R. L. Stine

Stopy hrůzy 56

Smrt na druhou

I.

POHŘBENA ZAŽIVA

Claudia Walkerová se pomalu probírala z hlubokého spánku. Cítila, že jí hrud a nohy pokrývá něco chladného a vlhkého. Cítila slaný mořský vzduch. V dálce slyšela vlny tříštící se o břeh. Chtěla se znovu ponořit do spánku, ale nemohla. Obličej jí hořel. Pokusila se otevřít oči, ale víčka měla tak oteklá, že to nešlo. Usilovně se snažila posadit se. Ale cosi – těžká, mohutná váha – ji tlačilo nazpět.

Podařilo se jí trošičku pootevřít oči. Blízko hlavy uviděla mouchy, bzučící kolem hromady vyschlých mořských řas. Po písku se hnal pakomárec. Bzučel a blížil se k ní, zelené oči mu škubavě

poskakovaly. Tenká, chlupatá nožka se dotkla její brady.

Hmyz jí pomalu přelezl přes ústa. Claudia se pokusila shodit ho, ale nepodařilo se jí zvednout ruku. Ze všech sil se snažila se pohnout, zatímco moucha si razila cestu přes její tvář směrem k opuchlým očím.

Pražilo ostré odpolední slunce. Claudia si olízla rty. Pukaly jí a měla je samý puchýř. Hrdlo měla vyschlé, každé polknutí jí bolelo.

Proč se nemohu hýbat?

Co mi to nedovolí pohnout se?

Konečně se jí s námahou podařilo otevřít oči dokořán. Ležela na ní hora písku. Celé její tělo pod ním bylo pohřbeno.

Jsem pohřbená – pohřbená zaživa, uvědomila si a začala se v ní vzmáhat panika.

S vynaložením veškerého úsilí s e j í podařilo zvednout hlavu natolik, že uviděla mořské vlny, které se k ní s pleskáním blížily.

Přichází příliv, uvědomila si.

4

Musím vstát. Musím se odtud dostat.

Nebo se utopím!

Zvrátila hlavu dozadu, opřela ji o horký písek a zaječela o pomoc.

Hlas se jí zlomil. Vyschlé hrdlo jí bolelo.

Žádná odpověď.

„Je tu někdo?“ kvílela Claudia. „Pomůže mi někdo?“ Vysoko nad její hlavou se vznášel racek a jeho křik jako by se jí vysmíval.

Kruté slunce ji spalovalo.

Claudia se usilovně snažila vyprostit alespoň jednu paži. Ale vedro z ní vysálo veškerou sílu. Jak dlouho jsem spala? Jak dlouho jsem tu pohřbená? Kde jsou přátelé?

Ve spáncích jí začalo tepat. Zvedla oči k jasné, bezmračné obloze a pocítila závrať.

Napjala všechny síly a snažila se uvolnit ruce a nohy zpod těžkého písku. Ale nebylo to k ničemu.

Srdce jí v hrudi divoce bušilo. Po čele jí stékal pot. Znovu vykřikla.

Žádná odpověď. Jenom sykot vln a pronikavý křik racků nad

hlavou.

„Slyší mě někdo?“

Bylo jí jasné, že pokud se její přítelkyně vrátily do domu, nemohou ji slyšet. Natáhla krk, takže dohlédla na příkré dřevěné schodiště, vedoucí k domu stojícím na vrcholu šedesát stop vysokého útesu.

Dům připomínající hrad, měl silné kamenné zdi.

Zevnitř ji

nemůže nikdo slyšet. Nikdo nepřijde.

Přesto znovu vykřikla.

5

II.

STÍN SMRTI

Drahá Claudie,

Jak se, hernajs, máš? Vím, že píšu stručně, ale chci tě pozvat na první výroční setkání pokoje č. 12 kempu Full Moon.

My čtyři jsme byly loni v létě tak krátce pohromadě, že mě napadlo, jak by bylo skvělé, kdybychom se znovu sešly. (Žádná z nás není žhavá do psaní dopisů, zvláště já ne.)

Moji rodiče budou první srpnový týden pryč. Řekli mi, abych si pozvala do našeho letního sídla na pláži nějaké přátele, abych se necítila osamělá.

Tak co ty na to, Claud? Můžeš přijet? Budeme tu jenom my čtyři z pokoje č. 12 – ty, já, Sophie a Joy.

Doufám, že se v Shadyside pořádně nudíš a proto se rozhodneš přijet. Slibuji, že tady žádná nuda nebude!

Prosím přijeď!

Marla

Právě tenhle dopis měl na svědomí, že se Claudia ocitla na téhle osamělé pláži. Přestože ji Marlino pozvání překvapilo, bez váhání ho přijala.

Měla příšerné léto. Po hloupé hádce se čtvrtého července rozešla se se Stevem, se kterým chodila dva roky. O týden později, když zavřeli restauraci, ve které pracovala, přišla o sezónní práci číšnice.

Bude skvělé vidět znovu kamarádky, říkala si Claudia, když stála na verandě svého domu na Fear Street a stále dokola si četla Marlino pozvání.

6

Strávily spolu loni v létě tři týdny a skamarádily se. Prožily spolu spoustu hezkého, tolik se nasmály – až do té nehody…

Claudia, svírajíc pevně v ruce pozvání, vtrhla do domu, řekla o dopise matce a spěchala nahoru do svého pokoje zatelefonovat Marle. „Nemůžu se dočkat, až tě uvidím!“ vykřikla. „A taky tvoje letní sídlo. Pamatuju se, že jsi ho popisovala jako skutečný zámek!“

„Je to kuriózní, malá barabizna,“ žertovala Marla. „Doufám, že se ti bude líbit.“

O dva týdny později seděla Claudia ve vlaku do Summerhavenu.

Vzala si s sebou knížku, aby si cestou ukrátila dlouhou chvíli. Místo toho ale vyhlížela z okna a přemýšlela o Marle a ostatních děvčatech a o krátkém čase, který společně strávili v kempu.

Za čtyři a půl hodiny vystoupila Claudia na dřevěné nástupiště ve Summerhavenu, zamžourala do žhnoucího slunce a uviděla Joy a Sophii stojící vedle hromádky kufrů.

Joy držela v ruce elegantní, značkovou kabelu. Sophie m ěla čtyři zavazadla, která se k sobě vůbec nehodila, všechna nacpaná k prasknutí. Claudia se musela smát. Připomnělo jí to kemp, kam Sophie přijela se dvěma loďáky plnými šatů a kosmetickým

kufříkem plným šminek. Vysvětlovala, že se nikdy nemůže

rozhodnout, co s sebou nebrat.

Právě když na ně Claudia zamávala a rozběhla se k nim, k nádraží neslyšně připlul stříbrný, elegantní mercedes. Od volantu vyskočila Marla, ani za sebou nezavřela dvířka a běžela obejmout Joy a Sophii.

Claudia stála na konci dlouhého nástupiště a obdivovala Marlin nový vzhled. Zdála se být větší a dokonce ještě štíhlejší. Jahodově plavé vlasy měla delší a ve značkovém tyrkysovém kabátku, který měla přes tenisové šortky, vypadala velice elegantně.

Joy vypadala stejně exoticky jako vždy. Trochu šikmé zelené oči, olivová pleť, sytě červené plné rty a rovné tmavé vlasy, které jí volně padaly z ramen téměř až do pasu.

Ani Sophie se nezměnila, pomyslela si Claudia. Pořád ještě z nich byla nejmenší, kudrnaté světle hnědé vlasy se jí vlnily kolem kulatého obličeje. Měla brýle v kovových obroučkách, aby vypadala starší a intelektuálštější, ale ať dělala, co dělala, pořád vypadala na 7

dvanáct.

Joy uviděla Claudii první. „Claud!“ vykřikla tak hlasitě, že se všichni na nástupišti otočili a zírali na ni.

Než mohla Claudia odpovědět, Joy k ní doběhla a sevřela jí do náruče. Objímala ji, jako by byly dlouho ztracené sestry.

Pak dorazila Sophie a krátce Claudii objala. Její uvítání bylo zdvořilé a chladné, ale tak nějak upřímnější.

Marla Claudii rychle objala a řekla: „Jdeme, tady se nesmí parkovat.“

O několik vteřin později už projížděly malých pobřežním

městečkem Summerhaven, zabořené do měkoučkých kožených

sedadel a vyhlížely ven z klimatizovaného chládku mercedesu.

Marla se hnala podél korza na pláži a malých plážových obchůdků nabízejících rybářské potřeby a vybavení na surfing a dál podél řady letních bungalovů, které po chvíli ustoupily větším domům, a pak už nebylo nic.

„Marlo,“ řekla Sophie, „myslela jsem si, že tvoje rodina žije v Summerhavenu.“

„Ne,“ odpověděla Marla s očima upřenýma na úzkou silnici.

„Dům stojí na útesu, asi patnáct mil do města. Používáme jenom summerhavenskou poštu.“

Cesta se klikatila mezi vysokými, travou porostlými písečnými dunami. Za nimi Claudia slyšela vytrvalé, tlumeně hučící oceán.

„Tahle část pláže je celá chráněná,“ vysvětlovala Marla. „Je to ptačí rezervace.“

Když po několika mílích vyjely z rezervace, zúžila se silnice ještě víc a změnila se ve štěrkovou cestu, na kterou se vešlo stěží jedno auto.

Claudia se zajíkla překvapením, když se před nimi znenadání vynořil Drexellovic vila. V kempu jim Marla ukazovala její snímky, ale ty dost dobře nevystihovaly nádheru a rozlohu domu.

Marla otevřela kovovou bránu a projela jí mezi perfektně

sestřihaným živým plotem ohraničujícím pozemek. Byl vypěstovaný tak, aby maskoval kovové oplocení. Dům ze šedého kamene bylo teď vidět v celé kráse. Stál na okraji rozlehlého, pečlivě ošetřovaného trávníku jako pohádkový zámek.

8

Příjezdová cesta se stáčela k boku domu. Claudia zahlédla skleník s kupolí z barevných sklíček. Vzadu vedla široká terasa k tenisovým kurtům, malebné besídce, k zahradám, obrovskému bazénu a

několika menším budovám.

„To je kůlna na čluny, to je skladiště nářadí, tam je přenosná plážová kabina pro případ, že by se vám nechtělo převlékat se v domě, zahradníkův domek, dře vnik… T a větší budova vzadu, to je dům pro hosty,“ vypočítávala je lhostejně Marla.

„Hele, Marlo, máš mapu?“ žertovala Joy. „Potrvá mi celý týden, než se tu zorientuju tak, abych se tu neztratila!“

„Nedělej si starosti,“ odpověděla Marla a zajela do garáže pro čtyři vozy. „Budeme pořád spolu. Jsem tak hrozně ráda, že jste všechny přijely. Nespustím vás z očí.“

„Budeme pořád spolu…“

Právě teď, pohřbená v písku, zatímco vlny se k ní neúprosně blížily, si Claudia vzpomněla na Marlin a s l o v a . „Budeme pořád spolu…“

Ale kde je Marla teď? Kde je Joy? Kde je Sophie?

Jak jí tu

mohly nechat pohřbenou pod pískem na žhnoucím

slunci?

Claudia zavřela oči. Hrdlo jí bolelo. Obličej jí hořel. Svědilo ji vzadu na šíji, ale nemohla se poškrábat.

Voda se valila přes písek, který Claudii ještě více ztěžkl na prsou.

Vlny se blíží.

Utopím se, uvědomila si Claudia. Otevřela oči a zjistila, že na ni padá stín. Stín smrti.

Je stále větší tma. Tma. Smrt se blíží.

Claudia udělala poslední zoufalý pokus osvobodit se. Stín ji tiše zakryl.

9

III.

PRVNÍ „NEHODA“

Claudii chvíli trvalo, než si uvědomila, že ten stín vrhá člověk stojící nad ní. Nejdřív uviděla jeho bosé nohy, z nichž kapala voda, kotníky, na nichž ulpíval písek.

Vzhlédla k jeho obličeji a lehce vydechla překvapením.

Jeho tmavé oči zíraly dolů přímo na ni. Svalnaté paže měl

zkřížené na prsou. Na sobě měl oranžové plavky s nohavičkami.

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se mírně.

„Ano,“ odpověděla Claudia rychle a ze všech sil se snažila kývnout hlavou na souhlas. „Já – já, nemůžu se hnout.“

O břeh se tříštily vlny. Zpěněné bílé vlny se tříštily o břeh blízko Claudiiny tváře.

Chlapec začal oběma rukama odstraňovat těžký, vlhký sníh.

„Můžete se hýbat? Jste zraněná?“ ptal se. „Byl jsem si zaplavat.

Slyšel jsem vás křičet. Jste tu sama?“ Rozhlédl se po pláži.

Claudia sebrala všechny síly a snažila se mu odpovědět, ale měla příliš vyprahlé hrdlo. Přikývla.

Většinu písku už odhrabal. Pracoval rychle, ve snědém, hezkém obličeji výraz soustředění. Vzal ji za ruku a zatáhl. „Můžeš vstát?“

„Myslím, že to zvládnu,“ zajíkla se Claudia. „I když se mi trochu motá hlava.“

„Pořádně ses spálila,“ řekl chlapec a zamračil se.

„Asi jsem usnula,“ řekla Claudia slabým hlasem a dovolila mu, aby ji zvedl. „Nechaly mě tu kamarádky. Nevím, kam šly. Já –“

Přidržela se jeho paže, nejistě se postavila a zamžourala proti slunci. Písek se v oslnivém denním světle třpytil, téměř stejně jako 10

Drexellovo nově natřené přístaviště na pláži.

„Kdyby ses neobjevil…“ její hlas se vytratil. Potřásla hlavou ve snaze setřást z vlhkých, rovných, kaštanově hnědých vlasů písek.

„Bolí mě i vlasy!“ postěžovala si.

Na kůži jí lpěl vlhký, přilnavý písek. Celé tělo ji svědilo. Snažila se ho setřít z nohou.

„Musím si dát sprchu,“ zaúpěla.

„Bydlíš tam nahoře? U Drexellů?“ Ukázal vzhůru na útes.

„Jo,“ přikývla Claudia.

„Pomůžu ti,“ řekl tiše. „Chyť se mě kolem ramen.“

Poslušně ho poslechla. Kůži měl překvapivě chladnou. Asi jak plaval v oceánu, uvědomila si. Ztěžka se o něj opřela. Na rozpálené pleti znovu pocítila chlad jeho těla.

Vypadá skvěle, neubránila se Claudia myšlence. A je silný. Líbily se jí jeho tmavé oči. „Já jsem Claudia,“ řekla m u. „Claudia Walkerová. Jsem na návštěvě u Marly Drexellové.“

Ovinula mu paži kolem ramen a nechala ho, aby ji krok za krokem vedl po příkrém schodišti nahoru na útes, k Drexellově vile. Čekala, že jí také řekne své jméno.

„Měla by sis na ty spáleniny od slunce ihned něco dát,“ ozval se.

Držel ji kolem pasu a pomáhal jí po úzkém dřevěném schodišti.

„A jak se jmenuješ ty?“ zeptala se.

Zaváhal. „Daniel,“ odpověděl nakonec.

„Žiješ někde tady poblíž?“ zeptala se Claudia.

„Ne, to ne,“ odpověděl, na tváři podivný úsměv.

Vysmívá se mi? podivila se a zamrzelo ji to. Uvědomila si, že by si přála být Danielovi sympatická.

Ale on mě považuje za směšnou. Našel mě pohřbenou až po krk v písku, obličej rudý od slunce jako rak! Na vrcholku končilo schodiště vraty ze železných prutů. Claudia zajeden popadla a zatáhla. Vrata zařinčela, ale nepohnula se.

„Jsou pořád zamčená,“ ozval se Daniel.

„Drexellovi si svůj

majetek dobře střeží. Mají i hlídacího psa.“ Předklonil se a pátral pohledem v nízkém keři, dokud neobjevil černou kovovou skříňku.

Odklopil víko a pod ním se objevilo elektronické zabezpečovací zařízení. Claudia se dívala, jak vyťukává číselný kód. Vrata cvakla a 11

rozlétla se dokořán.

„Jak to, že znáš kód?“ zeptala se a nejistě vkročila na trávník.

Záhadně se na ni usmál. „Já znám věcí.“ Claudia, která se už cítila lépe, pospíchala přes park, kolem tenisových kurtů a bazénu k zadní terase domu. Jak se b lížila k terase, zahlédla za posuvnými skleněnými dveřmi Marlu s vyděšeným výrazem ve tváři.

Dveře se otevřely a Marla v bílém tenisovém úboru se vyřítila ven. V patách za ní se hnaly Joy a Sophie. „Claudie – co děláš venku?“ křičela Marla. „Myslely jsme si, že jsi nahoře v domě.“

„Co?“ zalapala Claudia po dechu. „Nechaly jste mě dole na pláži.

Málem jsem se tam usmažila!“

„Ne!“ vyjekla Joy. „Potom, co jsme tě zasypaly pískem, jsme se šly projít. Když jsme se vrátily, Marla nám řekla, že ses vrátila do domu. Tak jsme šly taky!“

„Nemůžu uvěřit tomu, že jste mě nechaly spát pohřbenou v

písku!“ vykřikla Claudia rozhněvaně.

„Fakt jsme tě neviděly!“ protestovala Sophie.

„No teda. Podívejte se jí na obličej,“ řekla Joy a soucitně sykla.

„Nevěděly jsme, žes tam zůstala. Jak ses dostala sama zpátky?“

zeptala se Marla.

„Daniel mi pomohl,“ odpověděla Claudia. „Kdo?“

„Nebýt Daniela –“ začala Claudia a obrátila se, aby ho

představila.

Nikdo za ní nebyl. Zmizel.

Claudia zasypaná v písku na žhnoucím slunci – to byla první

„nehoda“ týdne. Další „nehoda“ na sebe nechala čekat do příštího rána.

Dívkám však trvalo ještě mnohem déle, než si uvědomily, že v Drexellově vile se děje něco podivného.

Claudia teď nebyla s to myslet na nic jiného, než na to, c o se svým ošklivě spáleným obličejem. Osprchovala se a převlékla se do volných modrožlutých opalovaček. Pak se v jejím pokoji objevila Marla s lahvičkou pleťové vody s výtažkem z aloe a kelímkem chladivého pleťového krému. Přiměla Claudii vypít celou láhev vody.

„Je mi to moc líto. Fakt,“ opakovala Marla pořád dokola. „Nikdy 12

si to neodpustím. Když jsme se vrátily z procházky, šly jsme z dun tou druhou cestou. Prostě jsem předpokládala –“

„Vůbec si nepamatuju, jak jsem usnula,“ řekla Claudia a s nešťastně podmračeným čelem studovala v zrcadle na toaletním stolku svůj šarlatově rudý obličej. „Určitě to bylo tím novým lékem proti kašli, co mi dal alergolog.“ Zaúpěla. „Nadělají se mi puchýře. A pak se začnu šíleně loupat. Budu vypadat jako příšera!“

„Myslím, že vypadáš skvěle,“ řekla nepřesvědčivě Marla. „Máš moc hezké vlasy. Necháváš si je narůst?“

„Jo.“ Claudia si odhodila kaštanově hnědé vlasy z čela a začala si znovu vtírat do obličeje další krém. „Už nikdy nepůjdu na sluníčko,“

mumlala.

Oběd se podával ve velké, společenské jídelně. Děvčata se sesedla na jednom konci dlouhého jídelního stolu s mramorovou deskou.

Nad vázou s bílými a žlutými květy, zdobícími střed stolu, visel obrovský křišťálový lustr.

„Na mne je to trochu moc velkej luxus,“ přiznala Sophi e a stísněně se rozhlížela po místností. „Budete mi muset říct, kterou vidličku mám použít.“

„To nebude třeba,“ řek l a s u š e Marla. „K večeři budou cheeseburgery a hranolky.“

Rozesmály se. Připadalo jim směšné ládovat se uprostřed veškeré té nádhery cheeseburgery a hranolky.

„Alfred je griluje venku na terase,“ řekla Marla. „Tedy, alespoň doufám, že jsou to hamburgery. Alfred je hrozně krátkozraký. Klidně by mohl grilovat psa a ani by o tom nevěděl!“

Sophie a Claudia se zasmály, ale Joy zasténala a předstírala, že se jí zvedá žaludek.

S Alfredem se setkaly při příjezdu. Byl to sympatický, boubelatý mužíček středního věku s kulatou růžovou hlavou a malým šedým knírkem pod baňatým nosem. Byl jediný ze služebnictva, kdo se o ně měl celý týden starat, vysvětlovala Marla. Ostatním dali rodiče volno. Právě vešel do jídelny, v rukou velkou stříbrnou salátovou mísu.

„Naservíruju salát sama, Alfrede,“ řekla mu Marla.

13

„Hamburgery jsou téměř hotové,“ informoval ji a postavil mísu vedle ní na stůl. Odcházel za doprovodu vrzání svých bot.

Marla vstala a začala plnit porcelánové salátové misky. „Máme toho tolik co dohánět,“ řekla nadšeně. „Hrozně jste mi chyběly, fakt.

Omlouvám se, že jsem nenapsala víc.“

Rozdala misky a znovu se posadila.

Všechny čtyři se chopily vidliček a pustily se do jídla.

„Tak, kdo začne jako první?“ zeptala se Marla s úsměvem. „Kdo nám chce vyprávět, co je v jeho životě nového a vzrušujícího?“

Rozhostilo se ticho.

„Neodpovídejte všechny najednou,“ zažertovala Marla a zakoulela přitom očima.

Claudia žvýkala plátek okurky a usilovně přemýšlela. Co by měla říci. Tenhle rok pro ni nebyl příliš vzrušující.

Rozhlédla se po ostatních děvčatech.

K velkému překvapení si všimla, že se Joy tváří vyděšeně.

Nevěděla ale proč.

„Joy –“ spustila Claudia.

Její hlas však přerušilo Joyino pronikavé, vyděšené zaječení.

14

IV.

PŘÍZRAK

Joy, obě ruce zabořené ve vlasech, stále ještě ječící, vyskočila od stolu. Převrhla židli, která se s hlasitým třeskem zřítila na dřevěnou podlahu.

„Joy, co se děje?“ vykřikla Marla. „Co je?“

Joy, celá se chvějící, pustila jednou rukou vlasy a třesoucím se prstem ukázala na salátovou misku.

Claudia se předklonila a nahlédla do ní. Udělala znechucený obličej. Po listě salátu lezl vypasený hnědý červ.

Sophie vyskočila a ovinula Joy ruce kolem ramen. „Co se děje?“

„Je tam červ,“ řekla Claudia tiše. „Velkej, hnědej červ.“

Joy skryla tvář do dlaní. „Já – já, moc mě to mrzí,“ zakoktala.

„Nechtěla jsem vás vyděsit. Vždyť víte, jaká jsem. Tedy, myslím tím, jak se mi oškliví červi a všelijaká podobná havěť.“

Sophie sevřela Joy v náručí ještě pevněji. Marla hlasitě zavolala na Alfreda.

„Ta havěť se mi hnusí,“ opakovala Joy, „od – od té doby, co jsme byly v kempu.“

Všechny jsme se od pobytu v táboře změnily, pomyslela si

Claudia smutně.

Od té nehody loni v létě.

Ale teď na to nechtěla myslet. Chtěla si tenhle týden užít, pobavit se s kamarádkami – a ne myslet na to, co se stalo loni v létě.

Do jídelny vrazil Alfred, v růžovoučké tváři obavy. „Nějaký problém, slečno?“

„Joy našla v salátě červa,“ odpověděla Marla a ukázala na misku.

15

Alfredovi na okamžik poklesla čelist. Pak znovu rychle nabyl rovnováhy. „Moc mě to mrzí,“ řekl a rychle sáhl po talíři. Přidržel si ho blízko k očím a pátral po červovi. „Je to salát vypěstovaný v našem skleníku,“ řekl a v mžiku zmizel i se salátovou miskou.

Sotva za ním zapadly dveře, Sophie se rozesmála. „Co to bylo za vysvětlení? Že je z místního skleníku?“

Claudia a Marla se také daly do smíchu.

„Řekla bych, že ten červ byl vypěstovanej taky v místním

skleníku!“ žertovala Claudia.

„Alfred je někdy divnej,“ řekla Marla a potřásla hlavou. „Přála bych si, aby si pořídil brejle. Kdyby je měl, určitě by servíroval méně červů.“

Joy se předklonila, aby zvedla svou židli. Odhodila si černé vlasy z čela a posadila se. Zelené oči jí znovu ožily. Zdálo se, že už se vzpamatovala.

