“ odpověděl Simon. „Zabil jsem tvého otce, ještě než jsem vešel do obýváku. Věděl jsem, že to je jediný způsob, jak zajistit, abychom mohli být spolu.“

40

„Ach, děkuji!“ vykřikla Angelica a skočila Simonovi kolem krku.

„Teď jsme bohatí, Simone. Jsme bohatí… a volní!“

Oba se rozeběhli zpátky do obývacího pokoje. Každý si vzal svou číši a zvedl ji. „Napijem se!“ řekla Angelica. „Na nás!“ Cinkla svou číší o jeho a oba se napili.

„Vynikající,“ řekl Simon. „Tak hořké a sladké najednou.“

Znalecky se na Angelicu usmál. „To není víno… že ne?“

„Ne,“ odpověděla Angelica a také se usmála. „To není víno. To je krev.“

Simon se slabě zachechtal a podíval se do poháru. „Ty jsi dnes samé překvapení, Angelico.“

Objal jí kolem ramen a oba pak přitiskli číše ke rtům, pili a nechávali si hustou temnou tekutinu stékat po bradě.

41

Městečko Shadyside

1900

Nora Goodeová položila pero na stůl a protáhla se. Zívla a podívala se na okénko v holé šedé zdi.

Ranní slunce začínalo vytvářet na tmavé podlaze malý

čtyřúhelník.

Za chvíli přijdou, pomyslela si Nora a pohlédla ke dveřím.

Musím dopsat ten příběh, než si pro mě přijdou. Musím zanechat nějakou zprávu, aby všichni věděli, co se stalo.

Zlo, které pronásledovalo Fearovu rodinu po celé generace, nesmí být zapomenuto. Jinak ho nikdy nikdo nezastaví.

Vzala kousek chleba z kovového podnosu plného jídla, které jí tu nechali, a namočila ho do studené nažloutlé omáčky. Rychle si chleba strčila do úst a prohlédla si balík papíru na malém stolku.

Ještě toho musím tolik napsat, říkala si v duchu. Zvedla pero a namočila ho do poloprázdného kalamáře. Příběh Simona Feara je tak dlouhý a tak hrůzyplný.

Simon a jeho milovaná Angelica se vzali v roce 1846. Teď se musím přesunout v čase o téměř dvacet let později.

Píše se rok 1865. Válka mezi státy co nevidět skončí.

Simon se se svou nevěstou přestěhoval na sever, do městečka Shadyside, kde si na samotě v lese postavili obrovský dům, daleko od zvědavých očí.

Žili zde spolu se svými pěti dětmi, dvěma dcerami,

sedmnáctiletou Julií a šestnáctiletou Hannah a třemi syny, čtrnáctiletým Robertem, jedenáctiletým Brandonem a nejmladším, pětiletým Josephem.

Rodina si žila šťastně a dobře prosperovala… alespoň nějakou 42

dobu, jenže s tolika zlými silami, které se proháněly ve zdech Fearova domu, nemohlo jejich štěstí trvat příliš dlouho.

Nora vyškrabala poslední zbyteček omáčky. Pak vzala pero, naklonila se nad stolek a pokračovala v psaní…

43

ČÁST DRUHÁ

Městečko Shadyside

1865

44

X.

„Vedle koho si mám dnes večer sednout, otče?“ zeptala se Julie Simona v pracovně.

Simon Fear zvedl hlavu od dokumentů, které právě četl. „Hmmm.

Myslím, že bys měla sedět vedle starosty, Julie.“

„Ach, ne!“ Julie se zvedla z křesla vedle krbu a došla k otci sedícímu za malým stolkem. „Prosím, otče. Musím opravdu sedět vedle starosty Bradforda? Copak nevíš, že je úplně hluchý? Neslyší jediné slovo, co kdo říká!“

„V tom případě je pro tebe tím nejlepším společníkem na večeři, má drahá Julie,“ odpověděl Simon krutě a zamračil se. „Ty přece na našich slavnostních večeřích stejně pořád jen mlčíš. Jenom tam sedíš a mlčíš. Takže se k sobě se starostou perfektně hodíte!“

„Otče!“ vykřikla nešťastně Julie.

Simon si svou nejstarší dceru smutně prohlížel. Po matce zdědila krásné černé vlasy, ale její obličej byl příliš prostý, čelisti příliš široké, nos příliš dlouhý a malé šedé oči příliš blízko u sebe.

Byla tichá, uzavřená a nesmělá a velmi neprůbojná. Pro Simona byla jistým zklamáním. Doufal, že když se přestěhují do Shadyside, kde byli Fearovi nejbohatší a nejprominentnější rodinou, vynoří se Julie ze své ulity. Jenže od té doby se Julie stáhla do sebe ještě víc.

Šťastná je pouze u svého hrnčířského kruhu, pomyslel si Simon.

Výroba váz a sošek – to je jediná doba, kdy se usmívá, a kdy se v ní projevuje alespoň trochu nadšení.

„Otče, myslím, že se k mé sestře chováš poněkud nefér!“ přiběhla Hannah ze zadní místnosti. „Julie může klidně sedět na mém místě vedle pana Claybourna. Jsem si jistá, že oba najdou dost témat, aby si 45

spolu mohli pohovořit, pokud je to to, co myslíš.“

Simon složil papíry na stole a zvedl se. Když vstával, rozbolela ho záda. Uvědomil si, jak zestárl.

Rozepnul si škrtící límeček. „Ne, je mí líto. Chci, abys ty seděla vedle toho užvaněného Claybourna,“ oznámil Hannah. „Chci, abys ho bavila, Hannah, tak jak to dovedeš jenom

ty. Potřebuji

Claybournovu podporu na výstavbu knihovny.“

Simon se upřeně díval na Hannah, takže ani neviděl, jak to Julii ranilo.

„Jsem si jistá, že Julie dokáže pana Claybourna zvládnout stejně dobře jako já,“ trvala na svém Hannah a mile ho objala.

Ne, Julie to nezvládne, pomyslel si Simon. Hannah je okouzlující.

Bylo jí šestnáct, byla vysoká, štíhlá a milá, měla vlnité blond vlasy a moc pěkné hnědé oči. Byla tak příjemná a milá, jako byla Julie stydlivá.

Simon potřeboval Hannah na svých slavnostních večeřích.

Spoléhal na ni, protože dokázala udržovat konverzaci a výborně bavila hosty.

„Zasedací pořádek už je hotový,“ řekl děvčatům. Odtáhl se od Hannah a vrátil se k papírům na stole. „A už o tom nehodlám diskutovat.“

„Ach, otče!“ stěžovala si Hannah.

„Stejně nechápu, proč pořád děláme ty věčné a nudné večeře,“

řekla Julie s hořkostí v hlase. „Copak nemůžeš postavit, co chceš, bez těch hrozných večírků?“

„O tom jsme už přece jednou mluvili,“ odpověděl Simon rozladěně. „Potřebuji podporu významných obyvatel Shadyside. Proč to musím znovu vysvětlovat, Julie?“

Julie se zhluboka nadechla, snažila se neplakat. „Dobře tedy. Jestli nevěříš, že bych mohla být zábavná, abych se hodila ke stolu, jestli si opravdu myslíš, že jediné místo, kde bych mohla sedět, je v rohu vedle hluchého starce, pak bych asi udělal nejlépe, kdybych dnes večer zůstala ve svém pokoji,“ rozzlobila se.

Simon otevřel pusu a už, už chtěl něco říct, ale do místnosti vešla paní MacKenziová, hospodyně, a malá zrzavá dívka v uniformě služebné.

46

„Promiňte, pane, že vás vyrušuji,“ řekla paní MacKenziová a utírala si ruce do bílé zástěry, „ale vysvětluji Lucy, to je nová služka, jak a kde se co uklízí a tak. Pomáhá nám všechno připravit na dnešní večer.“

Lucy zrudla a sklopila oči. Byla to opravdu velice malá dívka.

Mohlo jí být nanejvýš osmnáct. Měla oranžově zrzavé vlasy vzadu stažené do malého drdůlku, světle zelené oči a malinkatý pršáček.

„Jen pokračujte, paní MacKenziová,“ řekl Simon a byl rád, že ho vyrušily z nepříjemného rozhovoru s Julií. „Teď půjdu nahoru, promluvit si se svou ženou ohledně večeře.“

„Takže, Lucy, tady musíš hlavně dávat co největší pozor na uměleckou keramiku slečny Julie,“ zaslechl Simon, jak paní MacKenziová zaučuje novou služku a kývl svým dcerám na rozloučenou.

„Otče, já jsem ještě nedomluvila!“ volala za ním Julie.

Simon si jí nevšímal a pokračoval velkou vstupní halou směrem ke schodišti. Když vystoupil na první schod, jeho tři synové, Robert, Brandon a Joseph se vyřítili ze schodů dolů, na sobě jezdecké oblečení.

„A kdepak vy tři lítáte? No… jako bych to nevěděl,“ řekl Simon.

„Beru kluky na krátkou projížďku,“ odpověděl Robert a narovnal Josephovi malou čapku.

„Můj poník už na mě čeká,“ řekl pětiletý Joseph.

„Tak na sebe dej v lese pozor,“ varoval ho Simon. „Můj kůň se včera splašil, protože uviděl hada. Málem mě shodil. Toho hada jsem zabil, ale může jich tam být víc.“

„Já se hadů nebojím,“ řekl Brandon. „Já na ně šlapu.“

Robert jemně postrčil oba bratry ke dveřím. „Neboj, tati. Dám na ně pozor.“

Chlapci vyběhli ven a Simon, v myšlenkách zcela zabrán do plánování večeře, pokračoval za svou manželkou.

Nahoře čistila služka mahagonové zábradlí. Simon kolem ní prošel a spěchal za Angelicou.

„Angelico!“ zavolal. „Angelico, musím s tebou něco probrat, drahoušku.“

Ve dveřích se zastavil, rukama zapřený o rám a vyjekl.

47

„Angelico!“

Simon se na ni díval a nevěřil svým očím. Ležela na zádech na podlaze, zelené oči tupě civěly do stropu a ústa byla otevřená.

Angelica. Nedýchala. Byla bez jakékoliv známky života.

„Angelico!“ volal Simon. „Ach, Angelico!“

48

XI.

Simonovo vyděšené volání Angelicu probudilo. Posadila se. Jednou, dvakrát mrkla a usmála se na něj.

„Simone… kde to jsem? Co se děje?“ zeptala se ospale.

„Já… našel jsem tě tady na podlaze, Angelico!“ odpověděl Simon a bylo na něm vidět, že mu spadl kámen ze srdce. „Myslel jsem, že jsi…“

„Duchové,“ zašeptala Angelica a pomalu se zvedala. „Duchové mě volali, Simone. Musela jsem omdlít. Asi jsem upadla do transu.“

„Měl jsem strach,“ řekl Simon a pomohl Angelice postavit se na nohy.

Angelica mu stiskla ruku. „Upadám do transů a už to nejsem schopna ovládat tak jako dřív.“

Posadila se na kraj postele a oběma rukama si urovnávala vlasy.

Vypadala unaveně. Ve slunečním světle, které do ložnice pronikalo velkým oknem, Simon viděl, jak její kdysi hladká tvář je nyní plná vrásek. Jen její oči zůstaly stále mladé.

„Angelico, asi bys měla už zanechat magie i celého toho černého umění,“ řekl Simon tiše.

Angelica se na něj překvapeně podívala. „Ale Simone, ty síly nám zatím přece sloužily moc dobře,“ řekla a ukázala kolem sebe na luxusně zařízenou ložnici. „Jsme teď ještě bohatší než kdykoliv předtím. Jsme nejbohatší lidé v Shadyside. Máme pět báječných dětí.

Jsme úspěšní jen díky těmto silám. Díky tvým a mým silám. Teď toho přece nemůžu nechat.“

„Ale přijít do tvého pokoje a najít tě ležet na podlaze v bezvědomí…“ začal Simon.

49

Angelica mu dala ruku před ústa. „Když mě duchové zavolají, musím je následovat,“ řekla a zamumlala jakési zaříkávadlo.

„Angelico…“

„Simone, pšt. Duchové tě uslyší. Budu muset zase čarovat, abych zbavila dům tvých negativních slov.“

Simon vzdychl a přecházel po koberci před ní. „Změňme téma,“

řekl nakonec. „Musíme si promluvit o dnešní večeři. Mluvil jsem s Julií a s Hannah a…“

„Na tu večeři nemohu přijít. Je mi to líto, Simone,“ přerušila ho Angelica a pomalu se postavila.

Simon se otočil. Zrudl. „Cože?“

„Dnes ráno jsem se dívala do karet,“ řekla Angelica, „a ty mi řekly, abych dnes nic neslavila.“

„Angelico, prosím,“ žebral Simon. „Víš přece, jak je pro mě ta večeře důležitá. Dnes večer tě tam opravdu potřebuju.“

„Je mi to líto,“ odpověděla a vzala ho za ruku, „ale nemůžu jednat proti tomu, co mi říkají karty. Nemůžu riskovat. Nemůžu pokoušet momentální náladu duchů. Musím je poslouchat. Řekni děvčatům, aby se o hosty postaraly, Simone. Já raději zůstanu ve svém pokoji.

Karty nelžou.“

Simon vzdychl. Věděl, že přít se s Angelicou nemá smysl. Chvíli si ji zamyšleně prohlížel. Temné umění se jí stalo jedinou zábavou, uvědomil si. Věčné čarování, kouzla, karty a jiné podobné věci často uvazovaly Angelicu v jejím pokoji na několik dní.

Děti se o ní bály a stýskalo se jim. A teď si Simon uvědomil, že má o ní také strach.

„Ještě jednou si ty karty přečti, Angelico,“ poprosil ji a podal jí balíček zvláštních barevných karet. „M o ž n á t i teď řeknou něco jiného.“

„No dobře,“ odpověděla tiše, „ale stejně vím, co mi řeknou.“

Usmála se a něžně postrčila Simona ke dveřím. „A teď už běž, muži.

Běž a popros Hannah, aby večer servírovala hostům. Uvidíš, okouzlí hosty ještě víc než já.“

Simonovi se nechtělo jít pryč, ale nakonec jí přece jen políbil na rozloučenou a odešel. Ještě stačil zaslechnout její mumlání nad kartami a pak prošel halou a po schodech dolů.

50

Když byl v půli schodiště, uslyšel z pracovny tvrdý úder a hluk rozbitého nádobí.

51

XII.

„Moje nejoblíbenější miska!“ ječela Julie, když Simon vběhl do pracovny. „To byla La nejhezčí miska, jakou jsem kdy vyrobila!“

„Je mi to hrozně líto, slečno,“ omlouvala se Lucy, nová služka, tiše a zírala na rozbité kousky keramiky na podlaze. „Ono… prostě ni to vyklouzlo z ruky,“ řekla a skryla obličej do dlaní.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Simon.

Julie se sehnula a sebrala největší kus z rozbité misky. „Rozbitá,“

řekla smutně a zavrtěla hlavou.

„Já jsem ti říkala, abys to takhle do ruky nebrala!“ vyčítala paní MacKenziová Lucy.

„Lucy upustila Juliinu nejoblíbenější misku,“ řekla Hannah Simonovi. Došla k paní MacKenziove a Lucy. „Vím, že jsi to neudělala schválně, Lucy. Dojdi pro koště a úklid to.“

„Já jsem jí říkala, aby to takhle do ruky nebrala,“ opakovala paní MacKenziová bez ustání a šťouchla do třesoucí se služky. „No tak jdi, holka. Musíme ten nepořádek uklidit. A už žádné nehody, rozumíš? Máme ještě hodně práce, než přijedou hosté.“

Simon zavrtěl hlavou. „Jsem si jist, že si takovou misku dokážeš udělat, kdy budeš chtít, Julie,“ řekl rozladěně. „Teď opravdu nemáme čas zabývat se tvou keramikou.“

Julie se cítila uražená a už chtěla začít Simonovi oponovat, ale ten se otočil na Hannah. „Budu potřebovat, abys dnes servírovala hostům večeři. Tvá matka je… necítí se příliš dobře.“

Děvčata si vyměnila pohledy.

Hannah chytla otce za ruku. „Ráda maminku zastoupím,“ řekla,

„ale nebylo by lepší, kdyby to dělala Julie? Je přece jenom nejstarší.“

52

Simon se odtáhl. „Prosím!“ řekl ostře. „Dost, už se o tom skutečně dnes večer nehodlám bavit! Řekl jsem tobě, Hannah. Myslím, že další diskuze je zcela zbytečná.“

Než mohla kterákoliv z dcer cokoliv říct, odešel z místnosti.

Hannah se otočila k Julii, která stále ještě držela v ruce kus rozbité misky.

„Obávám se, že mi otec vůbec nevěří,“ poznamenala Julie smutně a pustila kus misky na zem.

„Julie, cítím se tak špatně,“ řekla Hannah. „Ale víš přece, že táta je tvrdohlavý a neústupný.“

Julie se nuceně usmála. „Tyhle večeře mě tak znervózňují. Ale možná bych dnes večer mohla otce překvapit a donutit ho změnit názor.“

V kuchyni paní MacKenziová stále ještě hubovala Lucy. „Musíš dávat pozor, děvče,“ řekla. „V tomto domě se mnoho šancí nedává.“

„Budu, slibuju,“ odpověděla Lucy.

Paní MacKenziová jí podala velký list papíru s několika jmény.

„Tady, Lucy. Musíš se napsat na seznam sloužících.“

Lucy zaváhala. „Ale já neumím psát, paní,“ řekla a začervenala se.

