R. L. Stine

Stopy hrůzy 57

Nový chlapec

I.

Janie Simpsonová spatřila ve škole toho nového kluka čtrnáct dní před vraždou.

Vypadal dobře. Ladně se pohyboval dlouhým krokem přirozeného atleta. Byl vysoký a štíhlý. Hubený obličej s kudrnatými hnědými vlasy měl vážný výraz. Napadlo ji, jestli se vůbec někdy usmívá.

Když si ho prohlížela, nemohla odtrhnout pohled od jeho očí.

Tmavých a zádumčivých.

Ustaraných očí, napadlo ji.

Smutných očí.

Musela zamrkat, aby se od nich odtrhla. Cítila, jak jí červenají tváře.

Nádhera. Takže ten kluk má skvělé oči, pomyslela si, a když ji míjel, otočila hlavu k šedé šatní skříňce. Proč jsem tak melodramatická?

Minuly ji dvě povzbuzovačky Tygrů v kaštanově hnědých

minisukních a bílých trikotech. Poznala Corky Corcoranovou a její kamarádku Kimmy Bassovou. S chichotáním do sebe vesele strkaly.

Otočila se zpět a spatřila, jak neznámý zmizel za rohem. Všiml si jí? Asi ne.

„Janie, vrať se na zem,“ napomenula se tiše.

Zvonek nad skříňkami se hlasitě rozezněl, až ji polekal. Hodila knížky dospodu. Chodba byla už skoro prázdná. Většina dětí už byla na cestě domů nebo na brigády.

Chtěla by už být doma, aby pokračovala v pololetní práci ze sociálních věd. Ale nejdřív musí splnit úkol.

Začala zamykat skříňku, ale rozmyslela si to. Rozevřela opět 4

dvířka dokořán a nespokojeně se prohlížela v zrcadle, které viselo na zadní straně dvířek.

Rychlým pohybem ruky si přihladila rovné zrzavé vlasy. Nosila je dlouhé a rozpuštěné. Z bledé tváře si setřela smítko.

Pozorně se prohlížela modrýma očima. Narovnala si modrou

košili, která visela přes žlutou volnou mikinu.

Janie byla malá a hubená. Obvykle si na sebe brala několik vrstev oblečení. Líbilo se jí to, ale kamarádky Faith a Eve si ji kvůli tomu dobíraly, že se jen snaží, aby vypadala větší.

„Kluci si tě nevšímají, protože tě prostě nevidí,“ smála se Faith.

Janie v duchu slyšela její škádlivý hlas. „Máš postavu modelky a oblíkáš se jako tlusťoch.“

Faith byla hezká přirozená blondýnka. Byla vyvinutá, – typ americké povzbuzovačky. Radit Janie, jak se má líčit a oblékat, ji nikdy neunavilo.

Ale Janie se nemalovala. Ve skutečnosti nechtěla vypadat jako Faithina vybledlá kopie. Chtěla být sama sebou. Nevěděla ale, kdo vlastně je.

Ale kde jsou Faith s Eve? Rozhlédla se po prázdné chodbě.

Zabouchla dvířka. Možná už jsou u pana Hernandeze a čekají na mě.

Třeba už začaly počítat peníze beze mě.

Rozeběhla se ke kanceláři ředitele do přední části budovy. Minula dva učitele, kteří si zapínali pláštěnky a spěchali na parkoviště.

Zezdola z tělocvičny se šířily pozdravné výkřiky z nácviku povzbuzovaček.

Doufám, že ty peníze spočítáme rychle, pomyslela si. Mám dnes večer tolik práce.

Spolu s oběma kamarádkami byly členkami školního plesového výboru. A teď měly spočítat příjmy a předat peníze novému řediteli školy panu Hernandezovi.

Byla to spousta peněz. Ples měl opravdu úspěch. Finanční úspěch, ne její osobní, pomyslela si s nádechem hořkosti.

Eve i Faith měly kluky. Faith samozřejmě doprovázel Paul

Gordon. Chodili spolu už několik týdnů. A Eve přišla na ples s Ianem Smithem.

Když zatočila za roh a měla ředitelnu na dohled, povzdechla si.

5

Jediná z nich tří s nikým nechodila.

Na ples ale stejně šla. Vlastně tam musela, protože byla v tom výboru. Párkrát tancovala. Ale doopravdy se nebavila. Stále pozorovala Faith a Eve, jak tancují každá se svým klukem, a přemáhala pocity žárlivosti a osamělosti.

To bylo v sobotu večer. Teď bylo pondělí. První den zbytku mého života, pomyslela si. Ať už to znamená cokoli.

Minula jmenovku na stěně, PETER HERNANDEZ, ŘEDITEL,

otevřela dveře a vpadla do přední kanceláře. „Omlouvám se, že jdu pozdě –“

Když si uvědomila, že je kancelář prázdná, rychle zmlkla.

Kde jsou Eve a Faith?

Přistoupila blíž. Bylo rozsvíceno. „Je tu někdo?“ Žádná odpověď.

Vsadím se, že Faith se někde vybavuje s Paulem, pomyslela si.

Asi kvůli ní přijde pozdě na basketbalový trénink.

Ale kde je Eve? S Ianem být nemůže. Ten je na brigádě.

Pohlédla na velké nástěnné hodiny. Skoro tři čtvrtě na tři. Oběma rukama si prohrábla dlouhé zrzavé vlasy, pak zatřásla hlavou, aby se srovnaly.

Náhle se otevřely dveře z chodby a dovnitř vpadla Eve. Vypadala vzrušeně. Dlouhé, ulízané vlasy ve světle zářivek měly téměř modročerný odstín. Olivově zelené oči jí vzrušeně zářily.

„Už jsi to slyšela?“ zeptala se Janie jedním dechem. „Deena Martinsonová se rozešla s Gary Brandtem!“

„Fakt?“ Janie zapomněla zavřít pusu. „Vždyť v sobotu na plese byli spolu. Kdes to slyšela?“

„Právě jsem mluvila s Deenou,“ odpověděla Eve a přehodila si vlasy přes ramena na světle zelený svetr. „Je smutná, ale ne zas tak moc. Říká, že zůstali kamarády.“

Janie zamyšleně přikývla. „Jak to, že se vždycky všechno dozvíš jako první?“

„Není nic těžkého dozvědět se něco dříve než ty,“ zasmála se Eve.

„Ty nikdy nic nevíš!“

Janie se neupřímně zasmála. „Nemůžeme čekat na Faith,“ řekla a vydala se ke kulatému stolku u zdi. „Začneme. Kde jsou peníze?“

„Cože?“ vykulila na ni Eve udivené tmavé oči.

6

„Ty peníze,“ odpověděla Janie netrpělivě. „Kde jsou?“

„Myslela jsem, že je máš ty!“ vykřikla Eve.

Janie cítila, jak jí v krku roste knedlík a sevřel se jí žaludek.

„No tak, Eve,“ řekla a snažila se nezpanikařit. „Vždyť jsi měla poslední přestávku peníze vyzvednout.“

Světlo v Eveiných očích vyhaslo. Obličej zůstal bez výrazu.

„Faith mi ráno ty peníze vyzvedla,“ řekla Eve. „Dala je do šatní skříňky. Ale když je tam po škole nenašla, myslela si, žes je vzala.“

Janie zalapala po dechu. „Ale já je nebrala!“ vykřikla s hrůzou v hlase. „Fakt ne!“

„Ne, to ne,“ zasténala Eve a zavrtěla hlavou. „To znamená – to znamená, že je někdo ukradl!“

7

II.

Janie se hrdlo sevřelo úplně. Těžce polkla, aby potlačila tlak v žaludku. „Eve!“ vykřikla. „My – my za to neseme odpovědnost.

Zmizelo přes tisíc dolarů. Jestli – jestli –“ Pokoj se roztočil. Ztratila schopnost jasně přemýšlet.

Eve ji zatahala za rukáv. „Pojď, najdeme rychle Faith.“

Spěchaly prázdnou chodbou. Z tělocvičny k nim doléhaly výkřiky povzbuzovaček. U fontánky postávalo několik smějících se učitelů.

Janie vůbec nebylo do smíchu. Bylo jí spíše do pláče.

Jestli ty peníze opravdu někdo ukradl, jak to budou moci splatit?

A neobviní je, že to ukradly samy?

Ne. To v žádném případě. To se nemůže stát, ujišťovala s e.

Faith našly u šatní skříňky. Česala si své světlé vlasy. „Faith –

peníze!“ vykřikla Janie postrašeným hlasem. „Nenašla jsi je? Máš je?“

„Jasně,“ odpověděla Faith. Ze skříňky vytáhla zelený plátěný pytlíček. „Tady jsou.“

Otočila se k Eve a její výraz se změnil. „Ale, Eve, vždyť jsi mi slíbila, že si takhle hloupě nebudeš z Janie dělat legraci!“

Eve vybuchla smíchem a její zelené oči se rozzářily.

„To tedy bylo kruté!“ vykřikla Faith. „Vždyť jsme se dohodly, že ne!“

„Nemohla jsem – nemohla jsem odolat,“ prohlásila Eve se smíchem. Popadla Janie za hubená ramena a přitáhla jí k sobě.

„Omlouvám se. Opravdu mě to mrzí. Ale – ten pohled na tebe. Stálo to za to kvůli tomu pohledu na tebe.“ Opět ji přepadl záchvat smíchu a s chechotem Janie objala.

8

Faith znechuceně zavrtěla hlavou, ale také se rozesmála.

„To jsou kamarádky,“ zamumlala Janie. Hněvivě se od Eve

odtáhla. „Obě jste příšerné. Nechápu, jak můžete být tak kruté.“

„Byla to jen legrace,“ řekla Eve a utírala si slzy z očí.

„Ha – ha,“ hořce odpověděla Janie.

„Opravdu jsi to neměla dělat,“ řekla Faith Eve a uklidila hřeben do batůžku. „Víš, jak se Janie hned vyděsí.“

„Promiň, Janie,“ opakovala Eve a přinutila se udržet vážný výraz.

„Fakt.“

„Tak už pojďme ty peníze spočítat,“ řekla netrpělivě Janie a vzala plátěný pytlík. „Čím dříve je předáme Hernandezovi, tím lépe.“

Vydala se zpět ke kanceláři. Faith s Eve ji těsně následovaly.

Janie zatočila za roh a opět spatřila toho nového kluka.

Nejdříve si všimla jeho tmavých, ustaraných očí. Pak

zaregistrovala bolestivý výraz v jeho bledém obličeji.

Když uviděla loužičku čerstvé krve u jeho nohou, zalapala po dechu.

„Prosím – pomoz mi,“ zavolal na ni.

A pak spatřila, jak mu z ruky kape krev.

9

III.

S varovným výkřikem se vrhla dopředu. Kamarádky ji hned následovaly.

Těžce dýchal. Jeho rysy napovídaly, že má bolesti.

Po bílém rukávu se mu rozlévala krev.

„Co se stalo?“ vykřikla Eve.

„Není to taková hrůza, jak to asi vypadá,“ odpověděl jí a chytil se za rukáv. „Fakticky.“

„Ale ta krev –“ vydechla Faith.

Janie se odvrátila a před sebou jako štít držela oběma rukama sáček s penězi.

„Kdybyste mi jen pomohly najít ordinaci zdravotní sestry –“ řekl.

„Jsem tu nový. Nevím, kde je.“

„Zavedu tě tam,“ nabídla se Faith a popadla ho za zdravou ruku.

„Půjdu s vámi,“ řekla rychle Eve.

„Ordinace je nad tímhle

schodištěm. Obvykle odchází později. Co se stalo?“

„Hloupá nehoda,“ řekl a zavrtěl hlavou, až mu přes čelo přepadly hnědé vlasy. Pohlédl na Janie. „Chtěl jsem pomoci jedné holce.

Venku. Kolem narazila do plotu. Víte, tam za parkovištěm.“

Tvář mu zkřivila bolest.

Janie pohlédla na kaluž krve.

„Když jsem uvolňoval kolo,“ pokračoval, „šlehl mi do ruky ostnatý drát. Jen mě řízl.“

„Podíváme se, jestli tu ještě sestřička je,“ naléhala Faith a zatahala chlapce za ruku. „Jak se jmenuješ?“

„Ross Gabriel.“

Faith s Eve odváděly Rosse. „Raději – raději odnesu peníze do 10

kanceláře,“ zavolala za nimi Janie.

Kamarádky se bavily s Rossem a neodpověděly. „Tam se

sejdeme, ano?“ zakřičela. Zmizeli za rohem.

Janie překročila krvavé stopy a loudala se s pytlíkem pod paží ke kanceláři.

„To není fér,“ stěžovala si v duchu. „Viděla jsem ho první.“

Janie vysypala peníze na kulatý stolek v první kanceláři, a když třídila bankovky, vrátily se Faith s Eve. „Našli jste sestřičku?“

zeptala se a zdvihla oči od štůčku bankovek.

Faith s úsměvem přikývla. „Jo. Zachránily jsme Rossovi život.

Teď je naším velkým dlužníkem.“

„Myslím, že jsem se zamilovala,“ vyhrkla Eve.

„Je fakt frajer,“ souhlasila rychle Faith a posadila se ke stolu.

„Myslíte, že se někdy směje?“

„Komu by to vadilo?“ odpověděla Eve. Zdvihla jeden balíček bankovek a prsty jej prolistovala. „Je nádherný. Odkud asi přišel?“

Faith pokrčila rameny. „Líbí se mi jeho oči. Jako by se dívaly skrze tebe. Díval se na mě jako –“

„Ale já ho viděla první!“ vyhrkla Janie a samotnou ji překvapil její hněv.

Faithiny oči se údivem rozšířily. „Janie, tobě se líbí? Vždyť jsi na něj nepromluvila ani slovíčko.“

„Proč jsi nešla k sestřičce s námi?“ zeptala se naléhavě Eve a posadila se ke stolu.

„Ne – nevím,“ zakoktala Janie. Cítila, jak jí rudnou tváře.

„Páni, ty se červenáš!“ zasmála se Eve a ukázala na Janie.

„Nesmíš se chovat ke klukům tak stydlivě,“ nařizovala jí Faith a probírala se pětidolarovkami. „Kluci nemůžou tušit, že se ti líbí.“

„Radí ti expert,“ poznamenala Eve a zakroutila očima.

Faith si přehodila vlasy na ramena. „ Já bych prostě přišla k Rossovi a řekla bych ‚Co kdybychom po škole zašli na kolu‘. Nebo bych ho možná pozvala na sobotu večer do kina.“

Eve hodila bankovky na stůl. „Cože? Ty bys pozvala Rosse na rande? Nezapomělas na Paula?“

Faith odpověděla baziliščím úsměvem.

11

„Paul je jen takový frajírek. Stejně nevím, co na něm vidíš,“ řekla Eve a vyhnula se Faithinu pohledu.

„Myslíš kromě toho, že je vysoký, pěkný a chytrý a řídí

nejsenzačnější auto v Shadyside?“ bránila se Faith.

Janie by ještě mohla pokračovat. Musela si přiznat, že pro Paula měla tajnou slabost.

„Přiznej to, Faith. Největším Paulovým obdivovatelem je sám Paul,“ řekla Eve a stále se vyhýbala kamarádčině pohledu. „Je tak namyšlený. Opravdu mě štve, když tě vidím, jak za ním běháš jako zamilované štěně.“

Faith rozzlobeně vykřikla. Pak se zhluboka nadechla. „Nenaštveš mě, Eve,“ řekla pomalu. „Je mi tě tak líto.“

„Cože? Mě? Líto?“ vykřikla Eve.

„Jen na nás žárlíš,“ obvinila ji Faith. „To ty se chováš jak zamilované štěně. Pozorovala jsem tě, jak ses v sobotu při tanci vrhala na Iana. Tak ses k němu tiskla, že jsem si myslela, že budeme potřebovat sochor, abychom vás roztrhli!“

Eve zalapala po dechu.

Janie se rozesmála. „Ještě, že jsme nejlepší kamarádky. Jinak by si někdo mohl myslet, jak se navzájem nenávidíme!“

„Ian možná není takový frajer jako Paul,“ pokračovala bez nadechnutí Eve a Janiin pokus o zlehčení nechala bez povšimnutí.

„Ale Iana si moc vážím. Věděla jsi, že po škole chodí na dvě brigády, aby si ušetřil peníze na vysokou? Paulovi jen stačí hodit míčem a před dveřmi stojí zástup náborářů a nabízejí mu stipendium.

To není fér.“

„Nemůžou pomoci Ianovy rodiče?“ zeptala se Janie.

„Mohli by, kdyby chtěli. Ale jeho otec je takový suchar, který si myslí, že když se Ian upracuje k smrti, aby měl peníze na školu, jen to posílí jeho charakter.“

Vzdychla si. „Asi posílí – jestli to přežije! Ale už ho jinak nevidím než o přestávkách na chodbě nebo v jídelně.“

Janie se nervózně podívala na hodiny na stěně. „Už musíme

přestat povídat a dáme se do práce. Slíbila jsem Hernandezovi, že budeme mít peníze spočítané, rozdělené a přepáskované. A že až přijde, budeme hotové.“

12

Eve ukázala palcem na dveře do druhé kanceláře. „Hernandez tam není?“

„Ještě ne.“

„Tak klídek,“ odpověděla Eve. Roztáhla ruce nad stolek s penězi.

„Nevěděla jsem, že je toho tolik. Kolik myslíte, že to dělá?“

„Když započítáte poplatek za oprávnění…“ Janie si to rychle v hlavě přepočítala. „Mělo by tu být nejméně dvanáct set dolarů.

Možná více.“

„Dvanáct set dolarů!“ Eveiny oči se rozšířily.

Janie ji pozorovala. Věděla, že oba její rodiče jsou bez práce. A i když chodili do práce, nikdy moc nevydělali. Díra na koleně Eveiných vybledlých džin nebyla jen svědectvím módy.

Faithiny oči se zúžily a její výraz zvážněl. „No, holky – rozdělíme se a utečeme,“ zašeptala.

Janie na ni podezřívavě pohlédla. Faithiny tváře nachověly.

Myslela to Faith vážně?

Ne. Věděla, že Faithiny rodiče jsou na tom dobře. A Faith

rozmazlovali. Měla vždycky všechno, co chtěla.

Možná až na Rosse, napadlo ji.

Janie začala skládat pětidolarové bankovky. Dveře z chodby se otevřely. Janie vzhlédla. Čekala, že uvidí Hernandeze, ale ředitel to nebyl.

Společně vešli Ian s Paulem. Oči se jim okamžitě stočily ke stolu a k hromadě peněz na něm.

„Peníze!“ vykřikl Ian. Lačně zamnul rukama a zamlaskal.

„Páni! Jsme bohatí!“ vykřikl Paul. Odhodil tašku s potřebami na basketbal na zem, popadl bankovky a začal je cpát do kapes. „Do auta potřebuju novou převodovku. To by na to mělo stačit!“

„V žádném případě! Všechno je to moje!“ vykřikl Ian. Začal si cpát dolarovky za tričko. „Tohle je stipendium! Díky, holky!“

„Vraťte to!“ zakřičela Eve. Vrhla se na Iana, sáhla mu za triko a začala vytahovat bankovky.

S hlasitým smíchem se Ian snažil vykroutit. „No tak! Nech toho!

Lechtáš mě!“

Faith s Janie honily Paula kolem stolu. „Vrať to, Paule! Vrať to!“

Když ho přitlačily ke zdi, zahlédl balíček bankovek, které Janie 13

právě přepáskovala. Janie se k němu střemhlav vrhla.

Ale Paul byl rychlejší. Sebral peníze ze stolu. „Iane! Dojdi pro bombu!“ zavolal vesele.

Ian se vytrhl z Eveina sevření a běžel přes místnost ke dveřím do Hernandezovy pracovny.

Přes natažené Eveiny ruce Paul přehodil balíček jako míč.

V okamžiku, kdy jej házel, rozevřely se náhle dveře do pracovny.

Ian se snažil peníze zachytit. Ale přihrávka byla trochu vysoká.

Hernandez prostrčil dveřmi plešatějící hlavu – a balíček bankovek ho silně uhodil do čela.

Plesk.

Janie zalapala po dechu. Ostatní ztuhli. Hernandez zrudl a rukou se chytil za hlavu. Jak očima přejížděl z jednoho na druhého, pohled mu zpozorněl.

„Všichni jste vyloučeni,“ řekl.

14

IV.

Janie stála bez dechu.

Cítila, jak jí v žilách tepe krev.

Okamžitě si vzpomněla na rodiče. Na jejich smutek a zklamání.

Oči se jí, zastavily na Ianovi. Chudák. Tak se snažil. Chodil vydělávat na dvě brigády, aby příští podzim mohl jít na Yale.

A teď se všechny jeho plány zhroutily.

To není fér! Ta slova jí uvízla na jazyku.

Pak si všimla, že se Hernandez směje. „To jsem vás vystrašil,“

řekl a smál se, až mu velké břicho nadskakovalo nahoru a dolů.

Nikdo nereagoval.

„Dobrá, dobrá. Říkají mi, že mám divný smysl pro humor,“ řekl stále s úsměvem. „Omlouvám se. Víte, i ředitelé potřebují nějakou legraci.“

„Cha – cha. Dobrý vtip!“ přerušil ticho Paul.