Joy byla vždycky nejemocionálnější z jejich party, reagovala vždy velice citlivě, vzpomněla si Claudia, jak se tak dívala na svou přítelkyni. Uvědomila si, že zřejmě právě proto ji měla tak ráda. Joy byla úplně jiná než ona sama. Claudia byla velice klidná, neustále se kontrolovala. Nikdy nedávám najevo své skutečné pocity, myslela si.

Claudia, hluboce ponořená do svých myšlenek, si náhle

uvědomila, že se jí Marla na něco ptá. „Promiň, co jsi říkala?“

„Ptala jsem se tě na toho kluka,“ opakovala Marla. „Říkala jsi něco o tom, že tě nějaký kluk vyhrabal z písku.“

„Ano, povídej nám o něm,“ ozvala se dychtivě Sophie a posunula si brýle na nose. „Jsou tady v okolí nějaký kluci?“

Vrátil se Alfred, v rukou obrovský stříbrný tác do výšky

zarovnaný horkými cheeseburgery. Odběhl a znovu se v mžiku vrátil s mísou hranolků a táckem s potřebným kořením.

Ještě než Claudia odpověděla na Marlinu otázku, všechny dívky se pustily do jídla. „Říkal, že se jmenuje Daniel. Byl si zaplavat a pak si všiml, jak tak ležím zahrabaná v písku.“

„Zaplavat? Na naší pláži?“ vykřikla Marla a zlostně přimhouřila oči. „Jak vypadal?“

„Nevypadal špatně,“ odpověděla Claudia. „Vysokej, černý vlasy, fakt moc pěknej. Skvělej kluk, jak se ukázalo.“

16

„A jmenoval se Daniel?“ zeptala se Marla.

Claudia přikývla.

„To je divný, nikdy jsem ho tu neviděla,“ řekla Marla zamyšleně.

„Vlastně jsem nikdy na naší pláži žádnýho kluka neviděla.“

„Určitě ho znáš,“ trvala na svém Claudia. „Znal kód k otevření zadního vchodu.“

Marla odložila hamburger na talíř. „Cože?“

„Pustil mě dovnitř,“ dodala Claudia.

„To není možný,“ tvrdila Marla. V modrých očích se jí objevil strach. „Nějakej cizí kluk zná kód k naší bráně? Hele, Claud. Jak dlouho jsi ležela na sluníčku?“

„Dost dlouho, díky tobě,“ odpověděla Claudia, sama překvapená vlastním hněvem.

„Mělas halucinace, ten Daniel se ti jen zdál,“ řekla Marla.

„Nemohla by sis nechat zdát taky jednoho pro mne?“ žertovala Sophie. Všechny se rozesmály.

„Byl skutečnej,“ trvala zarputile na svém Claudia. „Zachránil mi život.“ Ukousla si hamburgeru. Ze žemle vyklouzl plátek rajského jablíčka a spadl jí do klína. „Dneska mám smolnej den,“ zamumlala a pokoušela se ho sebrat.

„Ale tady v okolí žádný kluci nejsou,“ o z v a l a s e Marla rozhorleně. „Žádnej kluk tu nemůže znát náš vstupní kód. Žádnej kluk, kterej –“

Uprostřed věty se zarazila, zajíkla se a zároveň si zakryla ústa rukou. Modré oči se jí rozšířily a hněvivě svraštila čelo.

„Marlo, co se děje? Taky jsi narazila na červa?“ naléhala úzkostně Joy, držící před sebou oběma rukama hamburger.

„No teda,“ zamumlala Marla, ignorujíc Joy i její otázku.

Potřásla hlavou. „No teda.“ Obrátila oči na Claudii a upřeně na ní zírala přes stůl.

„Co? Co je?“ řekla Marla a natáhla se po Marlině ruce.

„Nebyl to žádnej kluk,“ zašeptala Marla přidušeně. „Vím, kdo to byl, Claud.“

„Co tím myslíš, Marlo?“

„Byl to duch,“ odpověděla Marla a její ruka se pod Claudiinou dlaní chvěla. „Byl to chlapec – přízrak.“

17

V.

STÍNY

Claudia se rozesmála. „Nedělej si legraci, Marlo. Ten kluk byl skutečnej. Řekl mi, že se jmenuje Daniel.“

„Taky jsem si myslela, že je skutečnej, když jsem ho viděla,“

odpověděla Marla mírně, ve tváři pochmurný výraz. „Ale není. Je to přízrak.“

Joyiny zelené oči živě zajiskřily. „Chceš tím říct – že ve vašem domě straší?“ zeptala se.

Marla přikývla a ukázala k vysokému oknu vedoucímu do zadního traktu. „Myslím, že žije v domě pro hosty,“ odpověděla Joy. „Tam jsem ho viděla nejčastěji.“

„Vídala jsi ho často?“ zeptala se Joy.

Sophie odsunula talíř a upřeně se zadívala přes stůl na Marlu.

Claudiina ústa křivil skeptický úsměv.

„Jednou jsem ho viděla na tenisovém kurtu,“ řekla Marla a její modré oči klouzaly z jedné dívky, na druhou. „Měl na sobě bílé, upjaté staromódní oblečení. V ruce m ěl takovou divnou tenisovou raketu – myslím, že byla dřevěná. Tvářil se hrozně smutně. Zamávala jsem na něj.“

„Hrálas s ním tenis?“ zeptala se Claudia sarkasticky.

Marla zavrtěla hlavou ignorujíc Claudiin tón. „Obrátil se na mne a uvědomil si, že ho vidím. Chviličku se na mě smutně díval – a pak zmizel.“ Luskla prsty. „Pfff. Rozplynul se.“

Claudia přimhouřila oči a bedlivě si Marlu prohlížela. „To myslíš vážně?“ zeptala se.

„Jo. Je to naprostá pravda,“ odpověděla Marla.

18

„Ale ten kluk byl určitě skutečněji“ protestovala Claudia.

„Odhrabal písek rukama. Pomohl mi na nohy. Dotýkala jsem se ho, Marlo. Držela jsem se ho kolem ramen. Pevných ramen.

Opravdových ramen.“

„A nepřipadal ti divnej?“ zeptala se Marla.

„No…“ Claudia zaváhala. „Měl hrozně chladnou kůži. Ale –“

„Tak vidíš,“ vykřikla triumfálně Marla a plácla dlaní do stolu.

„Měl studenou kůži, protože je mrtvej, Claud.“

Claudii poklesla brada. „Řekl mi, že si byl právě zaplavat,“ řekla usilovně přemýšlejíc. „Měl kůži chladnou z vody.“

„Ne,“ potřásla hlavou Marla. „Vymlouval se. Je mrtvej, Claud. Je po smrti už nejmíň sto let.“

„Jak to víš?“ zeptala se vzrušeně Joy a navíjela si přitom pramen černých vlasů na prst. „Mluvila jsi s ním?“

„Ne,“ odpověděla Marla a obrátila se na Joy. „Vyprávěl nám o něm agent s nemovitostmi, když nám tenhle dům p rodával. Říkal, že ho před sto lety zavraždili v domě pro hosty. Vraha nikdy

nevypátrali. Agent povídal, že od té doby je ho občas možný zahlídnout, jak sejde sám koupat, nebo jak se prochází v zahradě.“

Marla se zhluboka napila ledového čaj e a pak tlumeným hlasem pokračovala. „Viděla jsem ho třikrát. Naposledy přišel skoro až ke mně. Myslela jsem si, že mi chce něco říci, ale choval se hrozně ostýchavě. Pozdravila jsem ho a on zmizel.“

„No teda,“ zamumlala Joy a zavrtěla hlavou.

„Je moc hezkej,“ řekla Marla, „takovým trochu staromódním způsobem.“

„To je divný,“ špitla Sophie, zcela zjevně trochu vylekaná.

„Chci ho vidět,“ prohlásila Joy. „Já na duchy opravdu věřím.

Vždycky jsem si přála nějakýho vidět.“

„Měl tak studenou kůži,“ připustila Claudia zamyšleně. „Přestože slunce pražilo, měl studenou pleť. Studenou jako smrt.“ Zachvěla se.

„Nechce se mi věřit tomu, že mi dnes odpoledne zachránil život duch.“

K jejímu velkému překvapení se Marla rozesmála. „Tak tomu nevěř!“ vykřikla.

„Cože?“ Claudia byla z Marly celá popletená. „Co tím myslíš?“

19

„Všechno jsem si to vymyslela!“ přiznala se Marla a škodolibě se rozesmála. Modré oči jí jiskřily.

„Co žes udělala?“ vykřikly Claudia a Joy jednohlasně. Sophie si ohromeně posunula brýle na nose.

„Všechno jsem si to vymyslela!“ řekla Marla a nebyla přitom s to zakrýt potěšení. „Celej ten příběh.

Žádnej přízračnej chlapec

neexistuje. K žádné vraždě v domě pro hosty nedošlo. Žádnej smutně se tvářící kluk na tenisovém kurtu.“

„Marlo!“ vykřikla Claudia rozzlobeně. Vyskočila, popadla Marlu kolem krku a předstírala, že ji škrtí. Marla se s bujarým smíchem zhroutila.

„Věřila jsem jí každý slovo! Teda fakt!“ přiznala se Joy.

„Já taky,“ řekla Sophie a potřásla hlavou.

„Škoda, že jsem nemohla použít videokameru,“ ječela škodolibě Marla. „Jak jste se tvářily! Tak vážně!“ Obrátila se na Claudii. „Tys mě opravdu překvapila, Claud. Na táboře jsi to byla právě ty, kdo nás strašil těma svýma bláznivýma historkama o přízracích. To tys vždycky měla divokou představivost. Jaks mohla té mojí hloupoučké historce uvěřit?“

Claudia cítila, jak rudne. Nebyla si jistá, jestli cítí větší zlost nebo rozpaky. „Ale nějaký kluk mi opravdu pomohl!“ tvrdila neústupně.

„Daniel. Opravdu mě zachránil. A opravdu najednou zmizel!“

„Jo. Opravdu!“ zapištěla Marla a znovu se rozesmála.

Tak tedy, Danieli, pomyslela si Claudia zachmuřeně, když nejsi duch, tak tedy kdo vlastně jsi?

Claudia

roztáhla bílé krajkové záclony a zadívala se

francouzským oknem svého pokoje ven do noci. I přes zavřené okno slyšela pravidelné šumění mořských vln tříštících se o pobřeží.

Reflektory vrhaly žlutavé kužely světla na trávník vzadu za domem. Tenisový kurt

a obdélníkový bazén byly o světlené tak

dobře, že na nich bylo světlo téměř jako za dne.

Po večeři se si děvčata pustila videokazetu s nahrávkou filmu Sbohem, ptáčku, kterou si Marla vypůjčila. To je ale dílo, ten starej muzikál, myslela si Claudia. Děvčata se svíjela smíchy nad oblečením hlavních teenagerovských hrdinů ve stylu padesátých let a 20

nad jejich rozpustilým sexistickým postojem.

„Ty holky byly tak hloupý!“ vykřikovala Sophie. „Nestaraly se o nic jinýho, než jak se zalíbit klukům!“

„To tedy jo. Bylo to úplně jiný než teď,“ dodala Claudia a obrátila oči v sloup.

Po filmu si popřály dobrou noc a stoupaly po schodišti do svých pokojů. Claudii se chtělo spát, pálil ji obličej spálený od slunce a mrazilo ji. Dala si horkou koupel, oblékla si dlouhou noční košili a opatrně si na obličej nanesla další vrstvu krému.

Rozhodla se, že si půjde lehnout. Zažívala, opřela se o okno a ještě jednou se zadívala na trávník za domem. Všechno bylo tak nádherné, tak přepychové. Naslouchala hukotu oceánu pod útesem a měla pocit, jako by se ocitla ve světě fantazie.

Zajíkla se, když v okně domu pro hosty zahlédla záblesk světla.

Přitiskla si dlaně ke spánkům a přimhouřila oči, aby lépe viděla.

Ano. V okně domu pro hosty se pohyboval nějaký stín. Mihotalo se tam bledé světlo.

Někdo tam je, pomyslela si Claudia a s nosem přitisknutým na sklo upřeně zírala do tmy.

Na okamžik se jí zdálo, že nezřetelnou postavu rozeznala.

Je to Daniel? podivovala se. Je to přízračný hoch?

Claudiino rameno náhle sevřela ruka chladná jako smrt.

21

VI.

ŠOK

Claudia vykřikla hrůzou.

Prudce se obrátila a nadechla, aby začala znovu ječet.

„Promiň. Nechtěla jsem tě vyděsit,“ řekla Marla a odtáhla ruku.

„Marlo! J á – já –“ koktala Claudia a ztěžka dýchala. Stále ještě cítila chlad Marliny ledové ruky.

„Dívala ses ven tak soustředěně, žes vůbec nevnímala, když jsem promluvila,“ řekla Marla a pozorně si Claudii prohlížela.

Claudia couvla od okna, aby mohla zatáhnout záclonu. „Viděla jsem něčí siluetu,“ řekla Marle. „V domě pro hosty.“

„Cože?“ Marla vypadala překvapeně. Přistoupila k francouzskému oknu a rozhrnula záclonu.

„Světlo. V domě pro hosty,“ opakovala Claudia.

„To není možný,“ řekla Marla a zavrtěla hlavou. „Teď tam nikdo nebydlí, Claudie. Dům pro hosty je celé léto prázdný.“

„Ale já jsem někoho viděla –“ spustila Claudia.

„Možná nějaký odraz,“ řekla Marla a couvla od okna.

„Ty

reflektory jsou hrozně silné. Táta je dal instalovat, aby odradil zloděje. Ale vrhají moc světla. Určitě jsi v okně viděla odraz. To je všechno.“

„Asi jo,“ odpověděla Claudia pochybovačně.

„Přišla jsem se jen podívat, jestli něco nepotřebuješ,“ řekla Marla.

„Ne, díky. Všechno v pořádku,“ odpověděla Claudia. Zívla. „To sluníčko mě pěkně odrovnalo.“

„Jsi pořádně spálená,“ řekla Marla.

Něco na způsobu, jakým to řekla, Claudii zarazilo. V Marlině 22

hlase se neozývala sympatie. Znělo to potěšeně.

Ne. Jsem jenom přetažená, peskovala Claudia sama sebe. Stává se ze mne paranoik.

Popřála Marle dobrou noc, zhasla světlo a vlezla si do saténových podušek obrovské postele s nebesy.

O několik okamžiků později už spala, snědou, hezkou tvář

Daniela, přízračného chlapce, před očima.

Když se Claudia následujícího rána vzbudila, rozkošnicky se v posteli protáhla. Krajkovými záclonami zakrývajícími francouzské okno proudilo do místnosti ranní slunce. Jedno okenní křídlo bylo pootevřené, takže cítila štiplavý mořský vzduch a slyšela vlny tříštící se o pobřeží. Kdekoliv v tomhle domě člověk vždycky slyší oceán, pomyslela si s úsměvem.

Odhodila lehkou letní přikrývku, posadila se a potěšeně se rozhlédla po elegantně zařízeném pokoji. Přímo proti posteli stál toaletní stolek z třešňového dřeva a zrcadlo. Vedle byla komoda, která s nimi dokonale ladila. U sousední stěny stál malý, zdobený psací stolek, na němž ležel dopisní papír a plnicí pero. Na jednom rohu stála broušená váza plná čerstvých květin a toaletní stolek byl plný drobných lahviček s parfémy.

Dveře vedle psacího stolu vedly do soukromé koupelny. Koupelna se Claudii líbila ze všeho nejvíc. Předchozí večer, když ležela v hluboké vaně, zvedla oči ke stropu a uviděla, že celý strop zdobí obrazy mořských panen.

Tenhle pokoj pro hosty byl úplně jiný než stísněná místnost, o kterou se dělila se svou sestrou Cass. Myslím, že bych si na ten luxus zvykla, řekla si Claudia.

Jak se asi cítila Marla, která tu žila odjakživa? Všímala si vůbec, jak je to tu krásné?

Claudia toho o Marlině rodině mnoho nevěděla, věděla ale, že její otec je finanční génius. Vydělával spoustu peněz tím, že skupoval společnosti po celém světě a zdálo se, že Marla s ním obvykle hovořila pouze prostřednictvím telefonu – do Vídně, Stockholmu nebo Barcelony.

Paní Drexellová byla, podle

Marlina vyjádření, velká dáma.

23

Všude manžela doprovázela a většinu času trávila pořádáním mezinárodních dobročinných akcí.

Marla se musela cítit osamělá, myslela si Claudia. Není divu, že nechtěla být celý týden v tomhle velkém domě sama a že se jí zastesklo po společnosti. Alfred je zřejmě hodný, ale pro Marlu asi není nejvhodnějším společníkem.

Claudia vyskočila z postele a posadila se k toaletnímu stolku, aby prozkoumala spálený obličej. Pleť měla stále j eště znepokojivě zarudlou a bolel jí každý pohyb obočím, pokrčení nosu, či jen pouhý úsměv.

„Copak se děje, Claudie?“ zeptala se svého odrazu v zrcadle. Bylo to poprvé po mnoha letech, co se spálila na sluníčku. Určitě to neměla v hlavě v pořádku, když dovolila ostatním, aby jí pohřbily v písku a ještě hloupější od ní bylo, že tam usnula – i když to měl částečně na svědomí ten nový lék proti kašli.

Proč ji některá z nich nevzbudila? Nechtělo se jí věřit tomu, že by na ni zapomněly. Dobře věděly, jak snadno se na slunci spálí. Jak ji mohly nechat usnout?

Claudia si natřela obličej gelem s výtažkem aloe a spěšně se začala oblékat. Oblékla si žluté tričko, černé plátěné šortky a bílé tenisky a spěchala dolů kolem Joyina a Sophiina pokoje. Dveře byly stále ještě zavřené.

Claudia se podívala na hodiny. Bylo devět. Včera večer si šly všechny lehnout dost časně. Jak mohou spát tak dlouho, když pokoje zaplavuje tak zářivé sluneční světlo? divila se.

Seběhla po schodech a v kuchyni zastihla Marlu oblečenou v oslnivě bílých šortkách a bledě růžovém kabátku. „Alfred nám připravil ovocný salát, biskvity a nějaké párky,“ řekla Marla a ukázala na řadu modrobílých porcelánových misek a talířů na servírovacím pultě. „Posluž si.“

„Myslím, že Joy a Sophie ještě spí,“ řekla Claudia.

„Joy hrozně nerada vstává před polednem,“ připomněla jí Marla.

„A Sophie hrozně ráda dělá přesně to, co Joy,“ dodala Claudia s úsměvem.

Byla to pravda. Sophie v kempu Full Moon Joy přímo zbožňovala a uctívala a doslova kopírovala každý její pohyb.

24

„A co si, ještě před tím, než se vzbudí, zahrát tenis?“ navrhla Claudia a nabrala si do misky ovocný salát. Tenis byl jejím oblíbeným sportem. Vzpomněla si, že v kempu byly ona a Marla rovnocennými soupeřkami. Ale Marla říkala, že otec jí pořídí soukromého trenéra, takže teď zřejmě byla děsně dobrá.

„Oukej,“ odpověděla Marla neochotně. „Krátký zápas. Nechceš být přece dlouho na sluníčku, Claud.“

„Budu opatrná,“

odpověděla Claudia. Znovu ji přepadl

nepříjemný pocit, ž e Marla má z jejích spálenin od slunce zlomyslné uspokojení. Vzala si ovocný salát a snažila se to ignorovat.

Tenisový zápas se nevyvíjel tak, jak Claudia očekávala.

Marle se nic nedařilo. V kempu neměla s Claudiinými servisy žádné problémy, ale dneska kazila míč za míčem.

„Svítí mi do očí slunce,“ vysvětlovala. Potřásala hlavou a kopala špičkou tenisek do cihlově červené antuky kurtu. Vyměnily se strany.

Ke Claudiině překvapení se Marla dál netrefovala do míčů, divoce poskakovala a odpalovala míče jako začátečnice vysoko do vzduchu.

Ty soukromé lekce jí musely pokazit styl! pomyslela si Claudia.

Vyhrávala jeden set za druhým a ani se přitom nezapotila.

„Prostě nemám svůj den. Mám unavené svaly, nebo co,“ vykřikla Marla nešťastně. Zlostně mrskla raketou.

„Příště mě určitě snadno porazíš,“ řekla Claudia a přiběhla k ní.

Marla se mračila, zkoumavě si prohlížela palce u nohou a

vyhýbala se Claudiině pohledu. „Vyšla jsem ze cviku,“ zamumlala.

„Neměla jsem letos moc času na hraní.“

Claudia se k ní přidala a společně se pomalu vydaly k domu.

Zlehka položila Marle ruku na rameno. „Možná že jsi rozrušená z toho, že nás zase vidíš,“ řekla měkce.

Marla se k ní otočila s modrýma očima doširoka rozevřenýma.

„Rozrušená?“

„Vždyť víš,“ trvala Claudia na svém. „Od té nehody jsme se neviděly. Od sestřiny smrti.“

Marlin obličej zrudl. Sundala si čelenku a potřásla hlavou, aby se jí vlasy uvolnily. „Nechci o Alison mluvit,“ odpověděla a dál se vyhýbala Claudiině pohledu.

25

„Všechny na to myslíme,“ řekla Claudia. „Víme, jak se cítíš, Marlo. My…“

„Řekla jsem ti,“ vykřikla Marla ostře, „že o tom nechci mluvit.“

Prudce se otočila, rty sevřené, tváře zrudlé a rozhořčeně utíkala k domu.

Když se Claudia vrátila, potěšilo ji, že se Marla konečně uklidnila.

Joy a Sophie seděly na terase u bílého stolku se slunečníkem, snídaly a přitom klábosily. Vzadu za nimi si spokojeně pobrukoval Alfred a prořezával rododendrony u domku pro hosty.

„Tak jak vám šel tenis?“ zeptala se Joy, když si Claudia přitáhla plátěné křesílko do stínu slunečníku.

„Nechala mě vyhrát,“ žertovala Claudia a vrhla rychlý pohled na Marlu. „Chce, abych získala přehnané sebevědomí, a pak mě zmasakruje.“

Marla se nuceně usmála. „Claudia se opravdu zlepšila,“ řekla a nalila si z vysokého skleněného džbánu sklenici pomerančového džusu.

„Vypadá to na skvělý den na pláži,“ vykřikla Joy a zvedla oči k modré, bezmračné obloze.

„Nemůžu se dočkat!“ prohlásila Sophie.

„Alfred nám zabalil jídlo na piknik,“ oznámila jim Marla.

„Můžeme si ho vzít dolů a poobědvat na pláži.“

„Doufám, že budou správné vlny,“ ř e k l a J o y Marle. „Chci vyzkoušet jedno z vašich surfových prken.“

„Vlny jsou tu dost drsné,“ řekla jí Marla. „Nejsou tam žádné písečné bariéry, ani nic jiného, o co by se mohly lámat.“ Zhluboka se napila džusu a pak se obrátila ke Claudii. „Chceš zůstat tady, abys nebyla na sluníčku?“

Claudia zaváhala. „Ne. Mohla bych si vzít slunečník a prostě zůstat ve stínu.“

„Prima nápad,“ odpověděla Marla. Zavolala na Alfreda, aby přinesl plážový slunečník.

O malou chvíli později se všechna čtyři děvčata hnala přes trávník vzadu za domem ke schodišti vedoucímu dolů k oceánu. Claudia nesla přes rameno žlutobíle pruhovaný slunečník. Marla a Joy před ní 26

držely každá zajedno ucho velkou chladící tašku s obědem. V čele kráčela Sophie.

Tak jak se blížily k okraji útesu, řev oceánu sílil. Claudia, stínící si oči před prudkým sluncem, viděla vysoko nad nimi na pozadí jasně modré oblohy tmavé véčko mořského racka.

Ještě nebylo jedenáct a už bylo pořádné horko. Vzduch byl těžký a vlhký a visel nehybně, ani lísteček se nepohnul.

Trošku si zaplavu, pomyslela si Claudia a nadhodila si těžký slunečník na rameni. Když si pořádně namažu obličej opalovacím krémem, snad se mi to nezhorší.

U kovových vrat zaváhaly.

„Prostě jen otoč knoflíkem,“ radila Marla Sophii, „otevřou se.“

Claudia se slunečníkem na rameni sledovala, jak Sophie uchopila oválný knoflík. Pak uviděla, jak Sofie strnula a z vrat zazněl hlasitý praskot.

Claudia vyděšeně zalapala po dechu, když Sophiino tělo prudce odlétlo od vrat a sesulo se na zem.

27

VII.

NEČEKANÍ NÁVŠTĚVNÍCI

První se pohnula Marla. Vrhla se ke kontrolnímu panelu ukrytému za nízkými keři a stiskla vypínač.

Claudia odhodila slunečník a klekla si vedle kamarádky.

Sophie na ni zírala zastřenýma očima. Brýle jí spadly z obličeje a Claudia je zvedla.