Paní MacKenziová jí vzala papír z ruky. „No tak dobře. Pověz mi celé tvé jméno, dítě, a já tě tam napíšu sama.“

„Jmenuju se Lucy Goodeová,“ odpověděla služka tiše.

Paní MacKenziová začala psát, ale pak se zarazila. Pozorně si novou služebnou prohlížela. „Goodeová jsi říkala?“

Lucy pokývala hlavou.

„No, být tebou, tak to jméno tady nikde moc neříkám,“ radila jí hospodyně. „P a n F e a r často mluví o nějaké rodině Goodeových, která mu hodně ublížila. Raději si to nech pro sebe, děvče, jestli si chceš udržet práci.“

„Nebojte,“ řekla Lucy. Její pohled byl najednou chladný a tvrdý.

„Neřeknu to živé duši.“

Když toho večera začali přijíždět hosté, stála Hannah vedle svého otce a hnědé oči jí zářily vzrušením. Její šaty s krátkým rukávem ze zeleného saténu byly zdobeny bílou stuhou kolem pasu. Měla bílé 53

rukavičky a blond vlasy sčesané na straně do malého drdolu a v něm se nádherně vyjímaly bílé a žluté květy.

Juliiny šaty byly mnohem jednodušší, z růžového sametu a s bílou krajkou. Měla odhalená ramena a vlasy učesané na pěšinku, takže pěkně rámovaly její obličej.

„Dnes vypadáš báječně,“ řekla Hannah své sestře. Všimla si, že si Julie dala obzvlášť záležet, aby vypadala dobře. „Otec si toho určitě všimne,“ zašeptala Hannah a snažila se co nejvíc Julii povzbudit.

Julie nikdy nebude velká krasavice, pomyslela si Hannah smutně.

Ale když se hezky oblékne, vypadá docela pěkně. Kdyby se jenom trochu víc usmívala a nebyla pořád tak nervózní.

Víno se podávalo v Simonově knihovně. Velká čtvercová místnost s nábytkem z tmavého dřeva, s policemi plnými knih na všech čtyřech stěnách, vypadala jako perfektní místo na večírek věnovaný diskuzi o městské knihovně v Shadyside.

Hannah se snažila být co nejlepší hostitelkou, věnovala se každému hostu zvlášť, oči jí jen zářily, štědře a přívětivě se usmívala.

Mluvila a vtipkovala s Harlanem Claybournem. Dokonce se jí podařilo vyloudit úsměv i od starého zapšklého starosty Bradforda.

Po krátké chvilce Simon ukázal hostům novou sbírku zbraní a uniforem z války mezi státy. Simon svíral meče a pušky patřící armádě jak Severu, tak Jihu. Poté, co se všichni dost vynadívali, přesunuli se do jídelny k večeři. Simon je vedl s Hannah po pravici.

Majestátní místnost byla osvětlena pouze svícemi. Velké stříbrné svícny stály po třiceti centimetrech od sebe, okolo středu širokého bílého irského ubrusu. Stříbrné talíře a jemné poháry na víno odrážely každý plamínek.

„Ten stůl vypadá skvěle, Simone,“ pochválil ho Harlan Claybourne, když si sedal vedle Hannah.

„Jen pro mé nejlepší hosty,“ odpověděl Simon s úsměvem.

Otec má dnes večer viditelně dobrou náladu, pomyslela si Hannah. Na večírcích, které se nevydařily, jak měly, býval obvykle zamlklý a popudlivý.

Přála bych si, aby tady byla matka, říkala si v duchu. Poslední dobou je tak často nemocná. Tráví tolik času ve svém pokoji, a mně se po ní stýská.

54

Hannah chvíli sledovala Julii, jak pomáhá starému Bradfordovi na jeho místo na druhém konci stolu. Pak se i Julie posadila vedle něj.

Starosta si okamžitě podal krajíc chleba, aniž by Julii nabídl.

Ubohá Julie, pomyslela si Hannah, když si sedala. Otec dovede být občas opravdu nespravedlivý.

Pak se začala věnovat panu Claybournovi a mluvila s ním o jeho koních.

Za chvilku vstoupila Lucy do místnosti v černé uniformě s bílou zástěrou a přinesla velkou porcelánovou mísu s polévkou. Začala podávat na začátku stolu, nejdřív Simonovi Fearovi.

„Výborně Lucy,“ řekl Simon uznale, když viděl kolik mu toho nandala. „Tohle je opravdu velká mísa. Určitě s tím nepotřebuješ pomoct?“

„Ne, pane,“ odpověděla Lucy tiše. „Paní MacKenziová řekla, že to mám udělat sama.“

Pak pokračovala v servírování a nalévala ostatním oranžově červenou polévku do talířů.

„C o j e to za vynikající polévku? Rajská?“ zeptala se paní Grahamova, reverendova manželka, když jí Lucy nalila její porci.

„To je humrový bisque,“ odpověděla Hannah, „na tomatě.“

„Vypadá to skvěle,“ poznamenal reverend Graham.

Hannah chtěla říct něco o přípravě polévky, ale byla vyrušena hlasitým výkřikem z druhého konce stolu.

Chvilku to trvalo, než si Hannah uvědomila, že to je Julie, kdo ječí, jako by ji na nože brali.

55

XIII.

„Moje rameno! Áááůůůůůů, moje rameno,“ ječela Julie.

Několik hostů vykřiklo, Julie vyskočila a shodila židli na zem.

„Ach, promiňte, slečno!“ prosila Lucy za odpuštění a snažila se zachytit velkou polévkovou mísu.

„Aůůůů! Moje rameno! A podívej na moje šaty!“ kvílela Julie.

„Někdo mi strčil do ruky. Nechtěla jsem to vylít,“ bránila se Lucy vyděšeně a ustrašeně ustupovala.

Julie popadla bílý lněný ubrousek a rychle si začala otírat rameno a krk. „Au, to pálí!“ Temně oranžový proužek husté tekutiny pomalu stékal Julii za výstřih.

„Julie, drahoušku, na moment tě omluvím, aby ses mohla dát do pořádku,“ řekl Simon z druhého konce stolu.

Určitě chtěl být milý, pomyslela si Julie, ale v jeho hlase byla slyšet pouze rozmrzelost.

To jsem tomu zase dala, litovala se. Hannah by se takhle určitě nikdy nechovala.

Hannah by určitě nikdy takhle nekřičela a

nikdy by určitě

neshodila židli. Hannah by nikdy nezpůsobila takový rozruch.

Ale co měla dělat? Kouřící polévka opravdu pálila!

„Jsi v pořádku, sestřičko? Nepotřebuješ pomoct?“ zeptala se Hannah.

„Ne, nepotřebuji,“

odpověděla Julie se zaťatými zuby.

Znechucena sama sebou hodila ubrousek na stůl a zamumlala:

„Omluvte mě, prosím,“ a otočila se ke dveřím. Cítila, jak jí hoří tváře a jak rudne.

Ve dveřích se ještě naposledy ohlédla, a když uviděla služčin 56

výraz, zarazila se.

Byl to snad úsměv? Potěšený úsměv?

Pozdě večer, když všichni hosté odjeli, poté co služebnictvo uklidilo, se Hannah a Julie setkaly v tajném pokoji, o kterém věděly jen ony.

Byla to dlouhá úzká místnost bez oken, schovaná za špižírnou.

Kuchyňská kamna na druhé straně zdi udržovala pokojík příjemně vyhřátý a bylo tam velmi útulno. O měkké světlo se starala malá plynová lampa.

Obě sestry toto místo objevily, když byly ještě malé, a od té doby ho používaly pro své tajné schůzky. Natahaly si sem deky a péřové polštáře a někdy si hrály na to, že se schovávají daleko v nějaké jeskyni.

Tu noc si však Julie v žádném případě nechtěla hrát „jako malá holka“. Zády se opírala o polštář a vyhřátou stěnu a ruce měla sevřené v klíně. Nešťastně vzdychla.

Hannah, sedící vedle, zívla a prohrábla se jemnými blonďatými vlasy.

„Všimla sis, jak se Lucy tvářila?“ zeptala se Julie šeptem. V tajné místnosti vždycky šeptaly, i když dobře věděly, že je nemůže nikdo slyšet. „Všimla sis, jak se usmívala?“

Hannah zamyšleně zavrtěla hlavou. „Dívala jsem se na tebe, sestřičko. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, co se vlastně děje.“

„Ale potom,“ trvala na svém Julie.

„Když jsem vyskočila a

shodila tu židli? Neviděla jsi, jak se tváří? Jak se usmívá, jako by měla radost z toho, co mi provedla?“

„Ne,“ odpověděla Hannah tiše. „Jenom jsem slyšela, jak se omlouvá.“

„Viděla jsem, jak se usmívá!“ vyštěkla Julie nasupeně. „Určitě mě polila schválně!“

„Proč?“ zeptala se Hannah a naznačila sestře, aby se utišila.

„Nerozumím tomu, Julie. Proč by to Lucy dělala? Nemá přece důvod, proč by ti měla ubližovat.“

Julie si sestřiny otázky nevšímala.

„Nejdřív mi rozbila mou

57

nejoblíbenější misku. A jestli si dobře pamatuju, tak se také omluvila,“ řekla hořce. „A pak mě zesměšnila před otcem, když jsem se tak moc snažila… chovat se tak, jak chce. Neřekl ti otec něco? O

mně? O tom co se stalo?“

„Myslím, že ho trošku rozladilo, co se stalo,“ odpověděla Hannah a znovu zívla. „Ale myslím, že nakonec byl velmi spokojený.“

„Byl spokojený s tebou,“ zamumlala Julie.

„Dělat hostitelku je tak těžké,“ vzdychla Hannah. „Myslím, že bychom měli jít do svých pokojů.“

„Ano,“ souhlasila Julie.

Obě sestry se postavily a potichu se přikradly ke dveřím.

V tmavé a prázdné špižírně chytila Julie Hannah za ruku.

„Poslouchej pořádně, co ti teď řeknu. Dej si na tu novou služku pozor. S Lucy není něco v pořádku.“

Hannah byla příliš unavená, než aby sestře odporovala, a tak jen kývla na souhlas a pak se obě dívky rozešly do svých pokojů.

Dlouhou chodbu osvětlovala jediná lampa v hale na stěně. Když šla Hannah ke svému pokoji, všimla si Lucy, jak z něj tiše vyklouzla a zmizela ve tmě.

To je divné, pomyslela si Hannah a najednou ji zamrazilo v zádech.

Všechno služebnictvo už šlo spát. Co dělala Lucy tak pozdě v mém pokoji?

Zvědavě nakoukla do své ložnice. V krbu vesele praskalo hořící dřevo. Večerní šaty, které Hannah přehodila přes křeslo, byly uklizené a postel byla perfektně ustlaná.

To je od Lucy milé, pomyslela si Hannah a vlezla do postele.

Chvilku měla špatné svědomí, že ji s Julií tak pomlouvaly.

Už nikdy nesmím poslouchat Juliina nesmyslná obvinění, řekla si.

Přitáhla si peřinu až k bradě a hlavu zabořila do polštáře. Usmála se a poslouchala příjemné praskání hořících polen v krbu.

„Ou…“ zašeptala, když ucítila, jak se jí hýbe cosi u nepřikryté nohy.

To musí být záhyb na prostěradle, řekla si v duchu.

Znovu zavřela oči. Byla tak strašně ospalá. Doufala, že co nejdříve usne.

58

„Ou…“ Hannah ztuhla. Co to bylo?

Opravdu se něco pohnulo? Něco v mé posteli? Chtěla vykřiknout, ale hlas se jí zadrhl v krku, když ucítila, jak jí něco leze po noze.

59

XIV.

Byla příliš vyděšená, než aby mohla křičet. Cítila, jak jí něco leze po noze. Ani se nepohnula a zadržela dech.

Obtočilo se to okolo kotníku a pak se to zase roztáhlo.

„Oůůů…“ vydala ze sebe tiché, vystrašené zasténání a rychle vyskočila z postele.

Odhodila peřinu a v mihotavém světle pomalu uhasínajícího ohně očima prohledávala postel.

Pak zaslechla zasyčení a uviděla lesknoucí se tmavé oči.

„Had!“ vyjekla zděšeně.

Had se pomalu zvedl na zmačkaném prostěradle, otevřel tlamu, vystrčil špičaté zuby a připravil se k útoku.

Hannah hrůzou ztuhla. „Jak se dostal had do mé postele?“ zeptala se nahlas. „Jak?“

Pak se s výkřikem vrhla do akce, přehodila přes syčící stvoření peřinu a začala křičet o pomoc.

Z tohoto uličnictví byli obviněni chlapci. Odpoledne jezdili v lese.

Musel chytit hada a schovat ho Hannah v posteli.

Všichni tři to popírali, ale Simon si nevšímal jejich protestů a potrestal je. Neměl smysl pro podobné vtipy a rošťárny. „V žádném případě nevedou k úspěchu,“ řekl rozhodně.

Následujícího večera se Hannah ve svém pokoji převlékala k večeři. Oblékla si jednoduchou plátěnou halenu s vysokým límečkem a růžově červeným proužkem okolo krku, učesala se a stáhla si vlasy vzadu červenou stuhou.

Zaslechla škrábání na dveře a otočila se. Do pokoje vběhnul Fluff, malý bílý terier, s červeným míčkem v mordě.

60

„Teď ne. Teď si nemůžeme hrát s balónkem,“ řekla Hannah a pohladila ho. „Kvůli tobě přijdu pozdě na večeři, Fluffe,“ vyčetla mu a jemně ho postrčila ke dveřím.

Pak otevřela šatník a hledala bílé střevíce. „Kde jsou?“ ptala se a prohledávala spodní přihrádku.

Odpoledne tu uklízela Lucy. Nejspíš je někam přendala, pomyslela si Hannah.

Nakonec je našla na podlaze u postele.

Opřela se o pelest, balancovala na levé noze a pravou vklouzla do boty.

„Au,“ vykřikla poté, co ucítila ostrou bolest v chodidle.

Podívala se dolů a s hrůzou zjistila, že kolem paty v botě teče krev.

Palčivá bolest podlamovala Hannah kolena, a tak se raději posadila na kraj postele a střevíc si sundala. Na dně boty byla také krev.

Hannah se sehnula a prohlížela si chodidlo. Utřela si stále tekoucí krev a našla asi dva centimery dlouhou hlubokou ránu na patě.

V ráně byl zaražen střep.

„Jauvajs,“ vyjekla a třesoucími se prsty vytáhla kousek skla z nohy.

Z otevřené rány vytékala krev ještě rychleji. Hannah se postavil na jednu nohu a zavolala o pomoc.

Paní MacKenziová se objevila za několik vteřin a odvedla Hannah zpátky do postele. Hannah poskakovala a zanechávala po sobě krvavé stopy. Hospodyně odběhla pro obvazy.

„Hannah, co se stalo?“ vstoupila do pokoje Julie se zadrženým dechem a vystrašeným výrazem ve tváři. Když uviděla krev na podlaze, vzdychla.

„Jsem v pořádku, myslím,“ řekla Hannah a dívala se, jak jí z paty teče krev. „Já… pořezala jsem si nohu.“

„Jak?“ divila se Julie, překročila zakrvácenou botu a posadila se vedle sestry na postel.

Hannah zvedla kousek skla, který držela pevně v ruce. „Tohle bylo v mé botě,“ řekla a zkřivila obličej, protože jí poranění náhle začalo zase bolet.

61

„To je ale hrozné,“ řekla Julie a zírala na sestřinu nohu.

„Lucy tady dnes večer uklízela,“ dodala Hannah temně. „Myslím, že jsi měla pravdu, Julie. Ona…“ Hannah se zarazila, protože do pokoje vešla paní MacKenziová s obvazy.

Julie se dívala, jak hospodyně ošetřuje Hannah zraněnou nohu.

„T o z astaví krvácení,“ ujistila paní MacKenziová Hannah a povzbudivě ji poplácala po rameni, jako by stále byla malé děvčátko.

„Za chvilku budete moct přijít na večeři, ale na pár dní bych vám neradila chodit na dlouhé výlety.“

Hannah paní MacKenziové poděkovala. Jakmile hospodyně

odešla, otočila se Hannah k Julii. „Lucy tady uklízela a přendala mi boty ze skříně k posteli. Myslím, že jsi měla pravdu. Ona schválně…“

Julie zvedla ruku, aby zarazila sestřino obviňování. „Jsi si jistá, že to udělala Lucy?“

„Kdo jiný by to mohl udělat?“ divila se Hannah nabroušeně a koukala se na zavázanou nohu. „Musíme to okamžitě říct otci. Ta holka musí jít z domu. Ještě dnes musí být propuštěna. Je nebezpečná! Au!“ vyjekla.

Julie sestru objala okolo ramen. „Snaž se uklidnit, sestřičko,“

zašeptala. „Nechceme přece Lucy obviňovat. Co když je nevinná?“

„Nevinná?“ podivila se Hannah.

„Nemáme žádný důkaz,“ řekla Julie a pohladila Hannah po vlasech, jak to dělala, když byly malé a chtěla sestru utěšit. „Nevíme s naprostou jistotou, že ti tam to sklo dala Lucy.“

„Nikdo jiný v mém pokoji nebyl!“ vyštěkla Hannah.

„Ale ten střep jí tam mohl upadnout z lopatky, když zametala,“

řekla Julie. „Mohla to být nehoda. Trocha nepozornosti a je to.“

„Ale, Julie…“

„Víš dobře, že se mi Lucy nelíbí,“ pokračovala Julie. „Ale myslím, že bychom neměly o Lucy otci říkat, dokud nemáme žádný důkaz.“

Hannah se chvíli nedůvěřivě dívala na sestru. Otec má pravdu, co se týče Julie, uvědomila si Hannah smutně. Je příliš ostýchavá. Příliš bázlivá. Dokonce se bojí postavit se i služce.