Ostatní se přinutili k neupřímnému smíchu.

Tohle je den špatných vtipů, pomyslela si Janie. Z neznámého důvodu si vzpomněla na Rosse, jestli je v pořádku. A jestli je ještě v budově.

„Nemůžu vás přece vyloučit,“ řekl ředitel s očima upřenýma na Janie. „Vždyť vy tři jste zorganizovaly nejúspěšnější ples v historii shadysideské střední školy.“

„To je báječné,“ vykřikla Eve.

„Páni, jsme nejlepší!“ prohlásila Faith a plácla Janii po zádech.

Když se obrátil na Iana s Paulem, jeho výraz zpřísněl. „A co tu děláte vy dva?“

„Hmm… právě jsem šel na trénink,“ řekl Paul a pročísl si světlé, 15

kudrnaté vlasy. Tváře mu zrůžověly.

„A proč na něm nejste?“

„Paní Fritzová mě požádala, abych to dal některé z dívek,“

odpověděl Paul. Sáhl do kapsy a vytáhl pár zmačkaných dolarových bankovek.

Obrátil kapsy na ruby a k zemi se snesly další. „Hmmm… kde to je?“ Konečně našel to, co hledal – stříbrný klíček. Podal ho Eve.

Janie ho poznala. Byl to klíč od archívu, kde měl plesový výbor své papíry.

Hernandez upřel oči na Iana. „A co vy?“

„Myslel jsem, že bych mohl… mhm… že bych jim pomohl.“

Vytáhl tričko z kalhot a k zemi se snesly bankovky.

„Kdybyste odešel, byl byste jim možná prospěšnější,“ řekl Hernandez suše.

„Nashle,“ řekl Ian a všem jim rychle mávl. Otočil se k Eve.

„Počkám… mhm… na tebe.“

Ian zmizel za dveřmi. Paul ho rychle následoval.

„Omlouvám se za ten blázinec,“ řekla pokorně Eve. „Ian mě měl zavést po odevzdání peněz do tržnice v Division Street. Ale pak se objevil Paul –“

„To byla má vina, pane Hernandezi,“ přerušila ji Faith.

„Zapomněla jsem klíč, když jsem si od paní Fritzové vyzvedávala účty –“

Hernandez sklonil pohled k zemi na rozházené peníze. „Asi jste ještě neskončily.“

Dívky zavrtěly hlavou.

„Dobře, tak si pospěšte, abychom se odsud dostali,“ vzdychl si ředitel.

Už byl napůl v pracovně, když opět vstrčil hlavu do kanceláře.

„Ale všechno, co zůstane na podlaze, je mé!“

Dívky byly hotové za deset minut. Na stole ležely v malých úhledných svazcích bankovky. Vedle, složené na sobě, stály mince.

„A konečná šumaje jeden tisíc dvěstě čtyřicet jeden dolar a šedesát pět centů,“ oznámila Janie. Číslo poznamenala na proužek papíru. „Nemůžu uvěřit, jak jsme byly skvělé! Udělala to ta živá 16

hudba, víte. Bylo to mnohem lepší než jen pouštění desek.“

„Tolik peněz by nám doma zaplatilo spoustu účtů,“ řekla s povzdechem Eve.

„Nebo by to mohlo zaplatit jeden decentní nákupní dejchánek u Dalbyho!“ prohlásila Faith s rozzářenýma modrýma očima.

„Pracky pryč!“ zažertovala Janie a odstrčila Faithiny ruce.

Nacpala peníze zpátky do pytlíku a strčila tam i proužek papíru s napsanou sumou.

Eve otevřela zásuvku od stolu a pytlík tam uklidila.

Janie lehce zaklepala na Hernandezovy dveře.

„Vstupte.“

Dívky vstoupily do pracovny. Hernandez seděl za svým stolem a zjevně rozmrzelý telefonoval. V bezmocném gestu zakoulel očima a pokynul dívkám, aby si sedly. „Pane Jeffersone… pane Jeffersone, kdybyste mne jen vyslechl…“ říkal do telefonu.

Eve se naklonila k Janie a zašeptala: „Myslím, že Ian na mě stále na chodbě čeká. Raději za ním zajdu, aby nečekal. Nechtěla bych, aby přišel do práce pozdě.“

Janie přikývla. Eve vstala ze židle a tiše odešla z místnosti.

Za chvilku se vrátila. Ředitel stále telefonoval a stále prosil pana Jeffersona, aby mu dal příležitost promluvit.

Faith pohlédla na hodinky. Naklonila se k Janie. „Raději zavolám domů, abych jim řekla, že se zdržím.“ Janie přikývla a Faith se vyplížila.

Janie očima prohledávala pracovnu, aby našla něco, co by jí pomohlo zabít čas. Pohled se jí zastavil na fotografii tří mladíků ve fotbalových dresech, zablácených skoro až k uším, jak se drží za ramena. Jejich široké úsměvy naznačovaly, že právě vyhráli veliký zápas.

S trhnutím si uvědomila, že ten uprostřed je Hernandez. Když měl ještě vlasy, vypadal docela dobře, usoudila.

Faith se tiše vrátila a sedla si vedle Janie.

Když se podívala na hodinky, Janie s překvapením zjistila, že Faith byla pryč přes pět minut.

Hernandez konečně s hlubokým povzdechem zavěsil telefon.

Poškrábal se na pleši a otočil se k dívkám. „No tak, kolik byla 17

celková suma?“

„Jeden tisíc dvěstě a…“ Ve snaze si přesně vzpomenout, obrátila se Janie na Faith s Eve. „Kolik že to bylo?“

Obě pokrčily rameny.

„Napsala sis to,“ řekla Faith.

„Promiňte, pane Hernandezi,“ řekla Janie a vyskočila ze židle.

„Napsala jsem si sumu na kousek papíru a dala jsem ho zpátky do pytlíku. Hned jsem zpátky.“

Rychle vyšla z pracovny a opatrně za sebou zavřela dveře.

Překvapilo ji, že v kanceláři našla Paula.

Pohlédl na ni se zmateným úsměvem a zdvihl tenisky. „Zapomněl jsem je tady. Nemůžu bez nich trénovat.“

Tenisky hodil do tašky a přehodil si ji přes rameno. „Vyřiď Faith, že ji později zavolám,“ řekl a vyšel ze dveří.

Janie otevřela zásuvku.

Už sahala dovnitř, aby vytáhla plátěný pytlík, když si uvědomila, že zásuvka je prázdná.

„Aha,“ řekla si nahlas. „Asi špatná zásuvka.“

Vytáhla spodní zásuvku. Byla plná spisů a papírů.

V třetí zásuvce byly nacpané staré pracovní sešity na matematiku.

Vytáhla původní zásuvku – tu správnou – a strnule stála a nevěřícně na ni upírala pohled. Prázdná. Úplně prázdná.

Pustila se do ní zima. Roztřásly se jí kolena.

„Pane Hernandezi!“ podařilo se jí zašeptat. Zhluboka se nadechla a zkusila to napodruhé.

„Pane Hernandezi!“ vykřikla vysokým,

vystrašeným hlasem. „Prosím – pojďte rychle sem! Jsou pryč! Peníze jsou pryč!“

Tentokrát to bylo doopravdy.

18

V.

Po večeři nahoře ve svém pokoji Janie upřeně zírala na otevřenou učebnici sociologie, až se z textu stala bílá skvrna.

Nejsem schopná se učit, pomyslela si nešťastně. Nemůžu se na nic soustředit. Stále musím myslet na dnešní odpoledne. Nemyslím na nic jiného než na ukradené peníze.

Se smutným povzdechem zabouchla knížku a vyskočila. V letu popadla ze země péřovou bundu, kam ji odhodila, když přišla domů a spěchala dolů.

„Jdu ven!“ zavolala na rodiče.

Vyběhla ze dveří dříve, než se mohli zeptat, kam a proč.

Zajela k Faith do North Hills. Faith, celá rozcuchaná, ji s údivem přivítala ve dveřích. Na sobě měla pytlovité džíny a vytahaný svetr.

„Janie – co se děje?“

„Jen si musím s někým popovídat,“ odpověděla a následovala Faith po nalakované podlaze rozlehlého obývacího pokoje naplněného starožitnostmi do tmavě obloženého kabinetu.

U krbu stál Paul a upravoval oheň mosazným pohrabáčem. Když vstoupila, udiveně k ní vzhlédl. Na kulatých tvářích a světlých vlasech se mu odrážely záblesky ohně.

„Jé, ahoj. Nevěděla jsem, že jsi tu,“ řekla neobratně.

Ani Paul se nezdál ve své kůži, což pro něj bylo neobvyklé. „Jen jsme s Faith právě… mluvili o škole,“ řekl s pohledem upřeným na Faith.

Sedli si na dlouhou koženou pohovku. V krbu se mihotal oheň. V

pokoji to sladce vonělo.

„Stále musím myslet na dnešní odpoledne a na ukradené peníze,“

19

řekla Janie a sevřela si ruce v klíně.

„Alespoň, že Hernandez nepodezřívá nás,“ odpověděla Faith a nervózně se podívala na Paula. „To snad je úleva, ne?“

„Ale kdo jiný věděl, že peníze jsou v zásuvce?“ zeptala se Janie.

„Takhle se sama sebe ptám stále dokola.“

„Hernandez asi podezřívá mě a Iana,“ řekl Paul a pak ze sebe vyrazil vysoký, nervózní smích. „Tedy Ian byl celou dobu na chodbě a čekal na Eve. A já byl v kanceláři. Vždyť víš. Pro tenisky.“

„Nevím, co si Hernandez myslí,“ řekla Janie a kousla se do spodního rtu. „Nevím, co si vůbec mám myslet. Jsem jen strašně rozčilená.“

Náhle ji napadlo, že sem neměla chodit. Paul s Faith se chovali tak divně. Vyměňovali si neustále nervózní pohledy a byli celí nesví.

„Stále se obviňuji,“ přiznala s pohledem upřeným do o hně. „Vím, že je to hloupost. Ale cítím vinu. Víš, co mi to, Faith, připomíná?“

Faith se na ni zamračila. Ve tváři se jí mihotaly stíny, které vrhal plápolající oheň. „Co?“

„Připomíná mi to období, kdy jsme se i s Eve vloupaly do toho starého baráku na Fear Street. Pamatuješ?“

„Jo. Říkalo se, že v něm straší,“ odpověděla Faith a opřela se rukou o opěradlo kožené pohovky.

„Vzpomínáš si? Policie nás chytla v půli cesty na tom skřípajícím schodišti,“ pokračovala Janie. „Byly jsme hrozně překvapené a strašně jsme se bály. Pamatuji se, že jsem ve skutečnosti byla docela ráda, že nás chytli. Tedy chci říct, že jestli v tom starém domě byli opravdu duchové, nechtěla jsem to vlastně vědět.“

Faith s Paulem se váhavě zasmáli.

„Přemlouvala jsi nás, abychom tam šli,“ vzpomínala Janie. „Eve a já jsme nechtěly. Ale přemluvila jsi nás. Asi jsme se styděly odmítnout tvou výzvu.“

„Měly jsme tenkrát fakt průšvih,“ řekla Faith a přehodila si vlasy přes ramena.

„Měla jsem měsíc domácí vězení,“ dodala Janie. „Policie se k nám chovala jako k opravdovým zločincům.“ Povzdechla si. „A stejný pocit mám i dnes. Cítím se stejně provinile – a to i když vím, že to nikdo z nás nemohl udělat.“

20

Nastalo trapné ticho. Pozorovali plameny. Při hlasitém zapraskání sebou trhli. Paul se rozesmál.

„Pojďme si povídat o něčem jiném,“ navrhla Faith a vstala, aby přiložila. „Paul říká, že ví, kdo je Ross. Víš, ten nový kluk, co jsme mu dnes odpoledne pomáhaly.“

„Ty ho znáš?“ zeptala se Janie až moc rychle.

„No, doopravdy ho neznám a nevěděl jsem ani, jak se jmenuje,“

odpověděl Paul. „Jsem s ním ve třídě na matiku. Ale pamatuju si ho z podzimu, kdy jsme hráli s New Brightonem. První zápas fotbalové sezóny.“

„Pochází z New Brightonu?“ zeptala se Janie. „Bylo mi divné, že se přehlásil uprostřed školního roku.“

Paul pokrčil rameny. „Byl to zadák. Málem nás zabil. Pamatujete, ten večer byl fakt ceďák. Hřiště bylo blátivé a měkké jako prasečí pomyje.“

„Velmi barvité,“ přerušila ho ironicky Faith.

„Tenhle Ross v bahně zaběhl asi osmdesát, yardů, aby položil míč,“ pokračoval Paul a Faith si nevšímal. „Naši padali, ale Ross běžel dál. Jediný zásah v zápase.“ Ušklíbl se a modré oči mu ve světle ohně zářily. „Hrdina,“ zamumlal.

„Myslím, že je roztomilý,“ řekla Faith a upravila oheň.

„Je to kretén,“ řekl Paul ostře.

„Jen proto, že skóroval proti Tygrům?“ zeptala se Janie.

„Ne. Protože se tak chová,“ odpověděl Paul. „Když zaskóroval, běžel kolem naší lavičky a vyskakoval se sevřenými pěstmi. Jako vzteklý pes. A při matice taky jeho chování stojí za to. Jako by všechno znal. Jako by byl jedinej chytrej a my všichni samí blbci. Je to fakt náfuka.“

„Třeba se jen stydí,“ řekla Janie.

„Třeba je to kretén,“ trval na svém Paul.

„Pořád si myslím, že je roztomilý,“ řekla s úsměvem Faith.

Paul se na ni zamračil. „Nemáš žádný vkus.“ Rozesmáli se.

Paul odešel krátce po desáté. Janie věděla, že by měla jít domů, ale vůbec se jí nechtělo.

Chtěla si s Faith promluvit o ukradených penězích a dozvědět se, jestli nevymyslela nějakou teorii. Chtěla se zeptat, proč se s Paulem 21

chovali tak divně a proč byli celý večer tak napjatí.

Faith se zívnutím přiložila do ohně další poleno. „U ohně vždycky usínám,“ řekla. Vklouzla zpátky na pohovku. „Takže pozveš Rosse na rande, nebo to mám udělat já?“ zeptala se s úsměvem v očích.

„Cože? Pozvat ho na rande?“ Otázka ji úplně překvapila. „No, jak bys ho mohla pozvat ty, Faith? Ty s Paulem –“

„Paul se to nemusí dozvědět,“ odpověděla s úsměvem. „No,

možná…“ Cítila, jak rudne. „Vím, že se o něj zajímáš,“ škádlila ji.

„Co takhle malá sázka? Která z nás si vyjde s Rossem jako první?“

„Sázka? Myslíš o peníze?“

Faith se rozesmála. „Dobře. O peníze. Řekněme o deset dolarů.

Bude to takový závod. Kdo první půjde na rande s Rossem, bere vše.“

Než mohla Janie odpovědět, vedle pohovky zazvonil bezdrátový telefon. Faith ho zvedla.

„Ahoj, Eve. Chceš se také zúčastnit naší sázky?“

Janie poslouchala, jak Faith vysvětluje Eve podstatu sázky. „Ian jen pořád pracuje. Ten se to nikdy nedozví,“ ujišťovala Faith Eve.

„Jo. Jo. Janie taky.“

Probírali to, až se Faith otočila k Janie. „Eve se přidává. Nashle zítra, Eve.“ Zavěsila. „Rande s Rossem a dvacet dolarů. Co tomu říkáš?“

Janie vzdychla. Věděla, že na to, aby Rosse pozvala, je příliš stydlivá. Faith nebude dělat žádné potíže k němu přijít a jen tak ho pozvat do kina nebo na něco jiného. A ani Eve.

„Prohraju,“ řekla smutně. „Ale dobře, Faith. Platí.“

Z a c hvíli si natáhla bundu a Faith ji doprovodila ke dveřím.

„Uvidíme se zítra,“ řekla Janie. A pak vyhrkla: „Proč jste s Paulem dnes večer byli takoví divní?“

„Cože?“ divila se Faith.

„Oba jste se chovali nějak nervózně,“ řekla Janie. „Nějaký problém?“

Faith zaváhala. „No, něco takového,“ řekla váhavě a upřela pohled do Janieiných očí.

„Mhm…“ Janie byla na rozpacích. „ Jaký problém?“ zeptala se a uhnula pohledem.

22

Faith opět zaváhala. „Víš, Janie, je to jen – no… Paul i já víme, žes to byla ty, kdo ty peníze ukradl.“

23

VI.

„Cože?“ vykřikla Janie a zapomněla zavřít pusu.

Faith na ni upřela obviňující pohled.

„Ty – ty si myslíš, že jsem –“ Janie nevěřícně ztuhla.

Faith vybuchla smíchem. „Apríl! Snažila jsem se, ale neudržela jsem vážnou tvář.“

Janie hněvivě vykřikla. „Faith – ani není apríl a ani to nebylo směšné! Nemůžeš alespoň něco brát vážně?“

Faithin úsměv se vytratil. „Sázku o Rosse beru vážně.“

Když příští odpoledne začaly chemické laboratoře, otevřela Janie učebnici a začala urovnávat zkumavky. Ale duchem byla daleko. Až u Rosse Gabriela.

Celý den na něj myslela. Jak jen ze sebe mohla udělat takového blázna a vsadit se s Faith a Eve.

Žádným způsobem se s nimi nemůžu měřit, myslela si smutně.

„Janie,“ vytrhla ji ze zamyšlení hlas pana Mancusa. Vzhlédla – a byla si jistá, že trpí halucinacemi.

Vedle pana Mancusa stál Ross Gabriel. Hnědé vlasy měl spadlé do čela a upíral na ni oči.

„Budeš, prosím tě, pracovat společně s Rossem, dokud se Pam neuzdraví?“

zeptal se chemikář. Její obvyklá partnerka při

laboratorních cvičeních, Pam Dalbyová, měla chřipku. Pan Mancuso přešel dopředu, aby demonstroval pokus.

„Ahoj zase,“ řekl Ross a posadil se vedle ní na vyvýšenou stoličku. „Ty jsi Janie, viď?“

Srdce se jí rozbušilo, až si myslela, že to Ross musí slyšet. „Jo.

24

Ahoj,“ podařilo se jí zachraptět. „Co ruka?“

„Bez problému. Tohle bude mistrný pokus,“ řekl jí a natáhl se přes ni, aby připravil zkumavky. „Už jsem ho dělal. Na staré škole.

Asi na sedmém stupni. To je pro malé děti.“

„Jo, vím,“ souhlasila rychle. Ve skutečnosti si ale myslela, že cvičení bylo docela těžké, ale vzhledem k okolnostem to nemohla přiznat.

„Pozor na to, je to čpavek,“ varovala ho a ukázala na zkumavku.

„Jednou jsem si ho omylem čichla a nos mi hořel celý týden.“

Myslela si, že se zasměje, ale jeho výraz zůstal zamyšlený. „Jo.

Musíš být opatrná,“ řekl a prohlížel zkumavky. „Já tohle piju k snídani.“

Rozesmála se. Jeho tmavé oči na ni pohlédly, ale stále se ještě neusmál.

„Myslím, že bychom měli začít,“ řekla a otočila se ke

zkumavkám. „Tohle je hořčík?“

„To je jedno,“ odpověděl. Pozornost upíral na pana Mancusa, který se nakláněl přes stůl a pomáhal studentům připravovat pokus.

Ross se otočil zpět k Janie a z ruky jí vzal zkumavku. „Chceš vidět něco opravdu ošklivého?“ zašeptal se rty těsně u jejích uší, takže cítila na tváři jeho teplý dech.

Otřásla se. „Něco ošklivého?“

Položil si prst přes ústa, aby byla ticho. Opět vzhlédl, aby se ujistil, že je k nim učitel stále zády. Pak rychle nalil zelenou tekutinu do bezbarvé tekutiny. „Dívej se,“ nařídil.

Tekutiny se převalovaly jedna přes druhou a ze zelené směsice začal stoupat bílý dým. „Co je to?“ zašeptala.

„To je bomba smrdutka,“ odpověděl a pozoroval zkumavku.

Zelená tekutina začala přetékat. „Čichni si.“

Váhavě přičichla. Ušklíbla se. „Fuj!“

Po třídě se začal rozlévat kyselý pach.

Děti začali mručet a stěžovat si. Pár hlav se tázavě otočilo k Janii s Rossem.

„Fuj, co to smrdí?“ vykřikl někdo.

„Ricky – tos byl ty?“ zavolal někdo na Rickyho Schorra, třídního šaška, který byl vždycky první na ráně.

25

„V žádném případě,“ vykřikl Ricky.

Všichni kašlali a zacpávali si ústa.

Janie sklouzla ze stoličky a couvala od stolku se slzami v očích.

Pan Mancuso konečně zjistil, že se něco děje. Zvedl obličej a začichal. „Aha.“ Unaveně si povzdechl.

„Pane Mancuso, je to tady,“ zavolal Ross. „Myslím, že jsme s Janie něco nezvládli.“

„Cože? Já?“ vykřikla Janie. „Já –“

Pan Mancuso přispěchal k jejich stolu. „Asi jsme zvolili špatný postup,“ řekl Ross. „Smrdí – smrdí to jako shnilé vejce!“ Zamrkal na Janie.