„Sophie? Jsi v pořádku?“ zeptala se jí s brýlemi v rukou.

„Jo, myslím že jo.“ Sophie jednou, dvakrát zamrkala. Pak se jí do přízračně bílé tváře začala vracet barva.

Marla si klekla vedle Claudie a sklonila se nad Sophii. „Byl to ošklivý šok,“ řekla a potřásla hlavou.

Sophie se pomalu posadila. Zdálo se, že je zmatená. „Brní mě celé tělo.“

Marla jí jemně pomáhala vstát, Obrátila se k domu, svinula dlaně do kornoutu a zakřičela na Alfreda.

Ten zřejmě zašel dovnitř, protože ho nikde nebylo vidět.

„To nechápu,“ prohlásila Marla a zvedla oči ke Claudii. „Prostě to nechápu. Tenhle elektrický systém by se měl přes den automaticky vypnout.“

Sophie zasténala. „Au,“ zamumlala a třela si šíji. „Tam mě to teda bolí. Mám ve svalech křeč.“

„Jsi si jistá, že jsi v pořádku?“ naléhala Joy, která se stále ještě držela několik kroků stranou. „Točí se ti hlava, nebo tak něco?“

„Je to O. K.,“ odpověděla Sophie, ale stále ještě si třela krk. „Au.

Bolí to dost.“

„Mohlo tě to zabít!“ vykřikla Joy a pod volným bolérkem, které 28

měla přes plavky, se jí začala třást ramena.

„Joy, prosím tě,“ zamumlala Marla netrpělivě. „Sophie je v pořádku. Nepřeháněj to a nedělej to ještě horší.“

Joy zamumlala něco na omluvu.

„Jak se cítíš, Sophie?“ zeptala se Claudia měkce. „Už je ti líp?“

„Jo,“ přikývla Sophie. „Mám jen strach, že se mi z toho šoku ještě víc zkudrnatí vlasy!“

Všechny s výjimkou Marly se rozesmály.

Marla vstala a začala nervózně přecházet kolem nich, ruce pevně sevřené v pěsti. „To nechápu,“ opakovala stále dokola. „Ten systém není před den zapnutý. Vypíná se automaticky.“

„Možná je rozbitý časový spínač,“ řekla Claudia a podepřela Sophii. Ta si od ní vzala brýle a třesoucí se rukou si je nasadila.

„Mohlo ji to zabít!“ opakovala Joy.

Marla po ní šlehla netrpělivým pohledem. Pak její výraz změkl a ona se obrátila k Sophii. „Je mi to moc líto. Fakt, moc mě to mrzí.

Chceš se vrátit?“

„Ne. V žádném případě!“ prohlásila Sophie. „Jsem v pořádku.

Opravdu. Trochu mi buší srdce, ale cítím se fajn. Pojďme na tu pláž.

Přece si nezkazíme takový krásný den.“

„Ale ten šok…“ spustila Joy.

„Jenom mě probudil, to je všechno,“ řekla Sophie s nuceným úsměvem. „Opravdu, máme jen jeden týden, abychom byly spolu.

Nechci ho pokazit.“

„Jestli sis tím jistá…“ řekla Marla a pozorně studovala její tvář.

„Víš co,“ navrhla Sophie, „zůstanu s Claudií ve stínu. Oukej?

Trochu si tam odpočinu. Ještě cítím takové svědění a jsem trochu otřesená, to je všechno.“

Marla se na ni zamyšleně podívala a pak pokrčila rameny. „Jak myslíš. Ale když se nebudeš cítit dobře, řekneš nám to, ano?“

Sophie souhlasila.

Joy se konečně uklidnila a chopila se těžké chladící tašky.

„Všechny se tady usmažíme!“ zažertovala Claudia. „Nejdřív jsem se já připekla na slunci a teď Sophii téměř ugrilovala vrata.“

Claudia to myslela žertem, ale Marla to vzala vážně. „Byly to náhody – ne?“ vyštěkla hněvivě.

29

„Jo, jasně,“ odpověděla Claudia rychle. „Samozřejmě, že to byly jen náhody, Marlo.“

„Nedělejte si starosti, až se vrátíme, promluvím si s Alfredem,“

pronesla Marla výhružně.

V čele s

Marlou se pomalu vydaly k dřevěnému schodišti.

Hluboko pod nimi viděla Claudia třpytící se modrozelený oceán, jehož vlny se na písečném pobřeží měnily v bílou pěnu. Vzduch se ochlazoval a byla z něho cítit sůl. Do Claudiiných ramen se však stále ještě opíralo žhavé slunce. Když sešla na pláž,

Marla už

rozkládala deku. Joy postavila tašku na zem. Rozložila si vlastní pestrobarevnou osušku. Sundala si bolérko, pod nímž se objevily zářivě zelené bikiny, a ihned si začala kartáčovat dlouhé černé vlasy.

Tak tohle je jedna z věcí, která se od jejich pobytu v kempu nezměnila, pomyslela si Claudia. Joy si stále kartáčuje při každé příležitosti vlasy.

Marla rozložila deku daleko od schodiště. Claudia se Sophii se k ní s námahou vlekly a horká zrnka písku je pálila za pásky sandálů.

To je ale pařák! pomyslela Sophie, zírajíc na slunce, které jako by vyplňovalo celou oblohu. Zapíchla slunečník hluboko do písku.

Jakmile ho rozložily, Sophie se v jeho stínu natáhla na břicho.

Claudia vzala plážovou kabelu a začala si nanášet na spálený obličej silnou vrstvu růžového opalovacího krému.

„Vypadáš skvěle, drrrahoušku,“ zatrylkovala Joy.

„Sklapni,“ zamumlala Claudia se smíchem. Urovnala si ramínka svých jednodílných červených plavek a patlala si krémem i zbytek těla. Joy mezitím odložila kartáč a začala si natírat své již opálené tělo olejem.

Claudia se podívala na Marlu, která se stále ještě snažila perfektně vyhladit záhyby deky. To je divné, pomyslela si s očima upřenýma na Marlina štíhlá záda. Není vůbec opálená. Je vlastně strašně bílá.

Připadalo jí to divné, protože Marla jim řekla, že strávila většinu léta tady na pláži.

Jak se jí celé léto dařilo vyhýbat slunci? divila se Claudia.

Její myšlenky přerušil Joyin přidušený výkřik. Viděla, jak si Joy jednou ruku stíní oči a zírá na hladinu.

„Myslím, že máme společnost,“ prohlásila.

30

Měla pravdu. Z vody vylézali dva chlapci. Byli oblečení do modrých neoprénových kombinéz bez rukávů a pod paží nesli růžová a černá surfová prkna.

Claudia si rukou zakryla ústa, aby jí neuniklo vyděšené vyjeknutí.

Jeden z těch chlapců, jak si všimla, byl Daniel. Daniel – přízrak.

31

VIII.

UDĚLÁME SI MEJDAN

Oba mladíci, z jejichž neoprénů kapala voda, vystoupili na břeh.

Claudia, stínící si rukou oči, si uvědomila, že to není Daniel. Byl to nějaký jiný, vysoký a tmavovlasý hoch.

Co se to se mnou děje? Opravdu mi přeskakuje? ptala se sama sebe, když sledovala, jak se chlapci blíží.

Odhodili surf ovací prkna a ona si je přitom pozorně prohlížela.

Bylo jim kolem sedmnácti, měli pevné, svalnaté postavy.

Ten, o němž si myslela, že je to Daniel, byl štíhlý, měl tmavé, krátce sestřižené vlasy a šedé oči. Usmál se na dívky a očima spočinul na Claudii. Měla nepříjemný pocit, že k úsměvu ho přiměl pohled na její obličej pokrytý vrstvou růžového opalovacího krému.

„Musíme se jich zbavit,“ zašeptala Marla a urovnala si červené bikiny.

„Proč?“ zaslechla Claudia Joyino zašeptání. „Jsou milí.“

„Hej, jak se máte?“ zavolal ten druhý. Měl dlouhé světlé vlasy a figuru skoro jako zápasník.

Jeho přítel se zadíval podél pobřeží směrem k Summerhavenu.

„Mám takový dojem, že jsme se dostali daleko za ptačí rezervaci.“

„Holky, neviděly jste tady nějaký ptáky?“ zeptal se blonďák.

Claudia si všimla, že když se usmál, objevilo se mu v ústech přinejmenším čtyřicet zubů.

„Jenom pár blbounů nejapných,“ odpověděla Marla protivně.

Claudii její podráždění překvapilo. Proč na ně byla taková?

Joy se zvedla, odhodila si vlasy z čela a usmála se na oba mladíky.

Sophie zůstala ve stínu slunečníku, ale zdálo se, že příchod 32

návštěvníků ji taky potěšil.

Chlapcům pohasly úsměvy na rtech. Blonďák popošel k dece.

„Vyjeli jsme si na prknech a dostali jsme se do vln.“ Ukázal na hladinu. „Ženou se podél pobřeží. Bylo to fantastický. Zahnalo nás to k mysu, ani jsme nevěděli jak.“

„Jak fascinující,“ odpověděla Marla sarkasticky.

Claudia si všimla, jak Joy obrací oči vzhůru. „Uklidni se, Marlo,“

zašeptala, černé oči upřené na chlapce.

Tmavovlasý hoch následoval svého kamaráda k dece. „Dejte si pozor, jestli si půjdete zaplavat,“ řekl velice vážně. „Když vás seberou vlny, zatáhnou vás klidně daleko od mysu.“

Marla stála s rukama opřenýma v bok.

„Díky za radu,“

poznamenala chladně. „Je to od vás moc hezké, že j ste nás přišli varovat, ale tohle je soukromá pláž.“ Ukázala směrem k rezervaci a Summerhavenu. „Jestli si chcete zasurfovat, veřejná pláž je támhle.“

Brunet se ušklíbl. „Myslel jsem, že všechny pláže jsou veřejné,“

řekl a pozorně se na ni zadíval. Pak zvedl oči ke schodišti vedoucímu k jejich vile. „Koupila si vaše rodina taky oceán?“

Druhý chlapec usedl na plážovou deku a usmál se na Sophii.

„Ahoj. Jsi vždycky taková tichá?“

Sophie se zahihňala. Sundala si brýle a usmála se na něj.

„Vždycky ne.“

„Nemyslíte, že byste už měli jít?“ zeptala se Marla a nepříjemně se zamračila.

„Záleží na tom, co máte k obědu,“ řekl blonďák. Posunul si chladící tašku k sobě a zvedl víko. Jeho přítel natáhl ruku ke Claudii.

„Já jsem Carl, tohle je Dean. A díky za pozvání na oběd.“

„No…“ Claudia zjistila, že neví, co na to odpovědět. Ohlédla se po Marle, která tiše zuřila.

Proč je tak nepřátelská? divila se. Ví o těch klucích něco? Je z nich opravdu vyděšená?

„No teda, ty musíš skutečně slunce nenávidět!“ vykřikl Carl s pohledem na Claudiin zakrémovaný obličej. Zasmál se a zavrtěl hlavou.

Claudia cítila, jak se pod tím patlem červená. „Já… já… včera jsem se strašně spálila,“ zakoktala.

33

Dean klečící na dece začal vyprazdňovat tašku. „Je toho tu spousta,“ řekl. „Smažené kuře, bramborový salát, mraky malých sendvičů. Je na čase udělat si piknik!“ Zvedl oči od tašky a zazubil se Marlu.

Carl se k němu připojil a přičapl k tašce z druhé strany. „Je tam toho dost taky pro holky?“

„Jo, mužem se s nima rozdělit,“ odpověděl Dean a znovu předvedl svůj zubatý úsměv.

Marla s rukama v pěst a na tváři rozzlobený výraz se chystala něco pronést. Ale Joy ji předešla. „Je tam spousta jídla,“ řekla Marle.

„Proč bychom se s nima nepodělily?“

Carl se na ni s uznáním usmál a nabídl jí talíř sendvičů. „Jak se jmenuješ?“

„Joy. Joy Birkinová.“ Vzala talíř a posadila se vedle Carla.

„Já jsem Sophie Moorová,“ ozvala se Sophie hbitě. Vyhrabala se zpod slunečníku a přidala se k nim. „Mňam, mňam, to kuře vypadá opravdu dobře. Mám hlad jako vlk, i když jsme snídaly před chvilkou.“

Marla se uklidila k vodě a všechny je ignorovala.

„Nic si z Marly nedělejte, je jen trochu stydlivá,“ řekla Joy.

„A co ty?“ zeptal se Carl posměšně Claudie.

„Ty jsi taky

stydlivá?“

„Proto se schovává za tím růžovým pajcem,“ popichoval Dean, žvýkající kuřecí stehno.

Claudia věděla, že si z toho nemá nic dělat, ale přesto umírala rozpaky a připadala si jako totální idiot.

„Měl bys ten růžověj sajrajt taky vyzkoušet,“ řekl Dean Carlovi.

„Určitě by ti to prospělo!“ Odhodil kost na písek a sáhl po sendviči.

„Hej, nedělej tu smetí,“ káral Carl přítele. Pak dodal: „Tohle je soukromá pláž, na to nezapomínej!“

Oba se vesele zasmáli a plácli dlaněmi o sebe.

Joy se jich vyptávala na surfování. Claudii bylo jasné, že flirtuje. I jim to bylo jasné. Sophie a Carl se po chvíli nastěhovali pod slunečník, kde tiše klábosili a upíjeli limonádu z plechovek. Slunce stoupalo vzhůru po obloze. Vlny oceánu lemovalo mihotavé zlato.

„To není nejhorší piknik,“ řekla Claudie, kterou situace trochu 34

vyváděla z míry.

„Škoda, že támhle princezna se k nám nechce připojit,“ řekl Dean.

Claudia spatřila, jak Marla kráčí dlouhými kroky přes hluboký písek, obličej zkřivený hněvem. „Nechali jste mi aspoň sendvič nebo něco?“ dotazoval se.

„Něco tam zbylo,“ odpověděl Dean. „Ale budeš muset hezky poprosit.“

Marla hněvivě zavrčela a zkřížila ruce na hrudi. „Ještě jednou vás slušně žádám, abyste zmizeli!“ procedila skrz zaťaté zuby.

Dean vyskočil a postavil se před ní. „Hele, nech nás vydechnout, jo?“ vykřikl a po tváři se mu rozlil posměšný úšklebek. Odhodil si z opáleného čela pramen světlých vlasů. „Carl a já jsem skvělí hoši.

Tak co ten strach?“

„Varuji vás,“ vztekala se Marla. „Seberte se a zmizte, rozumíte?“

Dean k ní výhružně o krok postoupil. „Nekaž, mejdan Marlo!

Jmenuješ se tak, ne? Marla?“ Blýskl očima po svém kamarádovi, který se právě vynořil zpod slunečníku. Carl se na Deana díval s obavami, jako by očekával, že budou potíže.

„Carl a já jsme čekali, že po obědě půjdeme všichni na horu, do toho pěknýho domu. A… vždyť víš… mejdan.“ Dean postoupil o další krok a Marla couvla.

A jéje, pomyslela si Claudia a začala se pomalu zvedat. Je tu nějak dusno.

„Seberte se a vypadněte!“ křičela Marla s pohrdáním v očích.

„Ale ne, opravdu?“ trval na svém Dean. „Carl a já jsme fakt bezva. Pojďme nahoru, tady dole je moc horko, co říkáš?“

Carl tam stál, úsměv se mu vytratil z tváře a rysy ztuhly.

Hrajou si na tvrdé hochy? uvažovala Claudia a ustupovala. Nebo si vážně koledujou o nějaký trable?

„Mám… mám hlídacího psa,“ v a r o v a l a j e Marla a zalétla pohledem nahoru k domu. „Irskýho vlkodava. Viděli jste někdy irskýho vlkodava? Jsou velký jako tele.“

„Už se celej třesu!“ vykřikoval Dean a posměšně třepetal rukama a nohama. „A co ty. Carle?“

„Uklidni se,“ řekl Carl ostře. „Jdeme, Deane!“

„Stačí, abych zavolala psa,“ varovala je Marla.

35

„Psi mě milují,“ posmíval se Dean. „Nebojím se.“ Obrátil se na Claudii a ostatní. „Chcete, abysme Carla a já šli nahoru, že jo?“

„Já… j á myslím, že byste radši měli jít,“ koktala Claudia a popošla k Marle.

Dean se k nim přiblížil s hrozivým výrazem. „Tak vy nás nahoru nepozvete?“ zeptal se vyzývavě Marly. Jeho oči studily.

„V žádném případě,“ trvala na svém Marla. A pak, dříve než si Claudia uvědomila, co se děje, zahlédla rychlý pohyb.

A zaslechla hlasité plesknutí.

Marla zlostně vykřikla a zapotácela se.

Claudii chvíli trvalo, než jí došlo, že Dean Marlu uhodil.

Ach ne, zasténala náhle vyděšená. S těma klukama budou potíže.

36

IX.

PŘÍZRAK SE VRACÍ

Marla znovu nabyla rovnováhy a se zrudlou tváří zírala na Deana.

„Byl to komár,“ řekl Dean. „Mělas ho na rameni.“

„Co?“ vykřikla Marla trochu vyvedená z míry. „Komár jako vrata,“ opakoval Dean. „Ty mrchy děsně hryžou.“

„Ale… ale…“ Marlin výraz trochu změkl.

„Nechtěl jsem tě praštit tolik,“ řekl Dean mírně. „Mrzí mě, jestli jsem tě vyděsil.“

Claudia úlevně vydechla. Za sebou slyšela Sophiino a Joyino nervózní chichotání.

„Měli bychom radši jít,“ navrhl Carl a zvedl své růžovo-černé surfovací prkno.

„Oukej,“ souhlasil Dean. Vrhl na Marlu ještě jeden omluvný pohled. „Opravdu jsem tě nechtěl vyděsit,“ řekl. Pak náhle vyhrkl:

„Můj táto pracoval pro tvýho.“

„Co že dělal?“ zeptala se Marla.

Ale chlapci už vzali prkna a hnali se po pláži směrem k městu.

„Díky za oběd!“ zavolal přes rameno Carl.

„Byl skvělej!“ dodal v běhu Dean.

Claudia se za nimi dívala, jak utíkají po pobřeží a od nohou jim odletují spršky písku.

„Zabalíme to a vrátíme se domů,“ řekla Marla zamračeně. „Stejně je tady moc velkej hic.“

„Marlo, proč jsi na ty kluky byla tak protivná?“ naléhala Claudia.

Marla vytřepávala plážovou deku. Nechala toho a obrátila se ke Claudii. „Musela jsem rodičům slíbit…“

37

„Slíbit co? Žádní kluci?“ chtěla vědět Joy.

„Musela jsem jim slíbit, že tu ten týden budeme jen my čtyři,“

odpověděla Marla. „Kdyby zjistili, že tu s námi byli ti kluci, měla bych jednou provždy utrum.“

„Ale to je přece něco jiného, než kdyby tu spali!“ protestovala Joy. „Vždyť se tu jen náhodou objevili na pláži.“

„Nepotřebuju žádný trable,“ ukončila to Marla a začala skládat deku.

Zní to trochu divně, ty její řeči, pomyslela si Claudia, když pomáhala Joy a Sophii sbalit chladící tašku. Pak si ale uvědomila, že to, co se tu dnes odehrálo, se od způsobu, jakým se Marla chovala ke klukům v kempu minulé léto, nijak příliš nelišilo. Tehdy byla velmi rezervovaná, a pokud Claudia věděla, měla Marla jen jedno přítele, nějakého Michaela, a chodila s ním sotva pár měsíců.

Na druhé straně byl pro Joy flirt stejně samozřejmý jako dýchání.

Sophie ji usilovně napodobovala, i když nebyla tak společenská a otevřená.

Pokud šlo o ni, Claudia si párkrát dala rande, ale skutečného přítele měla jen jednoho. Podle jejího názoru problém spočíval v tom, že na kluky nedělala nijak velký dojem. Setkala se s nimi, a oni na ni vzápětí zapomněli.

Usmála se, když si uvědomila, že se Deanem a Carlem to bylo jinak. Věděla, že tentokrát udělala dojem. Pravděpodobně jim navždy utkví v paměti jako TA HOLKA S TÍM RŮŽOVĚ POPATLANÝM

OBLIČEJEM.

Odpoledne se všechny tři sešly v Claudiině pokoji. Joy a Sophie v šortkách a tričkách bez rukávů se povalovaly na přehozu postele.

Claudia stála u otevřeného francouzského okna a dívala se, jak se dlouhé stíny pozdního odpoledne natahují přes trávník za domem.

„Nepřipadá vám, že se Marla chová trochu divně?“ zeptala se Joy.

„Kdo si myslí, že jo, ať zvedne ruku.“

Claudia i Sophie poslušně zvedly ruce.

„Je tak nervózní,“ poznamenala Sophie ležící na zádech s rukama pod kudrnatou hlavou.

„Vždycky byla, pokud šlo o kluky, trochu nervózní,“ řekla 38

Claudia.

„Ale ona nebyla jen nervózní. Byla rozzlobená,“ prohlásila Joy.

„Naštvaná, že tam ti kluci byli.“

„Nedala jim vůbec šanci,“ souhlasila Sophie.

„Myslím, že Carl byl bezva,“ řekla Joy s úsměvem.

„Jo, to jo,“ přitakala Claudia od okna. „Ale byli taky trochu drzí.

Myslím, že Marla se trochu vyděsila. Přiznám se, že já taky.“

„V kempu byla Marla mnohem uvolněnější,“ připomněla Sophie.

„Od tý doby se toho ale hodně přihodilo,“ řekla Claudia

zamyšleně. Sedla si na okraj postele k Sophiiným nohám. „Už se cítíš líp?“

Sophie pokrčila rameny. „Ještě pořád se mi trochu motá hlava.“

„Jaký to byl pocit?“ zeptala se Joy. „Bolelo to?“

„Jo, bolelo,“ odpověděla Sophie. „Bylo to jako rána pěstí do žaludku. Nemohla jsem dýchat a… já nevím.“

„To byla ale dva divný dny,“ komentovala to Claudia. „Myslely jsme, že si užijem legrace, pláže a tohohle skvělého domu. Zatím to teda moc velká prázdninová legrace nebyla! Tebe málem zabil elektrický proud, já byla pohřbená…“

„A nezapomeň na toho ohavnýho hnědýho červa v mým salátě,“

skočila jí do řeči Joy. „Ten teda byl!“

Claudia a Sophie se rozesmály.

„Něco ti řeknu, Claud,“ ozvala se Sophie a prudce se posadila.

„Chtěla jsem ti to říct už dřív, ale neměla jsem příležitost.“

„Co?“ zeptala se Claudia a rukou hladila hebký přehoz, „proč najednou tak vážně?“

„No…“ Zdálo se, že Sophie váhá, ale pak se z ní slova začala jen řinout. „Joy a já jsme se pro tebe včera odpoledne chtěly vrátit, ale Marla nás nenechala.“

Claudia civěla na Sophii a pořádně nechápala, o čem to mluví.

„Když jsme se vrátily z procházky, Marla tvrdila, že jsi už odešla nahoru,“ pokračovala Sophie s hlasem ztišeným do šepotu, oči upřené na dveře pokoje. „Šly jsme jinou cestou, tou přímo od dun.

Ale Joy a já jsme se chtěly vrátit dolů a přesvědčit se, že ještě pořád nejsi zahrabaná v písku.“

„Jo. Měly jsme o tebe starost,“ dodala Joy.

39

„Ale Marla povídala, že si je jistá, že už jsi z pláže odešla. Trvala na tom, abysme se vrátily domů s ní,“ šeptala Sophie.

„To je divný,“ zamumlala Claudia.

„Pak se tvářila tak překvapeně, když ses přibelhala z pláže spálená na škvarek,“ řekla Joy.

Claudia si automaticky sáhla na obličej. Tváře a čelo měla horké a stále ještě trochu opuchlé. Přešla k toaletnímu stolku a namazala si na obličej další pleťové mléko s výtažkem aloe.

„Myslím, že Marla to nějak popletla,“ řekla Claudia zamyšleně.

„Když jste šly tou druhou cestou, nemohly jste mě v žádném případě vidět.“

„Myslím, že je celá nějaká popletená,“ řekla Joy, spustila nohy na podlahu a obrátila se ke Claudii. „Ta nehoda loni v létě…“

„To je další věc,“ přidala se Sophie. „Nikdy se o sestře ani nezmíní. Ani jednou neřekla o Alison slůvko. Není vám to divný?

Byly jsme tam přece vloni v létě všechny. Všechny jsme u toho byly.