Nakonec se ale Hannah rozhodla povolit. „No dobře,“ řekla tiše.

62

„Dám Lucy ještě jednu šanci.“

„Dojdeš dolů sama, nebo budeš potřebovat pomoct?“ zeptala se Julie a postavila se.

„Dojdu,“ odpověděla Hannah. „Jdi napřed. Víš přece, že otec nemá rád, když musí čekat na večeři.“

„Matka konečně vyšla ze svého pokoje a bude večeřet s námi,“

řekla Julie.

„To je skvělé!“ radovala se Hannah. „Hned budu dole. Jen se učešu a trochu se upravím.“

Jakmile Julie odešla, Hannah vstala. Zjistila, že když bude na zraněnou nohu došlapovat zlehka, téměř jen na špičku, může chodit a nebude to tolik bolet.

Nejvíce váhy tedy přesunula na zdravou nohu, přepajdala místnost k zrcadlu a začala se česat.

Když skončila a položila hřeben na toaletní stolek, ucítila přítomnost jiné osoby v místnosti. Něčí přítomnost po svém boku.

Přítomnost někoho, kdo se na ni upřeně díval.

Hannah se rychle otočila a překvapeně vykřikla.

V pokoji stála Lucy, tváře měla červené a v očích divoký strach.

Jak se Hannah opřela o stolek, vykročila Lucy rychle přímo k ní, jako by chtěla zaútočit.

63

XV.

S rudými tvářemi a divokým pohledem se Lucy zastavila jen několik centimetrů před Hannah a ztěžka oddychovala.

Co mi chce udělat? ptala se Hannah sama sebe a opřená o toaletní stolek zvedla ruce, jako by se chtěla bránit před útokem.

„Paní MacKenziová mi ře-řekla…“ zakoktala se Lucy a ukázala na podlahu, „co se vám stalo s nohou.“

„Ano?“ zeptala se Hannah vystrašeně.

„No, přišla jsem se jen zeptat, jestli bych pro vás nemohla něco udělat. Myslím, jestli bych vám nemohla nějak pomoct.“

„Mam pocit, že už jsi toho udělala docela dost,“ odpověděla Hannah chladně.

Lucy její slova poněkud zarazila. Hannah jí bylo najednou líto.

Lucy byla určitě červená a zadýchaná od toho, jak běžela nahoru po schodech, aby mi pomohla, uvědomila si Hannah. Měla jsem z ní takový strach, tak moc jsem ji podezřívala, že jsem si skutečně myslela, že mi chce ublížit.

„Je mi moc líto, že jste se zranila, slečno,“ řekla Lucy a sklopila oči. „Kdybych mohla pro vás něco udělat…“

„Děkuji, Lucy,“ odpověděla Hannah již mnohem přívětivěji.

„Můžeš umýt podlahu. Je tu docela dost krve. Pak odnes tu botu dolů k paní MacKenziové a zeptej se jí, jestli by se to nedalo nějak vyčistit.“

„Ano, slečno,“ řekla Lucy a stále se dívala na podlahu.

Hannah se vrávoravě postavila, propajdala okolo Lucy a odešla dolů na večeři.

64

Ten piknik byl nápad Hannah. Celé tři dny byla zavřená v domě a starala se o svou zraněnou nohu. Teď už byla celkem v pořádku a mohla docela dobře chodit.

„To je ale výborný nápad,“ řekla Julie vesele. „Nechám pro nás připravit košík s jídlem. Zajdeme si do lesa a užijeme si toho krásného dne.“

Joseph, Brandon a Robert žebrali, aby mohli jít s nimi. „Slibuju, že budeme hodní,“ žadonil Robert. „A budu dávat na Brandona a na Josepha pozor.“

Fluff měl z toho nápadu také viditelnou radost. Pejsek radostně poskakoval a škrábal na dveře, už už aby se dostal ven na čerstvý vzduch.

„Jdi se převléknout,“ řekla Julie sestře. „Já zatím řeknu Lucy, ať nám udělá něco k snědku.“

Při zmínce o Lucy se Hannah otřásla. Tři dny se služce vyhýbala.

Hannah si uvědomila, že k ní možná byla nespravedlivá. Lucy se přece nemohla snažit sestrám ublížit. Jaký by k tomu měla důvod?

Přesto se Hannah rozhodla, že se jí bude i nadále pokud možno vyhýbat a mít s ní společného co nejméně.

Přestala na Lucy myslet, vyběhla po schodech a šla se převléknout na piknik.

„Proč se tomu říká indiánské léto?“ zeptal se Brandon.

„Nevím,“ odpověděla Hannah. „Ale tohle je jistě nejkrásnější den indiánského léta.“

Slunce bylo vysoko, jako by plulo nad malinkatými bílými obláčky. Na stromech vzadu za zahradou vesele šustilo listí. Přestože už byl podzim, spousta z nich bylo ještě zelených.

I když svítilo slunce, vzduch už začínal být studený. Hannah se zabalila do modrého šálu a sledovala Fluffa, jak poskakuje ve vysoké trávě.

„Josephe, nech Fluffa být!“ přikázala Julie. „Vždyť ho úplně zblázníš!“

„Obávám se, že už se stalo,“ řekla Hannah a začala se smát při pohledu na psa ležícího na zádech a mávajícího všema čtyřma ve vzduchu. Joseph si také lehl do trávy a napodoboval Fluffa.

65

„Roberte, dávej pozor a nes ten košík rovně! Takhle všechno akorát vyliješ!“ křikla Julie na bratra.

„Ale když ono je to tak těžké,“ stěžoval si Robert. „Co do toho Lucy zabalila? Slona?“

„Ty kytky jsou nádherné,“ řekla Hannah a měla radost, že je konečně na chvíli z domu. „Podívej, Julie, my ještě máme růže.“

Julie neodpověděla. Právě se zabývala Fluffem a Josephem.

„Josephe!“ křikla. „Dávej pozor! Ať ten pes nespadne tam do té díry.“

Na kraji lesa se všichni zastavili a sledovali Fluffa, jak pobíhá okolo pohřební jámy.

S Josephem za zády běžel Fluff přímo k čerstvě vykopanému hrobu, očichal okraje a hromadu hlíny a pak zase přihupsal zpátky k Robertovi a Brandonovi.

„Proč je tam ten hrob?“ zeptal se Robert a přendal si těžký košík z jedné ruky do druhé.

„Copak jsi neslyšel o Jenkinsovi, o tom zahradníkovi?“ divila se Julie. „Zemřel ve spánku před dvěma dny. Dnes odpoledne má mít pohřeb.“

„Takový hodný člověk,“ řekla Hannah smutně. „A kolik tady udělal práce,“ dodala a ukázala na rozlehlou zahradu, která se táhla až k domu.

Hannah se postavila na kraj vykopané díry a dívala se dolů.

Zvláštní, když si člověk uvědomí, že ještě před dvěma dny se Jenkins procházel u nás po zahradě, pomyslela si smutně. A za několik málo hodin už bude odpočívat v téhle díře – navěky.

„Netvař se tak smutně, sestřičko,“ řekla Julie a postavila se vedle Hannah. „Tohle nám nesmí pokazit piknik.“

Hannah se donutila k úsměvu a odvrátila se od hrobu. „Ano, máš pravdu. Do lesa! A všichni!“ zavolala vesele a rozběhla se mezi stromy.

Les za Fearovic domem vypadal, jako by byl nekonečný. Pětice chlapců a dívek vběhla do stínu vysokých stromů. Jejich těžké boty za sebou nechávaly stopy ve spadaném listí.

„Tady v lese je o poznání chladněji,“ řekla Hannah.

„Jak daleko ještě půjdeme?“ ptal se Robert. „Ten košík je strašně 66

těžký.“

„Za chvilku jsme na mýtině,“ řekla Julie.

„Koukejte na Fluffa,“ vykřikl Joseph a ukazoval na psa.

Malý terier proháněl veverku a teď se snažil vyšplhat za ní na strom.

„Copak neví, že psi neumí šplhat?“ zeptala se Julie sestry.

Hannah se zasmála. „Fluff ani neví, že je pes,“ odpověděla.

Pokračovali v procházce lesem, vdechovali chladivý, borovicemi vonící vzduch, pozorovali veverky a daňky. Joseph se honil za Fluffem, přeskakoval kořeny a klacky a štěkal, jako by byl také pes.

Robert si přendával košík z jedné ruky do druhé a stěžoval si na jeho váhu. Brandon sbíral kameny a házel je před sebe na cestu.

„Ví táta, že máme piknik v lese?“ zeptal se Julie.

„Chtěla jsem mu to říct,“ odpověděla a oprašovala si sukni. „Ale byl nahoře u maminky v pokoji. Myslím, že měla jeden ze svých záchvatů.“

„Matka a její kouzla,“ řekla Hannah a obrátila oči v sloup.

„Tady je pěkná mýtinka,“ řekl Robert šťastně. Mezi vysokými stromy se jako oáza objevil kruh vysoké trávy. „Zůstaneme tady?“

„No dobrá,“ řekla Julie s úsměvem. „Tady to bude stačit.“

„Svoboda!“ vykřikl Robert, postavil košík na zem a protáhl se.

Julie a Hannah roztáhly na zemi velkou červenou vlněnou deku.

Fluff na ni okamžitě skočil a zanechával po sobě špinavé stopy a listí. Hannah ho odehnala a Julie začal vyndávat na deku obsah košíku.

„Podívejte! Není támhleto jelen?“ vykřikl Robert.

„Kde?“ otáčel se Joseph jako na obrtlíku a koukal na všechny strany.

„Pojď za mnou,“ řekl Robert bráškovi. „Ale bud potichu. Budeme ho stopovat.“

Chlapci zamířili do lesa. „Nechoďte moc daleko!“ zavolala za nimi Julie. „Už je skoro čas na oběd!“

„Hmmm. Ty koláčky vypadají moc hezky,“ pochvalovala si Hannah a klekla si na deku. „Najednou ti mám takový hlad.“

„Já také. To je tím čerstvým vzduchem,“ odpověděla Julie. „Tak se na to… Lucy nám každému zabalila malý masový koláč. Pak tady 67

máme hrozinkové sušenky a láhev čerstvé citrónové limonády.“

Podala sestře masový koláč. „Pojďme jíst. Na kluky čekat nebudeme.“

Hannah zvedla koláč k ústům a už se chtěla zakousnout, když jí do klína skočil Fluff. „Ou!“ vykřikla překvapeně.

Pejsek se postavil na zadní a hlasitě očichával koláč, který držela Hannah v ruce.

„Ty jsi ale žebrák, viď?“ smála se Hannah. „Dolů! Dolů! Slez ze mně a dám ti ochutnat!“

Fluff si jí nevšímal a pokoušel se ukousnout kus koláče.

„Tady. Tady máš kousek,“ řekla Hannah a jednou rukou odstrčila psa z klína. Odlomila malinkatý kousíček koláče a podala ho Fluffovi.

Pejsek ho okamžitě slupnul a olizoval Hannah ruku.

„Nech toho! Slyšíš? Nech toho! Lechtáš mě!“ smála se Hannah.

„Ty máš ale hrubý jazýček, pejsánku!“

„Ty ho tak rozmazluješ,“ stěžovala si naoko Julie.

Hannah dala Fluffovi další kousek koláče.

„Kde jsou chlapci?“ zeptala se Julie a postavila se, jednou rukou si zakryla oči před sluncem a koukala do lesa, jestli je někde neuvidí.

„Doufám, že se nezatoulali moc daleko,“ řekla Hannah a dívala se stejným směrem jako její sestra. „Robert nemá vůbec žádný smysl pro orientaci. Dokáže se ztratit i uvnitř domu.“

Najednou zaslechla jakýsi podivný zvuk a otočila se na Fluffa.

K jejímu překvapení Fluff hlasitě kňoural, hlavu měl u země a ocas mezi zadníma nohama.

Hannah ho zděšeně pozorovala. Fluff se začal třást, pak zakašlal, zvedl se mu žaludek a začal zvracet.

Pak náhle upadl na deku, lehl si na bok a ani se nehnul.

„Fluffe,“ vykřikla Hannah. „Fluffe! Fluffe! Ach, Julie… co se to stalo?“

68

XVI.

Hannah opatrně zvedla psa z tmavé kaluže zvratků a pevně ho svírala v náručí. „Je mrtvý,“ zamumlala.

„Ne!“ vykřikla Julie zděšeně. „Hannah, to přece nemůže být!

On…“ zarazila se a po tvářích jí stékaly velikánské slzy.

„Ubohý Fluff. Ubohý Fluff, Ubohý Fluff,“ opakovala Hannah tiše a stále mrtvé zvíře objímala.

„Ne. Tomu nevěřím!“ vykřikla Julie. „Ten pes byl úplně v pořádku, dokud… dokud…“

Obě dívky to napadlo ve stejný okamžik.

„Masový koláč,“ vykřikla Hannah. Hrůzou vykulila oči a vyhrkla:

„Julie, ty jsi…?“

Julie se podívala na svůj koláč ležící vedle ní na dece. „Ne. Já se svého ani nedotkla. A ty?“

Hannah zavrtěla hlavou. „Jen Fluff. Byl jediný, kdo ten koláč jedl.

A teď je chudáček mrtvý.“

„Otrávený,“ zamumlala Julie.

Hannah se lekla. „Co jsi to řekla, sestřičko?“

„Otrávený,“ opakovala Julie a utírala si slzy z tváře. „Lucy. Ona otrávila koláče. Musela to být ona.“

„Né!“ vykřikla Hannah a položila psa zpátky na deku. „Nemyslíš si snad…“

„Lucy,“ opakovala starší sestra a zavrtěla hlavou. „Málem nás zavraždila všechny.“

Hannah ztěžka polkla. Srdce jí divoce tlouklo. Rychle vyskočila.

V obličeji se jí objevil strach. „Kde jsou chlapci?“ zeptala se a pohledem prohledávala les. „Julie, jdi sehnat kluky a přived je domů.

69

Já zatím poběžím za otcem a všechno mu řeknu. Musí se dovědět, co Lucy udělala a to hned!“

Hannah běžela zpátky k domu a po tvářích jí stékaly slzy.

Ubohý Fluff, myslela si. Ten ubohý, nevinný pes. Vypadal tak vystrašený, tak zmatený. Otrávený.

Otrávený zákeřnou služkou.

Kdyby jen řekla otci o svém podezření hned, jak našla střep v botě. Fluff by byl ještě naživu.

Teď ale otci řeknu úplně všechno, umiňovala si Hannah. A služka bude propuštěna ještě dřív, než… než bude moci zase někoho zabít.

Zadní část obrovského Fearovic domu se objevila na obzoru.

Když se Hannah dostala k hrobu, zpomalila. Někdo k němu mezitím položil zavřenou rakev z borového dřeva.

Jenkins musí být uvnitř, uvědomila si Hannah. Pohřeb se asi bude konat co nevidět.

Pak jí myšlenky přelétly znovu k Fluffovi a Hannah se znovu rozplakala. Obrátila se od rakve a odběhla do domu.

Vrazila do dveří v zadní špižírně. „Otče! Otče! Jsi dole?“ volala bez dechu.

Žádná odpověď.

V kuchyni se rozlévalo odpolední sluneční světlo. „Otče? Otče?“

Nikde nikdo.

Hannah se zmateně rozeběhla do haly. Jenže cestu jí rychle zatarasila postava v černé uniformě. „Lucy!“

70

XVII.

Slunce svítilo přímo na Lucy. Její oranžové vlasy byly pevně sepnuté v drdolu, pohled upřený na Hannah.

„Lucy… proč jsi nás otrávila?“ vyštěkla Hannah a lapala po dechu. „Proč?“

„Cože?“ Lucy otevřela pusu dokořán.

„Nehraj si na nevinnou!“ křikla Hannah rozzlobeně. „Proč jsi otrávila náš oběd?“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte, slečno,“ řekla udiveně Lucy.

„Ty jsi zavraždila mého psa!“ zasyčela Hannah.

„Co je to tady za hluk?“ vběhla do místnosti paní MacKenziová.

„Hannah, co se to tu děje?“ ptala se hospodyně.

„Lucy se nás pokusila otrávit!“ vykřikla Hannah a prstem ukazovala na služku, která o krok ucouvla. „Otrávila ty masové koláče!“

„Cože?“ divila se paní MacKenziová. „Co to říkáte o těch masových koláčích? Mluvíte o těch koláčích na váš piknik?“

„Ano,“ křikla Hannah. „Byly otrávené! Lucy se nám pokouší ubližovat od té doby, co sem přišla. A dnes…“

„Néé!“ zaječela Lucy. „Néé! Vy lžete, slečno!“

Hannah si nevšímala služčiných protestů a obrátila se na paní MacKenziovou. „Musím mluvit s otcem. Musí se to dovědět. Lucy otrávila koláče.“

„Ne, neotrávila,“ řekla paní MacKenziová příkře a dala ruce v bok.

„Cože?“ Hannah už byla na cestě ke dveřím, ale zastavila se.