Když pohlédl na bublající zelenou směsici, výraz pana Mancusa zpřísněl. Zadržel dech, aby se vyhnul nadechnutí nechutného, kyselého pachu. „Postarám se o to,“ řekl Rossovi.

Zvedl držák se zkumavkou a spěchal ze třídy.

Jakmile odešel, místnost vybuchla smíchem a divokými pokřiky.

„To teda bylo, Rossi!“ křičel Ricky Schorr.

„Udělejme mejdan!“ ozval se výkřik.

„Prosím – otevřete okna!“ žádal někdo.

Ross se otočil k Janie. „Promiň,“ řekl. „Jen jsem na to dnešní pitomé cvičení neměl náladu.“

Usmála se. Vzduch v místnosti se začal čistit. „Kde ses to naučil?“

zeptala se a vyšplhala zpátky vedle něj.

„Máma mi koupila chemické vybavení, když mi bylo osm. Byla to první věc, kterou jsem hned udělal.“

Janie se vysmrkala.

„Odvedl jsi skvělou práci. Asi dostaneš

výbornou.“

„Rád rozčiluju lidi,“ řekl. Čekala, že se usměje, ale nedočkala se.

To je ale divný názor, pomyslela si.

Rád rozčiluju lidi.

Podívala se na hodiny. Nechtěla, aby cvičení skončilo. Přála si sedět vedle něj a propovídat s ním hodiny. Náhle si vzpomněla na sázku. Můžu to udělat? Mám ho pozvat na rande? Teď byla dokonalá příležitost.

Zazvonilo. Sebrala si učení a vyšla za ním do chodby.

Za dveřmi se zastavil a otočil se k ní, jako by čekal, že mu ještě 26

něco řekne.

Usmála se a horečně se pokoušela na něco přijít.

Udělej to teď! pomyslela si. Pozvi ho na sobotu večer.

„Možná tě zítra naučím užitečnější věci,“ řekl a smetl si vlasy z čela.

Tolik mu to sluší, pomyslela si. Tolik mu to sluší a ví o tom.

Pozvi ho. Pozvi ho.

„Mhm… Rossi…“ začala a odkašlala si. Přitáhla si batůžek těsně k tělu. „Mhm… v sobotu večer…“

Zmlkla, když spatřila, jak se mu změnil výraz.

Oči, upřené přes její rameno, se mu rozšířily. V obličeji zbledl.

„Rossi?“ polekaně vykřikla. Zdálo se, že ji vůbec neslyšel.

Ústa otevřel překvapením dokořán a jeho pěkné rysy se hrůzou zkroutily.

27

VII.

Udiveně se ohlédla a sledovala jeho pohled.

Přes zaplněnou chodbu spatřila vysokou dívku s vlnitými světle žlutými vlasy. Ta si Rosse tvrdě měřila.

Kdo je to? Nikdy předtím jsem ji neviděla.

„Rossi, co se děje?“ zeptala se naléhavě. „Vypadáš, jako bys spatřil ducha!“

Ale k jejímu údivu Ross zmizel.

Hledala Rosse po vyučování, ale nenašla ho.

Celý zbytek odpoledne přemýšlela o dívce se světle žlutými vlasy.

Byla vysoká, krásná, s nápadnými vlnitými vlasy spadajícími až na záda.

Jak to, že si jí předtím nikdy nevšimla? Byla tady nová?

Navlékla si kabátek a zavřela šatní skříňku. Pomalu se loudala k přednímu východu, když uviděla Eve, jak k ní spěchá.

„Hádej, co?“ křičela Eve. Tmavé oči jí zářily a na tváři měla široký úsměv. „Hádej, co – vyhrála jsem. V pátek večer mám s Rossem rande!“

V pátek večer ležela Janie na posteli, zírala do stropu a

poslouchala na rádiu se starými hity písničku od Beatles. Zazvonil telefon. Natáhla se na noční stolek, vypnula rádio a zvedla sluchátko.

„Prosím?“

„Dneska je Evein velký večer.“ Byla to Faith.

„Říkej něco, co nevím,“ zavrčela. „Půjčila si ode mě modré sako.“

„A na sobě má ty sexy červené džíny, které si schovává pro 28

zvláštní příležitosti.“ Faith se na chvíli odmlčela. Janie téměř viděla, jak zavrtěla hlavou. Faith neměla ráda prohrané sázky.

„Eve přišla k Rossovi a pozvala ho na rande,“ řekla konečně Faith. „Na co ho asi nalákala?“

„Ať to bylo cokoli, bylo to účinné,“ Janie si povzdechla.

„Přiznávám – tolik žárlím.“

„No – já také,“ řekla Faith.

„Ty máš alespoň Paula,“ řekla jí Janie.

„Víš co? Měla bych to říct Ianovi,“ řekla pomstychtivě Faith.

„Měla bych ho zavolat a povědět mu, kde Eve je. Bude pěkně naštvaný.“

„To teda ne,“ řekla ostře Janie. „Raději ne. Víš, jak se Ian chová žárlivě. Dej mu chudákovi pokoj. Tenhle víkend dělá každý večer.“

Faith něco zamumlala.

„Tahle hloupá sázka byl tvůj nápad,“ obvinila ji Janie. „Takže, proč chceš Eve dělat potíže?“

„Potíže jsou má přezdívka,“ odpověděla Faith se zahihňáním. Pak dodala: „No tak, Janie. Jen si dělám legraci. Nikdy bych ho nezavolala.“

„Nikdy nepoznám, kdy si děláš legraci,“ přiznala Janie.

„Proto jsi dokonalá oběť.“

„Dík, kamarádko,“ odpověděla suše Janie.

Faith si povzdechla. „Mám svých problémů nad hlavu.“

„Cože? Jakých problémů?“ Janie se na posteli posadila a

přehodila si sluchátko k druhému uchu.

„Ale… doma to není nic moc,“ odpověděla Faith váhavě. „Počkej.

Zavřu si dveře.“ Na chvilku odešla a pak se vrátila. „Myslím, že s rodiči není něco v pořádku,“ řekla potichu. „Už nikdy nejsou společně doma. A když náhodou doma jsou, zavírají se v ložnici a tam se dlouho dohadují.“

„Myslíš –“ začala Janie.

„Myslím, že se budou rozvádět. Nevím.“ Faith si vzdychla. „A taky Paul –“

„Co je s Paulem?“

„Víš, o čem se mnou chtěl ten sprosťák včera při obědě mluvit?“

„Kdy se stal sprosťákem?“ zeptala se Janie, neschopná skrýt 29

překvapení.

„Když mě požádal o třista dolarů, aby si mohl do auta koupit novou převodovku. Umíš si to představit?“

Janie chvíli přemýšlela. „Jo. Vlastně umím.“

„Už jsem si začínala myslet, že mě má opravdu rád,“ řekla Faith nešťastně. „Ale chodil se mnou jen proto, že jsem bohatá.“

„Eve říkala, že za nic nestojí,“ poznamenala Janie.

„Pro tentokrát měla pravdu,“ řekla Faith hořce.

„Nechceš jít někam do kina nebo tak?“ zeptala se Janie, aby změnila téma.

„Ani ne. Asi zůstanu doma a budu se věnovat černým

myšlenkám.“

Janie se zasmála. „ Ještě, že jsi neztratila smysl pro humor.“

„Zajímalo by mě, jak asi vychází Eve s Rossem,“ zahloubala se Faith.

„Jo, mě teda taky,“ odpověděla Janie. „Už se nemůžu dočkat, co o tom uslyším. Vsadím se, že Eve z toho udělá pěknou historku…“

30

VIII.

Po kině zajel Ross s maličkou modrou hondou na kraj lesa ve Fear Street a zaparkoval.

Natáhl se přes sedadlo, přitáhl si Eve a políbil ji. Rty měl suché a horké.

Hladově mu polibek vrátila. Rukou mu protřepla vlasy a pak ho objala.

Nadechli se.

Začal ji opět líbat, ale náhle ji pustil. S povzdechem se opřel do sedadla. „Promiň.“

„Proč?“ zeptala se. Srdce měla až v krku. Je nádherný, pomyslela si.

V duchu se jí pořád zjevovala Ianova tvář. Násilím ten obraz zahnala.

„Nemám ve zvyku svádět holky hned na prvním rande.“ Pokrčil rameny. Upřeně se jí zadíval do očí. „Obvykle čekám až na druhé.“

„Takže je to asi na mně,“ řekla a přitáhla si ho. Rty se přisála k jeho a dlouze ho líbala. Ruka se jí zamotala do modré šálky. Strhla ji na sedadlo.

„Je tu nějak dusno,“ řekl, když polibek konečně skončil. „Nechceš sejít projít? Do lesa?“

„Cože? Tohle je přece les ve Fear Street,“ protestovala.

„Takže?“

„Zapomněla jsem, že jsi tu nový,“ řekla a sevřela mu ruku.

„Neznáš strašidelné historky, které se o lese povídají.“

„A ani je nechci znát. Bydlím na Fear Street. No tak, krátká procházka nám neuškodí. Co se může stát? Přece se nebojíš – nebo 31

ano?“ Byla to spíše výzva než otázka.

Ross vystoupil a přešel k místu pro spolucestujícího. Eve se ještě ani nepohnula. Otevřel dveře a podal jí ruku. Zaváhala, pak položila ruku do jeho a vystoupila.

Zamířil do lesa.

Vítr se kolem nich točil v prudkých poryvech. Udělalo se jí chladno. Otřásla se, obtočila si kolem krku modrou šálu a přitáhla si límec půjčeného modrého saka.

„Kam jdeme?“ zeptala se se

zachvěním. „Jen kousek,“ odpověděl tiše. Vzal ji kolem ramen.

Když Janie v sobotu ráno otevřela oči, skrz okno ložnice už pálilo sluníčko. Protřela si oči a protáhla se.

Cítila, jak zavřeným oknem protahuje zima. Už je konec března, pomyslela si. Kéž by si jaro víc pospíšilo.

Zachumlala se pod teplou deku. Ještě se jí nechtělo vstávat. Kolik vlastně je?

Podívala se na budík. Teprve čtvrt na devět. Zívla. Něco ji trápilo, že večer nemohla usnout. Co to bylo?

Aha, vzpomněla si. Eveino rande s Rossem.

Musím Eve zavolat a všechno si to vyposlechnout.

V napůl probuzené mysli s e j í zrodila překvapující myšlenka: jestli Eve začne chodit s Rossem, nemohla bych jí přebrat Iana?

V duchu si ho představila. Byl skoro tak malý a hubený jako ona.

Krátce sestříhané tmavě hnědé vlasy mu stály jako hřebíky. A za brýlemi bez obrouček měl vážné, ocelově šedé oči.

Je to skvělý kluk, pomyslela si a otočila se. A je opravdu chytrý.

Ale není to můj typ. Ross je můj typ…

Přitáhla si polštář ke tváři a zadřímala. Po zazvonění telefonu na nočním stolku se posadila.

Sáhla po sluchátku a snažila se probudit. „Prosím?“

„Ahoj, Janie.“ B y l t o Ian. „Není tam Eve?“ zeptal se jedním dechem. „Není u tebe doma?“

Projela jí hrůza. „Ale ne. Proč?“

„Ztratila se!“ vykřikl. „Včera večer se nevrátila domů.“

32

IX.

Málem telefon shodila ze stolku. Sluchátko jí ztěžklo v ruce.

Zavřela oči a cítila, jak se jí vzadu v hlavě rodí bolest a pomalu se šíří nahoru.

„Janie!“ Myšlenky jí zpřetrhal Ianův zděšený hlas. „ Jsi tam ještě?“

Vrátila si sluchátko zpět k uchu.

„Ano,“ řekla chvějícím se

hlasem.

„Eve u tebe nespala?“ vyptával se.

„Ne. Volal jsi její rodiče?“

„Jo. Zuří. Volali policii.“

Sevřelo se jí hrdlo. Cítila, jak se jí dělá špatně.

Hlas mu zněl napjatě. „Janie – nešla Eve včera večer s někým ven? S nějakým klukem? Po práci jsem jel k ní, ale její mladší bratr říkal, že je venku. Neřekl kde, ani s kým.“

„Zavolám její mamince,“ řekla a přemáhala nevolnost.

Eve musí být v pořádku, pomyslela si. Musí.

„Co se děje, Janie?“ vyptával se Ian. „Eve byla s nějakým klukem, viď?“

„Ne – nevím.“ Nenáviděla lhaní. Ale slib, který Eve dala, nechtěla porušit. „Na tom teď nezáleží. Teď je důležitěji najít.“

„Janie, nemohl bych k tobě přijít? Mám strach.“

„Raději ne, Iane…“ Teď ho opravdu nechtěla vidět.

„Janie, prosím.“ Znělo to tak vyděšeně. Jako od malého kluka.

„Dobře,“ vzdala to. „Počkám tu na tebe.“

„Jsi fakt kamarádka. Hned jsem u tebe.“ Telefon oněměl.

Seděla na kraji postele. Zavřela oči.

33

Co se Eve mohlo stát?

Co?

Přinutila se vstát. Musela se umýt a obléknout. Ian tu bude každou chvíli. Přešla do koupelny a studenou vodou si opláchla obličej. Měla pocit, že je jako ve zpomaleném filmu, že se pohybuje, jako by vážila tunu.

Vklouzla do džín, vzala si mikinu s kapucí, zavázala botasky a sešla dolů čekat na Iana.

„Mami? Tati?“

Lístek na ledničce jí řekl, že šli nakupovat.

„Možná něco ví Faith,“ řekla nahlas se strachem v hlase.

Vymačkala její číslo. Bylo obsazeno.

S rozzlobeným povzdechem zavěsila a vymačkala Eveino číslo.

Prsty se jí tak třásly, že to musela zkusit třikrát. Teprve pak strefila správné číslo.

Buď doma, Eve. Prosím, bud doma.

Třeba se vzrušuju pro nic, říkala si, když poslouchala v yzvánění.

Třeba už je Eve doma. Třeba se s Rossem měli tak skvěle, že s ním zůstala přes noc.

Buď doma, prosím. Prosím…

Po pátém zazvonění vzal telefon Evein mladší bratr Marky. „Tady je Janie Simpsonová. Máš doma maminku?“

„Vydrž. Dojdu pro ni.“ V pozadí slyšela pláč. Žádné dobré znamení.

Při zvucích potlačovaného pláče se otřásla hrůzou. Slyšela hlas Markyho. Kroky.

Konečně k telefonu přišla paní Mullerová. „Janie, není Eve u tebe? Už ji našli? Nedozvěděla ses něco?“ Palba jejích otázek v Janie uvolnila paniku.

„Ne, paní Mullerová,“ odpověděla chvějícím se hlasem. „Myslela

– myslela jsem si, že by už teď mohla být doma.“

„Ne, není,“ zalkala Eveina maminka. „Otec. Policie. Všichni ji hledají…“ Rozplakala se.

„Paní Mullerová –“ Janie se chtěla rozloučit. Nechtěla dál ubohou paní rozesmutňovat.

„Všichni ji hledají,“ podařilo se říci paní Mullerové skrz slzy.

34

„Hledají Eve i toho chlapce, se kterým byla.“

„Cože?“ vykřikla Janie. „Rosse? Ross se také pohřešuje?“

„Ano, pohřešuje se i ten chlapec.“

35

X.

Chvilku potom, co domluvila s paní Mullerovou, dorazil Ian. Stál před vchodem v zmačkaných khaki kalhotech a zašpiněné košili. Oči měl začervenalé a podlité krví.

Tiše ho pozdravila a podržela mu dveře. Ale nechtěl jít dovnitř.

„Nemohli bychom se trochu projet?“ zeptal se unaveně a pokynul ke svému žlutému escortu. „Nemám stání.“

Přikývla. „Chápu. Nechám jen rodičům zprávu.“

Zaběhla do kuchyně, naškrábala vzkaz a magnetem ho připevnila k ledničce. Popadla péřovou bundu a vyběhla ze dveří.

Na časné jaro to byl neobvykle chladný den. Stromy před domem se otřásaly v poryvech větru.

Ian už seděl v autě se spuštěným motorem. Šlápl na plyn a odlepil se od chodníku dokonce dřív, než Janie stačila zavřít dveře.

„Co se děje, Janie?“ zeptal se zuřivě. „Kéž bych to věděla.“

„Něco skrýváš,“ obvinil ji, zabočil do Canyon Drive a rychle přejel stopku. „Vím, že ano. Vždycky si s Eve a Faith všechno říkáte.“ Bedlivěji pozoroval, jako by se jí pokoušel číst myšlenky.

„To jsi přijel jen proto, abys byl nepříjemný?“ postěžovala si.

„Jestli ano, otoč to a hoď mě zpátky domů. Umírám starostí o Eve.

Zoufale se o ni bojím. Nechci, abys mě tady vyslýchal.“

Její hněvivý výbuch ho překvapil. Posunul si brýle a zavrtěl se na sedadle. Upřeně se podíval z okna.

„Promiň,“ řekl tiše. „Já taky – taky se bojím.“

Dál jeli v tichu. Bezcílně projížděl městem. Minuli Evein dům v Old Village. Před domem neviděli žádné auto. Žádný projev života.

Projeli kolem školy, v sobotu ráno prázdné a tmavé. Na Old Mill 36

Road se nad nimi klenuly holé větve stromů.

Náhle měla pocit, že mu musí říct o Rossovi. O Eve a o sázce. Ale proč by mu to dělala ještě horší?

Pohlédla z okna a spatřila, že jedou kolem lesa ve Fear Street.

„No tak!“ vykřikla, když šlápl na brzdy.

Její tělo se vrhlo dopředu. Právě včas zdvihla ruce, aby zabránila nárazu hlavy o přední sklo.

„Pitomý pes!“ vykřikl. Těžce polkl a otočil se k ní. „Vidělas?

Vběhl přímo pod auto. Skoro jsem ho srazil.“

„Ne. Asi – asi jsem se nedívala,“ řekla otřeseně.

Motor se zastavil. Ani se ho nepokusil opět nastartovat.

„Jsi v pořádku?“

Začala odpovídat, ale odmlčela se.

Co to je, tam v lese?

Cosi tam na zemi před stromy.

Cosi jasně modrého.

„Ach!“ Rozrazila dveře a vyskočila.

„Janie – počkej! Co děláš?“ volal na ni.

Dveře nechala otevřené a dala se do běhu směrem k modré skvrně mezi stromy.

„Janie – počkej!“ Vyběhl těsně za ní.

„Co je to?“ zakřičela. „Vidíš to? Tamhleto jasně modré?“

Nejdříve to byla skvrna. Ale když přiběhla blíž, všechno se zostřilo.

Nejdříve uviděla sako. Jasně modré sako. Její jasně modré sako.

Pak spatřila Eveino neživé tělo.

Pak se dala do křiku.

37

XI.

Eve ležela s obličejem natočeným ke straně a tvář měla napůl pokrytou tenkou vrstvou bláta. Hlavu měla rozbitou jako skořápku. V

tmavých vlasech byl koláč zaschlé krve.

Kolem těla kroužily mouchy. Janie si s hrůzou všimla, jak jedna přelézá přes Eveino oko a leze do otevřených úst.

Namáhavě zalapala po dechu, otočila se a zavřela oči. Ale ten neutěšený pohled měla stále před očima.

„Eve? Eve?“ Ianův zraněný výkřik prořízl vzduch. Padl na kolena vedle těla. Vzal Eveinu bledou, skleslou ruku do své a začal ji hladit, jako by ji tření ruky mohlo vrátit zpět k životu.

Janie klesla na hromadu chladného, vlhkého listí a hlavu sklonila mezi nohy. Bylo jí na zvracení.

Dýchej, zhluboka dýchej, říkala si.

Pomalu pozdvihla hlavu a snažila se dýchat normálně. Kolem ní se divoce točily stromy.

Obklopil ji vítr, plný zápachu z těla. Snažila se zadržet dech, ale začala se dusit.

Odolala impulsu opět pohlédnout na tělo. Už viděla dost na celoživotní noční můry.

„Eve? Eve?“ Slyšelo Ianovo opakované štkaní, výraz jeho hrůzy a nevíry. „Eve?“

Uvědomila si, že musí sehnat pomoc. Dostat se odtud.

Vyskočila na nohy.

Ian pokračoval ve svém hrůzostrašném žalmu. Stále zuřivě hladil Eveinu neživou ruku.

„Iane!“ Výkřik se ozvěnou nesl mezi stromy. Popadla Iana vzadu 38

za košili, postavila ho na nohy a táhla ho pryč od těla. Zatřásla jím.

„Musíme jít,“ zaprosila. „Musíme zavolat policii, prosím!“

U ucha jí zabzučela moucha. Ten zvuk se stupňoval, až překryl všechno ostatní. Byla to jen jedna moucha, nebo jich bylo sto?

Zavřela oči, ale stále je viděla. Stále slyšela jejich bzukot. Mouchy.

Jako černá smrt zakrývaly její kdysi krásnou kamarádku.

Vysílačka v policejním voze hlasitě zapraskala. Dva policisté prohlédli Eveino mrtvé tělo a teď přivolávali pomoc.

Janie je pozorovala z okraje cesty.