Tím chci říct, Alison byla Marlina sestra, ale my všechny…“

„Chudák Alison,“ zašeptala Joy. „Chudák holka.“

„Pořád na to myslím,“ připustila Sophie prudce. „Jsem si jistá, že na to myslíme všechny, ale Marla se chová, jako kdyby se nikdy nic nestalo. Myslím…“

„Řekla mi, že o tom nechce mluvit,“ přerušila ji Claudia. Pleťové mléko ji chladilo na obličeji.

„Ty ses jí ptala?“ dožadovala se Joy. „Zmínila ses o Alison?“

„Ještě předtím, než jste se vzbudily, jsme hrály tenis. Začala jsem o té nehodě a Marla mne hned okřikla. Řekla mi, že o tom nechce mluvit.“

„Ale je to tak – nepřirozené!“ protestovala Sophie. „Mám pocit, jak se to ve mně hromadí a já o tom nesmím mluvit. Chci říct…“

zmlkla.

„Myslím, že Marla prostě jen chce, abysme si tenhle týden užily a zapomněly na to, co se stalo,“ řekla Claudia zamyšleně. Zírala do zrcadla na svůj spálený obličej. „A kdyby se nám podařilo přestat na tu nehodu myslet, jsem si jistá, že bysme se tu měly skvěle…“

Toho večera dívky opět večeřely ve velké jídelně pro hosty.

40

Seděly namačkané u jednoho konce dlouhého stolu, takže místnost vypadala ještě větší než ve skutečnosti.

Všechny však měly dobrou náladu. Joy vyprávěla veselé historky o tom, jak se snažila rozejít se svým tvrdohlavým přítelem, který odmítal pochopit, co po něm chce. Její vyprávění vyvolalo bujarý smích.

P a k z a s e Marla vyprávěla veselý příběh o tom, jak její otec odcestoval za obchodem do ciziny a spletl si zemi a byl pak celý popletený z toho, že všichni mluví italsky.

Když začal Alfred sklízet ze stolu, Joy se obrátila k Marle. „Co se takhle večer dá v Summerhavenu dělat?“ zeptala se.

„Moc ne,“ připustila Marla. „Můžeme si zajít na nějaký film, ve městě je jedno staré kino. Strašně to tam smrdí po kočkách, ale občas tam dávají dobré filmy. Nebo se můžeme projít po promenádě na pláži.“

„Promenáda? Je to něco jako zábavní park?“ zeptala se Joy vzrušeně.

„Jo,“ přikývla Marla.

„Jde se!“ vykřikla Joy. „Miluju kolotoče!“

„Já taky!“ přidala se nadšeně Sophie.

„Musíme si zajezdit v

autodromu a zajít do Domu zrcadel. Straně ráda se na sebe dívám, když jsem kostnatá!“

„A co ty, Claud?“ zeptala se Marla.

„Zní to dobře,“ odpověděla Claudia.

Představa, že se na chvíli dostane z Drexellovic domu a uvidí jiné lidi, se jí líbila. Zamyslela se na tím, co má na zábavních parcích nejraději. „Chci se svézt na ruském kole.“

„V žádném případě! Já tedy ne!“ vyhrkla Joy. „Od loňského léta se hrozně bojím výšek!“

„Ach!“ vykřikla Sophie s otevřenými ústy.

Joy se okamžitě uvědomila, co řekla. Zrudla. „Je mi líto, Marlo, já… já… nepřemýšlela jsem.“ Sklopila oči.

„Nic se neděje,“ řekla Marla bezvýrazným hlasem a s prázdným pohledem.

O chvíli později už všechny seděly v mercedesu a s Marlou za volantem se hnaly směrem k Summerhavenu. Claudii opět

41

překvapilo, jak na vzdáleném výběžku je dům izolovaný od ostatního světa. Na míle kolem nebylo ani živáčka.

Za dvacet minut nato zaparkovala Marla na parkovišti na okraji města a všechny čtyři se vydaly na promenádu. To je ale změna!

pomyslela si Claudia. Připadalo jí, j ako od vily byla tisíc mil daleko.

Pláž ve městě byla mnohem užší, plochá a bez jakýchkoliv dun a dokonce i vlny se tu zdály být mírnější. Nebyly tu žádné útesy.

Lidské hlasy, smích a výkřiky na atrakcích přehlušovaly hřmění oceánu a křik racků.

Dívky se připojily k davům na promenádě. Všude zářily neony a vzduchem se nesla smíšená vůně pražené kukuřice, vařených párků a cukrové vaty.

Je to tady nacpané a hlučné – a přátelské, myslela si Claudia.

Uvědomila si, že zakouší nečekaný pocit úlevy, tady, v tom hlučícím davu.

Zašly do Domu zrcadel a strávily téměř patnáct minut hledáním zrcadla, v němž by Sophie vypadala štíhlá. Claudia si při pohledu na sebe nemohla udržet smíchy. Ona i Marla vypadal nejméně osm stop vysoké. Ale Joy dokonce i v těch křivých zrcadlech vypadala dokonale souměrně a sexy.

Pak si zajezdily na lochnesce a poté, co vystály asi

dvacetimetrovou frontu, na autíčkách v autodromu. Joy jako obvykle svým typickým způsobem kličkovala dopravní zácpou, její dlouhé vlasy za ní třepotavě vlály.

Sophie se ke Claudiinu velkému překvapení změnila v

démonického řidiče snažícího se nabourat do všeho, co bylo po ruce.

Po autodromu se vydaly podle stánků s občerstvením, které

lemovaly promenádu. Claudia se zastavila, aby si koupila obrovský kornout cukrové vaty.

Právě si poprvé opatrně kousla, když za sebou uslyšela povědomý hlas. „Máš zálibu v růžový, co?“

Otočila se a uviděla usmívajícího se Carla. Vedle něj stál Dean, ve tmavých vlasech se mu odráželo světlo pouličních lamp. Chlapci se převlékli do vybledlých džin roztrhaných na kolenou a přiléhavých triček bez rukávů. Claudia si znovu uvědomila, jak dobře oba vypadají, takovým trochu drsným způsobem.

42

Zvedla kornout s růžovou cukrovou vatou. „Jo, namažu si to po celém obličeji,“ řekla Carlovi.

Hoši se zasmáli.

„Co tady vy dva děláte?“ chtěla vědět Marla. Její hlas zněl spíš překvapeně než nepřátelsky.

„Žijeme tady,“ řekl Carl s úsměvem.

„Jo. Přímo tady na promenádě,“ přidal se Dean. „Támhle mám ložnici,“ ukázal na lavičku mezi dvěma stánky s občerstvením.

„Velice útulné,“ řekla Joy a přistoupila ke Carlovi.

Sophie Joy okamžitě napodobila a postavila se vedle Deana.

„Nechcete si zajezdit na autíčkách?“ zeptala se Joy. „Byly jsme tam před chvilkou, je to děsná prča!“

„Jo jistě,“ souhlasil Carl rychle.

Marla chtěla začít protestovat, ale jak se kolem ní všichni hnali do fronty, strhli ji s sebou.

„Přijdu za chvíli za vámi!“ zavolala na ně Claudia. Rozhodla se, že pro dnešek má autodromu dost. Chtěla prozkoumat promenádu a získat trochu času pro sebe. Kromě toho, pomyslela si, Joy a Sophie si jednoznačně zabraly kluky pro sebe. A byla si jistá, že Marla půjde s nimi, jen aby se přesvědčila, že nepozvou Carla a Deana do vily.

Tak proč by se na ně měla lepit?

Ukusovala z cukrové vaty a loudala se podloubím s výherními automaty a videohrami. Halas na promenádě byl tak silný, že přehlušil hukot oceánu, i když pláž byla hned vedle.

Za podloubím davy prořídly. Světla tu byla tlumenější. Claudia naposledy olízla prázdný papírový kornout a pak ho zahodila do koše na odpadky.

Přejela jazykem ulepené prsty a vzhlédla k obloze. Řídké

chomáče šedých mraků pluly přes bledý měsíc v úplňku. Dál od stánků a od tlačenice se vzduch zdál být chladný a vlhký. Raději bych se měla vrátit, pomyslela si.

Jak se otočila, spatřila, že nedaleko někdo stojí a intenzívně ji pozoruje.

Claudia se vyděšeně zastavila a zahleděla se na něj. Okamžitě poznala ty rovné tmavé vlasy a pronikavé temné oči.

Daniel.

43

„Přízrak!“ vykřikla hlasitě.

44

X.

SMRT NA PROMENÁDĚ

„Jakžes mně to řekla?“ Rychle popošel k ní a na jeho hezké tváři se objevil úsměv.

„Já… ach… nic…“ koktala Claudia rozpačitě.

„Říkalas, že jsem přízrak?“ Jeho černé oči se vpíjely do jejích, jako by tam chtěl najít odpověď.

„Ne… Já…“ Claudia nevěděla, co říci.

Impulzivně ho chytila záruku a stiskla ji. Byla chladná.

Stejně jako včera na pláži, pomyslela si překvapeně. Studená jako smrt, napadlo ji.

„Ne, ty jsi skutečný,“ řekla a rychle ruku pustila a s bušícím srdcem se na něho usmála. „Alespoň tak působíš. Chci říct…“

„Řekl bych, že je to kompliment,“ pokrčil rameny.

„To je tím, že kdyžs mě pomohl, zmizel jsi dřív, než jsem ti stačila poděkovat,“ řekla Claudia neobratně. „Zmizel jsi jako duch a… no…“

„Ty jsi Claudia, že?“ zeptal se a strčil ruce do kapes denimových šortek. Na sobě měl bílé triko s rozhalenkou a kolem pasu uvázanou šedou bundu.

To oblečení je opravdové, pomyslela si Claudia.

Co mě to napadlo, že to je přízrak? Proč jsem si to vůbec myslela?

„Ano,“ řekla. „Claudia Walkerová.“

„Ty tvoje spáleniny už vypadají líp,“ řekl a prohlížel si její tvář.

„Dělají ti to přátelé často, že tě pohřbí do písku a nechají tě tam usmažit se?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Claudia. „Mysleli si, že už jsem 45

odešla nahoru do domu.“

„Skvělí přátelé,“ zavrtěl Daniel hlavou.

„Jsou oukej,“ nesouhlasila Claudia. Cítila se v defenzívě. Co mu dává právo pomlouvat její kamarádky? Vždyť je ani neviděl. „Byla to náhoda, omyl,“ řekla.

Pomalu se loudali zpátky k zábavnímu parku. Claudia si

uvědomila, že mluví většinou ona. Vykládala mu, jak byla s kamarádkami loni v létě v kempu v jedné chatce a jak ji překvapilo, když ji Marla pozvala, aby k ní na týden přijela.

Daniel pozorně poslouchal a občas něco tiše poznamenal. Připadal jí ostýchavý. Ne nepříjemně ostýchavý, prostě ostýchavý. Jak tak kráčeli bok po boku, jeho paže se dotýkala její. Tmavé oči si ji pozorně prohlížely.

Zastavily se u ruského kola. Jak se otáčelo, zářivá žlutá světla na jeho obvodu se míhala na pozadí černé noční oblohy jako třpytící se hvězdy.

Od oceánu vanul chladný vánek a čechral Claudii vlasy. „Krásná noc,“ zašeptala a usmála se na Daniela.

Napřáhl k ní ruku. „Podívej. Mám dva lístky,“ řekl s očima upřenýma na ruské kolo. „Fronta není moc velká, pojď, svezem se.“

„Dobrá. Miluju ruské kolo!“ prohlásila.

„Já vím,“ řekl záhadně. Vzal ji za ruku a táhl do fronty.

Proč má tak studené ruce? divila se Claudia.

„Co tím chceš říct? Jak bys to mohl vědět?“ dorážela na něho čtverácky.

„Jsem přízrak. Pamatuješ? Vím všechno,“ zašklebil se na ni uličnicky.

O chvíli později už předával lístky obsluze ruského kola.

Doputovalo k nim prázdné sedadlo. Kolo se zastavilo. Přeběhli po krátké rampě a vyšplhali se dovnitř.

Jakmile před nimi zacvakla bezpečnostní tyč, sedadlo se zhouplo a s trhnutím se odlepilo od země.

Claudia se opřela o plastikové opěradlo sedadla. Trochu ji překvapilo, když zjistila, že je kolem něho ovinutá Danielova paže.

Opřela se o ni hlavou, vánek od moře jí chladil tvář, a dívala se na oblohu. „Je taková jasná noc,“ řekla. „Uvidíme úplně všechno.

46

Oceán. Celou promenádu…“

Usmál se. „Je úplněk,“ řekl měkce a ukázal volnou rukou na měsíc.

„Změníš se za několik

minut ve vlkodlaka?“ popichovala ho

Claudia.

Zavrčel na ni. „Tak si to rozmysli,“ řekl. „Jsem přízrak nebo vlkodlak?“

„Bydlíš ve městě?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. Do čela mu sklouzl pramen černých vlasů.

„Tak kde žiješ? Co tady děláš?“ ptala se Claudia.

„Žiju všude. Létám noční oblohou,“ odpověděl s úsměvem.

Naklonil se až k ní a přesunul paži z opěradla na její ramena. „Lovím lidi,“ zašeptal s žertovnou hrozbou v hlase a přiblížil svou tvář k její.

„Už jsi někdy předtím byla úplně sama potmě s přízrakem?“

přešel do šepotu.

„Už jsi někdy byla takhle blízko duchovi,

Claudie?“

Chystá se mě políbit? přemýšlela Claudia.

Chci, aby to udělal?

Ano.

Cítila se rozčarovaná, když se opět odtáhl. „Jů, koukni na oceán,“

řekl. „Vypadá neskutečně.“

Jak stoupali výš a výš, začal se na pravé straně objevovat oceán.

Měsíc na něj vrhal záplavu bledého světla, v němž se vlny leskly jako stříbro.

Pod nimi se přelévaly davy, hlučná promenáda. Když se obrátila nalevo, mohla vidět světla Summerhavenu, drobná a třpytivá, jako by město bylo nějaká hračka.

„Jsi tady déle než já,“ řekla Danielovi. Cítila se dobře s jeho paží kolem svých ramenou. „Ukaž mi, kde co je.“

„No… tak dobře,“ souhlasil neochotně a naklonil se přes ni, aby viděl na levou stranu. „Támhle to je nějakej barák,“ ukázal, „a támhle je červený světlo. A támhle je ulice. A támhle žluté světlo.“

Usmál se na ni, tvář několik centimetrů od její.

„Jsi vynikající průvodce,“ škádlila ho.

„Říkal jsem ti, že tady nežiju,“ pronesl a zadíval se jí pevně do očí.

47

Je tak hezký, myslela si Claudia. A zábavný. A milý.

Impulzivně se k němu naklonila a políbila ho. Vypadal nejdřív vyděšeně, ale pak jí polibek vrátil. Je skutečný, pomyslela si. Není to žádný přízrak. Má teplé rty.

Gondola se náhle rozhoupala a s trhnutím se zastavila.

„Ach!“ vykřikla Claudia a odtáhla se od něj. Civěla dolů. Byli na samém vrcholu. „Proč jsme zastavili?“ zeptal se Daniel a naklonil se přes bezpečnostní tyč. Zadíval se dolů a mírně tím gondolu rozhoupal.

„Nechávají nasednout další lidi,“ odpověděla Claudia. Stále ještě cítila chuť jeho rtů. Usmála se na něj. „Tady nahoře se mi to líbí.

Podívej se, jak velký je měsíc.“

„Vsadím se, že by si na něj mohl sáhnout,“ řekl a podíval se stejným směrem jako ona. Stoupl si. Gondola se rozkývala. „Tady je, já ho popadnu,“ řekl a natáhl obě ruce po měsíci.

„Danieli, sedni si!“ vykřikla Claudia.

Daniel nakloněný přes bezpečnostní tyč předstíral, že se snaží polapit měsíc.

Jak se natáhl, gondola sebou trhla a zhoupla se kupředu.

Claudia se v hrůze dívala, jak Daniel, paže stále natažené, přepadl přes bezpečnostní tyč a po hlavě padal vstříc smrti.

48

XI.

ALISONINA TRAGICKÁ NEHODA

Dříve, než stačila vykřiknout, dokonce ještě dřív, než se stačila nadechnout, uvědomila si Claudia, že se nedívá na Danielův pád.

Dívala se na Alison.

Alison. Claudia od okamžiku, kdy přijela do Summerhavenu, na ni pořád myslela. A teď opět znovu prožívala tragickou nehodu, při níž Alison Drexellová přišla o život.

Stejně jako se člověku někdy promítne před očima celý jeho život, promítala se teď Claudii před očima tragedie loňského léta. Strašlivý horor, který jí vytanul na mysli, když Daniel rozhoupal gondolu ruského kola.

Znovu byl loňský červenec a ona byla v kempu Full Moon…

Claudia se protáhla na palandě s pocitem, že je z odpoledního h o r k a ú plně zničená. Apaticky zabila dlaní mouchu. Byla přesvědčená, že hmyzu se extravagantní směsice vůní – kombinace repelentu, deodorantu a

Marliny toaletní vody s růžovou silicí –

velice zamlouvá.

Bylo zrovna po obědě, „polední klid“, kdy se předpokládalo, že všichni leží ve svých chatkách a píší domů dopisy. Naštěstí Caroline, Claudiina vedoucí, byla zamilovaná do instruktora vodních sportů, takže po ní nebylo ani vidu ani slechu a nikdo z nich se psaním dopisů unavovat nemusel.

To odpoledne Claudia, Marla, Joy a Sophie lenivě hrály Vadí nevadí. Na řadě byla Joy. Lišácky se zadívala na Claudii.

„Nevadí?“ řekla. „Řekni nám, kolik beďarů ti dneska naskákalo.“

49

Claudia se začervenala, když si uvědomila, že Joy ji určitě dnes ráno viděla v umývárně, jak si zkoumá obličej.

„Nebo ti to vadí?“ zeptala se Joy líně a lakovala si přitom nehty bledě růžovým lakem.

„Tři,“ přiznala Claudia s pohledem upřeným na prkennou

podlahu.

„Skvělý. Tak perfektní pleť bych chtěla mít.“

Všechny se rozesmály.

Náhle se rozlétly dveře a dovnitř vtrhla Marlina mladší sestra Alison. Byla o rok mladší než Marla. Stejně jako ona byla vysoká a štíhlá a měla plavé vlasy. Podle Claudie ji však chyběla Marlina jemnost a decentnost. Alison neměla její přirozený půvab, ani vrozené sportovní nadání a nebyla ani trochu sympatická.

„Co děláte, holky?“ zeptala se.

„Nic, co by tě muselo zajímat,“ ujistila ji Joy.

Marla ani nevzhlédla, „Vypadni, nádhero!“

Dokonce i Claudia, která se usilovně snažila mít Alison ráda, musela připustit, že je to děsný spratek. Nikdy se neskamarádila s dětmi ve své chatě. Zoufale se snažila, aby ji mezi sebe přijaly Marliny přítelkyně a aby se stala součástí její společnosti.

Což by nijak zvlášť nevadilo, kdyby to nebyla čmuchalka a

práskačka. Alison vždycky žalovala hlavní vedoucí jejich prohřešky a usilovala jim co nejvíc zavařit.

„Chci taky hrát,“ oznámila Alison a dřepla si na Marlinu palandu.

„Můžu? Hrozně se nudím.“

„Vždyť ani nevíš, co hrajem,“ řekla Joy a zamračila se.

„Vadí nevadí,“ vyhrkla Alison samolibě.

„Na to jsi moc malá,“ řekla chladně Marla. „Nepatříš sem, Alison.“

„Já to na vás na všechny řeknu,“ pohrozila Alison. „Měly byste psát dopisy domů.“

„Príma,“ řekla Marla. „Chceš si zahrát? Tak nám vyprávěj o tom, jak tě matka přistihla, když ses líbala s Michaelem Jennigsem ve své ložnici.“

„Cože? Nic takového jsem nedělala,“ bránila se Alison. „To je sprostá lež!“

50

„Nebyl to náhodou tvůj přítel?“ zeptala se Claudia Marly, neschopná přitom zakrýt překvapení v hlase.

„Byl to můj přítel, dokud ho nezahlídla Alison,“ řekla Marla zhnuseně.

„Lžeš!“ bouřila se Alison. „Jsi hnusná lhářka!“

„No tak jo. Dobře,“ odpověděla Marla sarkasticky a obrátila oči v sloup. „Hele, AI i, chceš si zahrát? Řekni mým k amarádkám, co jsi mi provedla. No tak dělej! Pěkně podrobně.“

„To je úchvatný,“ řekla Joy otráveně,

„ale co kdyby Alison

vypadla, abysme mohly hrát dál.“

„Jo, vypadni Alison,“ přidala se Sophie.

„Tak dělej, Alison, řekni pravdu,“ trvala na svém Marla. „Buď řekni pravdu, anebo řekni vadí. Pravdu, Ali. Co se stalo mezi tebou a Michaelem.“

Alison zírala do podlahy, pak odbojně pohlédla na sestru. „Vadí.“

„To není nutný. Můžeš se prostě sebrat a jít,“ vložila se do toho Claudia. Náhle se jí ovzduší v malé chatce přestalo líbit. Nepříjemný pocit jí svíral žaludek a obcházela ji hrůza.

„Řekla jsem vadí,“ trvala na svém Alison a vztekle vyskočila.

„Tak když vadí, jdi zpátky do své chaty a zůstaň tam,“ navrhla Claudia a zašklebila se na Joy a Sophii.

„Ne,“ namítla Marla a v modrých očích se jí zablesklo. „Napadá mě něco lepšího. Buď nám řekni pravdu, anebo dneska v noci za úplňku přejdi Grizzlyho rokli.“

Alison vrhla vzteklý pohled na sestru a z tváře se jí vytratila barva. Všechny dobře věděly, že se hrozně bojí výšek. A nepatřila právě k těm nejšikovnějším na světě. Nebylo možné, aby přešla po kládě přes rokli – zvlášť ne v noci.

Konečně se Marle podařilo najít způsob, jak sestru vystrnadit.

„Dobře,“ řekla Alison tiše s očima upřenýma na sestru. „Udělám to.“

„Cos říkala?“ vykřikla Sophie. „Neblázni, Alison!“

„V kolik tam mám být?“ zeptala se Alison a Sophii naprosto ignorovala.

Marla nedbale pokrčila rameny. „Co takhle až zhasnou. V deset.“

„Žádný problém. Sejdeme se tam,“ řekla Alison a důstojně

51

odkráčela ze srubu.

Tu noc, těsně před desátou, když si byly jisté, že se Caroline někde u jídelny tulí ke svému příteli, se všechny čtyři, jedna po druhé, vykradly z chaty. Byla chladná noc a žlutý úplněk zářil nízko na purpurové obloze. Cvrčci hlasitě cvrkali. Hebký vánek ševelil v korunách stromů.

Byly na půl cestě dolů po blátivé cestě, která vedla k hluboké rokli, když se náhle mezi stromy rozzářilo jasné světlo, jehož paprsky zachytily Marlinu postavu. Uslyšely Carolinin napjatý hlas.

„No dobře, Drexellová. Máš po legraci. Kde máš kámošky?“

Marla s nejasným mumláním vstoupila do kužele světla z

Carolininy baterky. Ostatní ani nedutaly. Ani se nehnuly a snažily se nedýchat.

Claudia se choulila za stromem s pocitem, že ji prozradí bušení srdce. Caroline po nich pátrala, svítila baterkou mezi stromy kolem stezky. Ale brzy toho nechala a spokojila se s tím, že odvlekla zpátky Marlu.

„Neměly bysme se vrátit?“ zašeptala Sophie, když zmizely z dohledu.

„Jo, je to hloupý,“ řekla Claudia, stále se ještě schovávajíc za velkým dubem.

„V žádným případě,“ protestovala Joy. „Caroline na náš b ude čekat u chaty. Kromě toho, co když už je Alison u rokle? Radši bysme měly jít za ní.“

Našly Alison, jak stojí na okraji Grizzlyho rokle a zírá do řeky pod sebou. Claudia si uvědomila, že je to nejmíň šest metrů hluboko.

Přes rokli byla položena jediná kláda, jejíž drsný povrch se blýskal v jasném měsíčním světle.

„Alison, vrať se zpátky do chaty. To je šílenství!“ řekla jí Claudia.

Jediný pohled stačil, aby viděla, jak je vyděšená.

„Jo. Klidně se na to vykašli,“ přidala se Joy s rukama v zadních kapsách džin. „Dolů je to pěkně daleko. Kdybys spadla…“

„Nedělej to, Alison,“ řekla i Sophie, stojící na pokraji rokle a sledující bílou pěnu řítící se vody.

Alison je ignorovala. „Kde je má ségra?“ dožadovala se s

napjatým výrazem v očích.

52

„Chytila ji Caroline a přinutila ji vrátit se,“ odpověděla Claudia.