„Jsem svědek, že Lucy koláče neotrávila,“ opakovala paní 71

MacKenziová a zamračila se. „Lucy ten oběd nepřipravovala, slečno Hannah. To byla vaše sestra Julie.“

Hannah se náhle udělalo špatně. Místnost se s ní začala točit a zatmělo se jí před očima. „Julie?“

„Koláče připravovala slečna Julie,“ trvala na svém paní MacKenziová. „Lucy se jí ptala, jestli nechce nějak pomoct, ale slečna Julie jí přikázala, aby se ke kuchyni vůbec nepřibližovala.“

„Julie?“ vzdychla Hannah slabě. „Ne! Prosím, Julie ne. Julie ne.“

„Slečno Hannah, jste v pořádku?“ zeptala se paní MacKenziová.

„Možná bych měla zavolat vašeho otce?“

Ale Hannah už proběhla do spíže a dveřmi ven z domu.

Srdce j í bušilo jako o závod, hlava se j í točila z toho, co se právě dověděla. Běžela okolo záhonů květin a přes trávník. Nejdříve uviděla z lesa vycházet bratry. Ve tvářích jim četla zármutek. Julie jim musel říct o Fluffovi. Chlapci na Hannah smutně kývli a pak tiše pokračovali směrem k domu.

Pak se objevila Julie. Vyšla z lesa a zastavila se pár kroků od Jenkinsova hrobu.

Nesla piknikový košík, ale když viděla Hannah, jak k ní běží, položila ho na zem. „Hannah, mluvila jsi s otcem? Řekla jsi mu o Lucy?“

Hannah ztěžka oddychovala, lapala po dechu a nespouštěla ze sestry oči. Prohlížela si její tvář, hledala v jejích malých šedých očích pravdu.

„Julie… to jsi byla ty!“ řekla nakonec.

Julie zírala na

Hannah a její pohled byl najednou chladný.

Pokývala hlavou.

„Ty ses mě pokusila otrávit,“ řekla Hannah téměř šeptem.

Julie to nepopírala. Jen se na ni dívala, bez jakékoliv známky emocí.

„Ale proč, Julie?“ ptala se Hannah. „Proč?“

„Nenávidím tě, Hannah,“ řekla Julie tiše a klidně. „Chtěla jsem, abys zemřela.“

„Ale proč? Proč? Proč?“ plakala Hannah. Uvědomila si, že se víc bojí klidu, který z Julie vyzařoval, než toho, co udělala.

„Proč jsi musela být hostitelkou ty?“ zeptala se Julie. Pramínek 72

černých kudrlinek jí spadl přes obličej. „Proč nejsem já ta hezčí? Ta okouzlující? Proč nejsem já otcův miláček? Proč bych nemohla převzít maminčinu pozici? Jsem starší… a chytřejší… a… a…“

Její obvykle bledá tvář teď byla rudá. Očima jako by propalovala do Hannah díru. Ramena se jí třásla, ruce zaťaté v pevné vzteklé pěsti.

Hannah náhle dostala strach a couvla. „Julie, ty… dala jsi mi toho hada do postele! Ty jsi mi dala ten střep do boty! Ty…“ Hannah se vyděšený hlas zasekl v krku.

Julie nic nepopírala. „Chtěla jsem, abys trpěla. Chtěla jsem, abys krvácela. Chtěla jsem, abys zemřela!“

S šíleným výkřikem zaútočila na Hannah. Skočila na ni a rukama ji chytla za krk.

Hannah to překvapilo. Julie ji zastihla v nejnestřeženějším okamžiku a Hannah spadla na záda. Dopadla tvrdě na lokty a vykřikla bolestí.

Julie padla na ní s rukama stále kolem jejího krku.

Děvčata spolu zápasila na zemi, křičela, hekala, než se Hannah vyprostila, postavila a začala utíkat.

Jenže Julie byla rychlejší a zezadu jí srazila zpět k zemi.

Hannah dopadla břichem na víko rakve. Zahekala a pokusila se znovu se postavit, ale Julie už byla na ní a tlačila ji dolů. A znovu ji chytila za krk.

„Umři! Umři! Umři!“ syčela Julie a škrtila sestru ze všech sil.

Hannah se snažila vyprostit se, dostat se pryč od rakve. Jenže Julie ji držela pevně a Hannah už docházel dech.

73

XVIII.

Hannah lapala po dechu, rozhazovala rukama, pokoušela se zachytit Julii a zbavit se jejího sevření.

Jenže Julie byl příliš silná, příliš zoufalá.

Hannah cítila, jak slábne, jak jí ochabují svaly, jak se její tělo vzdává.

Všechno se jí před očima zbarvilo do červena. Krvavě červená a pak jen tma. Cítila jak padá, padá do temné nicoty.

A pak – jakoby zázrakem – Juliino sevření povolilo.

Hannah se dívala na bílou oblohu. Barvy se začínaly pomalu vracet do normálu.

Nadechla se. Pak znovu. A ještě jednou. Vzduch jí zurčel v plicích.

Julie si určitě myslí, že jsem mrtvá, uvědomila si Hannah. Myslí si, že mě zabila. Proto mě pustila. Znovu se nadechla.

Nějaký zvuk z lesa přinutil Julii, aby se otočila. Je tam někdo?

Viděl je někdo?

Ne. To byl jen jelen pasoucí se v podrostu. Julie se sehnula a hlasitě supěla.

Myslí si, že mě zabila.

Tato slova kolovala Hannah v mysli a pomalu měnila její strach ve vztek. Sebrala všechny zbývající síly a převalila se z rakve a rychle se postavila na nohy.

Stála jen tak tak, kolena se jí podlamovala.

„Ty… ty žiješ?“ vykřikla Julie bez dechu. Postavila se a znovu zaútočila.

Hannah popadla první věc, která jí přišla do ruky – těžkou 74

železnou lopatu, kterou byl vykopán Jenkinsův hrob.

Když se k ní Julie přiblížila, Hannah vykřikla a udeřila Julii vší silou. Jakmile lopata dopadla Julii na hlavu, ozval se kovový zvuk.

Julie obrátila oči v sloup, pak zašilhala, padla na kolena. Z nosu jí vytryskla krev a stékala po bradě dolů. Nakonec spadla obličejem do trávy.

Hannah ji s hrůzou pozorovala a celá se třásla, těžkou lopatu stále pevně svírala oběma rukama. Dívala se na světlou krev, Juliinu krev, loužičku krve na trávníku.

Zabila jsem ji, uvědomila si. Zabila jsem Julii.

Lopata jí vypadla z rukou. Chytla se okolo ramen a snažila se přestat se třást.

Co teď?

Vůbec nemohla myslet. Všechno se znovu obarvilo do červena.

Mraky nad hlavou se začaly honit navzájem, slunce zapadlo za obzorem a na stejném místě se zase objevilo.

Šílené. Všechno je to příliš šílené. Julie je mrtvá. Co teď?

Ještě než si vůbec stačila uvědomit, co dělá, otevřela zahradníkovu rakev. Zatuchlý pach jeho těla ji udeřil do nosu.

Rudá tvář starého muže na ní tupě zírala. Oči zapadlé hluboko do lebky, rty roztažené do odporného, posmrtného šklebu.

Hannah se rozplakala. Popadla Juliino tělo v podpaždí a zvedla jej k rakvi. Bylo tak těžké.

Pokoušela se Julii položit do rakve. Na rozkládajícího se zahradníka.

Tahala. Plakala. Třásla se. Táhla a nakonec tam Julii přece jen dostala.

Jedna ruka jí spadla přes okraj rakve. Hannah ji popadla oběma rukama a položila ji Julii přes břicho.

A rychle zabouchla víko, a zamkla petlice na rakvi.

Pak slepě utíkala do lesa zvracet. Musela ze sebe dostat tu hrůzu.

Tu hrůznou zprávu, že právě zavraždila svou jedinou sestru.

Svou jedinou sestru, která ji tak nenáviděla, že byla schopná zabít ji.

Hlasitě oddychovala a plakala. Opřela se o chladivý kmen stromu.

Chvíli čekala, až se dá do pořádku, až se jí přestanou podlamovat 75

kolena, až se celý svět přestane točit.

Hannah stále ještě stála na kraji lesa, stále ještě opřená o silný kmen, když se na trávníku u čerstvě vykopaného hrobu objevila skupinka truchlících, aby pohřbili Jenkinse.

Tváří opřená o kůru stromu, sledovala kněze v černém rouchu a s biblí v ruce, jak odříkává pár slov nad rakví. Truchlící, služebnictvo z domu a několik lidí z vesnice, sklonili hlavy, když kněz začal mluvit.

Pak Hannah viděla, jak se nejsilnější z mužů přítomných na pohřbu shromáždili kolem rakve, aby ji zvedli a spustili do hrobu.

Chvilku s ní zápasili. Museli být překvapení, jak je těžká. Nakonec ji v tichosti položili do jámy a zasypali hlínou, přičemž používali stejnou lopatu, kterou Hannah zabila svou sestru Julii.

J u l i e j e teď v zemi, uvědomila si Hannah, když pozorovala truchlící, jak pomalu odcházejí směrem k domu. Julie je v zemi spolu s Jenkinsem.

Hannah zůstala v lese dlouho. Když slunce začalo zapadat za stromy a vzduch začal chladnout, utřela si slzy, upravila si šaty a pomalu vykročila k domu.

„Kde je Julie?“ zeptal se Simon.

Hannah předstírala, že otázku neslyšela. Seděla zabořená v křesle v rohu obývacího pokoje a pozorovala Brandona a Josepha, jak si před krbem pohazují s míčkem.

„Neviděli jste někdo Julii?“ zeptal se znovu Simon od dveří netrpělivě a díval se při tom na Hannah.

„Já jsem ji neviděl, tati. Ne od našeho pikniku v lese za domem,“

řekl Brandon a hodil míček zpátky malému bráškovi.

„Možná je ještě venku,“ řekl Joseph. Míček nechytil a utíkal za ním.

„Nemůžete si vy dva najít nějakou lepší zábavu?“ zeptal se Simon přísně a odešel, ještě než chlapci stačili odpovědět.

Hannah se celá třásla, přestože v místnosti bylo teplo. Zírala na chlapce, ale neviděla je. Místo nich měla před očima borovicovou truhlu. Viděla Juliinu ruku čouhající z rakve. Viděla těžkou rakev pomalu spouštěnou do hrobu.

76

„Julie? Julie, jsi nahoře?“ zaslechla Hannah otce volat u schodů.

Ne, Julie není nahoře, pomyslela si Hannah temně. Julie není doma, otče. Julie je v zemi.

„Julie? Kde je Julie?“ slyšela volat otce. „Neviděli jste někdo Julii?“

77

XIX.

Simon Fear si cosi mumlal pod vousy, přehodil přes sebe kabát a vyšel do večerního šera. Prohledal celý dům, ale dceru nenašel, a tak se rozhodl, že bude pokračovat na zahradě.

Julie někdy úplně ztratila ponětí o čase a pak ji Simon obvykle našel na lavičce na zahradě s rozečtenou knihou romantické poezie.

Bledý měsíc vystupoval nad vrcholky stromů na druhém konci tmavého trávníku. Na temně modré obloze se nepohnul ani mráček.

Studený vítr přesto bičoval Simona do obličeje, když přecházel po dvoře.

„Julie? Jsi tam?“ zavolal, ale vítr jeho hlas přehlušil. Zapnul si kabát.

Růže na záhonu se ohýbaly pod nápory rozbouřeného vzduchu.

Vítr skučel mezi stromy.

Tedy vlastně byl to opravdu vítr?

Simon se zastavil, stál bez hnutí s nastraženýma ušima. Co bylo to hrůzné zaskučení? Ten vyděšený, zoufalý výkřik?

Simon ušel pár kroků směrem, odkud se ozývalo děsuplné skučení. Zastavil se vedle rodinné hrobky a zaposlouchal se.

Zase.

Vyděšený výkřik. Podobný křiku lapeného zvířete.

Další křik. Hodně vysoký. Sténání.

Simon se otočil směrem k zahradním kůlnám u plotu. Že by se nějaké zvíře dostalo do některé z nich a teď nemůže ven? ptal se sám sebe.

Další sténavé zaskučení.

Ne. To bylo příliš blízko.

78

Tak blizoučko.

Simon se ještě víc zavrtal do kabátu a zaslechl další zaječení.

Zíral dolů na zem. Vypadalo to, jako by se to ozývalo z podzemí, odněkud pod jeho nohama.

„Ale to přece není možné!“ vykřikl.

A pak si uvědomil, že stojí vedle čerstvého hrobu svého bývalého zahradníka. Černá zem stále přesně označovala místo, kde ležel.

Hrob pana Jenkinse.

Další zavytí, zoufalý zvířecí křik.

Ze země. Z hrobu.

Někdo křičí v tom hrobě.

Dívka.

Julie!

„Ne!“ zajíkl se Simon hrůzou.

Než si vůbec uvědomil, co dělá, držel v ruce lopatu a odhazoval hlínu z čerstvého hrobu.

Srdce mu tlouklo jako o závod a Simon divoce házel lopatou.

Pracoval bez oddechu, hlínu házel za záda, rychle se prokopával dolů, dolů… než nakonec, když už cítil, že mu praskne hrud, narazila lopata na něco tvrdého. Víko rakve.

„Ano!“ vykřikl Simon a divoce vyhazoval hlínu z hrobu.

Tak blízko! Tak blízko!

„Už jdu!“ ječel hlasem plným panického strachu, hlasem, který sám nepoznával. „Už jdu! Už jdu!“

Ani se nepokoušel rakev vyzvednout. Místo toho odhodil lopatu a sehnul se.

Třesoucíma rukama odemkl petlice a pak zvedl víko.

79

XX.

„Julie!“ vykřikl Simon, když uviděl svou dceru ležící na mrtvém těle zahradníka.

Černé vlasy měla přes obličej. Jemně ji pohladil po tváři. Ruce se mu třásly a hlasitě plakal.

Mrtvá. Byla mrtvá.

Tak bledá. Její tvář byla nyní jen grimasou hrůzy, oči bez života otevřené. U nosu a na bradě měla zaschlou krev.

„Néééééééé!“ Zoufalý výkřik se vydral Simonovi z krku. Mezi stěnami temného hrobu, který právě znovu otevřel, se ozývala ozvěna jeho vlastního hlasu.

S hrůzou se díval na svou mrtvou dceru. Její nehty byly ulámané a zkrvavené. Simon si všiml dlouhých hlubokých škrábanců zespoda na víku rakve.

Pohřbená zaživa, uvědomil si. Julie byla pohřbená zaživa.

Vítr mu skučel nad hlavou. Simon se díval na bledý měsíc.

Nesnesl už pohled na mrtvou Julii.

„Kdo?“ zařval a škrábal se ven z jámy, pomateně přešlapoval po rozházené hlíně a lomil rukama. „Kdo to udělal? Kdo?“

Když se mu podařilo vyhrabat se z jámy, otočil se k domu. „Kdo to udělal? Kdo zavraždil moji malou dcerušku?“

Odhodil kabát na zem a rozeběhl se.

Okna domu před ním svítila, ale Simon měl před očima tmu. Celý svět byl najednou ponořen do tmy.

Za několik okamžiků stál v kuchyni, lapal po dechu a snažil se uklidnit zdivočelé srdce.

„Paní MacKenziová! Paní MacKenziová!“ křičel šílený ztrátou, 80

kterou právě utržil. Kde je? Kde jsou všichni?

Opřel se o kuchyňský stůl, aby neomdlel.

Cosi blízko jeho ruky upoutalo jeho pozornost.

Dlouhý list papíru s nějakými slovy. List papíru se jmény.

Seznam služebnictva.

Nové jméno napsané na konci seznamu. Inkoust byl tmavý a čerstvý.

LUCY GOODEOVÁ

„Nééééééééé!“ ozvalo se divoké zvířecí zakvílení odněkud uvnitř jeho duše.

„Goodeová! To ne! V mém domě nesmí být žádný z Goodeovy rodiny!“

Simon skutečně uvěřil, že Goodeovi zmizeli z povrchu zemského.

Věřil, že zabil posledního z nich, Franka Goodea, ve Wickhamu, když byl ještě chlapec.

Věřil, že prokletí skončilo již před dlouhým časem. Že nikdo z Goodeovy rodiny již nikdy nebude ohrožovat Fearovi.

A teď se tady schovávala Goodeová. V jeho vlastním domě!

Přinesla sem zlo. Přinesla sem staletý spor Goodeov ý c h a Fearových… a zavraždila Julii!

„Néééééééé!“ Simon sevřel stříbrný přívěšek pevně v ruce. Cítil jeho teplo, jeho sílu.

Zuřivost ho zavedla až do hlavního salónu.

Sebral meč ze své nové sbírky válečných relikvií a zamával jím vysoko nad hlavou. Ve světle lamp se zbraň jen zablýskla.

Zmateně pobíhal po domě s mečem před sebou. Najdu ji. Najdu Lucy Goodeovou! Ukončím zlo, které přinesla do tohoto domu, do této rodiny!

„Simone! Co to děláš? Simone!“

Byla to snad Angelica, kdo na něj volal ze schodiště?

Nezpomalil. Běhal po domě. V ruce meč lesknoucí se ve světle plynových lamp. Sledoval jeho lesk, jako by to byla pochodeň.

Pochodeň jeho nenávisti, vzteku, zoufalství a pomsty.

„Simone… stůj!“

Angelicu slyšel z velké dálky.

Najdu ji. Tu služku najdu…

81

Támhle je!

Světlá postava se k němu přibližovala za oslepující září čepele meče.

Ano! Našel jsem ji! Ano!

Služka. Goodeová. Goodeová se prochází v mé hale.

„Simone… stůj!“ volala na něj Angelica.

Ale Simon se nemohl zastavit.

Namířil lesknoucí se meč.

Dívka vykřikla a vystrašeně zvedla obě ruce.

Máji. Teď ji dostal.