Dovedla Iana k autu a zavřela ho tam. Sama běžela do jednoho domu na Fear Street zavolat policii. Přijeli za pět minut a ona je zavedla k tělu.

Kde je Ross? V obavách zavřela oči.

Ubohou Eve jsme našli. Ale kde je Ross?

Zatím po něm nebylo ani stopy.

Je také mrtvý? Leží i jeho tělo v lese?

Náhle si vzpomněla na Iana. Otočila se a spatřila, jak zhroucený s hlavou na volantě osamoceně sedí ve žlutém escortu.

Zaťukala na okno policejního auta. Okno sjelo. „Promiňte, pane, myslím, že mě kamarád potřebuje,“ řekla a ukázala směrem k Ianovu autu. „Nebude vadit, když si k němu sednu do auta?“

Policista pohlédl na

Iana a pak si změřil Janie. Pochmurně

přikývl. „Jasně. Pustíme vás hned domů, jak jen to bude možné.“

Přešla k autu a vklouzla na sedadlo vedle řidiče. „Iane?“ řekla něžně. „Říkají, že brzy budeme moci jít domů.“

Ian pomalu zdvihl hlavu. Obličej si zakryl rukama.

Nechce, abych viděla, že plakal, pomyslela si.

„Možná bych měla řídit já. Nebude mi to vadit.“

„Byly v tom peníze,“ řekl dušeně. Rukávem si z tváří setřel slzy.

„Cože?“ Nebyla si jistá, jestli dobře slyšela.

„Jaké peníze?“

Cožpak Ian věděl o sázce? Věděl, že se vsadily, každá o deset dolarů?

„To kvůli těm penězům,“ zamumlal a vyhnul se jejímu pohledu.

„Iane – jakým penězům?“

„Vím, proč ji zabili,“ řekl a šedé oči se mu zúžily. „Kvůli těm 39

penězům. Ten, kdo to udělal, to udělal pro peníze.“

Upřeně se mu zadívala do zaslzené tváře. „Iane, o čem to

mluvíš?“

Otočil se k ní a zdusil vzlyk. „Ach, Janie. To Eve ukradla ty peníze z plesu!“

40

XII.

Vzala ho za ramena. „Mluvíš nesmysly,“ řekla mírně. „Eve je ten nejčestnější člověk, co znám. Nikdy by –“

Uvědomila si, že mluví o Eve jako kdyby byla naživu. Do očí jí vhrkly slzy.

Ian se k ní otočil. Dlouze se jí zadíval do očí. „Janie, s kým včera večer Eve šla ven? Nelži mi! Musím to vědět.“

Těžce polkla. Teď už slib, který Eve dala, mohla porušit. A policie stejně už o Rossovi ví. Všude ho hledají.

„Byla s Rossem. S Rossem Gabrielem. Nebylo to ale opravdické rande. Byla to jen hloupá sázka.“

„Cože?“ Ianovy vlhké oči se naplnily zmatkem. „Sázka? Jaká sázka?“

„Všechny tři – Eve, Faith a já – jsme se vsadily,“ řekla váhavě a vyhnula se jeho pohledu. „Taková hloupá sázka. První, která bude mít rande s Rossem, vyhraje. Proto si s ním Eve vyšla –“ zmlkla.

Z Ianova obličeje zmizela krev. Celý se roztřásl. Hněvem, jak si uvědomila.

Měla jsem počkat, pomyslela si. Měla jsem počkat, až bude

klidnější.

Ian chvějící se rukou otočil klíčkem od zapalování. „Vystup, Janie,“ řekl příkře.

„Cože?“ otočila se k němu vyděšená zlobou v jeho hlase.

„Jen si vystup.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se naléhavě. „Vypadni!“ zaječel.

„V žádném případě. Musíš se sebrat.“ Rychle natáhla ruku, vypnula motor a vytáhla klíč ze zapalování. „Nedovolím, abys udělal 41

nějakou hloupost.“

Vrhnul se po klíčích, ale odstrčila ho. „Dej mi ty klíče,“ řekl ledově.

Zaslechla zakvílení sirén.

„Dostanu tě domů, bezpečně, ano?“ řekla tiše a uvážlivě.

„Vrať mi ty klíče!“ procedil přes sevřené rty. Siréna byla hlasitější. „Dej mi je!“

„Ne!“

Bez varování ji popadl za rukáv a přitáhl ji k sobě. Jednou rukou ho odstrkovala a druhou zuřivě stahovala okénko.

Klíče odhodila co nejdál. Přistály v hnědé změti kořenů na kraji silnice.

S hněvivým výkřikem rozrazil dveře a vyskočil z auta. Se srdcem v krku vytáhla okénko zpátky a zamkla oboje d veře. Siréna už zněla tak hlasitě, až měla pocit, že vychází z její hlavy.

Vyhlédla zadním okénkem. Policejní auto s blikajícím majáčkem zastavilo za lanovým autem. Vedle se postavila sanitka a zablokovala silnici.

Dveře sanitky se odsunuly a vyskočili bíle odění zřízenci s nosítky.

Policista jim ukázal směr. Rozeběhli se do parku.

Už nemusí pospíchat, pomyslela si smutně. Eve je mrtvá a žádní doktoři ji nemohou oživit.

Dorazil třetí policejní vůz se zapnutou sirénou a blikajícím majáčkem. A pak další. Brzy se parkem hemžilo množství policistů v tmavých uniformách.

Hemží se jako mouchy, pomyslela si trpce.

Jako mouchy na mrtvém těle.

Když zřízenci přinesli Eveino tělo z parku, Ian stále hledal své klíče mezi kořeny stromů.

Po Rossovi nenašla policii ani stopu.

Také ho zavraždili? pomyslela si se zamrazením. I jeho mrtvola leží někde v lese?

42

XIII.

Policejní stanice vypadala jako ve filmu. Za přepážkou seděl mrzutý šedovlasý seržant. Na otřískaných kovových šedých psacích stolech neustále vyzváněly telefony. Klapaly klávesnice počítačů. V zadní části vyšetřovny Janie zahlédla dva mladé policisty, jak po sobě střílejí gumičkami.

Pohlédla na Iana, který šel vedle ní. Tmavé vlasy mu padaly do čela. Oči měl stále podlité krví a smutné. V světle stropních zářivek vypadal bledý jako duch. Na stanici už byli přes hodinu.

„Omlouvám se, že jste museli přijít dnes odpoledne,“ řekl poručík Frazier a vedl je do čekárny vpředu. Poručík byl mladý, s měkkým hlasem a jemnými způsoby. „Vím, že jste oba ještě otřesení dnešním ranním objevem.“

Přikývla a polykala slzy.

Odpovědi na všechny poručíkovy otázky zvládla bez slz. Tak proč se jí chce brečet právě teď?

„Nechtěl bych po vás, abyste přišli,“ řekl poručík měkce, „ale Eve jste oba dobře znali. Myslím, že to, co jste mi o ní řekli, nám pomůže najít jejího vraha.“

Vrah.

To slovo jí projelo jako nůž. Hluboce se nadechla.

Nebudu brečet. Tady brečet nebudu. Dokud se nedostanu domů, nebudu brečet, umiňovala si.

„Čekají na vás venku rodiče?“ zeptal se poručík. Oba přikývli.

Náhle se dveře do vyšetřovny otevřely a objevil se Ross. Těsně ho následovali dva vážně se tvářící policisté.

Janie poskočilo srdce.

43

Je naživu, pomyslela si. Ross je v pořádku!

Rossovi chvíli trvalo, než je oba poznal. S napjatým a usouzeným výrazem vypadal ztracený ve vlastních myšlenkách.

„Janie, ahoj,“ pozdravil ji tiše, když si jich konečně všiml. „Iane –

“

„Rossi – jsi v pořádku?“ vykřikla.

„Připadám si jako ve snu,“ řekl a zavrtěl hlavou, jako by to všechno chtěl ze sebe setřást. „Jak může být Eve mrtvá?“

Ian bolestně zasténal.

Policisté se pokusili Rosse přinutit, aby pokračoval v chůzi. Ale ten se zastavil před Janie a zahleděl se jí do očí.

„Brzo ráno jsem se musel vrátit do New Brightonu. S rodiči. Přijel jsem před pár minutami. Policie – čekali u nás doma. Řekli mi… o Eve.“ Hlas se mu zlomil. Hlava mu poklesla.

Pohladila ho po chvějícím se rameni.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ opakoval naléhavě Ross. „Po naší schůzce jsem Eve odvezl domů. Bylo něco po jedenácté. Janie, viděl jsem ji, jak vyběhla ke vchodu. Byla doma, zdravá a v bezpečí…“

„Prosím, pokračuj v chůzi,“ řekl Rossovi jeden z policistů.

„Musíme s tebou mluvit, synku. Tudy,“ a ukázal na jednu z malých kanceláří u protější stěny.

Ross se nerozhodně pohnul a se svěšenou hlavou přešel kolem Janie s Ianem. „Věříš mi – viď?“ zavolal na ni.

Zaváhala. Pohlédla na Iana. Dříve, než mohla odpovědět, zmizel v malé výslechové místnosti.

„Ještě jednou děkujeme. Rodiče tu už na vás čekají,“ řekl poručík.

Přidržel jim dveře.

„Věříš Rossovi?“ zeptal se Ian, když procházeli dveřmi.

Pokrčila rameny.

„Já ne,“ řekl chladně.

V neděli odpoledne, když Janie jela do Peteovy pizzerie, kde měla sraz s Faith, zakrývaly nebe tmavé bouřkové mraky přinášející déšť.

Vítr byl vlhký a chladný a ohýbal doposud holé stromy.

Posadily se proti sobě blízko vchodu a neúspěšně se pokoušely o konverzaci.

44

Východ z kina proti restauraci se otevřel a vyhrnul se z něj hlučný dav. Restaurace se rychle zaplnila smíchem a hlasitým hovorem.

Mezi Janie a Faith ležela netknutá velká feferonková pizza. Faith si pohrávala s plastovým příborem. Janie zírala přes skleněnou stěnu do jasně ozářeného průchodu.

Konečně přerušila ticho. „Dalších pět minut.“

„Do čeho?“ zeptala se Faith.

„Ještě pět minut a vydržím celou hodinu bez pláče.“

Faith se nevesele zasmála. „ Já taky.“

„S Paulem se sejdeš tady?“ zeptala se Janie.

Faith pokrčila rameny. „Asi,“ řekla s povzdechem.

Nad stolem se opět rozhostilo kruté ticho.

„Stále nevěřím, že Eve ty peníze ukradla,“ řekla Faith a zamračila se. „Bez ohledu na to, co říká Ian.“

„Proč by lhal?“ zeptala se Janie a podepřela si dlaněmi bradu.

Faith si skousla dolní ret. „Vím, že Eve měla pořád starosti s penězi. Ale prohledala to policie u nich doma? Nebo v šatně ve škole?“

„Myslím, že to Ian nikomu jinému neřekl. Jenom mně. A já to řekla jenom tobě.“

„Možná bychom to tak měly nechat,“ řekla, Faith.

„Jo,“ souhlasila Janie.

Faith zavrtěla hlavou. „ Jenom to nedává smysl. Eve nikdy za celý svůj život neměla žádné problémy.“

„Vím,“ zamumlala Janie a pocítila nutkání k pláči.

„Byly jsme její nejlepší kamarádky,“ pokračovala vzrušeně Faith.

„I kdyby na tu krádež jen pomyslela, věděly bychom to. Dřív nebo později. Něco takového by před námi nikdy nedokázala utajit.“

„Ian si myslí, že ji Ross zabil kvůli těm penězům,“ řekla Janie s pohledem stále upřeným skrz skleněnou zeď.

„Cože? To je hrozné! To je ale nápad!“ vykřikla skutečně otřesená Faith. Upřeně se přes stůl zadívala na Janie. „A co si myslíš ty?“

„Ne – nevím, co si o tom mám myslet,“ vykoktala Janie.

„O čem?“ přerušil ji chlapecký hlas.

Janie zdvihla pohled a spatřila, jak vedle ní stojí Ross.

Nečekal na pozvání a vklouzl vedle ní. Dotýkal se jí rukávem 45

kožené bundy. Posunula se k stěně.

Pohledem přes stůl zjistila, že Faith se nedaří zakrýt hrůzu. Zírala na Rosse obviňujícím pohledem a v obličeji se jí odrážel hněv.

„Jak se vy dvě máte?“ zeptal se tiše.

„Nic moc,“ řekla Faith chladně.

U stolu nastalo mrazivé ticho. Janie nebyla schopná se na Rosse podívat. Faith ho pozorovala s otevřeným pohrdáním.

Janie se zoufale pokoušela vymyslet, co říci.

Bylo to tak trapné a ostudné.

Ross poklepával o stůl plastovou vidličkou.

Ať někdo něco řekne! přála si Janie. Ticho bylo dusivé.

Ale o čem si máte povídat s klukem, který možná zavraždil vaši nejlepší kamarádku?

Nakonec ticho přerušil Ross. Naklonil se přes stůl a zabořil oči do Faith.

„Možná, že příště zabiju tebe.“

46

XIV.

Faith zalapala po dechu.

Rossův výraz ztvrdl. Stále se nakláněl přes stůl. „Tohle si právě myslíš, viď? Myslíš si, že jsem zabil Eve. Opravdu si myslíš, že jsem vrah, viď!“ obvinil ji.

„Ne, my –“ spustila Janie.

Faith oběma rukama svírala okraj stolu a modré oči měla naplněné děsem. „A co si myslí policie?“ zeptala se chladnokrevně.

„Ti mi věří,“ vykřikl. „Ale vidím, co si myslíte vy dvě. Neměl jsem přece žádný důvod, abych vaši kamarádku zabil. Vůbec žádný důvod!“

Ke konci už na ně vlastně křičel. Začaly se otáčet hlavy. Zastavila se u nich číšnice a opatrně je pozorovala.

„Řekněte mi alespoň jeden dobrý důvod!“ měřil si přes stůl Faith.

„Jediný důvod, proč bych ji měl zabít. No tak – čekám!“

„Ty ses zbláznil!“ vykřikla Faith. „Každý nás pozoruje!“

„To je mi jedno!“ zakřičel a uhodil pěstmi o stůl. Podrážděně povzdechl a začal se soukat z lavice.

Ale Janie ho popadla za rukáv. „Nemyslím si, žes to udělal,“

řekla.

Nejistě se na ni zadíval.

„Opravdu ne. Jsme jen obě tak nešťastné a zmatené, Rossi.

Nevíme –“

„Hele – tamhle je Paul s Ianem,“ přerušila ji Faith a začala na ně skrz sklo mávat. „Musím jít.“ Rychle vyklouzla z lavice a ani se nenamáhala skrýt svůj spěch. „Jdeš, Janie?“

„Aha… za chvilku,“ odpověděla Janie s očima upřenýma na

47

Rosse.

Faith odběhla. Janie pozorovala, jak se před restaurací vítá s oběma chlapci. Ian a Paul si je podezřívavě změřili.

Obrátila se k Rossovi.

„Musíš mi věřit,“ prosil Ross a vzal ji za ruku. Překvapilo ji, že měl ruku ještě chladnější než ona sama. „Nezabil jsem Eve. Neměl jsem žádný důvod ji zabít. Věříš tomu? Opravdu?“

„Ano,“ odpověděla rychle.

Ale uvědomila si, že neví, čemu má věřit. Stalo se něco strašného.

Měla pocit, jako by se roztříštila na milion kousků jak ve skládačce.

Všechny kousky se promíchaly. A některé chyběly.

Proč přemýšlí o skládačce? Proč ji napadají takové bláznivé a pomatené myšlenky?

Co vlastně o Rossovi ví? Co?

„Rossi, proč jsi šel s Eve na rande?“ vyhrkla. Zmateně se zamračil. „Cožpak ti to neřekla?“

„Co? Co mi měla říct?“

„Opravdu ti to neřekla?“ opakoval. „Šel jsem s ní pro peníze.“

48

XV.

Zalapala po dechu. „Pro peníze?“ vykřikla. „Myslíš ty z plesu?“

Choval se zmateně. „Ne –“

Přerušila ho číšnice. „Ta pizza není v pořádku?“ Ukázala na nedotčenou pizzu chladnoucí na talíři.

„Ne. To je dobré,“ odpověděla Janie jako ve snách. „Jen… jen se bavíme.“

Číšnice se zamračila. Vydala se pryč, ruce si otírala do bílé zástěrky.

„Šel jsem s ní kvůli penězům ze sázky. Přece jste se vsadily, Eve, ty a Faith?“

„Ano, správně,“ potvrdila to a cítila, jak jí začínají hořet tváře.

„Kvůli těmhle penězům.“ Těžce polkla. „Jak ses o tom dozvěděl?“

„Eve mi to řekla. Řekla mi o té sázce. Říkala, že ji fakt chce vyhrát. Nabídla mi, že bychom si těch dvacet dolarů, c o vyhraje, mohli rozdělit. Byla to jen sranda. Víš, moc jsme se tomu nasmáli.“

„Aha,“ řekla ohromeně.

Dobře se zasmáli, pomyslela si. Ale teď je Eve mrtvá.

Vytrhla se ze smutného zamyšlení a uvědomila si, že Ross stále hovoří. „Nemůžu uvěřit, co se děje,“ říkal. „Hlavně potom, co se stalo v New Brightonu.“

„Cože?“ zeptala se.

„Ale nic,“ odpověděl hořce. „Cože se stalo v New Brightonu?“

„Nic,“ utrhl se. „Jen jsem přemýšlel nahlas.“

Faith, Paul a

Ian na ni čekali v průchodu. Faith ji s p r ažila

nesouhlasným pohledem.

49

„Tak co? Zabil ji?“ zeptal se Paul.

Janie rozhněvaně vyrazila: „Jak o tom můžeš takhle mluvit?“

Paul pokrčil rameny. Jednou rukou si pročísl vlasy. „Promiň, Janie. Nic jsem tím nemyslel. Jen mě překvapilo, že jsi tam s ním zůstala.“

„Co řekl Ross na policii?“ zeptal se ostře Ian. „Jak to, že ho nechali jít?“

„O tom jsme nemluvili,“ odpověděla stroze Janie.

„Já bych se mu raději vyhýbal,“ řekl jí Paul a zapnul si hnědošedé školní sako. „Je divný. Fakt.“

„Nic nechápeš, Paule,“ řekla Janie ostře. „Přestaň předstírat, že všechno víš a že jsi ten nejchytřejší.“

Paul zrudl.

„Proč ho bráníš?“ zeptal se Ian. „Zabil Eve. Všichni to víme. Je mi jedno, co vykládal policii. Všichni víme, že v zal Eve do lesa a tam ji zabil. Tak proč ho, Janie, obhajuješ?“

„Jdu domů,“ prohlásila Janie. „Nemá smysl tady stát a dohadovat se.“

„Jo. Pojďme,“ řekla nevrle Faith a vzala Paula za ruku.

„Nechceš svést?“ zeptal se Paul Janie.

„Nejsem tu vozem,“ řekla a vyndala z kapsy klíčky od auta. „A Paule, ty už máš auto zpátky?“

Kývl.

„Myslela jsem, že potřebuješ novou převodovku.“

„Už ji mám.“

„A kdes na to vzal?“ zeptal se Ian.

Paul se zakřenil. „Co ti mám odpovědět? Předčasný dárek k

narozeninám od tajného obdivovatele.“ Faith s Paulem odešli.

Janie se loudala a přemýšlela.

Jak Paul sehnal peníze? Vzdala to Faith a dala mu je? Přísahala, že to neudělá.

Tak, jak Paul ty peníze sehnal?

Po večeři v pondělí večer našla překvapená Janie Rosse před svými dveřmi. „Rossi – co se děje?“ vykřikla, když spatřila jeho utrápený výraz.

50

„Úkol z francouzštiny,“ řekl zamračeně, „nechápu ho. Slyšel jsem, že jsi ve francouzštině dobrá. Myslel jsem, jestli bys mi nepomohla. Víš, jestli bys mi nedala dnes večer doučování.“

„Dobře,“ odpověděla. Zavedla ho do pracovny.

To je divné, napadlo ji, jen tak se u někoho objevit. Vůbec není stydlivý.

Uvědomila si ale, že má z toho radost. Má mě rád, napadlo ji.

Po zádech jí přejel mráz. Kdybych se jen mohla zbavit svých pochyb. Kdybych jen věděla, že mluví o Eve pravdu.

Uvědomila si, že ji Ross přes všechny pochyby silně přitahuje.

Seděli na pohovce vedle sebe a učili se francouzštinu. Asi za hodinu zavřel učebnici. „Myslím, že jsem to už pochopil. Jsi skvělá učitelka.“

Lehce se dotkl jejího ramene. Pak jí jemně přejel prsty přes paži a vzal ji za ruku. „Tak, a teď se půjdeme najíst. Umírám hlady,“ řekl něžně.

„Rossi, nemůžu. Vstávám zítra do školy.“

„Jasně, že můžeš. Je teprve čtvrt na devět. Slibuju, že do deseti budeš doma. Takže,“ řekl, jakoby se nechumelilo, „kam půjdeme?“

Nechtěla riskovat, že někde narazí na Faith s Paulem nebo na Iana. Jenom by jí Rosse vyčetli. Proto navrhla malou kavárnu v Old Village.