„Měly bysme se taky vrátit.“

„Budete muset říct Marle, že jsem se toho odvážila,“ řekla Alison přiškrceně.

„Prosím tě, nedělej to!“ vykřikla Joy.

„Vy jste to dokázaly, ne?“ vyštěkla Alison. „Vy všechny jste tu kládu přešly. Proč si myslíte, že já to nedokážu?“

„Ale my jsme po ní přešly ve dne,“ řekla Sophie „a všechny jsme sportovkyně…“

„A nebojíme se výšek,“ dodala Claudia.

„Nech toho, Alison,“ žadonila Joy.

Alison neřekla ani slovo. Se zuby zaťatými do dolního rtu a očima zúženýma odhodláním vstoupila na kládu.

„Ne!“ vydechla Claudia.

Rokle byla úzká – ne víc než devět metrů napříč. Ale kdyby Alison spadla, zřítila by se na ostré kameny v mělké řece, do proudu natolik silného, že by ji odnesl.

„Alison, no tak!“ zavolala Joy s rukama přitisknutýma ke tvářím.

„Nemůžu se na to dívat,“ prohlásila Sophie a odvrátila se od rokle.

Pomalu, s třesoucíma nohama se Alison centimetr po centimetru posunovala po kládě.

„Alison – dost!“ vykřikla Claudia. „Ať je po tvém, dokázalas to.

Pojď zpátky.“

„Jo, vrať se!“ zapřísahala ji Joy.

Alison na jejich vyděšené výkřiky nedbala.

Když už byla asi ve dvou třetinách cesty, zastavila se a kolena jí podklesla. Ze všech sil se znovu snažila nabýt rovnováhy.

„Ach, pomoc,“ hlesla. „Spadnu.“

„Ne, nespadneš,“ řekla Claudia a stoupla na kraj klády. „Všechno je v pořádku. Prostě si sedni, obrať se a mazej zpátky.“

Právě v tom okamžiku zahlédla Claudia mihotající se pruhy světla na pozadí lesa. Chvíli trvalo, než jí došlo, že jsou to baterky. Pak zaslechla dupot, hlasy.

„To je Caroline!“ vykřikla Joy. „A s ní další vedoucí!“

„Utíkejte!“ ječela Sophie. „Dělejte, nebo nás chytnou!“

„Dělej, Alison – pospěš si!“ naléhala Claudia.

53

„Snažím se,“ odpověděla Alison. Pak už dívky prchaly zpátky lesem, pryč od mihotajících se světel, pryč od vedoucích. Claudia si myslela, že Alison je těsně za ní.

Myslela si, že Alison také utíká. Neviděla ji spadnout.

Neslyšela tupý úder, jak její tělo dopadlo na kameny do divoké řeky, mlasknutí, s níž ji přijala řítící se voda. Byla pevně přesvědčená, že Alison je těsně za ní. A tak běžela pryč od světel, prchala temným lesem. Běžela chladnými, černými stíny… Běžela…

Claudia náhle ucítila ruku na svém rameni.

Těžce polkla a zadívala se Danielovi do očí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se něžně.

Zamrkala a s úžasem zjistila, že není v táboře Full Moon. Seděla Vedle Daniela v gondole na ruském kole. A kolo se znovu hladce otáčelo a unášelo je dolů k zářivým světlům zábavního parku.

„Ty jsi nespadl?“ vykoktala.

Zatvářil se zmateně. „Nespadl? Myslíš z gondoly?“ zasmál se.

„Myslela jsem…“ Byla celá popletená. Země se rychle blížila.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že se to otáčí ruské kolo.

„Jsem přízrak, nezapomeň,“ popichoval ji Daniel. „Vypadl jsem, ale zase jsem připlachtil zpátky.“ Nuceně se usmála.

Alison. Podvědomě jsem na tebe celou tu dobu myslela, Alison, pomyslela si Claudia a otřásla se.

Proto jsem tě teď viděla. Zřítila ses ty, a ne Daniel. Spadla jsi, Alison. Taková strašná nehoda…

O chvíli později gondola s mírným pohupování přistála n a rampě.

Daniel jí pomohl vysednout. „Bylo to fajn,“ řekl a oči se mu smály.

„Jo, bylo to bezva,“ souhlasila Claudia stále ještě trochu otřesená.

„Díky, Danieli.“

Když spolu kráčeli po promenádě, téměř se srazili se dvěma chlapci, kteří se proti nim řítili na kolečkových bruslích.

„Musím najít Marlu a ostatní,“ řekla Claudia. „Chceš jít se mnou?

Chci jim dokázat, že… hej!“

Byl pryč. Znovu zmizel.

Co se to děje? divila se.

„Claudie! Tady!“ ozvaly se známé hlasy.

54

Claudia se otočila a spatřila své přítelkyně, jak stojí před jasně osvětleným stánkem, kde se házely šipky, a mávají jí. Joy si nesla ohyzdného růžového medvěda. Dean a Carl Claudii zamávali a ztratili se v davu. Její kamarádky spěchaly k ní.

„Kam ses poděla?“ ptala se Marla.

„Jo, měly jsme se úžasně,“ přidala se Joy. „Ty kluci jsou príma, když je blíž poznáš.“

„Toulala ses tu sama?“ zeptala se Marla a zkoumavě se na Claudii podívala.

„No… jo,“ odpověděla jim Claudia. „Bylo to bezva, fakt. Ráda na takovýchhle místech pozoruju lidi, víte?“

„Podívej, co Carl vyhrál,“ chlubila se Joy a zvedla do výše plyšovou ohavnost. „Dal mi ho. Pojmenuju ho Carl.“

„Vypadá přesně jako on,“ řekla Marla suše.

Stále ještě si vzrušeně povídaly, když zamířily k autu a pak nasedly.

Později Claudia ležící v posteli myslela na Daniela, na jeho polibky, na to, jak je hezký a záhadný. Otevřenými skleněnými dveřmi foukal do místnosti větřík a chladil jí plet.

Uvědomila si, že se o Danielovi vůbec nic nedozvěděla. Nevěděla ani, kde žije, ani co dělá letos v létě tady na pláži. Neznala ani jeho příjmení.

Právě když upadala do nehlubokého spánku, vzbudil ji pronikavý výkřik.

Prudce se posadila.

Jekot vycházel z Joyina pokoje.

55

XII.

MUČENÍ

Joyin pokoj byl od Claudiina přes chodbu.

Rozrazila dveře a horečnatě hledal vypínač.

„Pomoc! Pomoc!“ křičela Joy z plna hrdla.

Světlo se rozsvítilo a odhalilo Joy sedící na posteli. Pod noční košilí měla kůži jasně červenou. Černé vlasy jí v divokých chumáčích vlály kolem obličeje. Tvář měla zkřivenou hrůzou.

Zoufale mávala pažemi nad hlavou.

„Pomoz mi, Claudie – pomoz mi!“

Za Claudií vtrhly do pokoje Sophie a Marla.

„Ježíšikriste, Joy! Co to máš na rukou?“ zaječela Sophie.

„Pomoz mi – prosím, pomoz mi!“ Všechny tři se rozběhly k její posteli. „Pijavice!“ prohlásila Claudia. K Joyině pravé ruce přímo pod ramenem byly přisáté tři obrovské černé pijavice.

„Dejte je pryč! Dejte je pryč!“ křičela Joy hystericky.

„Joy, uklidni se!“ chlácholila ji Marla.

„Jak se sem dostaly?“ naléhala Sophie téměř stejně hystericky jako Joy.

„Přestaň sebou házet a my ti je sundáme!“ řekla Claudia a popadla Joy za rameno.

„Pomozte mi! Pomozte mi!“

„Joy – přestaň Sílet!“ vykřikla Claudia.

„Jak se ty pijavice dostaly do její postele?“ ptala se Sophie Marly.

„Jak to mám vědět?“ odsekla Marla netrpělivě.

Chňapla Joyino zápěstí a přidržela ji na posteli.

Claudia třesoucími se prsty zápasila s pijavicemi. Zatímco Joy 56

ječela a chvěla se, Claudia jí pijavice jednu po druhé odtrhla a hodila do odpadkového koše.

„Ách! Krvácím! Krvácím!“ kvičela Joy.

„To krvácení za chvilku přestane,“ snažila se ji uklidnit Claudia.

Celé Joyino tělo se svíjelo v záchvatu hrůzy. Přitáhla si přikrývku k bradě, divoce sebou házela a po tvářích se jí koulely slzy.

„Pamatuješ si na loňské léto v kempu?“ zeptala se Sophie Claudie a zamžourala na ni. Vletěla do Joyina pokoje, aniž si nasadila brýle.

„Pamatuješ se, jak Joy plavala v jezeře a na nohu se jí přisála pijavice?“

„Přestaň!“ prosila ji Joy. „Nepřipomínej mi to!“

Tenkrát to trvalo celý den, než se ji podařilo uklidnit, pomyslela si Claudia nešťastně.

„Jak se sem dostaly?“ zeptala se Marla hněvivě. Civěla do koše na odpadky. „Jak?“ Ta otázka nebyla určena ni komu konkrétnímu. „Jak se mohly dostat pijavice do ložnice v patře?“

„Někdo tady byl!“ křičela Joy a stírala si přikrývkou slzy.

„Co?“ reagovala Marla překvapeně.

„Někdo mi je dal na ruku,“ křičela Joy. „Když jsem si šla lehnout, nebyly tam. V posteli nebyly. Někdo je tam musel dát.“

„Jak to víš?“ zeptala se Claudia a konejšivě položila ruku na Joyina třesoucí se ramena.

„Protože jsem prohlížela postel,“ ř e k l a J o y . „Vždyť víš, jak nesnáším brouky a pavouky. Vždycky stáhnu pokrývku a prohlídnu si postel dřív, než do ní vlezu, každou noc!“

Marla popošla k oknu a vyhlédla ven. Byla bledá a vypadala znepokojeně. „Kdo by se sem dostal? Kdo by ti dával pijavice na paži, Joy? To… to nedává smysl.“

Joy zakvílela. „Jsou tak odporné. Cítila jsem, jak mě něco štípe na ruce. A sály mi krev. Ty… ty pijavice. Ty…“

„Prosím, Joy, snaž se uklidnit,“ řekla Claudia mírně ruku stále na jejím rameni. „Teď už jsi v pořádku. Jsi oukej.“

„Věděl někdo, jak Joy nesnáší hmyz?“ zeptala se Sophie.

„Nikdo tady nebyl,“ řekla Marla rozhodně a odvrátila se od okna.

„Dovnitř se nikdo dostat nemůže. Ty to víš, Sophie.“

„Tak jak se ty pijavice dostaly na její ruku?“ dožadovala se 57

Sophie odpovědi zvýšeným hlasem.

Marla potřásla hlavou a zavřela oči. Tmavé vlasy jí volně spadaly přes ramena na bílou noční košili. Popotáhla s e za pramen vlasů, pak si ho vložila do úst a zamyšleně ho cucala.

„V létě je vždycky spousta hmyzu,“ řekla a pustila pramen vlasů.

„Taky myší. Ale v žádném případě se sem nahoru nemohly dostat pijavice. Nežijí v oceánu, takže…“ hlas se jí vytratil do ztracena.

„Někdo je na mě musel připlácnout!“ prohlásila Joy jen o něco málo klidněji.

„Promluvím o tom s Alfredem a to teď hned!“ rozhodla se Marla.

Potřásajíc hlavou vyšla z pokoje.

Claudia poslouchala, jak její kroky doznívají na schodišti. „To je opravdu záhada,“ řekla k Joy. „Už se cítíš líp?“

„Víš, co si myslím?“ řekla Joy ignorujíc otázku. Posadila se zpříma a opřela se o čelo postele. „Víš, co si myslím? Myslím si, že nás sem Marla pozvala, aby nás týrala!“

„Cože?“ reagovaly Claudia i Sophie překvapeně.

Sophie se posadila na okraj postele a napjatě se na Joy zadívala.

Měla na sobě hedvábné pruhované pyžamo. Claudia zůstala stát vedle Joy.

„Co tím, sakra, chceš říct?“ ptala se s naléhavostí Sophie.

„Slyšíš, ne?“ odsekla Joy. „To, co se tady děje – to všechno nemůžou být náhody.“

„Joy – co to říkáš?“ děsila se Claudia.

Joy si utřela nos do kapesníku. „Chci tím říct, že Marla nás sem pozvala, aby nás mučila,“ odpověděla pochmurně. „Kvůli Alison.“

„Jsem přesvědčená, že Marla nás z toho, co se stalo Alison, neobviňuje,“ řekla Sophie nejistým hlasem.

„Neměly bysme podléhat stihomamu,“ namítla Claudia mírně.

„Stihomamu? Nejsem žádný paranoik!“ odpověděla Joy naštvaně.

„Opravdu si myslíš, že to byla náhoda, že tě

Marla nechala

zahrabanou v písku, aby ses upekla?“

„Jo, to si myslím,“ řekla jí Claudia.

„A co Sophie?“ připomněla Joy a otřásla se. „Byla to přece Marla, kdo ji požádal, aby otevřela bránu, která byla pod proudem. Sophii to mohlo zabít. A teď já! Na ruce jsem měla pijavice. Říkám ti, Claudie, 58

já nejsem paranoik. Já…“

„Pšt,“ zašeptala Sophie a položila si prst na ústa.

Všechny zaslechla Marliny kroky v hale. Vstoupila do pokoje s ustaraným výrazem ve tváři. Prudkým pohybem si odhodila vlasy.

„Pro Alfreda je to stejná záhada jako pro nás,“ oznámila jim ponuře.

V místnosti zavládlo ticho. Nikdo nevěděl, co říct. Otevřeným oknem bylo slyšet pronikavé vrzání cvrčků.

Připomíná to kemp, pomyslela si Claudia a zachvěla se.

Sophie hlasitě zívla.

Joy přestala naříkat a přitáhla si pokrývku ještě těsněji k bradě.

„Pojďme si lehnout,“ navrhla Marla zamračeně. „Možná to vyřešíme ráno.“

Když Claudia dala Joy dobrou noc a ujistila se, že se už uklidnila natolik, aby mohla zůstat sama, vydala se přes halu do svého pokoje.

Bylo jí chladno, a tak zavřela francouzské okno. Chystala se vlézt do postele, zatímco jí před očima tanul obraz tří velkých pijavic na Joyině paži, když si náhle uvědomila, že má sucho v ústech.

„Vodu, vodu!“ zasténala nahlas. Sklenice studené vody z ledničky mi udělá dobře, napadlo ji.

Co nejtišeji, aby nerušila ostatní, se vydala dlouhou chodbou. Pak se proplížila po schodišti dolů do kuchyně.

Ve dveřích překvapeně zůstala stát, protože si všimla, že nad dlouhým pultem svítí matné světlo. Dlaždice jí studily do chodidel.

Náhle se pohnul stín.

Někdo je dole, uvědomila si.

„Marlo? To jsi ty?“ zašeptala.

Ne.

Nedaleko zadní komory jen nejasně rozeznala vysokou postavu napůl skrytou ve stínu.

„Danieli!“ vykřikla. „Co tady děláš?“

59

XIII.

PŘILIV

„Danieli, jak ses sem dostal?“ zeptala se Claudia naléhavě, ale šeptem.

Jeho temný stín na stěně se pohnul.

Claudia stála ve dveřích jako přimražená, mžourala proti

nejasnému světlu a snažila se zahlédnout obličej.

Stín potemněl. Nikdo neodpověděl.

Tlumené světlo nad pultem na krátký okamžik dopadlo na tvář.

Claudia zahlédla její výraz. Znepokojený. Vyděšený.

„Danieli?“ zavolala a udělala několik kroků směrem k němu, třesouc se chladem ze studených dlaždic. „Hej, počkej…“

On však tiše zmizel ve stínu.

„Danieli…?“

Ticho. Žádné kroky. Někde vrzly dveře. Závan větru pohnul větví a ta udeřila do kuchyňského okna.

Claudia se vydala zšeřelou kuchyní hledat Daniela a srdce jí přitom hlasitě bušilo. Ale byl pryč.

Proč mi neodpověděl? divila se.

Proč nic neřekl?

Proč vypadal tak vyděšeně?

„Není to přízrak,“ řekla nahlas. „Nemůže být. Dotkla jsem se ho.

Políbila jsem ho.“

Ale jak se tedy dostal do domu? Jak se dostal přes plot nabitý proudem?

„Ach!“ vyjekla Claudia, když se rozsvítila stropní světla.

„Ahoj!“ ozval se hlas.

60

Claudia se prudce otočila a uviděla Alfreda. Měl na sobě tmavé kalhoty a triko, u boků mu visely šle. Zdálo se, že ho její přítomnost vyděsila stejně jako Claudii jeho.

„A… a hoj,“ podařilo se jí vykoktat. „Přišla jsem si pro sklenici vody.“

Alfred přikývl. „Já taky. Připravím ji pro oba.“ Otevřel velkou lednici a dlouho civěl do vrchní přihrádky. Konečně sáhl pro láhev vody.

„Já… já… někoho jsem viděla,“ koktala Claudia.

„Co jste říkala?“ Otočil se k ní, dveře od ledničky stále otevřené.

„Někoho jsem tu zahlédla. V kuchyni. Nějakého kluka.“

Podíval se na ni s podezřením. „Jste si jistá?“

„Ano,“ trvala na svém. Jedním loktem se opírala o pult, ruce založené v bok. „Ano. Byla tma, ale viděla jsem ho. Chci tím tedy říct, že jsem ho poznala. On…“

„Ale to není možné,“ řekl Alfred a poškrabal se na holé lebce.

Postavil láhev s vodou a s očima upřenýma na Claudii zavřel ledničku. „Sem se nikdo nedostane.“

„Možná tu je ještě někdo?“ zeptala se Claudia.

Alfred zavrtěl hlavou. „Nikdo.“

„V domě pro hosty nikdo nebydlí? Myslím, že jsem tam včera v noci viděla světlo,“ řekla Claudia.

„Světlo?“ Naklonil hlavu a zkoumavě se na ni zadíval. „To není možné, slečno. Dnes jsem tam uklízel. Utíral jsem prach a luxoval, dělám to každý týden. Je prázdný. Naprosto prázdný. Po nikom ani stopy.“

„Ale zahlédla jsem jeho obličej,“ trvala Claudia vášnivě na svém.

„Jmenuje se Daniel. Viděla jsem ho dnes večer na promenádě.

On…“

„Jak by se sem mohl dostat nějaký cizí chlapec?“ přerušil ji Alfred. Znovu se poškrabal na hlavě, přešel k oknu a zahleděl se ven.

„Plot je pod proudem. Pes hlídá v zahradě. Slečna Drexellová dnes večer změnila kód poplašného zařízení.“

„Marla změnila kód?“ zeptala se Claudia.

Alfred přikývl. „Ano. Není to možné. Není možné, aby se sem bez našeho vědomí někdo dostal.“

61

„Ach,“ vydechla Claudia neurčitě.

Alfred nalil dvě sklenice vody a jednu ji podal. Vypadal nejistě a vyhýbal se jejímu pohledu.

Skrývá něco? divila se Claudia.

Ví víc, než říká?

A pak, jak upíjela studenou vodu, prolétla jí hlavou děsivá myšlenka: Byl Daniel nahoře? Dal Joy ty pijavice?

Proč? Proč? Proč?

Příští ráno, po neklidném spánku, Claudia spěchala dolů na snídani. Nemohla se dočkat, až ostatním řekne, že v kuchyni viděla Daniela.

Sophie ji popichovala. „Přízrak!“ vykřikovala. „No tak, Claud!

Vidíš v domě duchy?“ rozesmála se, ale když viděla, jak se všechny tváří vážně, zmlkla.

„Někdo přinesl ty pijavice do mého pokoje,“ řekla Joy a zachvěla se. „Nebyla to náhoda. Možná to byl ten kluk, co ho Claudia viděla.“

„Vypadal sympaticky,“ řekla Claudia. „Ale…“

Marla je přerušila tím, že vyskočila od stolu.

„Nevěřím na

přízraky. Jestli se tady v domě schovává nějakej kluk, chci ho najít,“

prohlásila a zamračila se.

Zamířila ke kuchyni. Ve dveřích se zastavila a obrátila se k nim.

„Jdu říct Alfredovi, aby zavolal policii. Chci, aby prohledali dům od sklepa po půdu. Mohou to udělat, zatímco odpoledne budeme jezdit na vodních lyžích.“

Zavolala na Alfreda a vyšla z místnosti.

Claudia se na vodní lyžování těšila. Obličej však měla stále ještě rudý a začínala se loupat, a tak se rozhodla, že bude lepší, když si na svou pleť dá ještě větší pozor než obvykle.

Nejdřív se namazala opalovacím krémem s faktorem 30. Pak se oblékla do měňavě modrých jednodílných plavek, přes ně natáhla světlé šortky a triko s dlouhým rukávem. Model korunovala jednou z bratrových baseballových čepic – její matka trvala na tom, že si je musí vzít s sebou.

Tak, pomyslela sis uspokojením. Vypadám sice jako naprostý 62

šašek, ale slunce na mne nemá!

Když došla k loděnici, ostatní už byly ve člunu, oblečené do jasně oranžových plovacích vest. Marla se usadila u volantu, Joy seděla vzadu v pozici pozorovatele a Sophie se nakláněla přes bok člunu a máchala si ruku ve vodě.

„No teda Claudie, vždyť roztaješ,“ předpovídala Marla, když se tam Claudia objevila.

„Asi jo,“ souhlasila Claudia a navlékala si plovací vestu přes triko. Nad hladinou vál chladný větřík, z bezmračné oblohy sálalo prudké, nemilosrdné slunce. U mola tiše pleskaly vlny. Člun se jemně pohupoval a napínal lano, za které byl uvázaný.

„Kdo si zalyžuje první?“ zeptala se Marla.

„Já,“ přihlásila se dobrovolně Sophie a zvedla ruku jako ve škole.

Marla a Joy se na ni překvapeně obrátily. „Tys přece nikdy neměla vodní lyžování ráda,“ řekla Joy.

„Nezastávalas náhodou názor, že se nemá lézt do vody, která je chladnější než teplota těla?“ popichovala ji Marla.

„Změnila jsem se,“ ujistila je Sophie. „Jsem mnohem lepší plavec, než jsem bývala. Od té doby, co jsem přišla na to, že jsem narozená ve znamení Ryb a voda je mi souzená, jsem se s plaváním docela skamarádila. Uvidíte. Je ze mě mistr světa. Jsem ryba! Fakt!“

To bylo Sophiino typické vysvětlení, pomyslela si Claudia s úsměvem. Příště pravděpodobně zjistí, že byla v minulém životě orlem a že je předurčena létat na závěsném kluzáku.

„Chceš startovat z mola nebo z vody?“ zeptala se jí Marla.

„Z vody,“ řekla Sophie. „Jsem trochu z formy.“

„Oukej,“ souhlasila Marla. „Nezapomeň najedno. Pokud spadneš, zvedni pravou ruku, abysme věděly, že jsi v pořádku.“

„Bez obav,“ řekla Sophie. Vyšplhala ze člunu a posadila se na okraj mola, aby si nandala dlouhé lyže. Claudia jí pomáhala a kontrolovala přitom, jestli je má dobře připevněné.

Sophie spustila nohy s lyžemi do vody. Pak se sesula z mola, a když se její tělo dotklo studené vody, zavřískla.

Claudia odvázala člun a naskočila do něj. Motor se s příjemným vrčením rozběhl. Marla s člunem kousek popojela a Joy hodila Sophii vlečné lano.

63

Pak se Marla pomalu s člunem rozjela, dokud se lano nenapjalo.

Claudia viděla, že Sophie má kolena ve správné pozici, špičky lyží nad hladinou, dřevěnou rukojeť vlečného lana mezi nohama.

„Připravená?“ zavolala Marla.

Sophie kývla na Joy na zádi člunu a ta zavolala na Marlu.

„Připravená!“

Po malém zaváhání člun vyrazil kupředu. Příď rozrážela zelené vlny. Claudia upírala oči dozadu, kde se Sophie bez problémů vyhoupla na hladinu a klouzala po skleněných vlnách s perfektní rovnováhou.

„Zlepšila se,“ překřikovala Joy řev motoru.

„To tedy jo!“ souhlasila Claudia dívajíc se, jak Sophie s jistotou pustila lano jednou rukou a zamávala jim.

Marla vedla člun širokým obloukem a Sophie se do zatáčky

graciézně nakláněla a vesele se přitom smála. Krátké kudrnaté vlasy jí volně poletovaly.

Claudia se na ni dívala a cítila, jak se v ní vzmáhá netrpělivost, aby už řada přišla na ni.

Jako by jí četla myšlenky Joy zavolala: „Chceš jít po ní?“

Claudia přikývla. Rychle si sundala čepici a plovací vestu, aby se mohla vysvléknout ze šortek a trika.