Odlesk meče se byl tak oslňující, tak oslňující, že viděl jen jeho záři.

„Simone… stůj! Stůj!“ ječela Angelica.

Ale Simon vrazil služce meč hluboko do hrudi.

82

XXI.

Simona obklopovalo oslepující bílé světlo.

Když vrazil meč do Lucy Goodeové a ona bolestně zasténala, bylo světlo dokonce ještě oslnivější.

Uprostřed tohoto světla se postupně tvořila temná skvrna. Kruh rostl a šířil se.

Chvilku Simonovi trvalo, než si uvědomil, že ta skvrna byla krev, krev prosakující zepředu na jejích šatech.

Temnější a temnější. Skvrna se neustále rozšiřovala, až zcela vytlačila bílé světlo.

A jak rostla temnota a oslepujícího světla ubývalo, obnovovalo se Simonovo vidění. Nyní už viděl zcela normálně.

Stále držel v ruce mahagonovou rukojeť meče a zíral na krev prosakující na šaty. Už viděl. Viděl, že nezabil Lucy Goodeovou.

Vrazil meč hluboko do hrudi své vlastní dcery.

„Simone! Simone!“ Zoufalé, šílené výkřiky jeho ženy mu neustále zněly v uších a přehlušovaly všechny další zvuky, přehlušovaly i jeho vlastní myšlenky. „Simone! Simone! Simone!“

Pak se Hannah skácela a udeřila otce do ruky. Meč s tupým nárazem spadl na zem.

Na Simonovu večerní košili tekla teplá krev. Krev jeho dcery Hannah.

Tiše zasténala. Ještě chvíli pohybovala rty, ale všechny zvuky již zemřely.

Všechny, kromě šílených nářků

Simono v y ž e n y . „Simone!

Simone! Simone!“

Hannah zemřela Simonovi v náručí, s hlavou opřenou o jeho 83

rameno, jemné vlasy ho hladily po tváři.

Hannah mrtvá. Julie mrtvá.

Angelica kvílela, oči zavřené, a zoufale si rvala vlasy z hlavy.

Robert držel své bratry a odvrátil je od otřesné scény.

Paní MacKenziová plakala opřená o zeď, tvář ukrytou do bílé zástěry.

„Já… myslel jsem, že je to Lucy Goodeová,“ vyhrkl Simon.

„Lucy Goodeová dnes odpoledne odešla,“ odpověděla paní MacKenziová plačtivě. „Nemohla snést obvinění slečny Hannah.

Sbalila si své věci a odešla.“

V tichém nářku držel Simon svou mrtvou dceru v náručí.

Pokoušel se ji postavit. Vypadalo to, jako by tančili. Jako by tančili zvláštní smutný nemotorný poslední tanec.

Hannah odešla, uvědomil si. Julie odešla. Ta báječná část mého života skončila.

„Simone! Simone! Simone!“ naříkala Angelica.

„Snažil jsem se před tím schovat, Angelico,“ řekl Simon se slzami v o č í c h . „Snažil jsem se předstírat, že už to neexistuje. Ale to prokletí, které pronásledovalo odedávna Fearovu rodinu nás dnes dostihlo.“

„Simone! Simone! Simone!“ kvílela zoufalá Angelica za jeho zády. „Simone! Simone! Simone!“

Simon Fear věděl, že její kvílení ho bude pronásledovat do konce života.

84

ČÁST TŘETÍ

Městečko Shadyside

1900

85

XXII.

Byl sychravý podzimní den. Z vlaku na západ stojícím na nádraží v Shadyside vystoupil na betonové nástupiště mladý muž. Byl docela hezký, kolem osmnácti, s hnědými, krátce střiženými vlasy, veselýma hnědýma očima a přátelským a milým obličejem.

Rychle se rozhlédl po hlavní ulici malého města. Shadyside vypadalo jako prosperující a veselé městečko s nízkými cihlovými budovami a alejemi košatých stromů na ulicích. „Drožka! Drožka!“

volal mladík na kočár.

Vozka, starý vrásčitý muž s bílými vousy a dlouhými bílými licousy pod obnošenou modrou čapkou, zastavil koně a seskočil mladíkovi pomoct naložit zavazadla.

„Já to zvládnu,“ řekl mladík a přátelsky se usmál. „Jak vidíte, mám jen jednu tašku.“

„A odkud k nám přijíždíte?“ zeptal se drožkář a nedůvěřivě si mladíka prohlížel.

„Z Bostonu,“ odpověděl mladý muž. „Jmenuji se Daniel Fear. A přijel jsem navštívit dědečka s babičkou.“

Vozka překvapeně vyvalil oči. „Daniel Fear, jste říkal? A přijel jste navštívit Simona Feara a jeho ženu?“

„Jsou to moji prarodiče. V životě jsem se s nimi nikdy nesetkal,“

řekl Daniel. Hodil tašku do kočáru. Jeden z koní a zařehtal a vůz se zakymácel.

„Já jsem McGuire,“ řekl drožkář a dvěma prsty se dotkl kšiltu čapky. „Dělal jsem tady v Shadyside drožkáře mnohem dřív, než jste se narodil, chlapče. A jste první, koho kdy do Fearova domu vezu.“

„Zvláštní,“ divil se Daniel.

86

„Zvláštní to je,“ řekl McGuire a zavrtěl hlavou. „Od té doby, co ty jejich dvě dcery umřely, je ten dům nějaký tmavý a stále zavřený.

Ale to už je nějakých pětatřicet let zpátky, myslím.“

„Simonovy dcery?“ zeptal se Daniel překvapeně. „Chcete snad říct, že jsem měl tety?“

Drožkář pokýval hlavou. „A kdopak je váš otec, chlapče?“

„Joseph Fear,“ řekl Daniel.

„Ach ano, Joseph,“ řekl McGuire, sundal si čapku a poškrábal se na čele. „Dobře si na něj pamatuju. Takový pěkný chlapec to byl.

Vzpomínám, že ho poslali někam pryč do školy. Pár let po té… no…

po té tragédii s těmi děvčaty. Joseph už se nikdy domů nevrátil.“

„Ano. Teď žijeme v Bostonu,“ řekl Daniel. „Nikdo z nás v Shadyside ještě nebyl. Můj otec je velice tichý a uzavřený člověk. O

předcích nikdy moc nemluvil. Dokonce jsem ani nevěděl, že nějaké prarodiče mám, než

přišel dopis, že dědeček bude mít

pětasedmdesáté narozeniny.“

„Takže Simonovi Fearovi už bude pětasedmdesát,“ zamumlal McGuire a promnul si bradu.

„Ano,“ odpověděl Daniel. „Dědeček nám poslal dopis, že by mě rád viděl. No… a tak jsem tady.“

S t a r ý d r o ž k á ř něco zamumlal, ale Daniel tomu nerozuměl.

McGuire se otočil a vyskočil na kozlík. Daniel se díval, jak drožkář bere do ruky otěže a bič, pak sám vlezl do malé kabiny pro cestující a zavřel za sebou dveře.

Přes špinavé okno pozoroval ujíždějící městečko. Městské centrum s obchůdky a kancelářemi úřadů, řady nízkých domků, o pár set metrů dál farmy a pak už jen hustý les. Zatažená obloha způsobila, že všechno vypadalo temné a obrovské.

Najednou Daniel uslyšel McGuira volat na koně a drožka zastavila. Daniel vykoukl ven a uviděl vysokou tepanou bránu, již dávno zbavenou veškerého lesku.

„Tak jsme tady, chlapče,“ křikl McGuire. „Fearova rezidence.“

Daniel otevřel dveře a naklonil se ven. „Nemohl byste mě odvézt až před dům?“

Otázku následovalo dlouhé ticho. Nakonec stařík příkře zavolal:

„Tohle je nejdál, kam jsem ochoten vás zavézt. Jen málo lidí by se k 87

domu Simona Feara přiblížilo tak moc.“

Daniel vystoupil a vzal si tašku. Podal drožkářovi dvě mince, ten se okamžitě otočil a rozjel, aniž by se na Fearovu rezidenci alespoň podíval. Pak jen křikl: „Hodně štěstí, chlapče!“ práskl opratěmi a rychle zmizel za horizontem.

Daniel otevřel těžkou kovovou bránu a vstoupil na dlouhou prašnou příjezdovou cestu vedoucí k domu. „Ach!“ vykřikl Daniel při pohledu na obrovskou

budovu, jejíž věže se téměř dotýkaly

šedivé oblohy.

Trávník se dusil plevelem. Živé ploty zdivočely a přes zanedbané květinové záhony se válely spadlé větve.

Dům, téměř rozpadlá barabizna, temná pevnost, stál za hustým pralesem ohnutých stromů. Všechna okna byla zavřená. Daniel, pomalu se blížící k domu po příjezdové cestě, ani neviděl žádné světlo na uvítanou. Vlastně neviděl vůbec žádné světlo.

Tak tohle je to místo, kde vyrůstal můj otec! pomyslel si ohromeně. To je ale hrozné a strašidelné místo. Není divu, že otec o svém dětství nikdy nemluvil.

Suché hnědé listy šustily Danielovi, přicházejícímu k obrovským dvojitým hlavním dveřím, pod nohama. Zvedl těžké kovové klepadlo a zabušil. Zaslechl ozvěnu úderů prohánět se po prázdném domě.

Chvíli čekal a poslouchal. Pak zaklepal znovu.

Konečně se dveře se skřípěním otevřely.

Jakási ohnutá bělovlasá stařena vystrčila hlavu a nepřátelsky si ho prohlížela. Měla na sobě černé šaty a obnošenou bílou zástěru. Jedno oko se jí zalesklo. Bylo temně šedé a nejspíš na něj neviděla. Tím druhým však na něj upřeně zírala.

Zamračila se a zamumlala něco, čemu Daniel nerozuměl.

„Promiňte?“ zeptal se a naklonil se blíž.

„Jděte pryč!“ zaskřehotala stařena. „Zmizte odsud!“

88

XXIII.

Daniel se na ní udiveně podíval. „Jsem Daniel Fear,“ řekl nakonec.

„Myslím, že mě dědeček očekává.“

Stařena vzdychla, ale neodpověděla. Vidícím okem si ho dlouze prohlížela. Pak ho kostnaným vrásčitým prstem pozvala dál.

„Jsem paní MacKenziová, hospodyně,“ řekla a vedla ho dlouhou temnou chodbou. Při chůzi se opírala o bílou hůl. „Jsem hospodyně, komorná, služka a uklízečka,“ dodala s hořkostí v hlase. „Jediná ze služebnictva, která zůstala.“

Daniel ji v tichosti následoval s taškou v ruce. Když procházeli úzkými tmavými chodbami, pokoušel se nakouknout do místností, které míjeli. Všechny byly temné, se zavřenými okenicemi. Veškerý nábytek byl přikryt plachtovinou.

„Otec mi neřekl, že ten dům je tak veliký,“ řekl Daniel a jeho hlas se odrážel od stěn chodby.

„Váš otec se z toho dostal…“ odpověděla paní MacKenziová záhadně.

V tichu pak pokračovali po temném, strašidelném domě. Jediné zvuky, které Daniel slyšel, byly jeho vlastní kroky po vysokém koberci a ťap-ťap-ťap bílé hole hospodyně.

Na konci zahýbající chodby Daniel uviděl záblesk oranžového světla z rohové místnosti. „Vaši prarodičové jsou támhle,“ řekla paní MacKenziová tiše a ukazovala na osvětlenou místnost. Otočila se a zmizela za rohem. Tápání hole bylo přesné a rytmické.

Je ta stará žena úplně šílená? divil se Daniel. Nebo jen není přátelská?

Zhluboka se nadechl a s nechutí došel ke dveřím do osvětlené 89

místnosti. V širokém krbu praskal oheň. Daniel položil tašku na zem a vešel do místnosti.

První si ho všimla babička. Angelica ležela na purpurovým sametem potažené lenošce vedle krbu. Měla na sobě elegantní černé šaty s bílým krajkovým límečkem.

Daniel přistoupil blíž a Angelica se na něj usmála, ale ani se nepokusila vstát. Když se usmívala, viděl Daniel, že její kůže je stále ještě jemná a hladká. Vlasy jí volně padaly na záda. Byly bílé jako sníh.

„Babičko Angelico,“ řekl Daniel a lehce se poklonil. Natáhl k ní ruku, ale Angelica mu svou na přivítanou nepodala.

„Přihoď ještě nějaké poleno do ohně, hochu,“ přikázala Angelica.

„Prosím?“ Daniel čekal od své babičky vřelejší přivítání.

„No tak, slyšíš? Udělej, co jsem ti řekla,“ trvala na svém Angelica a mávla bílou jemnou ručkou směrem ke krbu.

„Další poleno do ohně, hochu.“

Daniel chvilku zaváhal, pak přiskočil ke krbu, aby jí vyhověl. V

koši na dřevo už žádná polena nebyla, tak přihodil pouze několik třísek.

Pak, když si oprášil ruce, otočil se k babičce a usmál se. „Jsem tak rád, že vás vidím,“ řekl přívětivě.

„Teď můžeš jít,“ odpověděla Angelica příkře. Ještě než mohl překvapený Daniel něco říct, začala Angelica ječet, „Copak jsi mě neslyšel? Jdi! Jdi! Jdi! Jdi!“

Daniel na ní zíral a přemýšlel, co má říct, nebo udělat.

„Nevšímej si jí,“ ozval se vysoký hlas za jeho zády. Daniel se otočil a uviděl téměř holohlavého starého muže na dřevěném invalidním vozíku. Měl přes sebe přehozenou tenkou hnědou deku.

Jeho obličej byl bílý a vypadal velice nemocný. Očima tmavýma jako knoflíky se díval na Daniela přes hranaté obroučky brýlí.

„Dědečku!“ řekl Daniel potěšeně.

Simon Fear se oběma rukama opřel do kol vozíku a přijel blíž.

„Angelicy si nevšímej. Je šílená! Úplný blázen!“ řekl a zasmál se, jako by udělal vtip.

Daniel se znovu podíval na Angelicu, která zamyšleně civěla do ohně.

90

„Dědečku Simone, jsem rád, že vás poznávám,“ řekl Daniel.

Simon k němu natáhl svraštělou flekatou ruku. Daniel se sehnul, aby jí potřásl. Málem vykřikl, protože Simonová ruka byla neuvěřitelně chladná.

„Josephův chlapec,“ zamumlal Simon a stále nechtěl pustit Danielovu ruku. Malá tmavá očka za skly brýlí se na Daniela dívala, jako by si chtěla zapamatovat každičký detail. „Ano, ano. Jsi mu docela podobný,“ řekl, rozkašlal se a pustil Daniela.

„Otec vás ž celého srdce pozdravuje,“ řekl Daniel strojeně.

„Srdce? K čemu je člověku srdce?“ ptala se Angelica. „K čemu je člověku srdce? To bych opravdu ráda věděla.“

„V Josephově srdci pro nás není žádné místo,“ řekl Simon temně a hřbetem ruky si utřel slinu u úst.

„Promiňte?“ podivil se Daniel.

„Můj syn Joseph nás opustil. Snažil jsem se mu vysvětlit, že my Fearové musíme držet pospolu, že nemáme jinou šanci, že jedině společně se můžeme postavit našim nepřátelům. Ale Joseph se rozhodl, že mě neposlechne.“

Světlo v Simonových očích se vytratilo. Sklonil hlavu. Daniel se dlouhou dobu domníval, že dědeček usnul.

„Přidej další poleno do ohně!“ přikázala Angelica. „Další poleno do ohně, prosím! Proč tady musí vždycky být taková zima?“

„Zdá se, že dřevo už došlo,“ řekl Daniel babičce.

Ledově studená ruka ho chytla za zápěstí.

Simon ho držel

překvapivě pevně. „Řekl jsem ti, aby sis jí nevšímal!“ štěkl.

Daniel se pokusil vykroutit ze sevření. Chlad Simonovy ruky, jako by projel celým Danielovým tělem. „Dědečku…“

„Jsi z naší krve!“ vykřikl Simon a s pohledem na Daniela sevření ještě více zesílil. „Řekl jsem to Josephovi, když byl ještě malý chlapec. Svému osudu se stejně nikdo z nás nevyhne.“

„Ano, dědečku,“ koktal Daniel a snažil se být co nejzdvořilejší.

„Jeho bratři, Robert a Brandon, zůstali,“ řekl Simon. „Ale teď už jsou stejně pryč.“

„Nikdy jsem se svými strýčky nesetkal,“ odpověděl Daniel tiše.

„A teď jsi tady, Danieli,“ řekl Simon a usmál se. Byl to strašidelný úsměv, až Daniela zamrazilo v zádech. „Teď jsi tady, 91

abys pokračoval v mém díle.“

Daniel ztěžka polkl. „Vašem díle? Já… přišel jsem, abych s vámi oslavil vaše narozeniny, dědečku. Já…“

Simon si ho nevšímal. Oběma rukama se snažil sundat něco z krku. Nakonec se mu to přece jenom podařilo. S dalším strašidelným úsměvem vrazil Danielovi do ruky nějaký předmět.

Daniel poodstoupil ke krbu a prohlížel si dědečkův dárek. K jeho překvapení to byl stříbrný šperk. Byl to nějaký disk, který držely tři stříbrné pařáty ve tvaru ptačí nohy. Na disku byly čtyři modré drahé kameny, lesknoucí se ve světle ohně z krbu.

To je ale podivný dárek, pomyslel si Daniel. Obrátil přívěsek.

Slova na druhé straně říkala: DOMINATIO PER MALUM.