„Je tam útulně. A levně.“ Spěchala nahoru do svého pokoje pro bundu.

Otevřela šatník a hledala, čím by oživila své obvyklé džíny a mikinu. Našla široký černý kožený pásek s velkou měděnou sponou a zapnula si ho kolem pasu.

Ještě potřebovala něco barevného. Opět prohledala šatník. Kde to je? Kde je to modré sako…

Zalapala po dechu, když si vzpomněla. Půjčila ho Eve. A v něm ji zabili.

Klesla na postel, jak ji náhle přemohl pocit viny. Je správné, aby tak brzy po Eveině smrti šla s Rossem ven?

Zhluboka se nadechla. Pak se vrátila ke skříni a vytáhla jasně modrou šálu a dala si ji kolem krku. V myšlenkách na Eve se vydala dolů do pracovny.

51

Ross tu stále seděl a hleděl slepě do zdi. Ani si nevšiml, že se vrátila.

O čem tak přemýšlí? napadlo ji.

Chvíli ho pozorovala. Pak ho vytrhla ze zamyšlení. „Tak…

půjdeme?“

Vstal a oblékl si koženou leteckou bundu. Vydal se ke dveřím.

„Apres toi.“

Byli asi míli od jejího domu, když Rossova modrá honda

zaškytala, divně zakašlala a zhasla.

„Co se děje?“ zeptala se Janie ostře. Pohlédla z okénka. Kolem jen tmavý les. Žádné domy, obchody ani uliční lampy.

Dojeli ke straně silnice a zastavili.

Ross uhodil do ukazatele benzínu na ručičku, která spadla na nulu.

„Došel benzín,“ zasténal.

Otočil se k ní a v tmavých očích měl světýlka.

Světýlka vzrušení, jak si Janie uvědomila.

Zády se opřela o dveře.

Ne, pomyslela si. Ne. Tohle není pravda.

Faith, Paul i Ian mě varovali. Varovali mě, abych s Rossem nikam nechodila.

Zachvátila ji panika.

Teď jsme uprostřed nicoty. Tady jí nepomůže nikdo. Nikdo.

52

XVI.

„Strašně se omlouvám,“ řekl a něžně se na ni zadíval. Jeho tvář, schovaná ve stínu, se přiblížila. „Promiň, Janie.“

Co tím myslí? ztuhla hrůzou. Proč se pořád omlouvá?

To se omlouvá za to, co mi udělá?

„Budeme muset dojít někam k benzínce pro benzín,“ řekl.

Odvrátil se od ní a otevřel dveře. Do auta vnikl závan studeného vzduchu.

„Určitě tu nějaká bude blízko. Nejsme daleko od Old Village. Jdeš také?“

Jít s ním? Lesem?

Při té myšlence se otřásla.

Ale sama v autě také nechce zůstat.

„Musíš si o mně myslet, že jsem totální blbec,“ řekl. Vystoupil z auta a při řeči se naklonil dovnitř. „Fakt jsem si myslel, že mám ještě půl nádrže.“ Zavrtěl hlavou. „Alespoň, že neprší. Tak pojď, vydáme se na cestu.“

Váhala. Dech se jí pomalu vracel k normálu.

Nechce mi ublížit, řekla si. Opravdu mu došel benzín.

Straším sama sebe. Třesu se jako osika. Tak jsem vystrašená z Rosse. Jsem tím celá zahlcená.

Byla celá rozpačitá a zmatená.

Jestli mu nebudu věřit, tak proč jsem s ním jela? ptala se sama sebe.

„Jdeš?“ zeptal se netrpělivě. Dech se před ním srážel. Ruce si zastrčil do kapes bundy.

„Kousek před námi je Texaco, co zavírá pozdě,“ vzpomněla si 53

najednou. „Myslím, že je to jen za kopcem.“

„Skvělé! Přesedni si. Budeš řídit a já tě budu strkat. Doufejme, že má otevřeno.“

Vklouzla za volant. Asi si vůbec neuvědomuje, jak mě právě vystrašil, pomyslela si. Asi by byl pěkně šokovaný, kdybych mu to řekla.

Šokovaný a raněný.

Musím mu začít věřit, rozhodla se. Vždyť se mi opravdu líbí. A myslím, že i já se mu líbím. Musím mu začít věřit.

Pozorovala ho ve zpětném zrcátku. Načerpal benzín, zalovil v kapsách džínů – a vytáhl prázdné ruce. Prohledal kapsy u bundy.

Stále nic.

V ostrém světle zářivek viděla, jak polohlasně zaklel. Zavrtěl hlavou. Tmavé vlasy mu divoce v nárazovém nočním větru vlály kolem hlavy. Přišel k ní.

Spustila okénko.

„Tohle je tedy večer,“ zabručel provinile. „Musel jsem si doma zapomenout peněženku. Aspoň doufám, že tam je. Mohla bys mi půjčit búra?“

„Jasně,“ řekla a vylovila z kabelky pět dolarů.

Vzal si peníze a běžel zaplatit.

Z neznámého důvodu si právě teď vzpomněla na Eve a na sázku.

Eve s Rossem plánovali, že si výhru rozdělí.

Vzdychla. Cožpak o ní nikdy nepřestanu přemýšlet?

Za chvilku vklouzl za volant, zapnul si pás a nastartoval. „Promiň, ale mohl bych na vteřinku zastavit doma a kouknout se, jestli jsem tam peněženku opravdu nechal? Nechtěl bych, aby mě zavřeli –“

Zarazil se. „Tedy, nechtěl bych být zavřený za jízdu bez řidičského průkazu.“ Naklonil se přes volant a vyjel od stanice.

Teprve ve chvíli, kdy míjeli hřbitov, uvědomila si, kde jsou. „Ty bydlíš na Fear Street?“ zeptala se.

„Jo,“ otočil se k ní a spatřil její utrápený výraz. „Proč takhle všichni reagují, když řeknu, že bydlím na Fear Street?“ zeptal se zmateně.

„Jen… o téhle ulici… existuje spousta… pověstí,“ řekla a 54

pozorovala staré, tmavé domy, které míjeli.

„Jaké pověsti?“

„Pověsti o vraždách a podivných bytostech a duchách a tak,“

odpověděla s pohledem upřeným z okna.

„No počkej,“ zamumlal, „na duchy jsem přestal věřit už před lety.“

Když vůz míjel les, náhle se setmělo. Zavřela oči. Eve byla zavražděna právě někde tady, pomyslela si.

K jejímu překvapení Ross zastavil. Zírala oknem do lesa. Tady je to, uvědomila si. Tady jsme s Ianem našli její tělo.

„Rossi – proč jsi tady zastavil?“ zeptala se polekaně.

„Tady

bydlím,“ odpověděl normálně. Ukázal přes ulici na malý, čtvercový domek. Nesvítila na něm žádná světla, ani venku, ani uvnitř.

„Ale – ale,“ zakoktala se, „právě naproti přes ulici, kde Eve –“

„Vím!“ vyrazil. „Nemysli si, že se mě policie kvůli tomu tisíckrát nevyptávala.“ Něco si pro sebe zamumlal. Pak řekl: „Hned jsem zpátky.“ Vyskočil z auta a zavřel za sebou dveře.

Pozorovala ho, jak mizí ve tmě.

Teď tu byla sama. Sama na Fear Street.

V autě zaparkovaném přesně proti místu, kde zavraždili Eve.

Impulzivně se natáhla a zacvakla dveřní zámky. Zírala na tmavý dům a doufala, že to Rossovi nebude dlouho trvat.

Náhle zpozorovala pohyb u předního okna. Lehce se odhrnuly záclony a propustily slabý paprsek světla. Někdo hleděl ven. Na ni.

Pak se záclony zatáhly. Dům se opět ponořil do tmy. Nervózně se zavrtěla na sedadle.

Kde je Ross? Proč už není zpátky?

Zaslechla klepání, nadechla se a odtrhla oči od domu. S bušícím srdcem vyhlédla ze svého okénka.

Co to bylo za zvuk?

Nic neviděla. Byla taková tma. Taková nepřirozená tma.

Není někdo venku?

Vedle ní zarachotila klika u řidičových dveří.

Někdo se pokouší vloupat se do vozu.

Otevřela ústa k výkřiku, ale nevydala ani hlásku.

55

XVII.

Klika opět zarachotila. „Janie – pusť mě dovnitř!“ Rossův hlas.

Natáhla se k okénku řidiče. „Aha, Rossi! Promiň!“

Odemkla a on otevřel dveře. „Nevylekal jsem tě? Myslel jsem, že jsem nezamkl.“ Usadil se na sedadle a podal jí pětidolarovou bankovku. „Peněženku jsem našel. Takže, kam teď?“

Pohlédla na hodinky a snažila se přečíst, kolik je. „Už je pozdě.

Možná bychom měli jen zajít na hamburgery k White Castle.“

„To vypadá dobře,“ souhlasil a odlepil se od chodníku. „Hodím tě domů do deseti. Pak bych se doma chtěl ještě jednou podívat na tu francouzštinu.“

Zabočil doleva na Old Milí Road. S úsměvem si k němu přisedla blíž, vděčná, že odjíždí z Fear Street.

Pár minut před desátou zastavil Ross auto u vchodu před jejím domem. Vypnul motor i světla. Začala se loučit, ale Ross ji objal kolem ramen, přitáhl si ji blíž a políbil ji.

Snažila se o odpor, ale jeho polibek se stal naléhavějším.

Vrátila mu ho. Silně. Silněji. Chtěla by ho líbat celou noc.

Náhle si její polibek bral tak žádostivě a hladově.

Když polibek skončil, oba těžce oddechovali.

„V pátek večer,“ řekl s popadajícím dechem, „nechceš jít do kina nebo tak někam ven?“

Souhlasně přikývla a ústy bezhlesně řekla ano. Měla pocit, jako by byla v transu.

Ross se přes ni natáhl, aby otevřel dveře, ale náhle se opět líbali, sevření v pevném objetí.

To je úžasné! pomyslela si.

56

Konečně vyklopýtala z auta a s chutí jeho rtů na svých běžela k domu.

Zavřela za sebou dveře. Dům byl skoro tmavý, rodiče šli asi brzy spát.

Světlo bylo jen v pracovně. Šla zhasnout – a spatřila na podlaze učebnici. Rossovu francouzštinu. Zapomněl ji tu.

Musím mu ji dát, řekla si. Říkal, že se chce ještě večer učit.

Popadla klíčky od auta a spěchala ven.

Spustil se liják. Vítr se o ni opíral, jako by se ji snažil zahnat zpět do domu.

Stiskla francouzštinu pod paží a spěchala k autu. Při představě, že v takovýhle bezútěšný večer pojede do Fear Street, ji zamrazilo.

Proč to dělám? ptala se sama sebe.

Abych Rossovi vrátila učebnici? Nebo abych ho opět viděla?

Nebo kvůli dalšímu polibku? Nebo kvůli několika?

Cítila závrať a hlavu měla v oblacích. Vycouvala na ulici a vydala se k Rossovi.

Stále cítila jeho pevné objetí i horkost jeho rtů, jak ji hladově líbaly.

Řítila se deštěm, cvakající stěrače nechávaly na okně rozmazanou skvrnu. Když zabočila do Fear Street a Rossův dům byl na dohled, déšť trochu polevil.

Zastavila před domem, motor nechala běžet a vyskočila.

Přes hlavu si přetáhla sako a běžela ke vchodu. Dům se tyčil ve tmě. Hledala Rossovo auto, ale nikde ho neviděla.

Roztřásla se zimou. Stiskla zvonek. Slyšela, jak uvnitř zvoní.

Čekala. Ticho.

Vítr hnal déšť na dům.

Opět stiskla zvonek, tentokrát na delší čas.

„No tak, Rossi. Kde jsi?“ řekla nahlas.

Nespí už? To už všichni uvnitř spí?

Raději odjedu, pomyslela si s nespokojeným povzdechem. Už se vydala na odchod, když slyšela cvaknutí zámku.

Dveře se pomalu se skřípáním otevřely. Mezerou na ni zašilhala stařena. Bílé vlasy měla těsně sčesané k hlavě.

„Ahoj,“ řekla Janie a přinutila se usmát.

„Promiňte, že vás

57

obtěžuji. Přinesla jsem tohle Rossovi.“ Podala jí učebnici.

Stařena ještě víc zašilhala. „Komu?“ zakrákala.

„Je to pro Rosse,“ opakovala Janie. „Rosse Gabriela.“ Stařena zavrtěla hlavou. „Ross Gabriel? Tady žádný Ross Gabriel není.“

A zabouchla jí dveře před nosem.

58

XVIII.

Příští den přišla do školy pozdě. Skoro vůbec nespala.

Stále musela myslet na ten dům ve Fear Street. Rossův dům. A na stařenu uvnitř, která prohlásila, že tam žádný Ross Gabriel nebydlí.

Takovéhle záhady nemám ráda, říkala si, když se v noci

převalovala na posteli. Mám teď ve svém životě příliš mnoho záhad.

Příliš mnoho děsivých záhad.

O Rossovi si pravdu zjistím, rozhodla se.

Uvědomila si, jak moc ji přitahuje, jak moc se o něj zajímá.

Nejsem zamilovaná? ptala se ospale sama sebe s pohledem

upřeným na strop ložnice.

No, než se doopravdy zamiluji, raději o Rossovi zjistím pravdu.

Celou pravdu.

Nemůžu přece být do něj zamilovaná a zároveň ho podezřívat a bát se ho.

Ve škole ho hledala po chodbách každou přestávku. Ale nikde ho neviděla.

V poledne se šla přesvědčit do záznamu o přítomnosti v kanceláři.

Rosse vedli jako nepřítomného.

Spěchala do jídelny. U jejich obvyklého stolu seděla sama s mrzutým výrazem Faith, před sebou naskládané koláče.

Janie se složila proti ní. „Kde jsou Ian a Paul?“

Faith se zamračením pokrčila rameny. Nabídla Janie koláček.

„Kdes byla včera večer? Volala jsem tě něco po deváté.“

„Mhm… byla… byla jsem s Rossem,“ přiznala váhavě Janie.

Faith údivem vykulila své modré oči. „Nechceš mi snad říct, že ty a Ross –“

59

„Všichni se v něm mýlí!“ vyhrkla Janie ostře. Faith zakoulela očima.

„Ne, opravdu!“ trvala na svém Janie. „Nejsi spravedlivá, Faith!

Nikdo není.“

Už to v sobě nemohla déle držet. Nemohla se s Faith bavit o Rossovi, když si Faith i ostatní byli tak jistí, že zabil Eve.

Ale s někým se bavit musela a Faith přece byla její nejlepší kamarádka.

Naklonila se přes stůl a se srdcem v krku se Faith svěřila.

Vyprávěla jí o včerejším večeru, o tom, jak začíná mít Rosse ráda a jak se ho zároveň bojí.

„Myslím, že by ses ho měla bát,“ přerušila ji Faith a upřeně se jí zadívala do očí.

„Cože? Co to říkáš?“

„Neznáš opravdového Rosse,“ odpověděla Faith s překvapující hořkostí.

Nelíbilo se jí, jakým způsobem vyslovila Faith Rossovo jméno.

Zaznělo jako kletba. „O čem to mluvíš?“ zeptala se.

„Jen jsem něco slyšela,“ odpověděla Faith záhadně.

Těžce polkla. Naklonila se blíž ke kamarádce. „Faith – co jsi slyšela?“

„Jen nějaké drby.“

Projela jí hrůza. „Jaké drby?“

Faithin pohled zpřísněl. „Janie, poslouchej mě. Nikam už s ním nechoď, ano? Něco jsem slyšela. Třeba je to pravda, třeba ne. Já to zjistím. Ale mezitím…“

„Faith, já z tebe zešílím!“ vykřikla a cítila, jak ztrácí nad sebou vládu. „Musíš mi říct, co jsi slyšela!“

Faith zmačkala papír od koláčků. Zamračila se a stiskla si dolní ret. „Musím nejdřív mluvit s tou holkou. Jordan Blyeovou.“

„S kým?“

„Jmenuje se Jordan Blyeová. Už jsi ji možná viděla. Je strašně vysoká a má dlouhé, světlé vlasy.“

Zalapala po dechu. Už si na ni vzpomněla. Vzpomněla si na hrůzu a strach v Rossově obličeji, když Jordan uviděl na chodbě.

„A co je s ní?“ vykřikla Janie. „Kdo je to, Faith?“

60

„Jordan se sem právě přestěhovala z New Brightonu,“ prozradila Faith. „Něco o Rossovi ví. Říkala Deeně Martinsonové, že –“

„Ahoj, co se děje?“ přerušil je chlapecký hlas.

Janie se ohlédla a spatřila za svou židlí Paula, jak se vzrušeně usmívá.

„Paule, kde jsi byl?“ zeptala se Faith.

„Už jste to slyšeli o Rossovi?“ zeptal se a Faithinu otázku bez povšimnutí přešel.

„Cože? O Rossovi? A co je s ním?“ vykřikla Janie.

Paulův potěšený úsměv se rozšířil. „Páni, vy to opravdu nevíte?“

řekl a zavrtěl hlavou. „Mluví o tom celá škola. Ross dnes není ve škole, protože ho ráno zatkli.“

Janie vydechla. „Zatkli ho? Kvůli čemu?“

„Za vraždu,“ řekl Paul s úsměvem.

61

XIX.

Janie zamrazilo. Faith, stůl, přeplněná jídelna, všechno odplulo.

Cítila se sama, sama v mrazivém tmavém prostoru.

Vražda. Vražda. Vražda. V uších jí stále zněla ta ohyzdná slova.

„Janie – je ti dobře?“ pronikla k ní Faithin hlas. Byla zpátky v jídelně, zpátky u stolu, obklopená hlasitým hovorem a známými tvářemi.

A když pohlédla ke dveřím, spatřila Rosse. „Hele – tamhle je!“

zakřičela na Paula a Faith. Viděl ji?

Ne. Zdálo se, že ne. Pozorovala ho, jak se pomalu loudá ke stolu na druhé straně a sedá si. Ruce měl strčené v kapsách kožené bundy.

Natáhl si nohy na římsu a hleděl z okna, jako by byl jediný člověk v jídelně.

„Paule – ty jsi lhář!“ Janie rozzlobeně obvinila Paula.

Jeho kulaté tváře zčervenaly. „Jen jsem říkal, co jsem slyšel.“

Židle hlasitě zaskřípala o podlahu, jak ji Janie odstrčila, když vyskakovala od stolu.

„Janie – vrať se!“ slyšela, jak ji Faith volá.

Ale byla už v polovině jídelny. Rychle zamířila k Rossovi. Seděl v zasmušilém tichu a zíral z okna. Dokud ho nevzala za rameno, vůbec si jí nevšiml.

„Ahoj.“ Trhl sebou, jak ho vytrhla ze zamyšlení. Nohou jí postrčil židli.

Uvědomila si, že ji pozoruje spousta spolužáků. Ať koukají, pomyslela si. Kašlu na jejich hloupé drby a špinavé pomluvy.

Posadila se proti Rossovi.

„Ty se nebojíš, že tě se mnou uvidí?“ zeptal se hořce.

62

„Kdes byl celé ráno? A kdes byl včera večer? Jela jsem za tebou zpátky k tobě.“

„Cože?“ Rozmrzelý výraz vystřídal údiv.

„Nechal jsi u mě francouzštinu. Chtěla jsem ti jí vrátit. Ale stalo se něco divného.“

Neodpovídal. Čekal, co řekne dál.

„Dveře otevřela nějaká stařena. Říkala, že tam nebydlíš. Říkala, že nikoho, kdo se jmenuje Ross Gabriel, nezná.“

Dlouze si vzdychl, ale stále nic neřekl.

Upřeně se mu podívala do očí, ale žádnou odpověď v nich

nenašla.

Nakonec sundal nohy z okenní římsy a naklonil se k ní. „Janie,“

řekl tak tiše, že ho téměř přes hovor a smích od ostatních stolů neslyšela. „Janie, řeknu ti pravdu.“

63

XX.

Na zádech ji zamrazilo. Rozhlédla se po jídelně. Faith s Paulem ji pozorovali.

„Ta stará paní je má babička,“ začal se Ross svěřovat. „Už to nemá v hlavě v pořádku. Někdy se plete. Říká mi otcovým jménem.

A někdy si plete mého otce se svým mladším bratrem, který zemřel před dvaceti lety.“ Povzdechl si. „Není to lehké s ní žít.“

„Aha,“ řekla s uvolněním.

„Je to pravda,“ řekl. „Věříš mi?“ To nebyla jen otázka, byla to výzva. „Zdá se, že mi nikdo v tomhle městě nevěří jediné slovo,“

pokračoval hořce a nečekal na odpověď. „A co ty, Janie? Věříš mi?

Nebo i ty si myslíš, že jsem lhář?“

Cítila, jak se jí svírá hrdlo. Ve stejnou chvíli se cítila uraženě i rozzlobeně. Tohle nebyl ten Ross z včerejšího večera. Tohle byl mrzutý, rozhněvaný Ross. Úplně jiný.

„Co se stalo?“ zeptala se chvějícím se hlasem. „Kde jsi byl dnes dopoledne? Paul říkal, že tě zatkli.“

„Co má Paul za problém?“ zeptal se a zuřivě se přes místnost podíval na Faith s Paulem.