Nemůžu se dočkat, až budu ve vodě! pomyslela si. Pod vším tím oblečením se upotím k smrti.

Svlékla se a znovu sáhla po plovací vestě, když náhle přes hluk motoru zaslechla Joy in výkřik. „Marlo – zastav! Sophie spadla!“

Claudia vrhla rychlý pohled na vodu.

Sophie zmizela.

Čekala, kdy se objeví její pravá paže na znamení, že je v pořádku.

Žádný signál.

Claudia upřeně zírala na hladinu, stínila si oči před slunce a pak zahlédla něco poskakovat na vlnách. Sophie?

Sevřelo se jí srdce, když si uvědomila, že je to lyže. Jedna osamělá lyže.

„Kde je?“ vykřikla Joy.

„Támhle!“ zvolala Claudia a ukázala na místo, kde se Sophiina hlava znenadání vynořila nad hladinu.

64

Sophie se ponořovala a znovu vynořovala nad hladinu a divoce kolem sebe tloukla pažemi a nohama.

„Marlo, otoč člun!“ ječela Claudia. „Sophie má problémy! Musel ji zachytit proud!“

„Táhne ji to na moře!“ zavřískla Joy s očima vytřeštěnýma hrůzou.

V nastalém tichu Claudia prudce vydechla.

Člun zastavil a jen klouzal po vlnách.

Viděla Sophii, jak kolem sebe kope a zmítá se, jak se zoufale snaží dostat se ze silného proudu.

„Marlo, jed k ní!“ křičela Claudia s hlasem plným hrůzy.

„Já… já nemůžu!“ odpověděla jí Marla a ruce jí zběsile létaly po řídícím panelu. „Člun – chcíplo to! Ani se to nehne!“

65

XIV.

UNÁŠENA PROUDEM

„Sophie se topí!“ kvílela Joy a nakláněla se přes bok člunu. Jednou rukou si clonila oči před palčivým sluncem. „Marlo, dělej něco!“

„Nejde to!“ křičela Marla a oběma rukama bušila do panelu. „Co mám dělat? Co mám dělat?“

Člun se bezmocně houpal na zvedajících se a klesajících vlnách.

Claudia viděla, jak Sophie marně bojuje se silným proudem, který ji odnášel dál a dál.

„Co mám dělat? Co mám dělat?“ Panika v Marlině hlase ji

přiměla jednat. Aniž by si uvědomovala, co dělá, přehoupla se přes bok člunu.

Ledová voda jí vyrazila dech. S kašláním se vynořila nad hladinu.

Moje záchranná vesta, pomyslela si. Zůstala ve člunu! Vlny převalující se kolem se třpytily sluncem. Otáčela se a hledala Sophii.

Kde jsi? Kde jsi?

S bušícím srdcem konečně zahlédla nedaleko od sebe Sophii, která stále ještě divoce mávala rukama.

Zhluboka se nadechla a začala plavat k ní vytrvalým,

rovnoměrným kraulem proti vlnám. Věděla, že musí plavat těsně vedle proudu a nesmí se nechat do něj vtáhnout.

Sophiina hlava zmizela pod hladinou. A o několik vteřin později se znovu objevila na třpytící se hladině.

„Sophie! Už jsem tady!“ křičela. Vítr a vlny však její hlas odnášely pryč. „Sophie! Sophie!“

Snažila se plavat rychleji, ale vlny ji srážely zpět.

Marlo – kde jsi? Marlo, prosím, pospěš si! říkala si v duchu 66

zoufale.

Poslouchala, jestli neuslyší hukot motoru, který naskočil. Jediné, co však zaslechla, bylo vytrvalé šplouchání vln a vlastní namáhavé dýchání, jak se prodírala vodou.

Letmo se ohlédla přes rameno a spatřila člun, jak se nehlučně pohupuje na vlnách daleko za ní.

Marlo – prosím!

Jak mohl motor takhle najednou vysadit?

Claudii začala bolet ramena. Vykřikla, když jí pravou nohou projela křeč.

S očima pálícíma od slané vody mžourala a hledala Sophii.

Kde jsi?

Kde jsi, Sophie? Plav, Bojuj.

Ano. Znovu ji uviděla před sebou. Už jdu. Už jdu, Sophie.

Claudia si náhle uvědomila, že plave mnohem rychleji a mnohem snáze klouže vzdouvajícími se vlnami.

Křeč v noze povolila. Zdálo se, že teď se pohybuje zároveň s proudem.

S proudem.

Proud.

Claudia si ke své hrůze uvědomila, že se dostala do proudu.

„Ne! Ne, prosím!“ Zachytil ji.

Je polapená silným tahem proudu. Bezmocná.

Unášena na volné moře.

67

XV.

„SNAŽÍ SE NÁS ZABÍT!“

Utopím se, napadlo Claudii. Ta myšlenka ji přiměla otáčet se divoce dokola a zoufale hledat člun.

Marlo, kde jsi?

Člun nebylo nikde vidět.

Přehnala se přes ni vysoká vlna a vrhla ji kupředu. Zalapala po dechu a začala znovu kašlat. Cítila, jak ji to táhne pod hladinu.

Je mi líto, Sophie. Snažila jsem se.

Je mi to tak líto…

Paže se jí chvěly, jak se usilovně snažila dostat se z proudu. Křeč se vrátila a vystřelovala ochromující bolest do celé pravé poloviny těla.

Teď se utopím, pomyslela si a vzlykla.

Umřu.

Šplouchání vody se změnilo v hlasité hučení. Hučení přerostlo v burácení.

Potápím se, uvědomila si. Potápím se do toho burácení. Ruce už měla příliš těžké, než aby jimi ještě mohla hýbat. V nohách jí pálila nesnesitelná bolest.

Cítila, jak se propadá do ohlušujícího rachotu.

A pak její ramena nečekaně obemkly čísi paže.

Pevné sevření a tah.

To burácení jí neznělo v hlavě.

To burácení byl zvuk motoru. Motoru člunu.

Vytahovali ji z vody. Dva lidé se ji snažili vtáhnout do člunu.

Vedle spatřila Sophii. Usmívala se na ni. Sophie, celá se třesoucí a 68

chvějící, s husí kůží a pažemi zkříženými na prsou se na ni usmívala.

„Jsi v pořádku? Claudie jsi v pořádku?“ zeptal se ji jiný hlas a nebyl to Sophiin.

Claudia se zadívala do znepokojeného obličeje. Snažila se zaostřit zrak na ty tmavé vlasy vlající v silném mořském větru. Snažila se zaostřit na ty tmavé oči.

„Carl!“ vykřikla.

„Carl a Dean, k vašim službám,“ řekl tiše a na jeho opáleném obličeji se objevil úsměv.

Claudia se otočila a uviděla, že Dean je u kormidla. Schoulila se na palubu člunu, vlhké kaštanové vlasy se jí svezly přes obličej.

Třesoucí se rukou je odhodila dozadu. „Sophie, jsi v pořádku?“

Sophie přikývla. „Jo. Jen se nemůžu přestat třást.“

„Zatni zuby,“ podařilo se Claudii zamumlat.

„Odvezeme vás do přístaviště,“ řekl Carl s teplou dlaní na jejím rameni.

Claudia se téměř překulila na záda, když člun vyrazil dopředu.

Snažila se nabýt rovnováhy. Utřela si vodu z očí a uviděla, že jsou v malém laminátovém motorovém člunu.

Pátrala očima po horizontu a hledala Marlin člun, ale neviděla ho.

Malá loďka se s řevem hnala vlnami.

Claudia se naklonila k Sophii. „Co se stalo?“ vykřikla. „Pustila jsi lano?“

„Nevím,“ odpověděla Sophie, stále ještě se třesoucí navzdory slunci, které žhnulo přímo nad jejich hlavami. „Jednu chvíli jsem byla na hladině a další pod vodou. Pořád jsem se držela, ale… ale to vlečné lano… nevím! Už jsme nebyla připoutaná ke člunu. Nevím, co se stalo, Claudie. Zachytil mne proud a… a…“

Claudia ji konejšivě ovinula paži kolem třesoucích se ramen. V

dálce před sebou viděla bílé molo.

Jsme v pořádku, pomyslela si.

Jsme v pořádku.

Claudii se třásly nohy, když jim Carl a Dean o několik okamžiků později pomáhali vystoupit na molo. Sophie se na ně s úlevou usmála, když ji tahali ze člunu. „Jste hrdinové,“ řekla jim.

„Jo, děláme to dennodenně,“ ušklíbl se Dean.

69

Řev dalšího motorového člun je přinutil obrátit se. Marlin člun, na jehož palubě Marla a Joy divoce mávaly, prudce vletěl do přístaviště.

O několik vteřin později Joy vyskočila ze člunu a se šťastnými výkřiky se vrhla ke Claudii a Sophii a objala je.

Marla přivázala člun a s úsměvem na tváři vyskočila na břeh.

„Jsem tak šťastná!“ křičela. „Ten pitoměj člun! Budu si muset pořídit nový motor. Joy a já jsme viděly, že jste v bezpečí. Pak se mi teprve podařilo nastartovat. Asi jsem ten motor přesytila.“

Následovalo další objímání a slova díků na adresu obou chlapců.

Carl a Dean se snažili tvářit se jakoby nic, ale Claudia si všimla, že jsou sami se sebou spokojeni. Dokonce i Marla jim stále dokola děkovala, což byl pro ně – jak se zdálo – zvlášť velký triumf.

„Musíme odvézt zpátky člun,“ řekl Carl nakonec. „My… jsme si ho… ehm… jaksi půjčili.“

Všichni se rozesmáli.

„Možná se uvidíme později,“ řekl Dean a usmál se na Sophii.

„Jo. Uvidíme se pozdějc,“ opakoval Carl.

Všechna děvčata se dívala, jak odrážejí v malém člunu a mizí v dálce.

„Vraťme se domů,“ navrhla Sophie a usmála se na Marlu. „Mám hlad jako vlk!“

„Vždycky když uniknu nějakýmu maléru, taky dostanu hlad,“

prohlásila Joy s paží kolem Sophiiných ramen.

„Co se, sakra, Sophie, vlastně stalo?“ zeptala se Marla a její úsměv pohasl. „Pustila ses držadla, nebo co?“

„Já nevím…“ začala Sophie.

Ale Claudia ji přerušila.

Sáhla do vody a vytáhla konec tažného nylonového lana.

„Podívejte se na tohle!“ zavolala.

Podržela konec lana tak, aby na něj všechny dobře viděly. Když si uvědomila, co vlastně objevila, ruce se jí roztřásly.

„Co nám to ukazuješ?“ zeptala se Marla, zatímco ostatní se nahrnuly kolem Claudie.

„Jen se koukněte na to vlečné lano,“ řekla Claudia zaraženě.

„Není roztřepené, nepřetrhlo se.“

„Co tím chceš říct, Claud?“ zeptala se vyděšeně Joy.

70

„To lano někdo přeříz. Určitě. Jen se podívejte, jak je konec hladký. Bylo naříznuté tak, aby se při větším zatížení přetrhlo.“

„Chceš tím říct…“ začala Sophie, ale pak si přitiskla dlaň na ústa.

„Chci tím říct, že to někdo udělal schválně,“ řekla Claudia a obrátila se k Marle.

Ta pohodila hlavou a s očima upřenýma na lano a řekla. „To není možné! S tátou jsme s tímhle člunem jezdili minulý týden. Lano bylo v pořádku, fakt. Opravdu si nemyslím…“

Otevřela ústa. Soustředěně se zadívala na člun. „Hej!“ vykřikla.

„Počkejte moment!“

„O co jde?“ naléhala Sophie. „Co máš na mysli?“

„Ten kluk, cos ho viděla v kuchyni, Claud. Zajímalo by mě…“

„Daniel?“ vykřikla Claudia. „Proč by měl přeřezávat vlečné lano?“

„Napadá mě něco jiného,“ odpověděla Marla zamyšleně a ukázala směrem, kterým zmizeli chlapci. „Carl a Dean. Byli přece včera na pláži. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to byli oni, kdo to lano přeřízl.“

„Cože?“ vykřikla Joy. „Jak je můžeš takhle obvinit, Marlo?“

„Jo! Zachránili nás!“ přidala se vášnivě Sophie. „Jinak bysme se utopily,“ souhlasila Claudia. „Ti kluci…“

„Kde se tu vzali?“ přerušila ji Marla. „Nemyslíte si, že je to trošku divná shoda náhod? Jak věděli, kdy se tu mají objevit, aby vás mohli zachránit?“

„Marlo…“ nakousla Sophie.

Ale Marla ji nenechala domluvit. „Přeřezali to lano včera, když jsme šli na pláž. Pak se asi dívali z útesu a čekali, až si někdo půjde zalyžovat. Říkám ti, Sophie, že to udělali, aby ze sebe mohli dělat hrdiny. Je to na mě moc velká náhoda, že se tu tak zčistajasna objevili.“

„Ne, to není,“ řekla Joy nahlas a v očích jí zablýskalo.

„Jak to? Co tím myslíš?“ zeptala se Marla.

„Nebyla to náhoda,“ opakovala Joy. „Řekla jsem jim, aby se tu dneska stavili.“

„Co že jsi udělala?“ vyrazila ze sebe Marla a založila si ruce v bok.

71

„Mohly bychom se, prosím, vrátit nahoru?“ ozvala se Sophie.

„Musím se převléknout. A mám strašný hlad!“

„Jo, pojďme,“ dychtivě souhlasila Joy a pustila se vzhůru po schodech k domu. Marla je následovala s čelem plným starostlivých vrásek.

Jen Claudia pokulhávala vzadu, v ruce lano a oči upřené na jeho hladce uříznutý konec.

„Teď jsem si jistá, že mám pravdu!“ zašeptala Joy.

„Pravdu? Pravdu o čem?“ naléhala Claudia.

Bylo právě po obědě. Seděly ve tmavým dřevem obložené

studovně, natěsnané jedna vedle druhé na pohovce z červené kůže.

Marla odešla někam telefonovat. Z protější zdi na ně smutnýma hnědýma očima zírala losi hlava zavěšená nad cihlovým krbem.

„Joy, o čem to mluvíš?“ zeptala se Sophie šeptem s pohledem na dveřích.

Joy vyskočila z pohovky, přešla místnost, zavřela dveře a teprve pak odpověděla. Měla na sobě bílé tílko přetažené přes tenisové šortky a tohle oblečení jen zdůrazňovalo její opálenou pleť.

„Jen to, co už jsem vám jednou řekla,“ zašeptala s utrápeným výrazem, „o důvodu téhle malé schůzky – potom, co jsme byly v kempu. Marla nás sem pozvala, aby nás mučila.“ Těžce polkla.

„Možná dokonce, aby… nás zabila.“

„Joy – no tak! Vzpamatuj se,“ řekla Sophie a obrátila oči vzhůru.

Otočila se ke Claudii v očekávání, že ji podpoří, ale ta mlčela jako zařezaná. „Každému se při vodním lyžování může stát nehoda,“

nadhodila Sophie. „Nemůžeš Mailu obviňovat.“

„Ale ano, můžu… S tím vlečným lanem měla Claudia pravdu,“

pokračovala Joy a popotahovala si konečky vlasů svázaných do koňského ohonu. „Sama jsi to viděla, Sophie. To lano bylo přeříznuté.“

„Ale Joy…“

„A opravdu věříš tomu, že se Marlin člun porouchal právě ve chvíli, kdy jsme potřebovaly pomoc?“ pokračovala Joy a chvěla se rozrušením. „Opravdu věříš, že motor vynechal právě, když jste se topily?“

72

„Já… já… ne vím,“ odpověděla Sophie a potřásla hlavou.

Zamračila se a posunula si po nose brýle s drátěnými obroučkami.

„Mám pravdu. Já vím, že mám pravdu. Ty pijavice na mé ruce taky nebyly náhoda. Nic z těch nehod, co se tu přihodily, nebyla náhoda. Určitě to má na svědomí Marla. Alf red říkal, že to tu policie prohledala a nenašla ani stopy po tom Claudiině přízraku. Musela to být Marla. Marla nás sem pozvala, aby nás mučila.“

Claudia na ni upřela oči. „Ale proč?“ ptala se. „Jaký by pro to měla důvod, Joy? Proč by nám měla něco takového dělat?“

Joy se naklonila a ze zelených očí jí zmizel všechen jas.

„Protože,“ zašeptala, „Marla určitě ví, že Alisonina smrt nebyla náhoda.“

73

XVI.

PRAVDA O ALISON

Claudia zalapala po dechu. Hlavou jí vířila Joyina slova. Opřela se o měkkou kůži pohovky a zavřela oči.

Alisonina smrt – to musela být náhoda, pomyslela si.

Strašlivá náhoda.

Ale Joyina slova otevřela v Claudiině mysli cestu k poznání, cestu, která byla od loňského roku zatarasená.

Přivolala děsivé vzpomínky z temného zákoutí v Claudiiny mysli.

A poprvé, bezmála po roce, Claudia sama sobě dovolila

zrekapitulovat si, co se vlastně tehdy v noci v Grizzlyho rokli doopravdy stalo…

*

Claudia, Joy a Sophie s obavami sledovaly, jak Alison balancuje na kládě, v půli cesty přes rokli, štíhlé tělo ozářené úplňkem. Zezdola se k nim nesl hukot řeky. Alison s rozpaženýma rukama pomalu, centimetr po centimetru, postupovala po silné kládě.

Krčily se za hustým houštím. „Nemůžu uvěřit, že se k tomu

opravdu odhodlala,“ šeptala Sophie. „Snažila jsem s e j í v tom zabránit,“ odpověděla Claudia také šeptem. „Ale je tak tvrdohlavá.“

„Jsem ráda, že tu není Marla,“ řekla Joy, paže zkřížené na hrudi.

„Klepla by ji pepka.“

„Děláš si legraci?“ vyjekla Sophie s očima upřenýma na Alison.

„Marla by jí tou kládou trhla! Nemůže ségru ani vystát!“

„To není pravda!“ tvrdila Claudia. „Marle na ní záleží. Ale znáš ji.

Nerada dává najevo, že ji na někom záleží.“

Právě v tom okamžiku Alison vykřikla. Zdálo se, že klopýtla.

74

Divoce mávala rukama, jak se zoufale snažila nabýt ztracenou rovnováhu. „Spadnu!“ ječela.

„Jdi dál!“ naléhala Sophie. „Už jsi skoro tam.“

„Neotáčej se,“ radila Joy. „Jdi dál!“

„Myslím to vážně!“ V Alisonině hlase byla slyšet panika. „Já… já to nedokážu. Sletím!“

„Alison – přestaň zmatkovat! Pospěš si, než někdo přijde,“

zavolala na ni netrpělivě Joy.

A pak náhle všechny tři uviděly míhající se světla, blikavá světla baterek v lese. Blížily se kroky. Ozvaly se hlasy vedoucích.

„Dělej, Alison!“ křičela Sophie. „Chytnou nás!“

„Pospěš si!“ volala Claudia. „Rychle pryč!“ A pak se všechny tři rozběhly do lesní temnoty, pryč od blížících se světel.

Utíkala Alison také? Běžela za nimi zpátky do srubu?

Claudia se nezdržovala tím, aby to zjistila. Jak utíkala, tenisky hlasitě drtily větvičky a suché listí. Tak hlasitě, že stěží zaslechla Alisonino pronikavé zaječení: „Pomoc!“ A neslyšela úder jejího těla, které narazilo na skalní výstupek, neslyšela šplouchnutí vody, která ji pohltila.

Když Alisonina vedoucí zjistila, že děvče chybí, začali ji hledat, Nazítří ráno našli její krví nasáklé tričko, které se zachytilo na balvanu na břehu řeky.

Tělo však nikdy nenalezli.

Claudia, Joy a Sophie nikdy nikomu neřekly, že byly u toho, když se Alison zřítila. Nikdy nikomu neřekly, že Alison volala o pomoc, že utekly místo toho, aby se přesvědčily, jestli se Alison dostala bezpečně zpátky na pevnou zem. Možná jsme ji mohly zachránit, pomyslela si Claudia a zaplavil ji pocit provinění.

Možná jsme jí měly pomoct z té klády.

Možná nemusela zemřít.

„Byla v pořádku, když jsme běžely pryč,“ řekla Marle později.

„Myslely jsme si, že běží za námi. Opravdu jsme si to myslely.“

Marla jim věřila.

A netrvalo dlouho a uvěřilo tomu i ony.

Bylo snadné tomu věřit.

75

Bylo to snazší než pravda.

Byla to lepší verze děsivé smrti.

A Claudia věděla, že na svém tvrzení musely trvat, protože i pro ně to byly lepší verze.

Pravděpodobně jsme mohly Alison zachránit, uvědomovala si.

Místo toho jsme ji nechali spadnout a zemřít.

Vzpomínka na onu strašlivou noc vířily Claudiinou hlavou

rychleji než voda na dně Grizzlyho rokle. Zdálo se to být už tak dávno.

A tak dávno od doby, kdy stála tváří v tvář pravdě.

Otevřela oči a poposedla na měkké pohovce. Podívala se na své přítelkyně. „Musíme se odsud dostat,“ řekla klidným, vyrovnaným hlasem. „Myslím, že Joy má pravdu. Myslím, že Marla došla k závěru, že jsme mohly tehdy v noci v kempu Alison zachránit, ale neudělaly jsme to. Myslím… myslím, že nás sem pozvala, aby nás trápila. Nebo možná ještě něco horšího.“

Sophie zalapala po dechu a vykulila oči. „Ale jak? Co budeme dělat? Jak se odsud dostaneme?“

„Marla nás odejít nenechá,“ zamumlala Joy. Vstala a začala přecházet po místnosti. „Nenechá, Claud, vím to!“

Claudia vyskočila a přešla k psacímu stolu. Zvedla telefon.

„Zavolám mamce a řeknu jí, aby sem pro nás přijela,“ oznámila jim. „Až se tu objeví, Marla nás bude muset nechat odejít.“

Claudia vyťukala číslo a otočila se ke zdi, aby si mohla s matkou v klidu pohovořit. Když se obrátila zpátky, tvářila se znepokojeně.

„Nemůže přijet dřív než pozítří,“ řekla jim.

„Co budeme do té doby dělat?“ vyhrkla Joy. „Řekla bych, že do té doby budeme pod kytičkama,“ odpověděla Claudia a položila, sluchátko.

„Ještě jeden den nějak zvládneme,“ řekla Sophie. „Pro s tě musíme být opatrné. Žádné nebezpečné vodní sporty. A budeme se chovat, jako by se nic nedělo.“

„Sophie má pravdu,“ souhlasila rychle Claudia. „Než moje máma přijede, budem si prostě dávat pozor. Sbalíme si, abysme byly připravené a…“

76

Obrátila se ke dveřím, v nichž stála čísi temná postava.

Marla!

Claudia s úděsem spatřila Marlu, jak s jednou rukou opřenou o veřeje na ně upřeně zírá. Její tvář byly zkřivená podezřením.

Kolik toho slyšela? uvažovala Claudia.

Slyšela celou jejich konverzaci?

Věděla, že chtějí odjet?

Marla vstoupila dovnitř a rysy jejího obličeje změkly. V jedné ruce nesla plochou zlacenou krabici a blížila se k děvčatům. „Dáte si někdo čokoládový bonbón?“ zeptala se a přistrčila jim krabici. „Jsou moc dobré.“

77

XVII.

LEHNI!

Claudia, hledící do bílé záře odpolední oblohy, si upravila purpurové plavky, smetla si se zad písek a rozhlédla se po žlutohnědé pláži. Trochu si zaběhám, rozhodla se.

Navzdory napětí, které všechny tři cítily, probíhal den docela příjemně. Joy se Sophii hrály většinu dopoledne tenis. Marla dlouho spala a pak řekla, že se musí věnovat domácnosti.

Joy se po obědě vydala s Carlem do města. Sophie oznámila, že si půjde pořádně zdřímnout. Marla psala nějaké dopisy. Claudia se toulala po pláži.

Nebýt pohromadě není zas tak špatný nápad, pomyslela si. Nějak ten den protlučeme. Zítra hned ráno přijede máma a budeme pryč.

Bosá Claudia se rozběhla na jih směrem k městu. Držela se blízko pobřeží, kde byl písek vlhký a pevný. Studené a slané vlny narážely na její bosá chodidla.

Pozorovala mořské racky plachtící na pozadí šedobílé oblohy a ztratila pojem o čase. Vlny na ni dorážely. Při běhu ji od nohou odlétávala vlhká sprška písku. Zanedlouho si uvědomila, že běží směrem k ptačí rezervaci a také, že znovu podcenila intenzitu letního slunce.