„Co ta slova znamenají, dědečku?“ zeptal se Daniel a stále si přívěšek prohlížel.

„K moci vede zlo!“ řekl Simon bez zaváhání a znovu se rozkašlal.

Daniel převracel stříbrný šperk v dlaních.

„Nasaď si ho,“ přikázal Simon. „A stále ho nos. Patřil Fearově rodině ještě dříve, než se odstěhovala ze staré vlasti.“

Daniel si s nechutí nasadil náhrdelník okolo krku. Zastrčil přívěšek pod košili.

Když se teplý disk dotkl jeho hrudi, ucítil najednou veliké teplo –

a celá místnost byla v plamenech!

92

XXIV.

Daniel před sebou viděl jen plameny, světlé plameny tančící divoký tanec vysoko k tmavé obloze. Byla to však pouze chvilková slabost, vize trvající jen jednu či dvě vteřiny.

V plamenech viděl dívku, mladou hezkou blondýnu, zmítající se v agónii.

Pak vize zmizela.

Přívěsek ho stále hřál na hrudi.

Simon se na vnuka usmál, jako by věděl, co se právě Danielovi přihodilo.

Podivný stříbrný přívěsek disponoval nějakými silami, uvědomil si Daniel s pocitem strachu i zvědavosti najednou.

Pak za zády uslyšel ťapavý zvuk. Obrátil se a uviděl paní MacKenziovou vcházet do místnosti, ohnutou o holi a se zakaboněnou tváří.

„Přišla jsem, abych odvedla mladého pána do jeho pokoje,“

oznámila chladně a vidícím okem se podívala na Simona.

Simon neodpověděl. Jen pokýval hlavou a zavřel oči.

„Další poleno do ohně, chlapče,“ rozkázala Angelica. „Je mi zima… taková zima!“

Paní MacKenziová nespokojeně zamručela. Daniel se cítil zmateně a trapně. Zvedl tašku a následoval hospodyni odcházející z místnosti.

Vedla ho spletitým systémem temných chodeb a celou cestu ťukala holí o koberec. Pak šli po vrzavých schodech do velkého pokoje ve druhém poschodí.

Daniel vešel do místnosti až po paní MacKenziové. Byla tam 93

zima. Malý oheň v krbu vyhříval pokoj jen velmi málo. Paní MacKenziová přešla k oknu a otevřela okenice, aby v ložnici nebyla taková tma, jenže okna byla příliš špinavá, než aby v tom byl nějaký rozdíl.

Paní MacKenziová jen nešťastně pokrčila rameny a odcupitala z pokoje.

Daniel si lehl na postel. Celý se třásl. „Proč jsem sem jenom přijel?“ ptal se sám sebe nahlas.

Smutně zavrtěl hlavou, vytáhl kapesní hodinky a prohlížel si je.

Jedna hodina do večeře. A Simonův narozeninový večírek se bude konat až za několik týdnů.

Co tady budu dělat? Jak tady budu trávit čas?

Daniel se díval do malého nehřejícího ohně a přál si, aby sem nikdy nepřijel.

Večeře byla tichá a osamocená. Simon ani Angelica se neukázali.

Paní MacKenziová podávala Danielovi večeři na jednom konci dlouhého jídelního stolu. Daniel neměl téměř vůbec na nic chuť, ale nakonec se k jídlu přece jenom přinutil.

Následujícího dne se šel podívat do města, procházel se po Shadyside a byl rád, že se dostal ze zatuchlého a strašidelného Fearova domu.

Malé náměstí mu připadalo hezké a příjemné. Lidé se na něj usmívali, když kolem nich procházel. Daniel byl tak hezký a přátelský, že se na něj nikdo nemohl neusmívat.

Na druhém konci náměstí se shromáždil dav lidí a obdivoval nový blýskavý motorový vůz, jeden z oněch několika málo „bezkoňských kočárů“, které Daniel viděl v Bostonu. Protlačil se davem, za nímž se vyjímala podivně vyhlížející čtyřkolová směs skla a barvou natřeného kovu.

Rudolící muž v košili s krátkým rukávem se snažil nastartovat motor neustálým roztáčením dlouhé kliky vpředu vozu. Ale i přes nadšené povzbuzování davem nechtěl motor naskočit.

Daniel se usmál a prodíral se davem zpět na druhou stranu. Náhle ho přepadla žízeň, možná díky té spoustě prachu, která stále poletovala shadysideskými ulicemi.

94

Na rohu zahlédl malý krámek s možností občerstvení, a tak k němu vyrazil na něco chlazeného.

Otevřel dveře a do nosu ho udeřila báječná vůně čerstvě uvařené kávy. Zavřel za sebou, prošel kolem velkého dřevěného sudu a několika velkých pytlů s moukou a cukrem a zastavil se u dlouhého dřevěného pultu na druhé straně obchůdku.

Za pultem, zády k Danielovi stála jakási mladá žena v hedvábné žluté blůze s vysokým límečkem a dlouhé sukni. Právě přerovnávala nádoby na polici. Daniel si nervózně odkašlal.

Dívka se otočila a usmála se. Byla překvapená, že v obchodě vidí neznámého člověka. A Daniel se zamiloval.

To je ta nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl, pomyslel si Daniel a zatočila se mu hlava.

Byla asi tak stejně stará jako on, měla tmavé vlasy dlouhé až na na ramena, krémově bílou pleť a zelené oči, odrážející světlo z výkladní skříně.

Její úsměv, nejkrásnější úsměv, který kdy Daniel spatřil, se vytratil. „Díváte se na mne?“ zeptala se. Měla mnohem hlubší hlas, než Daniel očekával.

„Ano,“ odpověděl. Jinou odpověď si ani nemohl vymyslet.

Nemám slov, pomyslel si. Nemám slov. Možná, že můj příjezd do Shadyside nebyl zase tak špatný nápad.

Najednou si uvědomil, že se na něj upřeně dívá a na čele nad nádhernýma očima se jí objevily vrásky.

Zamrkal a cítil, jak rudne.

„Je vám dobře, pane?“ zeptala se a naklonila se k pultu.

„Já… omlouvám se,“ podařilo se Danielovi zakoktat. „Mám…

žízeň. Tak…“

„J3áte si kávu? Nebo třeba jablečný mošt?“ navrhla a znovu se usmála. „Je úplně čerstvý.“

Daniel si upravil límeček u košile. Najednou ho začal nějak škrtit.

„Ano. Děkuji. Mošt bude stačit.“

„No, on je totiž opravdu velmi dobrý, ale nevím, jestli bude stačit,“ odpověděla s úsměvem. Prošla kolem pultu a sukně jí zašustila. Vzala plechový hrníček a naklonila se k sudu s moštem.

Má tak nádhernou chůzi, pomyslel si Daniel a nespouštěl z ní oči.

95

Jako báseň. Najednou si přál, aby rozuměl poezii.

Podala mu plný hrníček moštu. Daniel se trochu napil. „Velmi dobrý,“ řekl a olízl si rty. Podíval se na ni a zjistil, že teď se zase ona dívá na něj.

Ostýchavě se otočila. „Jste tady ve městě nový?“

Daniel odpověděl, že ano. „Mohla byste mi říct, co je tady zajímavého k vidění?“

Zasmála se. „Zajímavého? V Shadyside?“

Zasmál se s ní. Líbil se mu její smysl pro humor. A také se mu líbilo, jak se jí třásla brada, když se smála. A líbil se mu její hluboký sametový hlas.

„Určitě tady musí být něco, co stojí za vidění,“ namítal.

Zamyslela se. „Je mi líto, ale tady toho zajímavého opravdu mocnění… možná kromě Fearova domu.“

Její odpověď Daniela překvapila. Rozhodl se, že bude dělat, že o ničem neví. „Fearův dům? Co je na něm tak zajímavé?“

Dívka zvážněla. „Je to velice strašidelné místo,“ zašeptala.

„Povídají se o něm hrůzostrašné historky. Opravdu nevím, jestli jsou pravdivé nebo ne. Říká se, že Fearovi žijí v nějakém strašlivém prokletí a ten dům, že je také prokletý. Říká se, že když někdo vejde dovnitř…“

„V každém městě je takový dům,“ namítal Daniel a zavrtěl hlavou.

Dům mého dědečka opravdu vypadá jako prokleté místo,

pomyslel si Daniel. Jen by mě zajímalo, proč o něm místní lidé povídají takové historky.

„Já bych se tam nešla ani podívat,“ poznamenala dívka a zamračila se.

„Dám na vaši radu,“ řekl Daniel. „Mohla byste mi ukázat alespoň zbytek města?“

Začervenala se a potěšeně se usmála. „Ale proč, pane? Vždyť ani nevím, jak se jmenujete.“

„Daniel,“ odpověděl rychle. Už, už chtěl říct celé jméno, ale včas se zarazil. Uvědomil si, že by jí ještě neměl říkat, že je Fear.

„Daniel? To je hezké jméno,“ odpověděla a oči jí jen zářily.

„Jednou jsem tak chtěla pojmenovat svého psa.“

96

Oba se zasmáli.

„A mohu se zeptat, jak se jmenujete vy?“ zeptal se Daniel.

„Nora,“ řekla a celá se začervenala. „Nora Goodeová.“

97

XXV.

„Rychle… někdo jde!“ zašeptala Nora. Popadla Daniela za ruku a stáhla ho z cesty do křoví.

Daniel se zasmál. „To je jen zajíc. Podívej.“ Ukázal prstem na velkého hnědého zajíce, poskakujícího po koberci spadaného suchého listí na kraji lesa.

Nora se zasmála a opřela se čelem o Danielovo rameno.

Miluji její smích, říkal si Daniel.

Miluji na ní úplně všechno.

Jak šli ruku v ruce směrem k řece, pomyslel si Daniel, že je to téměř neuvěřitelné, že se poznali teprve před pěti dny. Nikdy před tím k nikomu nic podobného necítil.

Každé odpoledne trávil čekáním za rohem obchodu jejího otce, až skončí práci. Pak se procházeli, každý na druhé straně ulice, aby to nevypadalo, že chodí spolu, po Park Drive až k řece Conononka, která tekla přes les na sever od města.

Obvykle seděli vedle sebe, ruku v ruce, ve stínu stromů. Při západech slunce spolu tiše probírali vše, co je právě napadlo a vzájemně se poznávali.

Daniel jí vysvětlil, že přijel na návštěvu k babičce a dědečkovi, ale stále ještě neměl odvahu jí říct, že jeho prarodiče jsou Simon a Angelica Fearovi.

„Nediví se babička s dědou, kam každé odpoledne chodíš?“

zeptala se Nora. Tmavé vlasy se jí leskly ve slunečním světle, které se prodíralo listy košatého stromu.

„Oni se o mně moc nestarají,“ odpověděl Daniel. „Většinu času stejně tráví ve svých pokojích. Když se s nimi vidím, tak se mě moc 98

nevyptávají. Ve skutečnosti spolu téměř vůbec nemluvíme.“

„Zvláštní,“ zamumala Nora zamyšleně.

„Babička žije ve svém vlastním světě,“ řekl Daniel smutně.

„Nejsem si jist, zdali si vůbec uvědomuje, že jsem její vnuk. A můj dědeček… většinu dní sedí u krbu ve svém vozíku pro invalidy a zasněně si pro sebe cosi mumlá.“

„Musíš se cítit dost osamělý,“ poznamenala Nora a pohladila ho po rameni.

„Ne, když jsem s tebou, tak ne,“ odpověděl Daniel.

Usmála se na něj a v zelených očích se jí zaleskl odraz zapadajícího slunce. Uvědomil si, že Nora se také musí cítit osamělá.

Její matka zemřela, ještě když byla malá. Nora byla jedináček.

Obvykle pracovala se svým otcem v obchodě. Po večerech vařila a starala se o otce. Obývali místnosti nad obchodem.

„Mým snem je se jednou odsud odstěhovat,“ řekla Danielovi. „Do nějakého města se širokými ulicemi a opravdovými chodníky, budovami vysokými jako stromy, do města plného lidí, které neznám.“

Rudé slunce se sklánělo nad obzor. Daniel se konečně odvážil, naklonil se k Noře a políbil ji.

Čekal, že se bude bránit, ale když mu polibek s nadšením vrátila, uvědomil si, že je do něj zamilovaná stejně jako on do ní.

Musím jí říct, že jsem Fear, pomyslel si, objal ji a znovu ji políbil.

Ale co když ji tím vystraším? Co když věří těm strašlivým historkám, které se po městě povídají? Co jestli mě opustí, až se dozví, že jsem Fear?

Ta myšlenka jím otřásla. Daniel věděl, že by ztrátu Nory neunesl.

Po cestě zpátky k obchodu jejího otce se Daniel rozhodl, že nejdříve musí zjistit pravdu o Fearově domě a pak řekne Noře, kým ve skutečnosti je. První věc, kterou však musí udělat, je zjistit pravdu o prokletí své rodiny, pravdu o hrůzostrašných historkách, které místní lidé povídají.

Jakmile zjistím, že to není pravda, jakmile zjistím, že to jsou jen hloupé výmysly, pak budu schopen Noře říct, že jsem Fear, přemýšlel Daniel.

Rozloučili se u prvních domů města, Daniel popřál Noře dobrou 99

noc a nechtěl ji pustit, nechtěl pustit její měkkou teplou ruku. Oči se jí rozzářily a také mu popřála dobrou noc. Pak se otočila a utíkala domů. Její vlasy mu něžně mávaly na rozloučenou.

S bušícím srdcem, chutí Danielových rtů na svých, proběhla Nora obchodem a vesele si pobrukovala. Myslela na Daniela. Vyběhla do schodů vedoucích do horního patra, kde žila se svým otcem.

Nora málem vykřikla překvapením, když potkala otce nahoře na schodech s rozzlobeným výrazem ve tváři.

James Goode, Nořin otec, byl malý statný muž s černými vlasy česanými dozadu a úzkým knírkem pod dlouhým špičatým nosem.

Býval klidný a dobře naložený. Ale když se rozzlobil, obvykle vybuchl vzteky a ztratil nad sebou kontrolu, až z něho měla často Nora strach.

Teď zaváhala v půlce schodiště a pátrala v jeho zamračeném pohledu.

„Kdes byla?“ vyptával se pan Goode a bylo slyšet, že se musí hodně ovládat, aby nekřičel.

„Jen tak se projít,“ odpověděla Nora prostě.

James Goode se na ni beze slova, ale o to víc nahněvaně díval.

Ukázal jí, aby vyšla nahoru a pak ji odvedl do malého obývacího pokoje.

„Jen tak se projít s kým?“ pokračoval ve výslechu a složil ruce na prsou.

„S přítelem,“ odpověděla Nora zdráhavě.

„To není žádný přítel,“ řekl James Goode se zaťatými zuby. „Ten kluk, se kterým se celé odpoledne potuluješ, není vůbec žádný přítel… je to Fear!“

Nora zalapala po dechu. Posadila se na dřevěnou židli vedle krbu.

„To mi ale nikdy neřekl, otče.“

„Samozřejmě, že ti to neřekl!“ vykřikl pan Goode. „Dobře věděl, že by žádná slušná dívka v tomhle městě nechodila s Fearem!“

„Ale, tati…“ Nora byla zmatená. Proč jí Daniel neřekl pravdu?

Měl strach?

„Tati, Daniel je báječný,“ řekla nakonec. „Jé milý a jemný. Je inteligentní a slušný a…“

100

„Je to Fear!“ přerušil jí otec. Postavil se nad Noru. „Nechci tě s ním vidět! Historii té prokleté rodiny znáš. Každý v Shadyside ji zná.“

„To je mi jedno!“ vykřikla Nora. „To jsou jen babské povídačky!“

„Babské povídačky?“ křikl James Goode. „Babské povídačky?

Tak proč teda byly vlastní dcery Simona Feara zavražděny, když byly asi tak v tvém věku? Zavražděny!“

„Tati, to už je přece dávno!“ vykřikla Nora. „A navíc stejně nikdo neví, co se přesně stalo…“

„Ty dvě dívky našli v lese a neměly v těle jedinou kost!“ křičel James Goode. „Našli jen jejich kůži! Kosti nikde! Nikde!“

„Víš přece, že je to jen starý příběh,“ ječela Nora. „Nikdo, kromě malých dětí tomu nevěří, otče!“

„Možná ne, ale Simonová žena, Angelica, je blázen, Noro.

Zabývá se černou magií. V tom lese za jejich domem už se několik lidí ztratilo. Stali se lidskými oběťmi. Oni…“

„Tati, nech toho! To jsou jen pomluvy! Nic než pomluvy!

Nemůžeš přece věřit takovým nesmyslům!“

James nešťastně zabručel a oběma rukama si uhladil

napomádované vlasy. „Věřím!“ řekl třesoucím se hlasem. „Věřím tomu všemu. Proto nemůžu dovolit, aby ses s tím Fearovic klukem znovu setkala, Noro!“

„Ne!“ vykřikla Nora a vyskočila ze židle. „Miluji Daniela! Miluji ho! Nemůžeš mi zakázat, abych se s ním stýkala.“

„Noro, poslechni mě,“ trval na svém otec, úzký knírek se mu

/křivil hněvem a obličej mu zrudl. „Poslechni mě! Pro tvoje vlastní dobro ti zakazuji, aby ses s ním stýkala! Zakazuji ti to!“

„Ne!“ křičela Nora stejně rozzlobená jako její otec. „Ne! Ne! Ne!“

James Goode se narovnal a skrz zaťaté zuby pomalu procedil: „V

tom případě, Noro, nemám jinou volbu…“

101

XXVI.