„Každý se o tobě baví,“ řekla.

Odvrátil se od ní a zahleděl se skrz okno na šedou zimní oblohu.

„Tak, kde jsi byl?“ naléhala.

„Na policii,“ zamumlal a vyhnul se jejímu pohledu.

„Chceš mi o tom říct?“ zeptala se účastně.

„Co bych o tom povídal,“ vyštěkl. „Další otázky o Eve. Myslím, že tvůj kamarád Ian řekl policii, že ukradla těch dvanáct set dolarů z plesu.“

64

„Opravdu?“ Nemohla zastřít překvapení.

„Říkali, že prohledali celý Evein dům i s okolím a nenašli ani penny. Dokonce zkoumali i účet jejích rodičů. Ale ti tam nemají skoro nic.“

„To je hrozné,“ zamumlala.

„Takže samozřejmě přišli za mnou,“ pokračoval s hořkým

úšklebkem. „Chtěli vědět, co o těch penězích vím. Jasně, že nic, ale tušil jsem, k čemu se chtějí dostat. Myslí, že jsem je vzal. Myslí, že – “ Smutně zavrtěl hlavou. „Co si myslíš ty, Janie? Také si myslíš, že jsem zloděj a…“

Vrah.

Janie dokončila větu za něj. Zloděj a vrah.

„Ne, jasně, že ne,“ odpověděla rychle.

Jsem si tím opravdu tak jistá? zeptala se v duchu.

Vím určitě, co si myslím?

„Jasně, že si to nemyslím,“ opakovala, jako by tím chtěla přesvědčit sama sebe.

Hořce se usmál.

„Díky,“ řekl potichu. Povzdechl si. „Už toho

začínám mít dost. Všimla sis, jak každý v jídelně, když jsem přišel, na mě zíral?“

„Vím –“

„Všechny ty drby. Každý mě pomlouvá. Obviňují mě,“ řekl

hněvivě. „Tví kamarádi. Faith a Paul a ten hubeňour – Ian – vidím jim na obličeji, jak mě nenávidí.“

„Eve měl každý rád,“ řekla něžně. „Ale mých kamarádů se neboj.

Až policie najde Eveina vraha, všechno se změní.“

„Jo, jasně,“ ušklíbl se, „jestli vraha najdou.“ Zavrtěl hlavou a vyhnul se jejímu pohledu. „Někdy mám pocit, že kamkoli se hnu, pronásledují mě jen trable.“

„Co tím myslíš?“

Neodpověděl. Ztratil se ve svých pochmurných myšlenkách.

Náhle se mu výraz rozjasnil. „Jé, málem jsem zapomněl!“ vykřikl a sáhl do kapsy od bundy. „Něco pro tebe mám.“

Vytáhl něco modrého a podával jí to.

„Ne!“ vykřikla a vyskočila. Židle se hlučně skácela na podlahu.

„Ne!“

65

Byla to Eveina šálka. Poznala ji okamžitě. Eveina oblíbená šálka.

Musela ji mít na sobě s tím sakem v ten večer, kdy ji zavraždili.

66

XXI.

„Janie – co se stalo?“ vykřikl s modrou šálou v ruce.

„Nejsi nemocný?“ zaječela.

Hlavy se otočily a civěly na ně. Z místnosti se ozvaly výkřiky údivu.

Ale jí to bylo jedno. Slepě se rozeběhla ke dveřím.

„Janie! Janie!“ slyšela, jak za ní Ross volá.

Ale nezastavila. Po schodech nahoru a ven zadním východem. Do šedivého chladu.

Je nemocný, říkala si. Fakt je nemocný.

Jednu chvíli mi řekne, jak ho mrzí, že si každý myslí, že je vrahem. A hned na to mi před očima mává šálou mrtvého děvčete.

Je to blázen, rozhodla se, a s bušícím srdcem lapala otevřenými ústy chladný vzduch. Je to nebezpečný blázen. Musím se mu vyhýbat. Musím.

Celý zbytek odpoledne se mu vyhýbala. Snažil se promluvit s ní při chemických laboratořích, ale přestěhovala se ke stolu vpředu učebny.

Viděla ho, jak po škole pospíchá k její šatní skříňce. Rychleji zabouchla a zmizela přeplněnou chodbou.

Na parkovišti hledala Faith. Faith, kde jsi? říkala si, když sledovala odjíždějící auta. Potřebuji, aby mě někdo svezl domů.

Potřebuji se odtud dostat – co nejrychleji.

Spatřila ji blízko plotu. Vedle ní stál Paul. Mluvili jeden přes druhého a přitom divoce šermovali rukama.

Vydala se k nim. „Hej, Faith –“

Zastavila se, když si uvědomila, že se hádají.

67

Paul na Faith něco zaječel. Pak skočil do auta, roztočil motor na plné obrátky a s ohlušujícím řevem vyrazil pryč.

Zrudlá Faith se otočila a vydala se pryč z parkoviště.

C o s e děje? přemítala Janie. Udělala směrem ke kamarádce pár kroků, pak se zastavila.

Teď o mě asi nestojí, pomyslela si. Zavolám ji později, až se uklidní.

Zavolám ji večer. Řeknu jí, že měla o Rossovi pravdu. Řeknu jí, jaký je Ross blázen.

Všechno jí řeknu. A pak se mi může vypovídat o Paulovi.

Těšila se, jak se své staré kamarádce zase svěří. A jak šla domů, nemohla vůbec tušit, že už Faith nikdy v životě nespatří.

68

XXII.

Ross se jí pokoušel dovolat odpoledne. Ale Janie přiměla matku, aby zalhala, že není doma.

„Kdo je ten kluk?“ vyptávala se matka plná podezření.

„Rozzlobilo ho, když jsem mu řekla, že tu nejsi.“

„Jenom kluk ze školy. Nepotřebuješ něco nakoupit? Musím na chvíli ven.“

Nákupní středisko působilo prázdným a depresivním dojmem.

Třeba je to jen mou náladou, napadlo ji.

Když nakoupila pár věcí, které potřebovala, zastavila se v Doughnut Hole, aby se podívala na Iana. Už s ním dlouho nemluvila.

Chtěla vědět, jestli je mu už lépe.

Našla ho za pultem, jak utírá vlhkou utěrkou kávovar. Otočil se, překvapený, že ji vidí.

V brýlích se mu odráželo růžové světlo z neonu ve výloze. Byl bledý a vypadal velmi unavený.

„Jak se vede?“ zeptal se a rukama stiskl utěrku. Přinutil se usmát.

„Nechceš koblihu? Dneska máme specialitu – jsou plněné.“

„Ne, díky,“ řekla s úsměvem. „Jen jsem chtěla vědět, jak se ti vede.“

Pokrčil hubenými rameny. Vypadal jako malý chlapeček ztracený v příliš velké červenobílé zástěře, kterou ho nutili nosit. „Asi lépe.

Pořád ale špatně spím.“

„O tom mi vyprávěj,“ řekla suše.

„Když usnu, mám noční můry. Opravdu hrozné.“

„Mohl bych dostat ještě jednu kávu?“ přerušil ho od pultu muž v 69

montérkách. Zamával na Iana plastovým hrnečkem.

Zvedl konvici a spěchal na konec pultu.

„Kolik stojí preclíky?“ zeptalo se děvče s vysokým účesem z blonďatých vlasů. „Ne tyhle. Támhlety.“

Sklonil se ke skleněnému pultu, aby zkontroloval ceny. Dívka požádala o dva preclíky, které mu ukázala.

Obsloužil dalšího zákazníka. Pak se obrátil k Janie se starostlivou vráskou na tváři. „To byl večer,“ řekl. „Hned po škole jsem šel na směnu do Sporting World. Sem jsem pak přišel v šest. Víš, co jsem měl k večeři? Dvě čokoládově koblihy.“

„Skutečně zdravá výživa,“ řekla a zakoulela očima.

Vzhlédl k hodinám. „Už jen půl hodiny do konce,“ řekl a zvedl utěrku. „Nechceš pak jít na hamburgera nebo na něco?“

Náhle si vzpomněla, že chtěla zavolat Faith. „Nemůžu, musím zavolat Faith. Viděla jsem, jak se s Paulem po škole pohádali na parkovišti.“

„Tak co je ještě nového?“ poznamenal. Rukou si pročísl vlasy.

„Myslíš, že se rozejdou?“

„Nevím,“ odpověděla. Uvědomila si, že se tak zaobírala vlastními problémy, že o Faith s Paulem vůbec nepřemýšlela.

„Uvidíme se ve škole,“ rozloučila se s Ianem.

„Ne, pokud tě spatřím první!“ zažertoval bez zápalu.

Hned, jak dorazila domů, spěchala do svého pokoje . Z

bezdrátového telefonu vytáhla anténu a stiskla tlačítko, které automaticky vytočilo Faithino číslo.

Faith zvedla telefon po prvním zazvonění. „Kde jsi byla?“ zeptala se vyčítavě. „Celý večer tě volám!“

„Byla jsem nakupovat a zastavila jsem se u Iana.“

„Aha, jak se mu daří?“

„Myslím, že je mu lépe. Jasně, že se mu po Eve stýská. Ale má tolik práce, že nemá čas vysedávat a litovat se.“

„To je asi dobře,“ řekla Faith zamyšleně. Pak náhle změnila předmět hovoru. „Poslouchej, Janie, mluvila jsem s tou dívkou, která s Rossem chodila do školy. Však víš. Ta s těmi světlými vlasy.

Jordan Blyeovou.“

70

„Opravdu?“ Janie si lehla na postel.

„Řekla mi některé opravdu strašné věci,“ pokračovala Faith.

Janie cítila, jak jí v žaludku roste kámen. Nechci to slyšet, pomyslela si, ale musím. „Strašné věci? O Rossovi?“

„Bohužel ano,“ řekla Faith tiše. „Janie, tohle tě bude mrzet. Ale řekla mi, že Ross –“

Přerušilo je zacinkání.

„Chvilku počkej. To je hovor, na který čekám,“ řekla Faith.

Odpojila se. Bylo tichu skoro minutu.

Pak se Faith opět ozvala. „Poslouchej Janie, nepřišla bys sem?

Opravdu bys to o Rossovi měla slyšet a bude lepší, když si to poslechneš osobně. Bude lepší, když budeme spolu.“

„Faith – proč mě udržuješ v takovémhle napětí?“ zaprotestovala.

„Nemohla bys mi to říci teď rovnou do telefonu?“

„Přijeď,“ poprosila Faith. „Prosím. Jsem tu sama. Otec je na nějakém večírku a máma je ještě ve Švýcarsku. A hospodyně má volno.“

„Dobře,“ souhlasila. „A taky mi řekneš o hádce s Paulem.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho. „Jak o tom víš?“

„Byla jsem na parkovišti. Viděla jsem tě,“ přiznala Janie.

„To je den,“ povzdechla si Faith. „Pospěš si, ano?“

Janie zajela do North Hills, zámožné čtvrti Shadyside, a zastavila u dlouhého, točitého vjezdu k Faithinu domu. Když přišla ke vchodu, překvapilo ji, že dveře byly lehce pootevřené.

„Divné,“ řekla si v duchu. Trochu do dveří šťouchla. „Faith?“ Bez odpovědi.

„Faith? Máš otevřené dveře!“ Stále nic.

Opatrně otevřela dveře, aby mohla projít. „Faith? Jsi nahoře?“

Žádná odpověď.

Prošla obývacím pokojem s drahým starožitným zařízením.

„Faith? Jsi v pracovně? To jsem já.“ Z pracovny se linula vůně hořícího dřeva. Rozeběhla se tam.

Zastavila se ve dveřích. Na protější stěně hořel v krbu oheň.

„Faith?“

Když ji spatřila, zaječela.

71

Faith ležela na zádech a mrtvé modré oči upírala ke stropu. Kolem tmavé otevřené rány na straně hlavy se rozlévala krev a v potůčcích stékala po blonďatých vlasech. Vedle ní na krví nasáklém bílém koberci ležel mosazný pohrabáč.

72

XXIII.

Chtěla křičet, ale nevydávala žádný zvuk.

Rukama si stiskla obličej. Ústa otevřená hrůzou ztuhla.

Faith zjistila něco o Rossovi – a teď je mrtvá, pomyslela si.

Co se o Rossovi dozvěděla? A proč ji to stálo život? Celá se rozetřásla. Pokoj se rozkymácel a roztočil. Přešla ke kožené pohovce, klesla na ni a zabořila obličej do dlaní.

„Faith, Faith,“ zaštkala.

Co to bylo za zvuk?

Zvedla hlavu a poslouchala.

Někde se otevřely dveře? Kroky?

„Kdo je tu?“ zeptala se slabým a tenkým hlasem.

Je vrah stále v domě?

„Kdo je tu? Je tu někdo?“

Bez odpovědi.

Další zaskřípání.

Těžce polkla, zahnala slabost a zvedla z odkládacího stolku bezdrátový telefon.

S třesoucími prsty namačkala 911.

„Haló – prosím! Kamarádka – zavraždili ji!“

Hlas ženy na druhém konci zůstal chladný. „ Jaká je adresa, prosím? Do pěti minut tam někoho pošleme.“

Marně se pokoušela vzpomenout si na Faithinu adresu. V hlavě měla prázdno. Nakonec si vzpomněla a nadiktovala ji do telefonu.

„Ach!“

Nebyly to kroky? V chodbě před pracovnou? Udělalo se jí špatně.

Umřu. Vím to.

73

Pokoj se s ní začal točit. „Myslím, že vrah je stále v domě,“ řekla do telefonu chraplavým šepotem. „Prosím – pomozte mi.“

Pokoji se zkřivily rohy.

Umřu, pomyslela si.

A budu mrtvá.

„Okamžitě odejděte z domu,“ radil jí chladný a naléhavý hlas.

„Položte telefon a opusťte dům. Jděte co nejdále. Policisté už jsou na cestě.“

„Pospíšit. Ano. Měla bych si pospíšit,“ opakovala. Věděla, že není schopná jasně uvažovat.

Nevěděla, jestli může vstát.

Pokoj se točil. Točil a kymácel. Oheň řval. Řval v její hlavě.

„Jen teď odejděte z domu,“ pevně ji nabádal hlas. Telefon spadl na podlahu.

Zhluboka se nadechla a sevřela opěradlo. Vstaň! Vstaň! Musíš vstát!

Vyškrabala se nahoru bez ohledu na chvějící se kolena.

Krok. Další krok.

Ke dveřím pracovny.

Kroky se blížily.

Utíkej, přikazovala si.

Musím utéct.

Ale nemohu.

Oheň v krbu za ní hlasitě zapraskal. Pohni sebou! H ni sebou!

Nemůžu! Vběhnu mu rovnou do rukou! Do zkrvavených rukou

vraha.

Uvažuj jasně, řekla si a opřela se o dveřní rám. Uvažuj, Janie. Ale jak?

Zavřu dveře do pracovny. A zamknu je. Ano! Zamknu dveře.

V pracovně budu v bezpečí. Budu tady v bezpečí.

Sáhla po klice.

Před ní vyvstala postava.

Příliš pozdě.

Rukama si zakryla obličej, ustoupila dozadu a zakopla o vlastní nohu. Spadla na podlahu.

Když postava vstoupila do pracovny, otevřela úžasem ústa.

74

„Co ty tady děláš?“ vykřikla.

75

XXIV.

„Janie – co se děje?“ vykřikl Ian.

Rychle přispěchal, aby jí pomohl vstát. „Iane – to jsi ty,“

zasténala. „Janie – co tu děláš?“ zeptal se. Pak spatřil Faith.

Ztuhl, ani se nepohnul, ani nezamrkal – jako by ta hrůzná scéna v něm stiskla tlačítko a vypojila ho.

„Ach,“ unikl mu ze rtů výkřik. Padl na kolena na bílý koberec.

Spadly mu brýle, ale nepokoušel se je sebrat.

„Právě – právě jsem s ní dotelefonoval,“ řekl.

„Já také,“ odpověděla tiše a klesla na pohovku.

„Říkala, že mi chce něco povědět o Rossovi,“ řekl Ian. „Tak jsem

– tak jsem si sem pospíšil. Dveře byly otevřené a –“ Slova se změnila ve zdušený sten.

Doplazil se k Faith kolem zkrvaveného pohrabáče. Naklonil se nad ni a poslouchal srdce.

„Iane, je mrtvá!“ vykřikla Janie. Popadl brýle a pak zlomeně vstal.

„Musíme zavolat policii.“

„Už jsem je zavolala –“

„Musíme je zavolat,“ opakoval a zíral skrz ni.

„Iane, poslouchej,“ řekla pomalu a důrazně.

„Už jsem je

zavolala.“

„Proč ji Ross také zabil?“ zeptal se.

„Nevím,“ řekla a cítila, jak jí po tvářích stékají horké slzy.

„Musíme zavolat policii,“ řekl opět. „Iane, prosím. Posad se, zavolala jsem je. Už jsem je zavolala.“

„Ale musíme zavolat policii,“ řekl a chvěl se po celém těle.

Když slyšela přibližující se sílící sirény, unikl jí úlevný povzdech.

76

Pohřeb byl o několik dní později v Shadysideském krematoriu.

Dopoledne se ve škole neučilo, aby se kamarádi a spolužáci mohli Faithina pohřbu zúčastnit.

Janie seděla vzadu v kapli a zírala na všechny kytky, tak jasné a barevné, tak nemístné v tomhle bolestném dni.

Vpředu viděla Faithinu matku, která na pohřeb přiletěla ze Švýcarska, jak se za ruku drží s Faithiným otcem. Seděli tišší a blízcí ve svém žalu.

Několik řad před ní seděl Paul. Všimla si, jak potlačuje pláč.

Opravdu ji měl rád, pomyslela si, když si otírala oči promočeným kapesníkem.

Ian seděl ve stejné řadě s Paulem. V obličeji byl nemocně žlutý, pod očima tmavé kruhy.

Byli tu Faithini přátelé, dávající své poslední sbohem. A bylo jich mnoho.

Ross tu nebyl.

Od odpoledne, kdy z kapsy vytáhl Eveinu šálku a jako nějakou krutou trofej jí ji podával, ho neviděla. Slyšela, že po něm pátrá policie. Stejně tak jeho rodiče. Nikdo ho neviděl.

Odzvonil konec školního dne. Janie otevřela šatní skříňku a začala si do batůžku štosovat učebnice.

Když se obrátila, spatřila, jak jejím směrem pospíchá Paul. S

basketbalovým dresem přehozeným přes rameno se vyhýbal v

naplněné chodbě dětem, jako by hrál basket.

Když ji spatřil, zpomalil a se zaváháním zastavil.

Od Faithina pohřbu před třemi dny spolu nemluvili. Nikdy vlastně spolu opravdu nekamarádili.

Paul zamumlal pozdrav.

Zeptala se, jak se má.

„Asi dobře,“ odpověděl mrzutě.

Nejistě se pozorovali, neschopni vymyslet, o čem spolu hovořit.

„Musím jít,“ řekl a přehodil si dres přes druhé rameno. „Já taky,“

řekla. „Ahoj.“

Pozorovala ho, jak míří chodbou k tělocvičně. Náhle si

77

vzpomněla, jak pozorovala Faith, když se na parkovišti s Paulem hádali.

Nikdy nezjistila, čeho se ta hádka týkala.

Teď už je to vlastně jedno, pomyslela si trpce.

Přehodila si batůžek přes rameno a zavřela skříňku. S hlavou plnou Paula se vydala k východu, až vrazila přímo do Jordan Blyeové.

„Ach.“

„Promiň!“

„Ahoj. Myslím, že jsme se ještě neviděly. Jsem Janie

Simpsonová.“

„Já vím,“ řekla Jordan s lehkým kývnutím hlavy, kterým

rozhoupala své dlouhé, zvlněné vlasy. „Tys byla Faithina nejlepší kamarádka, viď?“

Janie kývla. „Nemáš chvilku? Chtěla bych s tebou mluvit.“

„Týká se to Rosse, že ano?“ zeptala se Jordan neotesaně.

„Ano, týká.“

Spěšně je minula skupinka hráčů basketbalu spěchajících na trénink. Otevřeli dvojité dveře do tělocvičny a chodbou se rozlehly nárazy míčů.

„Co bys řekla krátké procházce parkem?“ navrhla Janie a vedla Jordan k zadnímu východu. Park se rozléhal od zadní části školní budovy až k lesům okolo řeky Conononka. „Není moc chladno. Je skoro jarní den.“

„Už se jara nemůžu dočkat,“ řekla Jordan. „Byla to tak dlouhá, příšerná zima.“

Venku bylo chladněji, než si Janie myslela. Jak šly, vířil kolem nich nárazový vítr. Jordan si vzadu na kabátě zdvihla kapucu.

Přešly kolem parkoviště učitelů, kolem hřiště na americký fotbal, kolem hřiště na baseball. Mluvily o škole a učitelích.

Janie se náhle zastavila a ohlédla se.

„Co je?“ zeptala se Jordan a nervózně se ohlédla přes rameno.

„Jen se mi něco zdálo,“ řekla Janie. „Jako by nás někdo sledoval.“

Pospíchaly cestou do lesa. Větve stromů byly stále holé a křehké.