Přesto, že sotva pronikalo hradbu vysokých mraků, cítila, jak ji pálí na kůži. Litovala, že si nevzala láhev vody a neoblékla si něco, co by ji chránilo líp než jednodílné plavky. Přála si, aby se dokázala opalovat dohněda a ne opékat do červena.

Neměla bych se otočit a vrátit se? ptala se sama sebe.

Ne. Je tak příjemné běžet. Poběžím ještě kousek.

78

Kousek před ní se vlny tříštily o molo z omletých kamenů.

Rozhodla se, že doběhne až k němu a pak se vrátí.

Náhle ucítila, že něco není v pořádku. Slyšela zvuk vlastních kroků, hluboké výdechy a nádechy, hluk příboje narážejícího na pobřeží.

Všude kolem však náhle zavládlo naprosté ticho.

Claudia se zastavila.

Co se to děje?

Proč má ten divný pocit?

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že podivné je právě to ticho.

Kam se podělo skřehotání racků a ostatních mořských ptáků?

Naslouchala. Ticho.

Je to ptačí rezervace, ne? Tak kde jsou ptáci?

Zadívala se do dálky a ke svému překvapení spatřila, že p o okraji pláže někdo běží. Vypadalo to jako Marla – nikdo jiný neměl tak plavé vlasy a štíhlou postavu.

„Marlo!“ zavolala do dlaní stočených do kornoutu.

Dívka v dálce se nezastavila, dokonce se ani neohlédla.

Asi je to někdo jiný, pomyslela si Claudia.

Zapomněla na dívku a začala se rozhlížet po stromech a hledat ptáky.

Nebylo po nich ani památky.

A žádné čiřikání, žádné švitoření.

Proč všichni ptáci tak náhle zmizeli?

Proč?

Napadla ji jediná odpověď.

A při té odpovědi ji navzdory pálícímu slunci zamrazilo.

Něco je vyděsilo, zahnalo. Dravec.

Někde tady musí být dravec – veliký – někde blízko.

O několik vteřin později potvrdilo Claudiinu domněnku hluboké zavrčení přímo za jejími zády.

Obrátila se a uviděla obrovského bílého irského vlkodava. Stál a civěl na ni. Protáhlý čenich měl skloněný k zemi a zdálo se, že se mu na hřbetě ježí matná srst.

Pes na ni výhružně zíral, ostré tesáky vyceněné. Výhružně

zaštěkal.

79

„Lehni!“ zamumlala Claudia chvějícím se hlasem. „Jen klid. Jdi domů. Jdi domů, oukej?“

Odpovědí jí bylo hluboké, táhlé zavrčení vycházející z psovy hrudi.

„Hodnej pejsek. Jdi domů!“

Ze zvířecí tlamy ukápla slina.

Vrčení se změnilo v hlasitý, děsivý hrdelní zvuk. Pomalu, s očima stále upřenýma na psa, začala Claudia couvat.

Vzápětí se k ní vlkodav bleskurychle vrhl.

Claudia se prudce otočila a začal prchat. Od nohou jí létaly fontány písku.

Ohlédla se a viděla, že pes s vyceněnými tesáky běží za ní. V

očích se mu odráželo potěšení ze štvanice.

Zatímco její nohy tepaly do písku, hlavou jí prolétlo to málo, co o irských vlkodavech věděla. Jsou dokonce ještě větší než dánské dogy. Byli vyšlechtěni k rychlosti a agresivitě, k tomu, aby z nich byli vynikající lovci.

Byli vycvičeni, aby trhali na kusy vlky.

Claudia zjistila, že ji pes dohání.

Blíž.

Ještě blíž.

Už cítila jeho chňapající tesáky a horký dech na svých nohou.

Co budu dělat? Co budu dělat? Neměla na vybranou.

Se zoufalým výkřikem se vrhla do vody. Zhluboka se nadechla potopila se přímo do valících se vln. Vynořila se a ráznými tempy se vzdalovala od pobřeží.

Musím se dostat pryč.

Musím plavat pryč.

Vykřikla, když jí vlna bolesti vystřelila do nohy. Zoufale mávala rukama a dívala se přitom dolů, tam, kde psí tesáky svíraly její kotník.

80

XVIII.

BEZ VÝCHODISKA

Pes se ještě hlouběji zahryzl a Claudia zaječela. „Pusťme! Pusť!“

Pokusila se ho kopnout druhou nohou, ale výsledkem bylo jen to, že se ponořila pod hladinu.

Pak ji pes náhle pustil. Palčivá bolest však zůstala a šířila se do celé poloviny těla. Zuřivě vrčící zvíře se na ni znovu vrhlo.

Claudia, kašlající a prskající, se zkusila postavit a kopnout ho.

„Pomoc!“

S bezmocným výkřikem znovu spadla do vln. Dusila se, lapala po dechu a stále se snažila zasáhnout útočícího psa. Vodu zbarvila krev.

Její krev. Claudiiným kotníkem pulzovala bolest. Omdlím.

Nesnesu tu bolest.

„Pomozte mi! Pomozte mi někdo!“ Její výkřiky se nesly pláží.

Prázdnou pláží.

Psovy tesáky znovu cvakly blízko její nohy. Snažila se uhnout, ale při každém pokusují celým tělem projela bodavá bolest.

Hlava jí klesla pod hladinu. Usilovně se pokoušela dostat nad hladinu.

„Pomozte mi! Pomůže mi někdo?“

Podnikla zoufalý výpad a vrhla se do vzdouvajících vln.

Vztekle odfrkující pes jí chňapl po ruce. Vedle. Znovu po ní chňapl.

Musím se dostat pryč. Musím se od něj dostat.

S divoce bušícím srdcem a vzlykající při každém nádechu se Claudia potopila a začala plavat. Zraněnou nohu vlekla za sebou a ze všech sil směřovala dál na moře, vzdalovala se od pobřeží, pryč od 81

zuřivě cvakajících zubů.

Zůstala pod hladinou, dokud neměla pocit, že jí puknou plíce. Pak vynořila hlavu a zhluboka, hladově se nadechla.

Slaná voda v otevřené ráně pálila, nohu měla v jednom ohni.

Ohlédla se a uviděla psa, jak se ji snaží dostihnout. Musím se dostat pryč. Musím se ho zbavit.

Obrátila se na otevřené moře a znovu se potopila.

Plavala ze všech sil, zraněnou nohu stále bezmocně táhla za sebou.

Dokážu to. Vím, že to dokážu.

Jestli se dostanu dost daleko, bude se muset vrátit.

Claudia, prodírající se temnou vodou, si dodávala odvahy.

O několik okamžiků později se znovu vynořila nad hladinu a zhluboka nabrala dech. Protřela si oči, rozhlédla se a ztratila veškerou naději.

Osamocená modrošedá ploutev hladce prořezávala hladinu.

Neodchylovala se ani napravo, ani nalevo a blížila se k ní s nervy drásající rychlostí.

Žralok!

82

XIX.

SMRT VE VODĚ

„Nééééééé!“

Claudiin jekot se rozléhal nad kolébajícími se vlnami. Při pohledu na tmavou ploutev, tak hladce klouzající vodou, zpanikařila.

Pokusila se plavat, ale paže jí vypověděly službu. Slaná voda ji vhrkla do nosu a do úst, začala se dusit.

Kašlala, zoufale se snažila nadechnout, ale cítila, jak ji spodní proud táhne pod hladinu.

„Ne!“

Musím se vzpamatovat. Vzpamatovat!

Claudia se s prskáním a vzlykáním probojovávala na hladinu. V

hrdle a nose ji pálila sůl. Palčivá bolest z nohy vystřelovala až do mozku.

Musím myslet. Musím přemýšlet.

Jasně přemýšlet.

Nabrala do plic vzduch, zadržela dech a přinutila se zvládnout paniku, která lomcovala celým jejím tělem. Mysli. Mysli!

Kdysi četla, že žraloky lákají prudké pohyby. To znamená, že se musí přestat zmítat.

Žralok by se na ni mohl vrhnout tak jako tak – věděla, že ho bude lákat její krev – ale mohla by se pokusit zůstat v co největším klidu a nekoledovat si tak o rychlou smrt.

Vyčerpaná a vyděšená se přinutila dělat pomalá, rovnoměrná tempa. Vzpomněla si na Stevea, instruktora plavání v kempu Full Moon, kterým jim vtloukal do hlavy: „Vaše nohy a paže by se měly pohybovat při tempech tak hladce, aby stěží čeřily vodu.“

83

Tak hladce.

Tak hladce…

Plavat, aniž by příliš čeřila vodu, bylo všechno, co mohla dělat.

Hladce. Ještě líp.

Claudia, ignorující prudce bušící srdce, krev pulzující ve spáncích, bolest v kotníku, plavala tak hladce, jak jen byla schopná, a počítala si přitom do rytmu.

„Raz, dva, tři, čtyři… dva, dva, tři čtyři… tři, dva, tři…“

Jsem příliš unavená.

Další tempo už neudělám.

Pocit vyčerpání jí zaplavil celé tělo. Paže jí ztěžkly. Nedokážu to.

Už neudělám ani tempo…

Žralok vyhraje…

Teď už bojovala o každé nadechnutí, hrozně se snažila udržet se na hladině.

A pak náhle, jakoby zázrakem, se jí začalo plavat snáz.

Co se děje?

Už se zase hýbu!

Trvalo jí dlouho, než si uvědomila, co se stalo. A když jí to došlo, uniklo jí ze rtů ironické pousmání. Odliv.

Odnáší mě od žraloka. Ale ponese mě dost rychle?

Zhluboka se nadechla a přinutila se neohlížet se. V novém návalu energie začala znovu plavat, vděčná za proud, který ji unášel pryč.

Mučivé zavytí ji přimělo zastavit se.

„Co bylo zase tohle?“ mumlala nahlas.

Ohlédla se a uviděla vlkodavův dlouhý bílý čenich divoce se zmítající nad hladinou a přední tlapy vytrčené vzhůru.

Zachvátila ji čirá hrůza.

Pes znovu děsivě zavyl.

Zespodu na něho útočí žralok, uvědomila si Claudia.

V hrůze zírala, jak zpod hladiny vytryskl gejzír krve. Zpěněné hřebeny vlny se zbarvily do růžova. Kovový pach krve se vznášel nad šplouchajícími vlnami.

Dokonce i z místa, kde teď plavala, bylo možné zahlédnout, jak voda rudne psí krví.

Zvedl se jí žaludek.

84

Pes naposledy zavyl.

Claudia zavřela očí.

Prudce je však otevřela, když do ní něco drsného narazilo.

Šlapala vodu a dívala se na tu odpornou věc. Otevřela ústa, aby vykřikla, ale žádný zvuk z nich nevyšel. Co to je? Co to je?

Nechtěla se dívat

– ale nebyla schopná odvrátit zrak. Brzy

pochopila, že je to chlupatý kus masa. Kus psa.

Voda kolem ní temněla krví.

Rozhlédla se kolem, ale ani po psovi, ani po žralokovi nebylo ani stopy.

Nebyla schopná zadržet vyděšený výkřik, který se jí náhle vydral z hrdla. Všechna hrůza posledních dvaceti minut jí zalomcovala tělem. Znovu sklouzla pod hladinu. Nikdy se nedostanu zpátky k pobřeží, pomyslela si. Pokud ji nedostane žralok, postará se o to odliv.

Musím plavat. Musím se přinutit plavat.

Kde je žralok? Je opravdu pryč?

Uspokojil pes jeho hlad?

Náhle ji zcela nepochopitelně napadlo to, co se učili v hodinách biologie: „Žraloci patří k nejschopnějším dravcům.“

Byl to fakt, který si uložila do paměti před písemkou. Teprve teď pochopila jeho skutečný smysl.

Kdyby se žralok opravdu rozhodl ji dostat, neměla by šanci.

Očima zapátrala po zvlněné, temné hladině a znovu se zhluboka nadechla.

Prostě plav, říkala si. Jen klid.

Byla už tak unavená, že ji každý pohyb paží působil problémy.

Přesto se obrátila k pobřeží a přinutila se plavat, jedno bolestivé tempo za druhým.

Jedno tempo. Druhé. – Já… už nemůžu.

Celé tělo jí pulzovalo bolestí.

Nohy měla úplně necitlivé. Hrud jen jen explodovat.

Voda se jí převalovala přes hlavu.

Pláž. Kde je pláž?

Náhle ji vyděsil pocit, že plave špatným směrem. Sevřela ji hrůza.

Proč nevidím pláž?

85

Zoufale se otáčela ve vodě a zmocňovala se jí panika. Kde je pláž?

Paže ji zradily. Nebyla schopna pohybu. Odnášel ji odliv.

Všechno se zbarvilo do ruda. Všechno bylo rudé jako krev.

A pak se všechno ponořilo do tmy.

86

XX.

PRAVDA O MARLE

„Claudie? Claudie?“ Nějaké silné ruce třásly Claudiinými rameny.

„Claudie? Slyšíš mě?“

Vyčerpaná Claudia si uvědomila, že leží natažená na břiše.

Pokusila se zvednout hlavu a podívat se přes promáčené a zcuchané vlasy, které jí padaly do očí.

„Claudie, jsi v pořádku?“ ptal se naléhavý hlas.

Claudia zasténala a znovu se pokusila nadzvednout.

„Claudie?“

„Jsem naživu?“ zeptala se Claudia slabě a překulila se na záda.

Odrhnula si vlasy z čela a upřeně se zadívala na rozmazanou postavu před sebou.

„Marlo?“. Marla klečela vedle ní, obličej

stažený hrůzou. „Jsi… jsi v pořádku?“

„Marlo, co tu děláš?“ vyhrkla Claudia. Upravila si purpurové plavky. Všimla si, že slunce zmizelo za těžkými, bouřkovými mračny. Odpolední obloha potemněla a byla teď černošedivá. Pláží se hnal studený vítr.

Zachvěla se a nohou jí projela bodavá bolest.

„Já… já… viděla jsem tě,“ koktala Marla a položila teplou dlaň na její studené, mokré rameno. „Běžela jsem co nejrychleji. Voda tě vyplavila na písek. Ty… tys tady prostě ležela. Myslela jsem si…“

Hlas se jí vytratil.

„Moje noha,“ řekla Claudia. Posadila se, aby si ji prohlédla. Rána byla hluboká, ale ne tak velká, jak si myslela, když bojovala se psem.

Slaná voda zastavila krvácení.

„Ještě štěstí, že jsem se tu objevila,“ dodala Marla. „Šla jsem si 87

zaplavat a… a viděla jsem tě ve vodě u břehu a…“

Claudia se hlasitým zasténáním postavila.

„Můžeš chodit?“ zeptala se Marla starostlivě.

Claudia opatrně přenesla váhu na zraněnou nohu. „Myslím, že jo,“

odpověděla nejistě. Písečný břeh se pod jejíma nohama zakymácel.

Dlouhé modré stíny se k ní natáhly. „Jsem… t rochu se mi točí hlava,“ připustila.

„Co se stalo?“ naléhala na ni Marla. „Jak sis poranila tu nohu?“

„Bylo to… bylo to hrozné!“ zaúpěla Claudia. „Honil mě pes. A pak žralok…“ Dech se jí zadrhl v hrdle. „Můj kotník…“

„Klid. Jen klid. Seženu Alfreda, aby se o to postaral,“ řekla Marla.

Pak se ale zamračila. „A… zapomněla jsem. Alfred má dnes volno.

Nevadí, zařídíme to samy.“

Pomohla Claudii ke schodišti.

Claudia opřená o Marlu hleděla na hromadící se bouřková mračna a hlavou se jí táhly nejrůznější chmurné před s tavy. Marla se na pláži neobjevila náhodou, myslela si, když stoupali vzhůru po schodišti ke trávníku za domem. Ta holka na pláži byla Marla. Ta, co jsem ji viděla utíkat p ryč.

Ten irský vlkodav byl Marlin hlídací pes.

Marla ho přivedla na pláž a pak utekla.

Psa drželi zavřeného v oploceném výběhu. Nikdy ho nepouštěli ven, jen v noci, aby hlídal dům. Nikdy!

Claudia se vlekla po dřevěných schodech a chvěla se. „Už jsme skoro tam,“ řekla Marla. Claudia slyšela, jak za jejími zády nad mořem burácejí hromy. „Vypadá to, že přijde bouřka,“ poznamenala Marla mírně.

Odvedla toho psa dolů na pláž, aby na mne zaútočil.

Chtěla, aby mne zabil.

Chtěla, abych umřela.

Marla se shýbla k nízkým keřům, stiskla tlačítko v kovové schránce a brána se otevřela. Claudia, opírající se o Marlu, s e namáhavě vlekla podél tenisového kurtu a bazénu k domu.

Zastavila se kousek od domku pro hosty. „Já… já potřebuju nabrat dech,“ řekla Marle.

Marliny oči ji pozorně zkoumaly. „Chudinko. Nechce se mi věřit 88

tomu, co se stalo,“ pronesla tlumeně. „Musíš mi to všechno vyprávět, až budeme uvnitř.“

Nad oceánem znovu zahřmělo. Tentokrát to bylo blíž.

„Zaběhnu dovnitř a pokusím se najít nějakou dezinfekci a

obvazy,“ nabídla jí Marla. „Zvládneš to sama?“

„Jo, bez problémů,“ řekla Claudia a škubla sebou, když se bolest v kotníku znovu ozvala. „Nech mě nabrat dech. Budu tam za moment.“

Dívala se, jak

Marla běží přes terasu a francouzským oknem

vstupuje do zadní části domu. Když si byla jistá, že je z dohledu, obrátila se a kulhavě se dlouhými, odhodlanými kroky vydala přes trávník.

Výběh, ve kterém drželi vlkodava, byl vedle velké garáže pro čtyři vozy. Spěchala k němu a kulhala.

Musela se přesvědčit na vlastní oči.

Musím se přesvědčit, že mám pravdu, pomyslela si.

Zastavila se pár metrů od drátěných vrat výběhu.

Byly pootevřené. Odemčený zámek visel vedle.

Ano. Měla jsem pravdu, uvědomila si Claudia a potřásla hlavou.

Ten pes se nedostal ven sám, někdo ho pustil.

Zámek byl odemčený, vrata otevřená.

Marla na ni psa poštvala úmyslně:

„Teď už je to naprosto jasné. Opravdu jsme tady v nebezpečí,“

zamumlala nahlas.

Obrátila se a spěchala zpátky k domu. Další hluboké zaburácení hromu rozechvělo oblohu. Cítila, jak ji na holá ramena spadlo pár prvních studených dešťových kapek.

Vím, co musíme udělat, pomyslela si nešťastně. Nemůžeme už čekat ani chvíli. Musíme se odtud dostat – hned!

Joy, Sophie a ona se musejí dostat pryč – co nejrychleji to jde.

Claudia se s těžkým oddechováním belhala k domu. Otevřela

dveře a rozhlížela se po Marle. Nikde ji neviděla.

Pospíchala zadní halou ke schodišti. Ztěžka se opírala o dřevěné zábradlí a stoupala po schodech.

Kde jsou Joy a Sophie? divila se.

Musíme balit. Musíme se dostat pryč. Hned!

Sophiin pokoj byl první na pravé straně chodby. Tiše zaklepala na 89

dveře. „Sophie – jsi tam?“

Dříve, než mohla zaklepat znovu, Sophie otevřela. „Co se ti stalo?“ vyhrkla s očima upřenýma na její rozcuchané vlasy plné písku.

„Nevšímej si toho,“ zašeptala Claudia naléhavě a protlačila se kolem ní do pokoje. „Pakuj, Sophie. Pospěš si. Musíme pryč!“

„Cože?“ otevřela Sophie překvapením ústa.

„Musíme si pospíšit. Opravdu!“ trvala na svém Claudia. „Začni balit.“

„Ale… Claudie, tvoje matka… Myslela jsem… zítra…“

„Kde je Joy?“ otázala se Claudia bez dechu. „Musíme jí to říct.“

„Ale… Ale…“ zakoktala Sophie. „Ale, Claudie,“ řekla tlumeným, chvějícím se hlasem. „Joy tu není.“

90

XXI.

MRTVÁ DÍVKA

„Joy Je pryč? Kde je?“ zeptala se Claudia zoufale.

Sophie na ni zírala, oči za brýlemi doširoka otevřené.

Do okna pleskal déšť. Téměř černou oblohu proťal blesk.

„Je ještě ve městě,“ řekla Sophie, „s Carlem.“

„Ještě pořád? Kdy se vrátí?“ zeptala se Claudia vyděšeně.

Sophie pokrčila rameny. „Myslím, že před večeří.“

„No tak začni balit,“ nařídila Claudia.

Sophie se zamračila. „To nechápu. Co se stalo?“

Než mohla Claudia odpovědět, rozlétly se dveře a dovnitř vpadla Marla s rukama plnýma obvazů a léků. „Tak tady jsi,“ řekla Claudii.

„Všude jsem tě hledala. Sedni si.“

Popošla k Sophiině posteli. „Nesmíš tu nohu zatěžovat.“

Claudia poslušně přešla k lůžku. Cítila Sophiin tázavý pohled. Ale věděla, že není čas na vysvětlování.

Není čas na nic – všechny tři musejí zmizet.

Jakmile se Joy vrátí, požádá Marlu, aby je odvezla na nádraží nebo na zastávku autobusů. A pokud odmítne…

Pokud odmítne, půjdou do města pěšky – bouřka nebouřka. Nebo by mohly zavolat policii.

Claudia, přemýšlející o

„nehodách“ uplynulých několika dnů,

které ve skutečnosti nehodami nebyly, nechala Marlu, aby jí vyčistila a ovázala ránu na kotníku.

Marla při práci soucitně vzdychala, ale nezeptala se, jak k tomu zranění přišla.

Protože to ví, pomyslela si Claudia hněvivě. Ví to.

91

Poryvy větru hnaly déšť proti oknu.

Marla musela být zklamaná, když mne našla na pobřeží ještě živou, uvažovala trpce.

Ostré světlo blesku vyvolalo v místnosti na svět všechny stíny.

Joy, vrať se brzy, prosím! pomyslela si Claudia s úzkostí. Prosím tě, pospěš si. Dívala se ven do bouřky a přemítala, jestli prudký liják zabrání Joy v návratu. Když se ozvalo zadunění hromu, trhla sebou.

„Tak. A je to,“ řekla Marla a usmála se na ni. „Jak se cítíš?“

„Dobře,“ odpověděla zneklidněná Claudia.

Marla pohlédla na hodinky. „Už je skoro čas na večeři. Alfred má volno, ale připravil nám piknikový koš. Myslela jsem si, že by bylo fajn povečeřet v altánku.“

„Ale leje jako z konve,“ protestovala Sophie.

„To nevadí,“ odpověděla Marla a vydala se ke dveřím. „Altánek je krytý. Bude to zábava sedět uvnitř, večeřet při svíčkách a dívat se na bouřku nad mořem.“ Ve dveřích se z astavila a obrátila se.

„Doufám, že Joy se vrátí včas. Sejdeme se tam kolem šesté, oukej?“

Joy vletěla do Sophiina pokoje pár minut před šestou, černé vlasy přilepené k hlavě, žluté plavky promáčené deštěm.

„Jak to jde? Jsou všichni v pořádku?“ zeptala se nervózně.

„Unikla jsem o vlásek,“ odpověděla jí Claudia a očima zalétla ke svému ovázanému kotníku.

Joy zalapala po dechu. „Marla… udělala něco…?“

„Sbal se, Joy. Rychle! S Marlou jsi měla pravdu,“ řekla Claudia a postavila se. „Dnes odpoledne na mne poštvala svého hlídacího psa.“

„Ne!“ vykřikla Joy a zakryla si rukama tvář.

„Zahlédla jsem ji na pláži. Neví, že jsem ji viděla. Mělas pravdu, Joy. Snaží se nás zabít.“

Joy se zachvěla. „Nechte mě, ať se převleču. Pak můžeme jít.“

„Převleč se a sbal si,“ naléhala Claudia, „pak řekneme Marle, že chceme, aby nás odvezla do města.“

„A co když odmítne? Co když se nám v tom pokusí zabránit?“

dožadovala se Sophie odpovědi vysokým hlasem. „Co když…“

„Jsme tři proti jedné,“ řekla Joy a spěchala ke dveřím, zatímco oblohu venku proťal další blesk.

92

„Když nás tam neodveze, půjdeme pěšky,“ řekla Claudia

odhodlaně.

Ohlušující zahřmění udělalo za jejím prohlášením vykřičník.

Tři děvčata postavila kufry na zem v přední hale. Claudia otevřela šatník a vytáhla tři deštníky.

Když pospíchaly halou k zadnímu východu, světla zablikala.