Tu noc Daniel počkal, až celý dům usne. Pak se, se svíčkou v ruce, přikradl do přízemí do

Simonovy knihovny rozhodnut, že zjistí

historii Fearovy rodiny.

Svíčku držel vysoko nad hlavou a viděl všechny čtyři stěny místnosti pokryté od podlahy ke stropu policemi knih. Vzduch tu byl zatuchlý a byl cítit starými knihami.

Jak procházel po knihovně a prohlížel si jednotlivé svazky, podlaha mu vrzala pod nohama. K jeho překvapení byla první police plná knih o magii a černém umění, několik svazků vědeckých časopisů a knihy o astrologii a předvídání budoucnosti. K čemu může dědeček potřebovat takovéhle knihy, divil se Daniel a přejížděl svíčkou po policích. Že by se s Angelicou vědecky o ty věci zajímali?

Daniel prohledával knihovnu dalších asi dvacet minut, ale nenašel nic, co by ho mohlo zaujmout, nic co by mu mohlo napovědět něco o rodinné historii.

Najednou dostal hlad a žízeň, a tak odešel do kuchyně. Starý dům praskal a skřípal, když se po něm procházel. Jako kdyby mě chtěl varovat, pomyslel si Daniel a začínal mít strach.

Sklenice vody zahnala žízeň. Pak se svíčkou před sebou prošel do spíže za kuchyní. „Kde jsou ty sušenky, které jsme měli k večeři?“

šeptal si pro sebe.

Zaslechl tiché měkké kroky. Nepochybně kočka číhající na myš.

Přejížděl svíčkou nad různými nádobami na policích. Po sušenkách ani stopa.

Cosi za policemi upoutalo jeho pozornost. Ve světle svíčky uviděl 102

podivnou prasklinu ve zdi.

Daniel byl zvědavý, zatlačil na místo, kudy procházela prasklina a zeď se pohnula. Tajné dveře! uvědomil si Daniel.

Srdce mu vzrušením tlouklo jako o závod. Otevřel dveře a protáhl se dovnitř tajné místnosti. Zjistil, že je to malá úzká místnůstka. Se svíčkou nad hlavou uviděl na podlaze dva polštáře, pokryté velkou vrstvou prachu, zmuchlanou deku a dětskou panenku.

Zvláštní, pomyslel si Daniel a sehnul se pro panenku. Její šatečky byly zaprášené, kulaté modré oči na něj nepřítomně zíraly.

Čí byla tahle panenka? ptal se v duchu Daniel a položil ji na polštář. Kdo používal tuhle tajnou místnost? Podle toho prachu a pavučin už tady dlouho nikdo nebyl.

Odkopl deku a zvedl veliký mrak prachu. Botou narazil pod dekou na něco tvrdého. „Zvláštní. Divné,“ mumlal si pro sebe.

Odtáhl deku a sehnul se k zemi. Světlo svíčky dopadalo na velkou knihu v tmavém obalu. Daniel si jí chvíli prohlížel a nakonec zjistil, že je to stará bible.

Hřbet knihy byl prasklý. Potrhané listy páchly zatuchlinou a plísní.

Tahle bible vypadá, jako by patřila Fearově rodině už několik generací, přemýšlel Daniel. Proč byla schovaná tady v téhle tajné místnosti a ještě přikrytá dekou?

Klekl si na zaprášenou podlahu a začal prohlížet staré stránky. Na zadní předsádce bible našel, co hledal – záznamy o rodinné historii.

Potrhané, flekaté stránky obsahovaly zápisky jeho předků. Daniel očima rychle pročítal jména a data, narozeni a úmrtí.

Viděl datum 1692 a četl jména Matouš a Benjamin Fierovi, Wickham, kolonie Massachusetts.

Tehdy se naše jméno psalo jinak, uvědomil si Daniel. Zajímalo by mě, jak k té změně došlo – a proč.

Rychle prohlížel stránku za stránkou a četl jména dalších Fierů.

Tolik jich zemřelo mladých, zjišťoval Daniel. Tolik úmrtí, někdy i dvě nebo tři najednou.

Sehnutý nad starým svazkem vzrušeně otáčel stránkami a očima sledoval jména a data. Najednou svíčka zablikala.

To je divné, pomyslel si Daniel. V téhle malé místnosti přece 103

nemůže být průvan.

Svíčka znovu zablikala.

Že by sem někdo vešel?

Daniel se začínal pomalu otáčet, ale něčí studená ruka ho chytila za ústa.

104

XXVII.

Daniel se pokusil vykřiknout, ale sevření ještě více zesílilo.

„Pššššš. Nekřičte,“ zašeptal čísi hlas.

Studená ruka uvolnila sevření, Daniel se otočil a uviděl paní MacKenziovou. Její skleněné oko odráželo plamínek svíčky. Podivně se na něj usmála.

„Je to rodinná historie, po čem pátráte?“ zeptala se šeptem a zdravým okem se podívala na bibli

na p o d l a z e . „K t o m u

nepotřebujete knihy, mladý pane. Všechno vám řeknu.“

„Co… co je tohle za místnost? Proč je tady schovaná rodinná bible?“ koktal Daniel a vrávoravě se postavil.

„Myslela jsem, že tady bude v bezpečí,“ odpověděla stará hospodyně. „Tohle je tajná místnost. Vaše tety, ubohé dcery pana Simona, Hannah a Julie, ať odpočívají v pokoji, se tady schovávaly, aby si mohly v klidu a nerušeně popovídat. Myslely si, že jsem o téhle místnosti nevěděla, ale já o ní věděla.“

„Jak… jak zemřely?“ zeptal se Daniel.

Stařena zvedla ukazovák ke rtům. „Postihlo je prokletí Fearovy rodiny.“

„Takže moje rodina je prokletá?“ vykřikl Daniel třesoucím se hlasem plným hrůzy a strachu.

„Pojďte za mnou,“ zašeptala paní MacKenziová. „Všechno vám povím.“

Daniel za ní šel do jejího pokojíku. Tam, v malé, téměř prázdné místnůstce, mu pokynula holí. „Posaďte se,“ zašeptala stařena a ukázala na vysoké křeslo. „Povím vám všechno o Fearově rodině.

Povím vám toho víc, než byste sám rád slyšel.“

105

„Je tedy naše rodina opravdu prokletá?“ zeptal se Daniel znovu, posadil se do křesla a nespouštěl z hospodyně oči. „Jsou ty historky pravdivé?“

Paní MacKenziová pokývala hlavou a opřela se o hůl. „To prokletí se táhne již od vašich prvních příbuzných v Novém světě.

Jmenovali se Matouš a Benjamin Fierovi.“

„Viděl jsem jejich jména v té bibli,“ řekl Daniel.

„Byli to velice zlí lidé. Příliš ambiciózní. Bylo jim jedno, komu svým jednáním ublíží,“ vyprávěla paní MacKenziová.

„A to prokletí? To bylo kvůli nim?“

„Nechali upálit na hranici mladou ženu, tihleti Fierovi,“ řekla paní MacKenziová a holí vyťukávala do koberce rytmus svých slov.

„Upálili nevinnou mladou dívku a její zarmoucený otec proklel vaší rodinu.“

„Od toho dne,“ pokračovala stařena, „se ty dvě rodiny nenávidí a navzájem si škodí. Desetiletí za desetiletími, generace po generacích, si tyto dvě rodiny pomáhaly všemi zlými silami, kterými jen mohly.

Vzájemně se vyvražďovaly, zrazovaly a jinak si škodily.“

Hospodyně pokračovala ve vyprávění příběhu o zradě a nenávisti.

Daniel poslouchal v mrazivé tichosti. Její nakřáplý hlas ještě víc umocňoval jeho strach.

„A můj dědeček…?“ zeptal se Daniel nakonec, ohromený

příběhy, které mu stará žena vyprávěla.

„Simon Fear si myslel, že se z prokletí dostane, když si změní příjmení. Jenže si ho stejně našlo. Jeho mladé dcery zemřely právě díky tomu prokletí hroznou smrtí.“

Svíčka se Danielovi rozklepala v ruce, a tak ji raději postavil na opěradlo křesla.

„Joseph, váš otec, viděl svou sestru Hannah umírat. Od té chvíle věděl, že se z tohoto domu, z tohoto města musí dostat pryč. Jeho bratr Robert tu zůstal. Zemřel na velice podivnou nemoc, o které všichni říkají, že ji na něj seslala jeho snacha Sarah Fearova. Další bratr Brandon a jeho syn Ben… ti se zatoulali v lese a zmizeli. To prokletí… to prokletí dvou rodin pokračuje až do dneška,“ řekla stará žena a zavrtěla hlavou.

„A ta druhá rodina,“ zašeptal Daniel. „Jak se jmenovali?“

106

Paní MacKenziová zaváhala. Rozkašlala se a opřela se o hůl.

„Paní MacKenziová, prosím,“ vyzvídal Daniel. „Jak se jmenovala ta druhá rodina, ta která proklela mou?“

„Jmenovali se Goodeovi,“ odpověděla paní MacKenziová.

Daniel zalapal po dechu. „Goodeovi? Ale to nemůže být pravda!“

zaskučel. „Paní MacKenziová, já… já jsem zamilovaný do děvčete, které se jmenuje Goodeová! Nora Goodeová! Ona přece nemůže být nějak příbuzná s tou rodinou, která…“

„Je Goodeová,“ odpověděla hospodyně smutným hlasem a upřeně se dívala na Daniela.

„Ne!“ vykřikl Daniel a vyskočil z křesla. „Ne! Tohle přece nemůže být pravda! Tomu nevěřím! Nora je tak milá a hodná. Je naprosto nevinná. Jsem si jist, že o tom prokletí neví vůbec nic!“

„Možná o tom neví,“ odpověděla paní MacKenziová a

pohupovala zamyšleně holí. „Možná byste mohli společně to prokletí prolomit.“

„Prolomit prokletí?“ zeptal se Daniel rychle. Popadl stařenu za ruku. „Prolomit prokletí? Jak?“

„Kdyby se Fearova a Goodeová rodina spojily…“ řekla paní MacKenziová zamyšleně.

„Ano!“ vykřikl Daniel. „Ano! Děkuji vám, paní MacKenziová!

To udělám! Vezmu si Noru Goodeovou a tím navždy skončí prokletí našich dvou rodin!“

Následující ráno probíhalo tak pomalu, až se Danielovi zdálo, že se zastavil čas. Nervózně přecházel po pokoji, neustále kontroloval čas na kapesních hodinkách a čekal, až Nora skončí práci.

Dole probíhaly na plné

obrátky přípravy na

Simonův

narozeninový večírek, který byl naplánován na večer. Simon a Angelica byli stále ve svých pokojích, ale u zadního vchodu parkovala řada vozů přivážejících jídlo, pití a květiny na oslavu.

Králce po třetí hodině Daniel vyrazil pěšky do města. Byla to dlouhá cesta vedoucí po prašné cestě lesem, přes pole, kolem malých domků a nakonec na náměstí, ale Danielovi se procházka líbila. Měl dost času přemýšlet o Noře a procvičovat si, co jí řekne.

Byl teplý podzimní, téměř ještě letní den. Daniel si musel rozepnout kabát a po několika minutách chůze si ho dokonce svlékl a 107

přehodil přes rameno.

Když se na obzoru objevily první zděné domky, začalo Danielovo srdce tlouct rychleji. Celou dobu si znovu a znovu okapoval, jak Noru požádá o ruku.

Ale jak, ptal se sám sebe, bude Nora asi reagovat?

Daniel věděl, že ho má Nora ráda a že jí na něm záleží, ale jak se bude tvářit, až jí řekne, že je Fear? Co se stane, až jí vypoví celou dlouhou tragickou historii jejich dvou rodin? Když jí řekne, že jejich svatba by to vše mohla ukončit?

Bude mít strach… nebo radost?

Zhluboka se nadechl, přehodil si kabát z jednoho ramene na druhé a dlouhými kroky šel po nezpevněné ulici směrem k obchodu, kde Nora pracovala.

Zpoza rohu se objevil bílý vývěsní štít obchodu. Daniel měl pocit, že mu srdce vyletí z hrudi.

Vstoupil na chodník… a na chvilku zaváhal.

Výkladní skříň byla pobita dlouhými borovicovými prkny.

Dveře, obvykle otevřené, byly nyní zavřené. Za malým oknem ve dveřích byl krámek temný, jako by byla ještě noc. Všude bylo pusto a prázdno.

Nora je pryč, uvědomil si Daniel.

108

XXVIII.

Daniel poodstoupil, málem zakopl a upadl. „Kde je?“ vykřikl a s hrůzou se díval na zabedněný obchod. „Kam odešla?“

Stál, snažil se dát dohromady zpřeházené myšlenky a rozhodnout se, co bude dál dělat.

Jak se mohla přes noc jen tak vytratit? Jen tak?

Když tam stál a nevěřil svým očím, uslyšel čísi hlas, jak ho volá:

„Danieli! Danieli!“ Nořin hlas!

Překvapeně vyjekl, zadržel dech a soustředěně poslouchal.

Znovu zaslechl její hlas. Znovu zaslechl, jak ho volá, odněkud z dálky, z veliké dálky. Bylo to tak daleko, tak slabé, že to klidně mohl být i vítr. Nebo jen jeho vlastní představivost.

„Danieli! Danieli!“

„Noro, slyším tě!“ vykřikl zmateně. „Kde jsi? Kde?“

Znovu se zaposlouchal. Je to jen moje představivost, pomyslel si zoufale.

Sklopil hlavu. Obloha potemněla. Měl pocit, že omdlí. „Danieli!

Danieli!“

To slabé vzdálené volání ho dohánělo k šílenství.

„Danieli!

Danieli!“

Nora na něj zoufale volala a bušila do rámu malého okna své ložnice nad krámkem, až jí bolely ruce.

„Podívej se nahoru! Proč se nepodíváš nahoru?“ prosila a pozorovala, jak Daniel zesmutněl, když si začal myslet, že Noru ztratil.

„Danieli! Danieli! Tady, nahoře!“ ječela.

Konečně se podíval nahoru. Konečně ji zahlédl. „Noro!“ zaslechla 109

přes sklo šťastný výkřik.

Utřela si slzy a ukazovala Danielovi na úzký balkónek u okna ve druhém poschodí. Chvilku mu trvalo, než zjistil, že po něm chce, aby vyšplhal po okapu nahoru.

Sledovala, jak odhodil kabát na zem, oběma rukama objal okap a začal se vytahovat nahoru.

Za ním viděla, že náměstí je prázdné, až na velké žlutého loveckého psa spícího uprostřed ulice. „Rychle! Prosím, rychle!“

žadonila Nora s rukama přitisknutýma na sklo okenních tabulek.

Za malou chvilku stál na druhé straně okna a ztěžka oddechoval.

Díval se do jejích uplakaných očí. „Noro, co se stalo?“ ptal se.

„Otevři okno!“

„Nemůžu!“ zavolala. „Otec ho zamkl! Jsem zamknutá ve svém pokoji!“

Pozorovala Daniela, jak se snaží otevřít okno. Ani se nepohnulo.

S těžkým vzdychnutím se ramenem opřel o okenní tabuli a tlačil na ni celou svou vahou. Sklo bylo stále neporušené.

Nora musela uskočit, když se Daniel znovu opřel do okenní tabule. Konečně se sklo pohnulo. Nora vykřikla, na podlahu před ní dopadla skleněná tabule a rozbila se.

Daniel vpadl do místnosti a vzal Noru do náruče.

„Danieli! Danieli! Už jsem si myslela, že tě nikdy neuvidím!“

plakala Nora a otírala si o něj mokré tváře.

Daniel jí pevně objal. „Noro, co se stalo? Proč tě tady otec zamkl?“

Chvilku se ho ještě držela, jako by se chtěla ujistit, že tam opravdu je, že je s ní. „Otec mě tu zamkl, aby se ujistil, že se nebudeme stýkat. Odejel do sousedního města něco zařídit. Chce, abychom odjeli, Danieli. Hodně daleko.“

Daniel překvapeně vykřikl. „Ale proč. Noro?“

„Zjistil, že jsi Fear,“ odpověděla Nora a celá se třásla pod náporem slz stékajících po červených tvářích.

„Tak ty už to víš!“ řekl Daniel a cítil, jak se mu málem zastavilo srdce. „Víš, že jsem jeden z té prokleté rodiny!“

„Ano, vím to a je mi to jedno!“ řekla Nora. „Miluji tě, Danieli!

Nezáleží mi na tom, jaká je tvoje rodina nebo její minulost!“

110

„Také tě miluji. Noro!“ řekl Daniel a znovu se objali. „Ale musíš se dovědět celý příběh našich dvou rodin. Musíš se dovědět všechno o tom prokletí.“

„Ne! Odved mě odsud!“ prosila Nora třesoucím se hlasem. „Otec nám nikdy nedovolí, abychom byli spolu. Vrátí se za hodinu, nebo za dvě. A pak…“

„To je dost času na to, aby ti to všechno převyprávěl,“ trval na svém Daniel. „A pak se vezmeme!“

„Ano!“ souhlasila Nora a stiskla mu ruku. „Ach ano, Danieli!“

vydechla a políbili se.

Daniel ji pevně držel za ruce a postupně jí vypověděl veškeré tajemství, celou tragedii Fearů a Goodeů. Poslouchala v ohromeném tichu s hlavou na jeho rameni.

„Tolik mrtvých, tolik vražd a zrady,“ mumlala, když Daniel skončil své vyprávění.

„Znamená to, že si mě vezmeš?“ zeptal se a upřeně se jí díval do očí.

„Musíme se vzít okamžitě,“ odpověděla bez dechu.