Janie se cítila stejně křehce a zranitelně.

Ještě jednou se ohlédla. Nemohla se zbavit pocitu, že je někdo 78

sleduje. Ale park byl prázdný.

„Promiň, že jsem tak nervózní,“ řekla Janie. „Je to jen to, že –“

„Bojíš se Roberta, viď?“ přerušila ji Jordan.

„Koho?“ zeptala se zmatená Janie. „Roberta?“

„Roberta. Rosse,“ řekla Jordan. „Říkala jsem Faith, že jsem s ním vloni chodila do stejné školy. V New Brightonu. Ale tenkrát se nejmenoval Ross. Byl to Robert. Robert Kingston. Říkali jsme mu Robby.“

„Robert Kingston? Cože? Nechápu.“

„Letos si změnil jméno,“ řekla Jordan.

„Mluvíme určitě o tom samém klukovi?“

„Jasně,“ odpověděla Jordan. „Kluka, jako je Robby, si nespleteš.“

„Proč – proč si změnil jméno?“ zeptala se Janie a zastavila se, aby Jordan viděla do očí.

„Nevím to určitě,“ odpověděla Jordan, „ale myslím, že to bylo kvůli jeho dívce z New Brightonu.“

Zmatená Janie studovala Jordanin obličej. „Proč by si měl měnit jméno jen proto, že se rozešel s dívkou?“

Jordan se odmlčela, jako by uvažovala, jestli má pokračovat dál.

Pak se zhluboka nadechla. „Nerozešli se,“ řekla. „Zabil ji.“

79

XXV.

Janie zalapala po dechu. Cítila, jak se jí dech zadrhnul v hrdle.

Klesla na pařez a nechala batůžek spadnout na zem.

Jordan nad ní stála s krutým výrazem. Kapuce jí spadla na ramena, ale nechala ji být. Teď, když se rozpovídala, už žádné povzbuzení nepotřebovala.

„Robbyho dívka se jmenovala Karen Andersová. S Robbym

chodila několik měsíců, ale pak jsem slyšela, že se rozešli. A pak Karen zabili. Pár bloků od školy ji v lese někdo zavraždil.“

Janie zavrtěla hlavou a pak vzhlédla k Jordan. „A Rosse zatkli?“

„Ne,“ odpověděla Jordan, „jen ho vyslýchali. Měl alibi. Policie ho pustila, ale každý ve škole věděl, že to udělal.“

„Věděli to?“ zeptala se Janie, které tahle šokující novina zamotala hlavu.

„Jo. Víš, jak se vedou řeči,“ řekla Jordan a rukou v rukavici si přehodila vlasy přes ramena. „Všichni věděli, že ji Robby zabil.

Choval se, jako by se ho to dotklo. Ale stejně všichni věděli, že to udělal.“

Nad hlavou se jim převalovaly tmavé bouřkové mraky. Setmělo se. Holé stromy se ve větru chvěly.

„Páni,“ prohlásila Janie a potřásla hlavou.

V duchu si pomyslela, jak ji mohl takový odporný kluk

přitahovat? Jak se mohla nechat líbat vrahem?

„Policie v New Brightonu nikdy Kareninu vraždu nevyřešila,“

pokračovala Jordan. „Ale každý ve škole by jim řekl, že to udělal Robby. Po vraždě se dostal do potíží. S partou kluků ho chytli v kradeném autě. Říkal, že nevěděl, že bylo kradené. Ale kdo tomu 80

uvěří?“

Jordan se zatvářila znechuceně. „Brzy potom se jeho rodiče přestěhovali do Shadyside. Asi, aby mu umožnili znovu začít. Proto si asi změnil jméno. Gabrielová je dívčí jméno jeho matky. Chtěl znovu začít.“

„To tedy začal,“ řekla Janie trpce. Ze rtů jí unikl sten. „To tedy byl nový začátek. Přijde sem a zavraždí mé dvě nejlepší kamarádky.“

Na čelo jí dopadla studená kapka deště. Poděšeně vyskočila, jako kdyby na ni střelili. Déšť bušil do země.

Jordan ji pohladila po rameni. „Všude, kam přijde, nosí neštěstí,“

řekla tiše. „Ale policie ho chytne, Janie. Neboj.“

„Já se ale bojím!“ přiznala. „Strašně se bojím. Co když se vrátí?

Co když se vrátí pro mě?“

Janie šla domů s bouřkou nad hlavou. Černou oblohou rozčísl rozeklaný blesk.

Na zádech si upravila batůžek a sklonila před deštěm hlavu.

Je mi zima. Jsem celá studená, pomyslela si. Studená jako smrt.

Přešla Park Drive a dala se do běhu. Déšť zesílil. Podél obrubníku proudila voda.

Na ulici před sebou spatřila bledá bílá světla. Nejdříve si myslela, že je to další blesk. Ale když se k ní světla přiblížila, uvědomila si, že jsou to reflektory automobilu.

Zastavila a pohledem se snažila proniknout hustý závoj deště.

A spatřila, jak vedle ní zastavuje nějaké modré auto. Malé modré auto. Rossovo auto!

„Ne!“ vykřikla nahlas a rozeběhla se.

Spustilo se okénko. „Nechceš svézt?“ ozval se neznámý hlas.

Otočila se a uviděla kluka v černé baseballové čepici, jak se na ni usmívá. „Nechceš svést?“

Úlevně vydechla. Není to Ross. Díky bohu, není to Ross.

Zaváhala. Chtěla se dostat z bouřky. Ale tohohle kluka neznala.

„Ne, díky,“ musela překřičet stálý hukot deště.

„No tak, zlato, vždyť nekoušu,“ zavolal mladík s úsměvem.

„Říkám ne, díky,“ trvala na svém.

„Opravdu nekoušu – dokud to nebudeš chtít!“ rozesmál s e.

81

„Zmiz!“ zaječela.

„Jdi a utop se!“ vykřikl hněvivě. Okénko se zavřelo. Modré auto se rozjelo a od pneumatik vystříkl vodopád.

Takový slizák, pomyslela si. Uvědomila si, že se chvěje. Proč je na světě tolik slizáků?

Sklonila hlavu a opět se rozeběhla.

V duchu myslela na horkou koupel.

Další zubatý blesk, pak udeřil hrom a zem se zachvěla.

Déšť jí šlehal do obličeje. Neviděla ani na krok. Svět byla rozmazaná šedivá skvrna. Chladná, mokrá skvrna.

Vrazila rovnou do něj.

Uchopil ji za rukáv kabátu.

„Rossi!“ vykřikla.

Jeho tmavé oči se hrozivě zabořily do jejích. Stisk na její ruce zesílil.

„Do mého auta!“ poručil jí.

82

XXVI.

„Rossi – co chceš? Nech mě být!“ zaječela.

Snažila se osvobodit, ale stiskl ji silněji. „Jdi do auta!“ opakoval sevřenými rty.

Naproti přes ulici uviděla modrou hondu s otevřenými dveřmi a běžícím motorem.

Řekl ještě něco, ale jeho slova zanikla v burácení hromu.

„Nech mě být! Jdi pryč!“ křičela a v hrůze sledovala jeho tvrdý výraz.

Jak se mi vůbec někdy mohl líbit? Jak mě mohl ošálit?

„Chci s tebou jen mluvit,“ přemlouval ji. „Vždyť mě to bolí!“

křičela.

Oči měl divoké. Z vlasů mu kapala voda. Čelo mu bičoval déšť.

„Jdi pryč!“ Vytrhla mu ruku a dala se do běhu.

Na mokrém chodníku jí uklouzly botasky. Popadl ji za zápěstí.

Zavedl ji do autobusové čekárny. Do skleněné střechy přístřešku bušil déšť. Postrčil ji k zadní stěně.

„Ne! Prosím!“ ječela.

„Jaký máš problém?“ zeptal se. V očích měl divoký pohled a tvář měl zkřivenou hněvem. „Myslel jsem, že s tebou můžu mluvit.“

„Ne!“ vykřikla přemožená hrůzu.

„Od chvíle, kdy jsem ti chtěl vrátit tvou šálu, chováš se jak šílená!“ zakřičel na ni přes ohlušující hluk deště.

„Mou šálu?“ zaječela. „Mou šálu?“

Cožpak se úplně zbláznil? pomyslela si.

Je natolik šílený, aby mě zabil rovnou tady na ulici?

Musím ho nechat mluvit, napadlo ji. Když bude povídat, třeba 83

sem někdo přijde. Někdo uvidí, že mě tu násilím drží. Někdo mě zachrání.

„Kde jsi byl?“ zeptala se.

„Jezdil jsem okolo,“ řekl a tiskl jí ramena ke stěně. „Několik dní jsem se projížděl. Spal jsem v motelu u New Brightonu. Když jsem slyšel o Faith, ztratil jsem hlavu. Musel jsem pryč. Musel jsem zkusit přemýšlet –“

Ale to ty jsi ji zabil! pomyslela si.

Neschopná skrýt zlost, vykřikla: „Proč jsi ji zabil? Proč?“

Oči mu zpozorněly. Hrom přehlušil jeho odpověď. „Ach, Rossi.

Jsi takový podvodník. Už o tobě vím pravdu. Ani Ross se

nejmenuješ!“

Viděla mu na tváři šok. „Ty – ty to víš?“ zeptal se. „Rossi, pomůžu ti,“ nabídla se.

„Cože?“

„Zavoláme policii. Seženeme pomoc. Potřebuješ pomoc.

Potřebuješ někoho, kdo –“

„Zavři hubu!“ zařval. „A přestaň mě štvát!“

„Dobrá, dobrá,“ řekla ústupně.

Jen ho rozčiluju, uvědomila si.

Pohlédla mu přes rameno na ulici. Proč nikdo nepřichází? Cožpak jí nikdo nepomůže, aby se ho zbavila?

Přístřešek ozářil blesk.

„Jdi do auta!“ nařídil jí.

Tolik hněvu, pomyslela si. Tenhle hněv ho donutil zabít Eve a Faith.

„Ne, Rossi. Prosím!“ zažadonila.

„Nastup do auta. Nic ti neudělám. Jen ti chci něco říct. Musím s tebou mluvit, Janie.“

„Ne – nemůžu! Nemůžu, Rossi.“ Po celém těle se roztřásla. Srdce se jí chvělo panikou.

„Janie – opravdu mě rozčiluješ. Chci –“

„Uvidíme se později,“ vyhrkla.

Teď se ho musím zbavit, pomyslela si. Musím se dostat domů.

„Později?“ Pozorně studoval její obličej.

„Ano, později,“ řekla. „Promluvíme si později.“

84

Hned jak se dostanu domů, zavolám policii, umiňovala si. Řeknu jim, kde ho najdou. Už se s ním nesetkám. Nikdy.

„Kde?“ zeptal se. „Kde se sejdeme?“

„No… třeba v pizzerii. Však víš. Co třeba v osm? Budu tam v osm.“ Slova jí splývala ze rtů hlasem, který nepoznávala.

Odstoupil od ní. Zdálo se, že mu z očí zmizel hněv. „Promiň,“

zamumlal. „Neublížil jsem ti snad?“

Zavrtěla hlavou.

Pustí mě? Chytil se na mou lest?

„Už mi to – už mi to jasně nemyslí,“ řekl. „Jsem tak zmatený.“

Je opravdu šílený, uvědomila si. Nemocný a šílený.

„Nechceš svést domů?“ nabídl jí.

Teď je ve své kůži, pomyslela si, když ho pozorovala. Když se zbaví hněvu, je z něj jiný člověk. Jako by byli dva lidé v jednom.

Robert… Ross… dva v jednom.

„Už skoro přestalo pršet. Projdu se,“ odpověděla.

Podezřívavě se na ni podíval. „Ale večer se v osm sejdeme?

Slibuješ?“

„Slibuji.“

Zády přitisknutá na stěnu čekárny pozorovala, jak zabouchává dveře a odjíždí.

Jsem v bezpečí, pomyslela si. Přinutila jsem ho, aby mě nechal.

Jsem v bezpečí – prozatím.

Se zrychleným dechem a bušícím srdcem si z čela shrnula mokré vlasy a hodila si batůžek na záda Pospíchala domů.

Zpráva na ledničce jí řekla, že matka šla něco nakoupit. Pak vyzvedne na letišti otce. „Měli bychom být doma okolo půl sedmé.

Prosím, začni s večeří.“

Hodila batoh s promočeným kabátem na podlahu.

Nespokojeně si povzdechla. Chtěla si s matkou pohovořit.

Nechtěla teď být sama.

I když se v mokrých šatech třásla zimou, vydala se k telefonu.

Policie Rosse zatkne, ujišťovala se.

Budu v pořádku.

Zvedla sluchátko.

85

Ticho. Žádný vyzváněcí tón.

Několikrát telefon stiskla.

Ticho.

Při dešti se to stávalo pokaždé. Kvůli bouřce nešly linky.

Těžce polkla a snažila se zahnat paniku, která jí začala

prostupovat.

Jsem tu úplně sama, uvědomila si. A telefon je němý. Totálně mrtvý.

V půl deváté nervózně přecházela v obývacím pokoji sem a tam.

Přes okno měla stažené závěsy. V celém domě rozsvítila světla.

Kde je máma s tátou?

Po tisící zvedla telefon. Stále němý.

S nešťastným povzdechem jím mrštila zpátky.

Ross už musí být v pizzerii. Už musel přijít na to, že nehodlám na schůzku přijít.

Tak kde je máma s tátou?

Potřebuji, aby tady byli. Nechci být sama.

Objala se kolem těla, aby se trochu zahřála. Horká koupel

nepomohla. Ani suché prádlo, ani tlustý svetr, který si vzala přes mikinu.

Když slyšela kroky u vchodu, přestala přecházet po pokoji.

„Konečně!“ vykřikla nahlas. „Konečně jste doma!“ Netrpělivě otevřela dveře.

Její úsměv zmizel. Zalapala po dechu. „Rossi!“

Hleděl na ni s tváří napůl skrytou ve stínu žluté vstupní lampy.

„Zapomělas na naše rande?“ zavrčel.

„Nemůžeš dovnitř!“ vykřikla. „Rodiče – spí nahoře. Vzbudil bys je!“

Snažila se přibouchnout dveře, ale Ross do nich strčil nohu.

„Neboj,“ řekl mrazivě, „dokážu být velmi tichý.“

86

XXVII.

Vešel a zavřel za sebou dveře. Janie couvala do obývacího pokoje.

„Tak kde jsi byla?“ zeptal se, když si rozepínal koženou bundu.

„Když ses neukázala, dostal jsem o tebe strach.“

Pozorně se jí zadíval do tváře. Celou dobu se hněvivě mračil.

„Poslyš, Rossi –“ začala říkat. Očima bloudila po pokoji a hledala něco, co by mohla použít jako zbraň.

„Ne, ty poslouchej,“ řekl ostře a vrazil si ruce do kapes.

Podívala se na hodiny na poličce. Mami, lati, kde jste? Prosím, pospěšte si!

„Vidím, jak se tváříš,“ řekl pohnutě. „Vidím, jak jsi vyděšená.

Vím, co si myslíš. To, co všichni ostatní. Proto jsi nepřišla – viď? Že ano?“

„Ne!“ vykřikla, neschopná zvládnout hrůzu. „Měl mě t am někdo dovézt. Paul. Správně. Paul mě tam měl odvézt. Ale zdržel se.“

Trpce zavrtěl hlavou. „Jsi tak Spatná lhářka, Janie. Neměla bys to opravdu ani zkoušet.“

„Nelžu!“ trvala na svém.

Postoupil k ní několik kroků.

Opět pohlédla na hodiny.

Kde jsou rodiče? Kde?

Když se ohlédla zpět, Ross z kapsy vytáhl modrou šálu. Obtočil si ji kolem ruky. Zapotácela se, když k ní přistoupil. „Rossi – co chceš dělat?“ vykřikla.

87

XXVIII.

Udělal k ní ještě jeden krok. Pak po ní šálou zlostně hodil.

Nepokusila se ji zachytit. Místo toho se jí vyhnula.

„Tady máš svou šálu!“ zařval. „Nechápu. Co jsem udělal špatně?

Proč ses kvůli pitomé šále ode mě odvrátila?“

Je možné, že to neví? divila se.

Je možné, že si nepamatuje, jak zabil Eve a vzal jí šálu?

„To není moje šála!“ řekla mu chvějícím se hlasem. „Ta šála –“

Sklonila pohled na podlahu a najednou ji poznala.

„Je moje!“ vykřikla a rukama si skryla tvář.

To není Eveina šála. To je ta modrá šála, kterou měla na sobě ten večer, co s Rossem skončili ve White Castle.

„Ten večer sis ji zapomněla u mě v autě,“ řekl tiše se zrakem upřeným na šálu na podlaze. „Tak, co jsem udělal špatně?“

Srdce jí pádilo. Cítila, jak se ve tváři červená.

„Řekni mi to!“ trval na svém Ross.

Neovládá se, uvědomila si. S tou šálou jsem se spletla. To ale neznamená, že se mýlím ve všem.

Zírala na něj, neschopná potlačit strach.

„Zabil bych tě, že mi nevěříš!“ vykřikl.

Ano. Vím, že umíš zabíjet, pomyslela si. Co mám dělat? Jak se zachráním?

„Nejsem zabiják,“ řekl něžně a pohnul se k ní, až ji zatlačil k pohovce. „Přišla jsi na to o té dívce v New Brightonu?“

„Ano,“ přiznala. „Slyšela jsem –“

„Nezabil jsem ji. Šel jsem zkratkou přes les. Našel jsem ji. To je vše. Už byla mrtvá.“ Rukou si odhodil z čela vlasy. Proč mu 88

nevěřím? ptala se v duchu. Proč jsem si jistá, že je lhář?

„Začly drby,“ pokračoval zatrpkle. „Uspořádali na mě hon. Děti ve škole – ty byly zlomyslné. Museli jsme se přestěhovat. A teď – a teď – je to tady všechno znovu.“

To je šaškárna, myslela si. To fakt těm lžím, co tu vykládá, věří?

Je opravdu tak šílený?

„Nezabil jsem Eve. Nezabil jsem Faith,“ řekl a začal přecházet dlouhými, spěšnými kroky sem a tam. „Nezabil jsem je. Nezabil jsem je,“ slabikoval.

Je to šílenec. Je šílený a nebezpečný, říkala si a začala se sunout od pohovky.

„Proč mi nevěříš?“ naléhal na ni a přestal přecházet, aby se jí mohl podívat do očí. „Proč, Janie?“

Neodpovídala. Jen mu oplácela pohled a horečně přemýšlela, jak by mohla utéci.

„Říkal jsem to policii,“ svěřoval s e j í . Pevně stál s pažemi nataženými, jakoby připravenými ji popadnout. „Říkal jsem jim to dnes odpoledne. Nikoho jsem nezabil. Tak proč mě pořád vyslýchají a pořád se mě na něco ptají?“

„Tys byl dnes odpoledne na policii?“

Kývl. „Řekl jsem, že jsem byl u bratrance ve Waynesbridge, když zabili Faith. Bratranec to potvrdil.“

S bratrancem si vymysleli pohádku, aby Rosse zachránili,

pomyslela si. Policie ho pustila.

Teď už nemělo smysl je volat, uvědomila si smutně.

„Ty se mě bojíš,“ obvinil ji náhle.

Nevěděla, co odpovědět.

„Podívej se na sebe. Jsi ze mě vystrašená,“ řekl a opovržlivě na ni ukázal.

„Ne! Nejsem!“ protestovala.

Co teď udělá? Proč dělá tohle?

„Jsi úplně vystrašená,“ řekl s divným úsměvem.

„Rossi, jen odejdi, ano?“ požádala ho a snažila se mluvit potichu a pevně. „Jen jdi domů.“

V jeho očích uviděla bolest. A pak hněv.

Když se sehnul, aby sebral z podlahy šálku, vystřelila, přeběhla 89

kolem něj a zamířila ke dveřím.

„Hej!“ zavolal rozzlobeně. Slyšela, jak se pustil za ní.

Rozrazila dveře a skočila z prvního schodu do chladné noci. Zem byla ještě vlhká od odpolední bouřky. Nohama dopadla na pevnou zem. Zalapala po dechu.

Musím od něj pryč. Musím se dostat pryč.

Byla už na ulici, když ji zezadu zachytil.

Když sklouzla po vlhkém chodníku a Ross na ni spadl, zasténala bolestí.

„Neutečeš,“ zavrčel jí horce do ucha.

90

XXIX.

„Prosím – pusť mě!“ prosila.

Rychle vyskočil. Postavil se nad ni.

„Neodejdeš,“ opakoval, „dokud mi neřekneš, proč mi nevěříš.“

Vyškrabala se na kolena. Studená dešťová voda jí promáčela kolena na džínách. Pádem si narazila loket.

„Řekni mi to, Janie,“ řekl tiše a něžně. „Prosím, řekni mi to.“

Nemůže se rozhodnout, jestli se má zlobit

nebo být milý,

pomyslela si. Neví, jestli má křičet nebo prosit. Je tak spletený.

Robert… Ross. Robert… Ross.

Jistá jsem si jedinou věcí.

Nepustí mě. Je šílený a nepustí mě.

Oslepující bílé světlo ji přinutilo vykřiknout.