„Ach,“ vykřikla Sophie tiše. „Doufám, že nezhasnou.“

„Jsi si jistá, že Marla je v altánu? Není to trochu trhlý?“ naléhala Joy šeptem.

Světla znovu zablikala, ale nezhasla.

„Říkala, že to bude zábava večeřet tam a pozorovat bouřku,“ řekla jí Claudia.

„Pravděpodobně měla nějaký plán, při němž by nás trefil blesk,“

zamumlala Joy pochmurně.

„Pořád ještě si nemyslím, že by nás nechala jen tak odejít,“ řekla Sophie.

Otevřely francouzské okno na zadní terasu. Trávník osvětlovaly bodové reflektory, automaticky se rozsvěcující s přicházející tmou.

Proudy deště se v jasném světle třpytily.

Rychle vyběhly na terasu a otevřely deštníky. Všude byly samé louže. Claudii deštník téměř vypadl z ruky.

Dlouhý záblesk okamžitě následovalo zahřmění . B o d o v é reflektory zamrkaly a pak se znovu rozzářily.

„Je tam? V altánu?“ ptala se Sophie úzkostlivě.

„Pořádně tam skrz ten déšť nevidím,“ řekla Claudia.

„V altánu se svítí,“ hlásily Joy, držící deštník pevně oběma rukama.

„Ten vítr se hrozně točí. Jsem celá promočená,“ stěžovala si Sophie.

V teniskách, které čvachtaly na trávě a rozměklé půdě, pospíchaly kolem domku pro hosty a tenisového kurtu.

Kurt z červené antuky ozařovaly bodové reflektory na vysokých sloupech, V altánu nedaleko plotu lemujícího zadní trávník zablikalo světlo. Hučení lijáku přehlušovalo hřmění oceánu přímo za plotem.

U malé bílé kůlny na okraji trávníku Claudia zaváhala. „Co to tady tak strašně smrdí?“ otázala se.

93

Do nosu je navzdory padajícímu dešti udeřil těžký, nakyslý pach připomínající hnijící maso nebo zkažená vejce.

„Fujtajbl, taky to cítím!“ vykřikla Joy s odporem.

„Hnus!“ souhlasila Sophie.

Dveře kůlny byly pootevřené.

„To je divné,“ poznamenala Claudia. „Myslela jsem si, že Alfred je hrozně pečlivý a vždycky všechno zamkne.“

„Ať je to, co je to, smrdí to děsně!“ prohlásila Joy. „Jdeme do altánu a pak pryč odtud.“

„Ne, počkej,“ zadržela ji Claudia.

Popošla k pootevřeným dveřím. Obě děvčata ji následovala. Tak, jak se blížily ke kůlně, nakyslý zápach sílil.

Claudia, v jedné ruce svírající pevně deštník, aby se jí v prudkém dešti nekymácel, otevřela dveře kůlny.

A pak všechny tři zaječely hrůzou, když se na ně skácelo Marlino mrtvé tělo.

94

XXII.

KDO ZABIL MARLU?

Marlino ztuhlé tělo spadlo na zem, kterou ozařovalo ostré světlo reflektorů.

Ještě než se Claudia stačila odvrátit a zakrýt si obličej, všimla si, že Marlina pleť je purpurově rudá. Oči jí hluboce zapadaly do lebky, ústa zůstala strnule otevřená ve věčném výkřiku hrůzy.

„Néééééé!“ vyrazila ze sebe Sophie výkřik plný děsu a nedůvěry.

Joy se od strašného výjevu odvrátila a zabořila hlavu do Claudiina ramene. „To nemůže být pravda! To nemůže být pravda!“ opakovala.

„Vždyť jsme ji ještě před několika hodinami viděly,“ uvažovala nahlas Claudia. „Jak může být mrtvá?“

„Byla za… zavražděná!“ blekotala Sophie. Upustila deštník a stála tam s rukama na obličeji, déšť ji smáčel krátké vlasy a tričko.

„Alfred!“ vykřikla Joy a odtáhla se od Claudie. „Musíme to říct Alfredovi!“

„Není tady. Má volný den, nepamatuješ si?“ řekla Sophie.

„K d o z abil Marlu?“ zeptala se Claudia, ještě stále otřesená a omámená. Zírala do žlutého kužele jednoho z reflektorů, který protínal vytrvalý liják. Šumění deště přehlušovalo moře za jejich zády.

Byl to Daniel? přemítala Claudia a hrůza jí zaplavovala celé tělo.

Je pořád ještě někde tady?

„Nikdo kromě nás tu není!“ křičela Sophie.

„Tak kdo ji zabil?“ opakovala Claudia a snažila se přemoci nával paniky a bušení srdce.

„Musíme zavolat policii. Hned!“ prohlásila Joy. Pohlédla letmo na 95

Marlino nehybné tělo a pak se odvrátila.

„Ano! Honem!“ souhlasila Sophie.

Kulhající Claudia následovala své kamarádky po trávníku za domem. U dveří odhodila deštník. Jakmile byla uvnitř, potřásla rázně hlavou, jako by z ní chtěla vypudit nepříjemný obraz Marlina rudého obličeje.

Chvějící se v oblečení promáčeném deštěm spěchala za ostatními do kuchyně. Ve dveřích se zastavila. Světla opět zablikala.

Joy stála u kuchyňského pultu s telefonním sluchátkem v ruce.

Náhle krátce, vyděšeně vykřikla.

„Co se děje?“ chtěla vědět Sophie, utírající

si papírovým

ručníkem mokré brýle.

„Ten telefon. Nefunguje,“ odpověděla Joy tiše.

Sophie zadržela dech. „Nemůžeme zavolat policii?“

Joy zavrtěla hlavou a zavěsila.

„Musíme se odsud dostat,“

řekla Claudia s pohledem

přeskakujícím z jedné na druhou. „Ať Marlu zabil kdokoliv, možná příště půjde po nás!“

„Ne!“ zakvílela Sophie, jejíž tvář vypadala ve světle stropní zářivky jako bez krve.

„Musíme se dostat do města. Musíme to říct policii,“ opakovala Claudia. Cítila, jak jí hrdlo svírá panika.

„Jak může být Marla mrtvá?“ naříkala Joy svírající okraj velkého kuchyňského stolu. „Před chvíli jsme ji viděly. Jak se jí to stalo?“

Leknutím sebou trhly, když zaznělo pronikavé zahřmění.

„Vezmeme si ze šatníku v přední hale něco nepromokavého na sebe,“ řekla Claudia. „Půjdeme po silnici – pokud ovšem někdo z nás neví, kde jsou klíčky od auta.“

Nikdo jí neodpověděl. „Možná někdo pojede kolem a vezme nás do města.“

„Ten její obličej – bylo to tak strašný!“ vyjekla Joy. „A její ústa –

jako by hrozně křičela a v tom okamžiku umřela.“

„Joy – přestaň, prosím tě!“ vykřikla Sophie a zbledla ještě víc.

„Ano. Přestaň,“ souhlasila Claudia. „Pokus se na Marlu nemyslet.

Teď se musíme dostat z tohohle domu. Musíme na policii.“

Za kuchyňským oknem znovu práskl blesk. V doprovodu hromů

96

se dívky vydaly do přední haly hledat něco do deště.

Claudia našla žlutý nepromokavý plášť, o dvě čísla menší, ale natáhla ho na sebe. Joy vyštrachala z police d louhý hedvábný šál a omotala si ho kolem hlavy. Sophie si přes mikinu natáhla

bleděmodrou bundu.

„Hotovo?“ zeptala se Claudia.

„Hotovo,“ odpověděla Joy tiše.

„Jde se,“ zamumlala Sophie s očima rozšířenýma strachem.

Claudia otevřela přední dveře a zahleděla se přes široký pás trávníku před domem, který rovněž osvětlovaly jasně zářící reflektory. Všimla si, že déšť trochu polevil, i když se stále blýskalo a hřmělo.

„Jdeme!“ zavelela. „Jak se dostaneme na silnici, možná někoho stopnem.“

„Chci prostě pryč odsud!“ vykřikla Joy.

V hlubokém předklonu vyběhly do deště, jejich tenisky

rozstřikovaly vodu a bořily se do rozměklého trávníku.

Nakonec před nimi vyrostl vysoký železný plot z druhé strany ukrytý za vysokými, pečlivě zastřiženými keři.

Claudia sáhla po knoflíku na vratech.

„Bacha!“ zaječela Joy a srazila ji ruku. Sundala z hlavy šál, který našla v šatníku, a hodila ho na vrata.

Rozběhly se po nich modravé jiskry.

„Ach! Zapomněla jsem!“ vykřikla Claudia. Obrátila se k Joy.

„Díky!“

„Co teď?“ vyhrkla Sophie stísněně. „Co budeme dělat

teď?

Nevíme, kde je kontrolní panel!“

„Jsme v pasti,“ zamumlala Joy.

„Ven se nedostaneme,“ souhlasila Claudia s pohledem upřeným na proudem nabitý plot. „Jsme tu uvězněné, dokud se zítra ráno automaticky nevypne.“

„Ale… co ten vrah?“ zakoktala Sophie.

97

XXIII.

PŘÍZRAK

V zářícím světle reflektorů padal déšť k zemi jako stříbrné mince.

Vysoko nad jejich hlavami křižovaly oblohu blesky.

„Musíme najít kontrolní panel,“ řekla Joy stísněně.

„Musí

existovat nějaký způsob, jak ten proud vypnout.“

„Ale všechno je to přece automatické, nepamatuješ se?“ řekla zaraženě Sophie. Na brýlích se jí leskly kapky deště. „Je to napojené na časový spínač.“

„Potom musíme najít ten spínač,“ odpověděla Joy.

„Bude nejspíš v suterénu,“ hádala Claudia a zachvěla s e.

„Do suterénu nejdu,“ vypískla Sophie. „V žádným případě!“

Claudia dostala nápad. „Řekla bych, že můžeme odpojit proud v plotě vzadu za domem,“ řekla jim. „Blízko vrat je přece vypínač, tam u schodiště, co vede ha pláž. Pamatuju se, že s ním Marla něco dělala. Když se zmáčkne, vrata se otevřou.“

„Chceš tím říct, že bysme měli sejít dolů k moři?“ zeptala se Sophie zvýšeným hlasem. „V téhle bouřce?“

„Ne,“ odpověděla Claudia se žlutým pláštěm přehozeným přes hlavu. „Prostě tam tudy jen vylezeme. Projdeme vraty. Jakmile budeme na druhé straně plotu, obejdeme ho dokola a dostaneme se před dům.“

„Jo,“ řekla Joy. „To zní docela dobře.“

„Jseš si jistá, že se nám podaří dostat se zadními vraty ven?“

zeptala se skepticky Sophie.

„Nejsem si jistá, ale zkusit to můžeme,“ pokrčila Claudia rameny.

Přikrčily se, aby byly aspoň trochu chráněné před padajícím 98

deštěm, a vydaly se kolem domu. Tenisky jim hluboko zapadaly do bláta. Joy uklouzla, zavrávorala, ale nakonec zase našla ztracenou rovnováhu.

Zadní trakt už byl na dohled. Déšť hlasitě pleskal o dlážděnou terasu. Lilo jako z konve.

„Musíme jít kolem té kůlny?“ zeptala se třesoucím hlasem Sophie.

„Ne. Můžeme to vzít kolem zadní zdi domku pro hosty,“ řekla jí Claudia. Noha jí znovu palčivě rozbolela a pokaždé, když na ni došlápla, ucítila horké bodnutí.

Joy něco říkala, ale její slova ztlumilo hlasité šumění deště.

Byly už skoro u domku pro hosty, když se v záři reflektorů objevila čísi postava.

„Ach!“ vykřikla překvapeně Claudia.

Všechny ztuhly.

Postava měla na sobě dlouhý plášť stažený v pase. Slaměný

klobouk se širokou krempou jí zakrýval obličej.

Co se jí to blýská v ruce, uvažovala Claudia. Je to pistole?

Postava sundala klobouk a odhalila tak obličej. V chladných modrých očích, zlostně hledících na děvčata, se odrážela světla reflektorů.

„Marla!“ podařilo se Joy vykoktat.

„Ale Marlo, ty jsi přece

mrtvá!“

99

XXIV.

„KDO CHCE ZEMŘÍT PRVNÍ?“

Zacouvaly pod přečnívající střechu domku pro hosty. Pistole se třpytila v jasném světle lamp. Marla ji zvedla k pasu. „Překvapení, co?“ zeptala se trpce.

„Viděly jsme tvé tělo v kůlně,“ podařilo se Claudii vypravit ze sebe. „Myslely jsme si…“

Na Marliných rtech se objevil hořký úsměv. „No, Claudie, ty přece věříš na duchy? Řekla bych, že já jsem taky duch.“

Claudia k ní o krok postoupila. „Ta pistole…“ spustila a upřeně na ni hleděla. Cítila, jak ji obchází chladná hrůza.

Nad oceánem burácely hromy. Vítr jim srážel déšť do zad.

„Vypadáte dost zmateně,“ podotkla Marla stále s tím hořkým úsměvem. Modré oči se jí blýskaly v deštivém světle.

„Jsme tak rády, že jsi naživu!“ vykřikla Joy.

„Ale Marla naživu není,“ zazněla překvapivá a chladná odpověď.

„Marla je mrtvá. Zabila jsem ji už před týdnem. Předtím, než jste přijely.“

„Cože?“ vyjekla Claudia.

Joy překvapeně vykřikla. Sophie stála jako socha s očima na stříbřité pistoli.

„Marla je mrtvá už týden! Copak jste to nepoznaly podle toho smradu?“

„Ale… Ale…“ začala Claudia. Nohy jí podklesávaly a ve

spáncích jí bušila krev.

„Správně. Já nejsem Marla. Já jsem Alison.“ Odhodila slaměný klobouk do deště. Plavé vlasy divoce zavířily kolem obličeje. Její oči 100

se vpíjely do Claudiiných. „Já jsem Alison. Vstala jsem z mrtvých. A mrtvá je teď Marla. To je překvápko, co?“

Claudia a ostatní stály a v němém šoku zíraly na Alison. Nikdo se ani nepohnul.

Reflektory zablikaly.

Alison pevněji sevřela pistoli a namířila ji na Joy.

„Vypadáte všechny tak popleteně,“ překřikovala Alison déšť. „Ne jako v kempu, kde jste se tvářily, jako byste snědly všechnu moudrost světa.“ Pronášela ta slova pomalu a s trpkostí.

„Ale Alison…“ Claudia chtěla něco říct.

„Zřejmě byste chtěly, abych vám to vysvětlila,“ pokračovala Alison, aniž by si toho všimla. „Marla nevěděla, že jsem na živu.

Myslela si, že její ubohá sestra umřela tam v rokli. Nevěděla, že žiju, do té doby, než jsem se tu minulý týden objevila a zabila ji.“

„Ale proč?“ přerušila ji Joy. „Proč jsi Marlu zabila?“

„Protože se dívala, jak padám do rokle. Potom, co jste vy tři utekly. Její obličej byl poslední, co jsem viděla. Civěla na mě z houští, dívala se a usmívala se!“

„Ne!“ vykřikla Claudia. „Nemohla by…“

„Marla se usmívala,“ opakovala hlasitě Alison a hrozivě zamávala pistolí. „Nezáleželo jí na mně. Nikomu v mé rodině nezáleželo na tom, jestli jsem mrtvá nebo živá. Nikoho jsem nezajímala. Takže když mě nějací lidé vytáhli z řeky, celou polámanou, pomlácenou a napůl utopenou a tak hezky o mě pečovali, předstírala jsem, že mám amnézii…“

„Cože jsi?“ nedůvěřivě se otázala Joy.

„Předstírala jsem, že jsem ztratila paměť,“ vykřikla Alison,

„abych se nemusela vrátit k tý svý hnusný rodině! Řekla jsem si, že tohle je má šance. Začít nový život. Žít ve šťastné, milující rodině. A tak jsem předstírala, že nevím, kdo jsem, a zůstala jsem s nimi.“

„Ale co… co chceš po nás? Proč to děláš?“ koktala Claudia.

„Protože se ve mně nahromadila nenávist!“ odsekla ji Alison.

„Ten vztek mě nepřešel. Celý rok sílil. Nemohla jsem Marlin úsměv vypudit z mysli, ten strašlivý úsměv, když jsem z té klády padala dolů. Věděla jsem, že se musím vrátit, abych ji zabila.

Vrátila jsem se sem zpátky a nevěděla, co tu najdu. Máma a táta 101

byli samozřejmě pryč, jak jinak. Vždycky jsou pryč. Schovala jsem se v komoře. Slyšela jsem Marlu, jak říká Alfredovi, že vás sem pozvala.“

Alison se ušklíbla.

„Pokud jde o mě, bylo to perfektně

načasované. Zabila jsem Marlu, schovala její tělo do kůlny a začala se za ni vydávat. Chudák krátkozraký Alfred o tom n eměl ani potuchy. A tak jste tady, holky, na našem speciálním potáborovém mejdanu. Doufám, že se vám to líbí.“

„Alison – polož tu pistoli. Prosím!“ naléhala Claudia.

„V žádným případě.“ Alisonin úsměv pohasl. Ruka svírající pistoli se jí třásla.

„Alison, poslouchej,“ začala Claudia.

„Neměly jste mne nechat spadnout,“ vykřikla Alison hněvivě.

„Neměly jste zdrhnout. Měly jste mi pomoct. Aspoň jedna z vás.

Aspoň jedné z vás mělo na mě trošku záležet.“ S hlasitým vzlykáním střídavě mířila na všechny tři dívky. „Oukej, řekla bych, že mejdan je u konce. Byla jsem skvělá, fakt.“

„Alison – přestaň! Pomůžeme ti! Postaráme se o tebe!“ křičela Joy s očima upřenýma na pistoli.

„Tentokrát jsem na řadě já,“ řekla Alison ignorující její prosby.

„Tentokrát budu já stát a dívat se, zatímco vy budete umírat.“

Přimhouřila oči a sevřela zuby. „Kdo chce umřít první? Co třeba ty, Claudie?“

Claudia zalapala dechu, když jí Alison zamířila na hruď.

102

XXV.

DRUHÁ SMRT

Někde blízko se zablesklo. Bílý pruh světla hned za tenisovým kurtem.

Claudia ucítila, jak se zem otřásla, když do ní blesk udeřil.

Vykřikla v domnění, že ji zasáhl výstřel.

Zaburácel hrom.

Odhrnula si mokré vlasy z čela a zadívala se na pistoli v Alisonině chvějící se ruce a zvolna se zvedající.

A jak se tak dívala, dveře domku pro hosty se rozlétly. „Ach!“

Claudiin výkřik přiměl všechny obrátit se. Z domku pro hosty vystoupila do světla temná postava s kapuci na hlavě.

Claudia, snažící se proniknout pohledem padající déšť, si všimla, že kapuce je součástí tmavomodré větrovky navlečené přes tmavé džíny.

Poryv větru shodil kapuci z hlavy.

Claudia spatřila temné oči a husté černé vlasy.

Okamžitě ho poznala. Přízrak! „Danieli!“ vykřikla.

Alison údivem otevřela ústa. Obrátila pistoli proti nově

příchozímu. „Hej! Co jsi zač?“

Neodpověděl. Blížil se k ní s nehybnýma temnýma očima.

„Kdo jsi?“ naléhala Alison a trhla pistolí směrem k němu.

Udělal další krok k ní.

„Je to přízrak!“ křičela Claudia. „Přízrak z domku pro hosty!“

„Cože?“ reagovala Alison opovržlivě. „To jsem si vymyslela.

Copak jsi blázen?“

Daniel postoupil o další krok. Déšť mu sklouzával po větrovce, 103

očima spočíval na Alison.

„Hej – nepřibližuj se! Nepřibližuj se!“ křičela Alison, jejíž hněv se náhle změnil v paniku. „Nechoď blíž! Varuju tě!“

Ale přízrak se k ní pomalu, ale vytrvale přibližoval.

„Varuju tě!“ ječela Alison. „Nepřibližuj se!“

Oči se jí rozšířily hrůzou. Chlapec se k ní s hlasitým výkřikem vrhl a uchopil ji v pase.

Claudia na vteřinu ztuhla. Pak, když uviděla, že Alison padá, skočila dopředu s rukama napřaženýma a vytrhla jí pistoli. Blesk znovu ozářil bazén.

Světla zhasla.

Děvčata vyděšená náhlou tmou začala křičet. Claudia upřela zrak n a d ů m . „Světla zhasla všude!“ Slyšela zvuky zápasu na zemi u svých nohou. „Pusť!“ křičela Alison.

Pak, když její oči přivykly tmě, uviděla Alison, jak běží lijákem přes trávník kolem tenisového kurtu a bazénu směrem ke vratům.

„Ne – Alison! Ne!“ zavolala a rozběhla se za ní.

„Je pod proudem!“ volala. „Zastav! Vrata jsou pod proudem!“

„Nejde elektřina, blbečku!“ zaječela Alison v odpověď. Teď už se za ní hnaly všechny tři. Příliš pozdě.

Claudia zaslechla zabzučení generátoru právě v okamžiku, kdy Alison sáhla na vrata. Ozvalo se suché zapraskání. Viděla Alisoninu ruku vpletenou do mříží. Viděla, jak se Alison snaží osvobodit se z oslnivého záblesku obklopujícího celé její tělo.

Alison znovu zaječela. Pak sebou její tělo křečovitě zaškubalo a kolem ní se roztančily bílé plameny elektrických výbojů.

Vidím ji znovu umírat, pomyslela si Claudia zděšeně. Podruhé se dívám, jak Alison umírá. Náhlý úder odhodil Alison od plotu. Spadla tváří na zablácenou pěšinku. Její tělo se zmítalo. Pak znehybnělo.

V okamžiku, kdy k ní poklekly, byla už mrtvá.

Reflektory se znovu rozzářily. Mokrá tráva se opět zeleně

zatřpytila.

Claudia hleděla dolů na Alison. Alison, která byla tak křehká a drobná. Plavé vlasy přilepená k hlavě deštěm měly barvu zlata.

Byla tak hezká, pomyslela si Claudia. Tak hezká.

Musí to být strašné nenávidět vlastní rodinu, přát si na

ni

104

zapomenout. Měla strašný život, Alison. Claudia pohlédla zpátky k domu a polekaně vydechla. Úplně zapomněla na svůj tajemný

přízrak. Blížil se k nim, tmavé, hrozivé oči upřené přímo na ně.

105

XXVI.

ŽÁDNÝ PŘÍZRAK

„Je… je mrtvá?“ zeptal se s pohledem na Alisonino tělo.

Claudia přikývla. „Je.“

Za ní stály Joy a Sophie, objímaly se a snažily se jedna druhou uklidnit po všech těch hrůzách dnešní noci.

„Kdo jsi? Co tady děláš?“ zeptala se Claudia. Vstala a odhodila si mokré vlasy z čela.

„Nejsem žádný přízrak,“ odpověděl a na hezké tváři se mu objevil chmurný úsměv. „Říkal jsem ti přece, že se jmenuju Daniel.“

„Daniel a dál?“ podezíravě se otázala.

Joy a Sophie našpicovaly uši.

„Daniel Ryan,“ odpověděl. „Jsem Alfredův syn.“ Všechny to překvapilo.

Daniel ukázal směrem k domku pro hosty. „Jsem tu na

prázdninách, studuju na univerzitě. Táta mi dovolil bydlet v domě pro hosty, ale nechtěli jsme, aby to někdo věděl.

Drexellovi nepatří k nejštědřejším lidem na světě. Byli by s tím nesouhlasili. Nechtěl jsem, aby táta přišel o práci.“ Otočil se ke Claudii. „Proto jsem se choval tak záhadně. Promiň.“ –

„To je v pořádku,“ odpověděla Claudia měkce a cítila, jak ji zaplavuje úleva.

„Přestává pršet. Možná už jde telefon,“ řekla Joy.

„Měli bychom radši zkusit zavolat na policii,“ řekla Sophie.

Joy a Sophie se rozběhly k domu. Claudia kulhala za nimi. Zvedla oči k Danielovi. „Obě sestry jsou teď mrtvé,“ řekla smutně a potřásla hlavou.

106

Daniel ji konejšivě objal kolem ramen.

„Je to děsivá noc.

Strašlivá,“ zamumlal.

Claudia s němým souhlasem přikývla.

„Opravdu jsi věřila, že jsem přízrak?“ zeptal se a přitiskl ji k sobě.

„Možná,“ odpověděla tiše.

Usmál se. „Jak ti mám dokázat, že nejsem?“ zeptal se a jeho tmavé oči zazářily.

Claudia pozvedla tvář, přiblížila ji k jeho a pak ho políbila.

„Složil jsi zkoušku, nejsi přízrak,“ řekla mu. „A teď pojďme z toho deště.“

Bok po boku se vydali k domu.