„Musíme

navždy skončit to prokletí.“

Daniel šťastně vykřikl. „Na cestě jsem šel kolem místní matriky.

Určitě nás oddají hned teď!“

Nora posmutněla. Nejistě se na něj podívala. „Ale, Danieli, vždyť ani nemáme svatební prstýnky.“

Daniel se na chvíli zamyslel. „Nemáme prstýnky…“ zamumlal a zamračil se. „Ach, počkat!“ vykřikl a pak vytáhl z pod košile stříbrný trojzubý přívěšek. „Tohle bude místo prstýnků, Noro!“ prohlásil vzrušeně.

„To je ale divný předmět!“ vykřikla Nora a pozorovala přívěšek.

„Kdes k tomu přišel?“

„To není důležité,“ odpověděl Daniel. „Bude to místo prstýnků.“

Zvedl přívěšek a nasadil jí řetízek kolem krku.

Když si stříbrný šperk urovnala na krku, najednou ucítila, jak ji zalévá podivné teplo a měla pocit, že vidí celou místnost v plamenech. Tento zvláštní přelud trval pouze jednu nebo dvě vteřiny, a když skončil, tahal už ji Daniel za ruku z okna, aby utekli.

„Dnes večer má dědeček Simon oslavu sedmdesátých pátých 111

narozenin,“ řekl Daniel a pomáhal jí vylézt na malý balkónek před oknem. „Tam jim potom všem oznámíme náš sňatek!“

„Ach, Danieli!“ vykřikla Nora a soukala se z okna. „A co na to řekne tvůj dědeček? Co když ho ta zpráva nějak rozzlobí, nebo rozesmutní?“

„Může mít jen radost z toho, že staleté staré prokletí skončilo,“

odpověděl Daniel a usmál se. Oči mu vzrušením jen zářily. „Tak už pojď, Noro! Dnešní večer si budeš pamatovat celý život!“

112

XXIX.

Tu noc procházel se svou novomanželkou přes ztemnělou strašidelnou halu dědečkovy rezidence.

„Danieli, tenhle dům… mám strach,“ zašeptala Nora.

„Nebudeme tady dlouho, milovaná ženo,“ řekl Daniel a stiskl jí ruku. „Odjedeme ihned po večírku, slibuji. Nezůstaneme tu ani přes noc.“

Nora se držela blízko Daniela, který jí prováděl temnými chodbami velkého domu Simona Feara. „Ten dům je tak temný a studený,“ zašeptala.

„Snaž se myslet na něco veselejšího,“ řekl Daniel, když se přiblížili ke spíži. „Konec konců, teď už jsem svoji. A za pár hodin už se sem nikdy nemusíme vracet.“

Paní MacKenziová a více než tucet dalších pomocníků najatých ze sousedního města na tento večer pobíhalo po kuchyni a připravovalo jídla a pití na oslavu. Hospodyně se zastavila a dívala se na Daniela a Noru.

„Paní MacKenziová, tohle je moje manželka Nora,“ řekl Daniel s rozzářeným úsměvem.

„Nora Goodeová,“ řekla stará hospodyně a vidícím okem si Noru pozorně prohlížela. Pak se také usmála. „Přeji vám oběma hodně štěstí,“ řekla.

„Prosím, postarejte se o Noru a já zatím zajdu navštívit babičku a dědečka,“ řekl Daniel a držel svou nevěstu za ruku. „Až přijde čas, chtěl bych jim oznámit, že jsme se vzali.“

Pak se otočil a ještě než paní MacKenziová stačila cokoliv říci, odběhl pozdravit Simona a Angelicu do tanečního sálu.

113

Daniel se překvapeně zarazil ve dveřích velké místnosti.

Kde jsou všichni hosté? ptal se sám sebe.

Obrovská místnost byl prázdná. Stovky hořících svíček ozařovaly zdi sálu ozdobené bílými a žlutými květy.

Když kráčel místností pozdravit prarodiče, rozléhaly se jeho kroky po celé rozlehlé místnosti.

Večírek měl začít už před hodinou, vzpomněl si. Je to možné, že nikdo nepřišel?

Pokud si Daniel dobře pamatoval, neměli Simon a Angelica vůbec žádné přátele. Fearova rezidence byla po celých pětatřicet let zavřená.

Copak si Simon a Angelica mysleli, že by sem někdo přišel?

Pozvali vůbec někoho? Někoho jiného než Daniela?

Daniel se otřásl.

To jsem opravdu jediným hostem na tomhletom strašidelném večírku?

„Dobrý večer!“ zavolal a snažil se předstírat dobrou náladu, ale jeho hlas zněl v obrovském prostoru poněkud truchlivě.

Simon a Angelica čekali blízko dveří.

Angelica měla na sobě černé šaty, které se hodily více na pohřeb než na oslavu narozenin. Dlouhé bílé vlasy měla stažené černou stuhou.

Daniel zaváhal a zíral na babičku.

Angelica vítala nepřítomné hosty. „Jsem ráda, že vás zase vidím,“

opakovala s úsměvem a kývala hlavou. „Jsem opravdu moc ráda, že jste přišli.“

Daniel ztěžka polkl. Angelica je úplně mimo! řekl si a pozoroval, jak se usmívá a vesele se baví s neexistujícími hosty. Naprosto ztratila smysl pro realitu.

Simon seděl ve svém křesle a vzrušeným pohledem nedočkavě vyhlížel hosty. Tváře mu v záři svíček jen hořely. Naklonil se dopředu a s úsměvem se díval, kdo ještě přijde na jeho oslavu.

Daniel se zhluboka nadechl. Asi bude lepší, když budu dělat, jako by tu hosté opravdu byli, řekl si a pokrčil rameny. „Všechno nejlepší, dědečku,“ zavolal vesele na Simona a spěchal k invalidnímu vozíku, 114

aby si se Simonem potřásl rukou.

Simonova ruka byla studená jako led.

„Děkuji ti, chlapče,“

odpověděl. „Jsem rád, že alespoň jeden z členů mé rodiny považoval za vhodné tuto událost navštívit,“ dodal s hořkostí v hlase.

Daniel se otočil a šel pozdravit Angelicu.

„Přijel jste s

Bridgesovými?“ zeptala se ho a dívala se na něj, jako by ho nikdy v životě neviděla.

„Vy… uh… vypadáte skvěle, babičko,“ zakoktal se Daniel.

„Tak tu jen tak nestůjte a bavte se s našimi hosty,“ řekla Angelica.

Odvrátila se od Daniela a předpažila ruku. „Jsem tak ráda, že vás vidím,“ vítala nikoho. „A jak se mají vaše roztomilé dcerušky?“

Simon se stále díval ke dveřím a čekal na příchozí.

Daniel rychle přešel ke zdi a jeho boty dělaly v prázdném tanečním sále obrovský hluk.

Co mám dělat? ptal se sám sebe. Oba se zbláznili, úplně, oba dva!

Mám sem přivést Noru, představit ji a oznámit jim, že jsme se vzali?

Nebo mám vzít Noru a společně z tohoto strašlivého místa utéct?

Ne. Nemůžu utéct. Musím tu zůstat a všechno jim říct.

Daniel se díval na Simona a přemýšlel, jak asi bude starý pán reagovat. Fear si oženil s Goodeovou. Dnes, na

Simonovy

narozeniny, skončilo starodávné nepřátelství mezi dvěma rody.

Stovky let hořkosti, zla, zrady a hrůz byly u konce. Fearovi a Goodeovi se nyní stali jednou rodinou.

Bude mít dědeček takovou radost, jako mám já? ptal se v duchu Daniel.

Daniel zaslechl jakýsi šramot na druhé straně sálu. Otočil se a uviděl narozeninový dort, přivážený na vozíku na parket.

Byl to obrovský třípatrový dort zdobený bílým a žlutým marcipánem. Na vrcholu bylo sedmdesát pět svíček, které ozařovaly celý dort.

Tohle je absurdní! pomyslel si Daniel. Takový velikánský dort na oslavu, kam nikdo nepřišel.

Kdo by nosil takový dort do hrobu? Do hrobu?

Měl bych dojít pro Noru, pomyslel si Daniel. Řeknu prarodičům tu novinu a pak s Norou odejdeme a nikdy se sem nevrátíme.

115

Daniel prošel okolo sluhy tlačícího vozík s dortem na parket a spěchal do kuchyně za Norou.

Pevně držel její ruku a táhl ji do tanečního sálu.

V temném strašidelném tichu se

Simon právě připravoval

sfouknout svíčky na dortu. Jeho obličej byl červený od světla sedmdesáti pěti plamínků.

Nora zaváhala, ale Daniel ji táhl napříč prázdným parketem. Stiskl jí ruku a povzbudivě se na ni usmál. Je tak krásná, pomyslel si Daniel.

Nora měla na sobě jednoduché světle modré šaty s bílým krajkovým límečkem. Stříbrný přívěšek se jí leskl na krku.

„Dědečku, babičko, chtěl bych vám něco oznámit,“ prohlásil Daniel a jeho hlas se rozléhal po prázdné místnosti. Nora stála těsně za ním.

Daniel si všiml, jak Simon vykulil oči a zíral na stříbrný šperk, který měla Nora na krku. „Pro… co se děje?“ zakoktal.

Daniel se zhluboka nadechl a stiskl Nořinu ruku. „Dědečku, při této příležitosti, bych… bych ti chtěl představit svoji manželku.

Oženil jsem se s Norou Goodeovou!“

116

XXX.

„Nééééé!“

Příšerný skřek, výkřik neštěstí a hrůzy se rozléhal po celém tanečním sále, až se tisíce plamínků roztančilo.

Noře chvíli trvalo, než si uvědomila, že ten výkřik vyšel od Simona Feara.

Nora dostala strach a couvla, když se starý pán zvedl z invalidního vozíku. V jeho očích četla hrůzu a zlobu. Simon ukazoval třesoucím se prstem na stříbrný šperk, zavěšený Noře na krku.

„Nééééé!“ vyrazil další zvířecí skřek z Simonových úst.

Simon stále ukazoval prstem na přívěšek a vrávoravě popošel dopředu.

Jenže nohy už ho neunesly. Zavrávoral, pokusil se zachytit vozíku s dortem, ale jen ho odstrčil.

Angelica začala křičet, když se dort roztříštil o podlahu.

„Danieli, co budeme dělat?“ plakala Nora, ale její slova zanikla v dalším Simonově výkřiku a volání jeho ženy. „Danieli, co se to děje?“

Nejdříve začal hořet malý koberec. A pak už byla v plamenech celá místnost, jako by rázem spadly všechny svíčky a podpalovaly, co mohly.

„Danieli, prosím! Danieli!“

Neviděla ho. Byl schován za vysokou stěnou planému jen asi krok od ní.

Plameny šlehaly z podlahy a tancovaly po stěnách.

Jak je možné, že to všechno tak rychle chytlo? divila se Nora a rozkašlala se. Všude byl dusivý kouř a Nora měla strach. „Danieli?

117

Danieli?“

Všude okolo ní bylo takové světlo! Takové oslepující světlo!

Dívala se do plamenů a najednou uviděla jakousi postavu, jak se zmítá v agónii bolesti a palčivých žlutooranžových plamenů.

„Danieli? Kde jsi?“

Postava se k ní přiblížila.

Nora si dala ruku před pusu, protože si uvědomila, že se dívá na mladé děvče, přibližně jejího věku, na děvče zmítající se na temné dřevěné hranici, obklopené šlehajícími plameny, na děvče hořící, upalované a ječící bolestí. Susann Goodeová upalovaná na hranici vedle své matky.

Nora zalapala po dechu a s hrůzou sledovala, jak se v ohni vynořují další zmučené postavy.

Viděla Rebeku Fierovou, visící na laně přivázaném na temném trámu, její zlomený vaz. Starý Benjamin Fier vstal z mrtvých s proraženou lebkou.

Nora vykřikla a snažila se zavřít oči, ale musela se dívat, musela dál snášet pohled na další oběti minulosti vynořující se v plamenech hořícího tanečního sálu.

V tiché hrůze sledovala Matouše a Konstanci Fierovi, kostry za zazděným vězením. William Goode, jeho právě pukající lebka a shnilé maso zmizely z obrazu.

Duch malé Abigail Goodeové se vznášel nad hlavou, její matka Jane se topila ve žhavé vodě. Kate Fierová se před ně postavila s pletací jehlicí zapíchlou do srdce. Pak se objevila Hannah Fearová s mečem vraženým do hrudi.

Pak Nora uviděla Julii Fearovou, snažící se proškrábat se na vzduch, se zlámanými nehty na rukou a krvácejícím obličejem.

Ubohá Julie, pohřbená zaživa, ale zpět k ostatním obětem staletého prokletí.

Oběti, fantomové minulosti, Fearovi a Goodeovi, se pohybovali po místnosti a zoufale křičeli. Jejich volání bylo silnější než řev plamenů. Kroužili dokola, rychleji a rychleji, až se z nich stal jen vír bolesti a brutální smrti.

„Danieli, kde jsi? Danieli?“

Nora zírala do plamenů. „Danieli, ach, Danieli!“

118

Nedokázala ho najít, nedokázala se zbavit ječících duchů, kroužících po místnosti v příšerné agónii. Nora si přikryla oči, otočila se a utíkala pryč.

Za několik okamžiků už byla v chladivé temnotě noci a

pozorovala hořící rezidenci z předního trávníku. Třásla se zimou i strachem. Když dorazili první lidé z města a mumlali si cosi o prokletí Fearova rodu, staleté nenávisti, která musela takhle nějak skončit, chytla stříbrný přívěšek, první i poslední dárek od milovaného Daniela, do obou rukou.

„Danieli! Prosím, pojď ven, Danieli!“

Nora volala jeho jméno znovu a znovu.

Ale plameny šlehaly vysoko, pohlcovaly Fearovu rezidenci, ze které se ozývaly pouze zoufalý, strašidelný jekot, symfonie bolesti a hrůzy. Nora věděla, že svého Daniela už nikdy neuvidí.

119

Epilog

Nora strčila pero do kalamáře, ale inkoust došel. Zívla, položila pero na stůl a podívala se na balík papírů, které popsala.

Naše manželství ukončilo zlobu a nenávist mezi Feary a Goodey, pomyslela si smutně. Aleně tak, jak jsme si plánovali.

Nikdo se z toho ohně nedostal. Ani Daniel. Nikdo.

Dům hořel několik dnů, než se ho podařilo uhasit, ale nakonec z něj stejně zbylo jen pochmurné spálené místo. Zanechal po sobě pouze ohořelé ruiny Fearovy rezidence a atmosféru zla… zla, které se bude potulovat po celém městečku.

Proto jsem také napsala tento příběh, pomyslela si Nora a protahovala si unavené prsty. Proto jsem také strávila celou noc psaním všeho, co jsem věděla o rodinách Goodeů a Fearů.

Možná, že až si to někdo přečte, bude schopen to zlo zastavit, než znovu zvedne hlavu.

Myslí si, že jsem se zbláznila, uvědomila si Nora. Myslí si, že jsem se zbláznila z toho ohně a všeho.

Proto mě také zamkli do tohohle blázince. Proto mě zamkli do téhle cely.

Jenže já nejsem blázen. Můj příběh musel být napsán. Musel být vyřčen. Musela jsem zastavit to strašné zlo. Musela jsem.

Nora se podívala na okno, kterým do místnosti svítilo slunce, a zaslechla kroky. Hlasy na chodbě.

Dveře do cely se otevřely a dovnitř vešly dvě sestry v uniformách.

Jejich obličeje byly soustředěné, oči chladné. „Pan doktor s tebou chce mluvit, Noro,“ řekl jedna z nich.

„Ano, dobře,“ řekla Nora a zvedla se z tvrdé židle, na které 120

strávila celou noc. Zvedla těžký balík papírů z malého stolku. „Tady.

Musí si to přečíst,“ řekla sestřičce. „Musí si přečíst celý příběh. Musí se dovědět o tom zlu, nebo nás zničí všechny, uvidíte. Musí se dovědět…“

Jedna ze sester se na ni podívala, vzala si od ní papíry a hodila je ho ohně.

„Ne!“ vykřikla Nora. Pokusila se pro ně skočit, ale sestry ji pevně držely.

„Je to jen pro tvoje vlastní dobro, Noro,“ řekla jedna z nich tiše.

„Kdyby se pan doktor dověděl, že jsi celou noc nespala, jenom abys mohla psát, nechal by tě zamknout a zahodil by klíč.“

Nora zírala na stránky, jak začínají hořet a ve formě bílého kouře odcházejí komínem ven.

„Vy to nechápete!“ protestovala a po tvářích jí stékaly slzy. „To zlo je stále naživu. Je stále mezi námi! Lidé se musí dovědět…“

„No tak už

pojď. Noro,“ řekla sestra přívětivě, ale její sevření bylo silné a neústupné. „Pojď a snaž se zapomenout na tu svou divokou pohádku.“

„Už jsi slyšela tu novinku?“ zeptala se druhá sestra vesele. „To tě určitě rozveselí, Noro. Fearova rezidence, tedy její ruiny už zmizely, ale město se rozhodlo, že tam nechá postavit nové domy.“

„Cože? Nové domy?“ zeptala se Nora a cítila, jak se jí začíná točit hlava. „Ale ty hrůzy…“

„Už žádné hrůzy. Noro. Už ne. Postaví tam novou pěknou ulici s pěknými domy,“ řekla sestra a postrčila ji ke dveřím. „A víš, jak se ta ulice bude jmenovat?“

„Jak?“ zeptala se Nora slabě.

„Bude se jmenovat Fear Street.“