Popadla se za hlavu. Na chvilku si pomyslela, že ji Ross uhodil a že vidí hvězdičky.

Ale jak se světla přibližovala, uvědomila jsi, že jsou to reflektory.

Reflektory auta.

Konečně rodiče přijeli domů.

„Rossi – to jsou rodiče!“ řekla mu. „Rodiče jsou tu!“ K jejímu údivu Ross zmizel.

Když druhý den zazvonil budík, vzbudila se s dusivým pocitem hrůzy. Přehodila si přikrývku přes hlavu, aby ztlumila hlasy rodičů, kteří již byli vzhůru.

Tohle ráno se jí do školy nechtělo. Bála, že tam na ni bude číhat Ross.

Uvědomila si, že se ho bojí čím dál tím víc. Viděla ho v jeho 91

nejhorší podobě. Večer ho poznala jako násilníka.

Proč ho policie propustila? Jak to, že nevidí, jak je nebezpečný?

Proč mu vždycky sednou na lep?

Nebudu se cítit v bezpečí, dokud nebude Ross pryč. Nemůžu se cítit bezpečně, dokud ho nezatknou.

Jasně, že za ní přišel na chodbu před třídnickou hodinou. Když ho viděla přicházet, zaběhla na toaletu a tam čekala na zazvonění.

Nech mě být, Rossi. Nevšímej si mě, prosila tiše.

Později musela vyběhnout z jídelny, když se s ní snažil promluvit.

A odpoledne vynechala chemické laboratoře a schovala se v

knihovně, protože věděla, že na ni bude u zkumavek čekat.

Po škole rychle do batohu sbalila knihy, aby co nejrychleji z budovy zmizela. Přibouchla dveře od skříňky a vydala se chodbou k východu.

A tam byl.

Právě se vynořil zpoza rohu. Přes černé džíny měl černý svetr.

Tmavé vlasy mu padaly do čela.

Horečně se rozhlédla. Zoufale se chtěla od něj dostat pryč.

Chodby se vyprazdňovaly. Pár dětí se spolu bavilo na druhém konci. Vedle u podlahy byla holka z nižšího ročníku a něco hledala dole ve skříňce.

„Janie,“ zavolal Ross. „Počkej.“

Otočila se a spěchala opačným směrem.

„Počkej!“ zavolal.

Slyšela, jak se za ní rozběhl. Také se dala do běhu. „ Janie!“

zavolal rozzlobeně těsně za ní. Zaběhla za roh a uslyšela smích.

„Paule!“ zavolala bez dechu.

Paul se dvěma kamarády z basketbalu se něčemu smáli. Když uviděli její výraz, ztuhli.

„Hej, počkej!“ Ross se zjevil na rohu. Zastavil se, a když viděl Paula s ostatními dvěma kluky, oči se mu rozšířily.

„Nech ji být, člověče,“ řekl Paul a postavil se před ní. Těžce oddechovala a snažila se popadnout dech.

Rossův výraz zpřísněl. Viděla, jak stiskl rty. „Jen si s ní chci promluvit,“ řekl tiše.

92

„Nech ji být,“ opakoval umíněně Paul. Udělal směrem k Rossovi rychlý pohyb a oba kamarádi ho následovali.

Janie zacouvala ke zdi.

Ross pozdvihl v obraně ruce. „Nechci žádné potíže,“ řekl a o krok ustoupil.

„Ty jsi ta potíž,“ vykřikl Paul. „Víš, co? Už dlouho jsem chtěl tohle udělat.“

„Jau!“ vykřikl Ross.

Paul rozzlobeně vykřikl. Máchl pěstí dopředu a tvrdě zasáhl Rossův žaludek. Janie zalapala po dechu.

Ross v tichém protestu otevřel ústa. Vyvalil oči. Tváře mu zrudly.

Popadl se za břicho a padl na kolena.

„Dej mu ještě, Paule,“ řekl jeden z chlapců.

Tohle nesnesu, pomyslela si Janie a udělalo se jí zle. Tohle nesnesu.

Její batoh dopadl těžce na podlahu. Dala se do běhu.

Za sebou slyšela vzrušené výkřiky chlapců, ale neotočila se.

Běžela, jak nejrychleji uměla, ven ze dveří. Přes parkoviště. Skrz chladnou šedivou skvrnu dalšího deštivého odpoledne.

Tohle nesnesu. Opravdu ne.

Proběhla parkem za školou a její střevíce bušily do tvrdé země.

Běžela, dokud ji ostrá bolest v boku nepřinutila zastavit. Zalapala po dechu a klesla na pařez u cesty. Na ten samý pařez, kde mluvila s Jordan Blayovou, kde jí Jordan zjevila příšernou pravdu o Rossovi.

Zabořila hlavu do dlaní a rozplakala se.

Ramena se jí otřásala pláčem. Pláčem za Eve. Pláčem za Faith.

Pláčem za vlastní strach.

Musí přece být způsob, jak dokázat Rossovu vinu, myslela si smutně. Musí existovat způsob, jak dokázat, že zabil mé kamarádky.

Mé nejlepší kamarádky.

Musí být způsob, jak dokázat policii, že je to on. Ale jak? Jak?

Dlouho plakala samotná v tichém parku. Když konečně přestala a pozdvihla hlavu, obloha potemněla. Proti tmavé obloze čněly černé stromy.

„Musím domů,“ řekla s povzdechem.

Pak si vzpomněla na batoh. Odhodila ho uprostřed chodby. Bude 93

tam ještě?

Rukama setřela z obličeje zbytky slzí a spěchala zpátky do školy.

Bude ještě otevřeno?

Bylo.

Tiše vklouzla do budovy a vydala se chodbou. Po batohu ani památka. Tam, kde ho nechala, nebyl. Možná ho někdo odnesl do kanceláře.

Zabočila za roh do přední chodby a uslyšela hlasy. Dveře do ředitelny se otevřely.

Vystoupil Ross se skloněnou hlavou. Za rameno ho pevně vedl pan Hernandez. Jak hovořil k Rossovi, na tváři měl napjatý výraz.

„Ach,“ vzdychla.

Nezahlédl ji Ross?

Na vteřinu jí projela panika. Pak se střemhlav vrhla k nejbližším dveřím a otevřela je. Úplná tma.

Tohle není třída, uvědomila si okamžitě s bušícím srdcem. Skočila do malého kabinetu.

Zavřela oči a rukama se zapřela o dveře. Slyšela kroky. Za chvilku uslyšela Rosse a pana Hernandeze, jak jdou kolem.

„Nemůžeme tolerovat žádný druh násilí,“ říkal pan Hernandez.

To je ale vtip, pomyslela si trpce. V jakém světě žijete, pane Hernandezi? Ross už zabil tři dívky!

Když šli okolo, zadržela dech a odsunula se od dveří. Něco ji uhodilo do tváře. Něco studeného. A mrtvého.

Cílila, jak ji po tváři pohladily vlhké vlasy. Přitiskla si ruku na ústa, aby nezaječela. Ale věděla, že dlouho výkřik nezadrží. V

tmavém kabinetu byl ještě někdo jiný.

94

XXX.

Hruď jí málem pukala. Už dál nemohla výkřiky zadržet. Musím se odsud dostat, pomyslela si. Musím pryč! Přemohla paniku, nahmatala kliku a stiskla. Dveře se neotevřely. Z hrdla jí unikl postrašený sten. Opět jí cosi přejelo po tváři. Strčila do dveří. A opět.

„Pusťte mě ven! Haló – pusťte mě ven!“ Snažila se křičet, ale strach její výkřiky zdusil.

Byly dveře zatarasené? Byla uvnitř zamčená? Zamčená s

mrtvolou?

Se zoufalým výkřikem ramenem strčila do dveří a ty se rozevřely.

Vypadla do chodby. Za ní vypadlo koště.

V šoku na ně zírala. Velké mokré koště na podlahu.

Žádná mrtvola. Koště.

„Tohle ze mě udělal Ross,“ zamumlala si, když čekala, až se jí u s a d í d e c h . „Tak hrozně mě vystrašil, že všude, kam jdu, si představuji mrtvoly.“

Celá se třásla.

Už nikdy nebudu klidná, pomyslela si. Nikdy. Když si brala batoh v kanceláři, i když pak spěchala domů, stále těžce dýchala.

Jakmile vešla do dveří, zazvonil telefon.

Pohlédla v kuchyni na hodiny – téměř pět.

Kde je máma a táta? Asi ještě v práci.

Zvedla telefon. „Prosím?“

„Janie, to jsem já, Ian,“ vyhrkl vzrušeně.

„Iane – ahoj. Co se děje?“ zeptala se a vytáhla si z ledničky plechovku koly.

95

„Janie – našel jsem důkaz,“ řekl. „Fakticky. Našel jsem důkaz.“

„Cože?“ zeptala se zmateně.

„Hned jsem u tebe a vezmu tě tam. Ukážu ti ho. Ano, Janie? Pak ho oba můžeme vzít na policii. Dobře?“

„Iane, pomaleji!“ vykřikla. „Co vezmeme na polici?“

„Důkaz, který jsem našel,“ odpověděl bez dechu.

„Důkaz? Jaký důkaz? O čem to, Iane, mluvíš? Proč máš tak divný hlas?“

„Důkaz, že Ross zabil Eve a Faith.“

96

XXXI.

Za deset minut před jejich domem zastavilo Ianovo žluté auto. Ve spěchu naškrábala rodičům vzkaz, že se za chvilku vrátí. Pak spěchala přivítat se s Ianem.

„Co jsi našel?“ zeptala se nedočkavě, když nastupovala do auta.

Za brýlemi mu vzrušeně svítily oči. Na sobě měl volné džíny a vytahaný námořnicky modrý svetr. Jeho tvář se vedle tmavého svetru zdála dokonce bledší než obvykle.

Příjemně se na ni usmál. „Počkej, až se tam dostaneme,“ řekl něžně. „Chci, abys to viděla na vlastní oči.“

„Ty máš opravdu důkaz?“ zeptala se.

Přikývl. „Opravdu mám. Ano, opravdu ho mám.“

„A kde?“ zeptala se netrpělivě. „No tak, Iane. Na cos přišel? Kde to je? Kam jedeme?“

Dál si prst před ústa, aby byla ticho. „Chci, abys to viděla na vlastní oči,“ trval na svém.

„Nechápu, proč jsi tak tajemný,“ postěžovala si. „Tohle přece není hra. Jestli můžeš dokázat, že Ross je vrah –“

„Neboj, mám důkaz,“ přerušil ji. Oběma rukama svíral volant.

Předklonil se, jako by už chtěl být na místě. „Už tam skoro jsme, Janie.“

Zabočil do Fear Street.

„Jedeme – jedeme k Rossovu domu?“ vykřikla.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ne k jeho domu. Přesně naproti.“

Vlevo se ukázal Rossův malý domek ve tvaru kostky. Naproti přes ulici se rozléhal les.

„Myslíš – les? Kde jsme našli Eve?“ zeptala se, neschopná skrýt 97

hrůzu.

Přikývl. Autem zamířil na suchou trávu, zatočil k parku a vypnul motor i světla.

„Tady jsme ji našli,“ řekla slabým hlasem a jak se dívala oknem do parku, v duchu se jí zjevily všechny druhy hrůzných obrazů.

„Ano,“ řekl Ian a vzal za kliku.

„A co jsi tu našel?“ naléhala. „ Jaký důkaz? Ross tu něco zapomněl?“

„Uvidíš. Pojď za mnou,“ odpověděl záhadně.

Váhavě vystoupila z auta. Ještě nebylo šest, ale byla tma jako o půlnoci. Měsíc i hvězdy zakrývaly těžké mraky. Vzduch byl chladný, ale klidný. V lese se nic nehnulo.

Šla za Ianem ke stromům, k tomu místu, kde našli Eveino mrtvé tělo. „Iane, kde to je? Tamhle?“ zeptala se, když cítila, jak jí po zádech stoupá studený pot.

„Iane – prosím, řekni mi to!“ vykřikla. „ Je taková tma. Jak něco uvidíme?“

Ian luskl prsty. „Ach, promiň. Něco jsem si v autě zapomněl,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Nechoď odtud.“

„Ne – neboj!“ procedila mezi zuby. „Pospěš si, ano!“

Zmizel ve tmě. Za chvilku slyšela, jak zavírá kufr. Pak ho viděla, jak se k ní pomalu blíží. Černá postava proti tmavému nebi.

„Iane – kde je baterka?“ zeptala se a otřásla se. „Žádná baterka,“

řekl tiše. „Tohle jsem přinesl. Důkaz.“ Co to zdvihl, aby jí to ukázal?

Baseballovou pálku?

„Iane – k čemu to je?“ zeptala se zmateně.

„To je důkaz,“ řekl hluše. Stál na krok před ní. Popadl pálku oběma rukama a mávl s ní, takže ji přinutil ustoupit.

„Je na ní zaschlá krev, Janie,“ řekl něžně. „ Eveina krev. Že je to důkaz, viď? Je to důkaz proti tomu, kdo ji zabil.“

„Ne-nechápu,“ vykřikla a ustoupila ještě o jeden krok. „Kdo –“

„Já jsem to udělal!“ prohlásil. „Zabil jsem ji. A tohle je důkaz.“

98

XXXII.

„Iane – co to říkáš?“ ptala se chvějícím se hlasem. „Proč tohle říkáš?“

„Je to pravda,“ odpověděl a zdvihl pálku. „Tohle je důkaz.“

I ve tmě viděla na jeho tváři podivný, zasněný úsměv. „I Faith jsi zabil ty?“ vykoktala.

„Musel jsem,“ odpověděl klidně. „Měla bys to vědět, Janie,“ řekl a hlas mu zhrubl. „Vždyť jsi byla na druhé lince, když jsem Faith volal. Ten večer jsi s ní telefonovala. Řekla ti o mě.“

„Cože? Ne, neřekla!“ vykřikla.

„Ale ano,“ trval na svém tiše a udělal směrem k ní krok,

„Svěřovala se ti se vším, ne? O Eve a penězích z plesu? Faith o těch penězích věděla a řekla ti to. Správně?“

„Ne. To ne,“ řekla a cítila, jak ji zaplavuje vlna strachu. „O tobě jsme nemluvily.“

„Ale ano, Janie. Takže jsem si musel pospíšit k Faith, než se tam dostaneš ty. Musel jsem mít jistotu, že už ti Faith víc neřekne. Ale už víš příliš mnoho – že ano?“

„Iane, přestaň!“ vykřikla. „S Faith jsme nemluvily ani o tobě, ani o těch penězích. Nikdy ani na minutu jsem neuvěřila tomu, že Eve ty peníze ukradla.“

„Ale ona to udělala!“ vykřikl a poprvé zvýšil hlas. „Věříš tomu, Janie? Ta upřímná Eve! Nejčestnější dívka v městě – ukradla ty peníze, Janie. A víš proč? Ukradla je pro mě! Ukradla je kvůli mně, protože jsem je potřeboval, abych mohl jít na vysokou.“

„A – a tys ji zabil?“ zavřískla, když si uvědomila hrůzu jeho slov.

„Proč, Iane? Proč?“

99

„Nakonec byla moc poctivá,“ zamumlal. „Stále měla výčitky.

Řekla, že musíme peníze vrátit. Řekla, že se musíme přiznat a pak je vrátit.“ Vydal rozzlobený vzlyk. „Nemohl jsem to, Janie, udělat.

Tolik jsem se nadřel. Nemohl jsem mít další brigádu. Nemohl jsem ty peníze vrátit. Nevěděl jsem, co dělat.“

Pokročil k Janie a pálku sevřel oběma rukama. „Po práci jsem zajel k Eve, abych si s ní promluvil. Měl jsem tuhle pálku. Ze sportu, kde jsem pracoval. Chtěl jsem ji dát Markymu, jejímu mladšímu bratrovi. Ale nebyla doma. Marky mi řekl, že má rande. Ne – nemohl jsem tomu uvěřit.“

„Aha. Poslouchej, Iane –“ vykřikla.

„Drž hubu!“ vykřikl sprostě. „Eve šla ten večer ven. S Rossem.

To nebylo správné. Tolik mě to ranilo. Byl jsem zničený. Zasloužil jsem si něco lepšího. Tolik jsem se nadřel. Tolik. Čekal jsem.

Pozoroval jsem Eve s Rossem v jeho autě. Viděl jsem, jak se líbají.

Ross odjel. Zavolal jsem na Eve. V ruce jsem stále držel pálku.

Nechtěl jsem ji zabít, Janie. Ale tolik mě rozzlobila. Cítil jsem se tak… oklamaný.“

Opět vydal mučivý sten. „Když jsem ji zabil, dovezl jsem její tělo sem do lesa. Přesně proti Rossovu domu. Nemyslelo mi to. Hlavu jsem měl celou spletenou. Ale věděl jsem, že můžu zařídit, aby si všichni mysleli, že to udělal Ross. Věděl jsem, že se můžu vrátit do normálního života.“

„A druhý den ráno jsi mě sem schválně dovezl, abychom našli Eveino tělo spolu?“ zeptala se chvějícím hlasem.

Kývl. „Tak – Eve zemřela. A Faith také,“ řekl a pročísl si vlasy.

Oběma rukama zdvihl pálku a pak ji položil. „A teď zemřeš i ty,“

řekl něžně. „Je mi to líto, opravdu je mi líto. Ale tolik jsem se nadřel.

Na podzim půjdu na vysokou. Zasloužím si to.“

„Iane – ne! Prosím!“ žadonila.

„Zasloužím si to, Janie,“ řekl a připravil si pálku.

„Nemůžu

dopustit, abys mi to zničila.“

„Ale Iane –“ zamumlala a ustupovala. „Ty mě nezabiješ. Ty ne!

Přesně za tebou stojí Ross.“ Zoufale ukázala za jeho ramena.

Ironicky se ušklíbl. „Opravdu, Janie. Mohla by sis vymyslet něco lepšího.“

100

„Otoč se, Iane,“ trvala na svém. „Ross stojí přesně za tebou.“

„Myslíš si, že jsem pitomec?“ vykřikl rozhněvaně. „Odhod tu pálku, Iane,“ řekl Ross. I ve tmě viděla napětí v Rossově tváři.

„Ty!“ vykřikl Ian v šoku a otočil hlavu. S hněvivým výkřikem roztočil pálku a celou svou silou s ní praštil po Rossově hlavě.

Zavřela oči.

Slyšela hrozný náraz, když pálka našla svůj cíl. Slyšela Rossův překvapený bolestný sten. Když otevřela oči, Ross ležel v bahně. Ian se k ní blížil a oběma rukama pevně svíral pálku.

101

XXXIII.

Zdvihl pálku nad ramena, aby mohl švihnout.

Ustoupila o krok a málem zakopla o kořen. Za

Ianem viděla

bezvládně ležet na zádech Rosse.

„Iane… ty jsi zabil všechny mé přátele!“ vykřikla. „Všechny!“

Švihl pálkou.

Hnána vztekem, o kterém netušila, že je ho někdy schopná, se sklonila a skočila na Iana.

Se zvířecím křikem ho popadla za ramena, otočila jím a shodila ho na zem.

Tohle máš za Eve, pomyslela si. A tohle je za Faith. Tohle za Rosse.

Popadla pálku a skočila na něj.

Snažil se vstát. Pálku mu přitiskla na hrdlo a přišpendlila ho tak k zemi.

„Ne – nemůžu dýchat,“ lapal po dechu.

Tlačila na pálku celou svou vzteklou silou. Tlačila a držela ji, rdousila ho a držela ho dole, dole v blátě. Za Eve. Za Faith. Za Rosse.

K svému překvapení slyšela hlasité bolestné steny. Spatřila, jak se Ross pomalu zvedá. „Rossi – jsi živý!“ vykřikla šťastně. „Opravdu?“

zeptal se popleteně. Postavil se na nohy a rukou si mnul rameno.

„Pomoz mi. Už ho dál neudržím.“

Ross se překymácel a sedl si Ianovi na hruď.

Ian jen bezmocně zasténal.

Položila si hlavu na Rossovo rameno. „Slyšela jsem praskot.

Myslela jsem, že ti rozbil hlavu. Myslela jsem –“

102

„Moc na pálku přitlačil,“ řekl. „Strefil se mi jen do ramene.“

Sklonil k Ianovi pohled.

„Tak co, frajere? Baseball jsi moc

netrénoval, viď?“

Odpovědí mu bylo jen hněvivé zavrčení.

„Jak jsi věděl, že jsme tady?“

„Projížděl jsem se a snažil se něco vymyslet. Právě jsem se vracel domů, když jsem vás viděl, jak s Ianem jdete do parku. Musel jsem vědět, co se děje. Tak jsem vás sledoval.“

„Jsem tak ráda.“

Usmál se. Bylo to poprvé, co ho viděla smát se. Směje se hezky, přiznala si.

„V utíkání přede mnou jsi byla opravdu dobrá. Ukaž, jak umíš utíkat k nám domů a zavolat policii.“

„Dobře.“ Vyskočila a pálku odhodila na zem. Pak se rozeběhla k ulici. Na půli cesty se zastavila a otočila s e zpátky. „Hej, Rossi – už nebudu od tebe utíkat!“ zavolala.

A pak si pospíšila přes Fear Street zavolat policii a ukončit celou tu hrůzu.