R. L. Stine

Stopy hrůzy 58

Mlčení noci

I.

PLÁNY NA PRÁZDNINY

Paul Nichols měl náladu, že by nejradši vraždil.

Zabubnoval oběma rukama na volant a čekal, až naskočí zelená.

Zašpiněným okénkem auta na něho zářil semafor a Paulovi se zdálo, že má vztek stejně jako on sám. Namrzlá ulice a zasněžené stromy i keře, jako by vydávaly červenou záři. Vyzařovaly hněv.

Z rádia se ozvala známá něžná melodie „Tiché noci“. Paul vzal do ruky ovladač, vypnul hudbu a hořce si povzdychl.

Ani ne za čtrnáct dní jsou vánoce, pomyslel si a upřeně zíral na červené světlo semaforu. Z rozbitého topení mu na nohy zafoukal studený vzduch. Proč se vůbec namáhal ho zapínat?

Brzy budou vánoce a on nemá žádnou práci. Ani peníze. Nemá vůbec nic.

„Ve-veselé vánoce, Paule,“ zamumlal si pro sebe. Zase začal koktat. Vždycky se mu to vrátilo, když ho něco Štvalo, nebo mu o něco šlo.

Blikla zelená. Paul šlápl na plyn a jeho starý plymouth zaúpěl a rozjel se přes křižovatku, až se hladké pneumatiky na kluzkém ledu protočily.

Waynesbridge byl známý jako „vánoční město“ díky marnotratné sváteční výzdobě, která zahrnovala i pestře ozdobený vánoční strom na každém nároží Main Street.

4

Třpytivá světýlka Paulovi jen ještě zhoršila náladu. Zpomalil u přechodu, aby mohla čtyřčlenná rodinka přejít přes ulici. Všichni se smáli, tváře jim pod vlněnými lyžařskými čepicemi jen hořely. Dvě děti ukazovaly na výkladní skříň velkého obchodu na rohu, který se honosil názvem Svět hraček.

Když Paul zahlédl, jak bere táta malého kluka na přechodu za ruku, vzpomněl si na svou vlastní rodinu. Vždyť vánoce jsou přece doba, kdy má být rodina pohromadě.

To se ale Paula netýkalo. Své rodiče neviděl už od šestnácti, a to bylo před dvěma lety. Neviděl se s nimi od té doby, co utekl ze střední školy ve Waynesbridge, když byl ve třeťáku.

„Doufám, že maj aspoň zkažený vá-vánoce,“ zamumlal pro sebe a sevřel volant takovou silou, že ho až ruce bolely.

Za chvíli poté auto zaparkoval u chodníku před domem, kde bydlel, a vylezl ven. Obloha se toho pozdního odpoledne zbarvila do šarlatova, rudá sluneční koule zrovna zapadala za dvoupatrovou budovu z cihel. Paulovy kroky na umrzlém, špinavém sněhu zakřupaly.

Kovové schody se pod ním rozezvučely, jak šlapal nahoru do druhého patra, kde měl byt. Klepal se zimou ve své hnědé kožené bundě ve stylu pilotů amerických bombardérů, otevřel dveře a vešel dovnitř.

„Nazdar!“ Diana Morrisová překvapeně zvedla hlavu. Ani se nenamáhala zvednout se ze zelené pohovky. Na Paula to ale příliš nezapůsobilo. „Co tady děláš, Diano?“

Nechala časopis, který držela v ruce, spadnout na zem. „Doufám, že ti to nevadí, Elvisi? Máma s tátou se pro změnu zase mlátěj. Je to nechutný, oba jsou úplně namol. Už jsem to tam nemohla vydržet.“

Paul něco zavrčel. Odhodil bundu na židli a prošel se po pokoji.

Na pultě, který odděloval obývák od úzké kuchyňky, ležel načatý sáček chipsů. Chytil ho a nacpal si jich do pusy celou hrst.

„Tak co, máš už nějakou práci, Elvisi?“ zeptala se Diana a posadila se.

Zavrtěl hlavou, že ne.

Dianin nadějný výraz pohasl. Její očí spočinuly na podlaze. „A co 5

ta práce v sámošce?“

„Nehodlám rozvážet pribiňáky!“ vybuchl a odhodil prázdný sáček na pult. „Ne-nejsem žádnej závozník!“

„No jo, dobrý, Elvisi,“ něžně odpověděla. Popošla k němu a dlouze, jemně ho políbila. Netrpělivě sebou škubl a odvrátil se od ní.

„No Elvisi?“ Diana dělala, že je naštvaná. Chodila s ním už tři roky a byla na podobné scénky zvyklá. „Ukaž mi, jak se umíš smát,“

pobízela ho škádlivě. „No tak, zasměj se.“

Paul se na ni nikdy nedokázal dlouho zlobit. Našpulil pusu a zašklebil se na ni, jak nejlíp dovedl.

Diana mu říkala Elvisi, protože jí připomínal Elvise Presleyho.

Měl úplně stejně rovné černé vlasy a dlouhé kotlety jako on, jeho oči byly stejně jako oči Elvise Presleyho černé a romantické. Měl taky týž úsměv, který si, jak ho jednou přistihla, nacvičoval doma před zrcadlem.

Zasmála se. „Vždyť ty bys moh bejt slavnej, vážně moh.“

„Ty seš fakt blbá, Diano,“ pronesl s úsměvem.

„Jo, to jsem, jinak bych se s tebou nezahazovala,“ odsekla a vyplázla na něho jazyk.

Diana si urovnala rukávy tenkého růžového svetru, který měla na sobě spolu s těsnými černými džínami. Světlo stolní lampy dopadlo na její odbarvené vlasy, svázané růžovou mašlí do culíku. Černé kořínky vlasů kolem čela tmavě, ostře rámovaly její obličej.

Prohlížela si Paula svýma šedomodrýma očima, ty na ní byly nejkrásnější. Než si dala odbarvit vlasy, připadala si šedá jako myška, taková moc obyčejná. Obzvláště pyšná byla na své dva přední zuby, které jí vyčnívaly. Vždycky ji hrozně naštvalo, když jí Elvis říkal králíčku. Dělal to ale jenom tehdy, když ji chtěl trochu pozlobit.

Dianě bylo sedmnáct, byla o rok mladší než Elvis. Odmaturovala na waynesbridgeské střední škole loni v červnu za tři. Měla schopnosti na to, aby dopadla lépe, ale to bylo prakticky nemožné, protože se doma nemohla ani pořádně učit. Její rodiče byli totiž věčně namol, nebo se pořád hádali. Většinu času proto trávila u Elvise v jeho nepříliš udržovaném bytě.

Zrovna tak jako on si ještě žádnou práci nenašla.

6

„Ach jo,“ povzdechla si a potřásla hlavou. Svalila se na pohovku, která pod její tíhou hlasitě zaúpěla. Podívala se na něho. „Tak co vlastně budeme dělat? Byly v novinách nějaký další inzeráty?“

Elvis zavrtěl hlavou. Odnesl sáček s chipsy na pohovku a přisedl si k ní. Začal si sáček prohlížet, jako by se text na něm učil nazpaměť.

„Tak to jsme teda v kýblu,“ pokračovala Diana a rýpla Elvise do žeber. „Za co mi chceš koupit toho jaguára, cos mi slíbil?“

Zašklebil se. „Dovol, abych se zasmál.“

Diana se sehnula na zem pro časopis. „Zrovna jsem tu teď četla o jednom chlapovi a ženský, který vykradli ozbrojený auto. Víš, takový to autíčko, co převáží prachy z banky. Svý auto postavili tak, aby zablokovali jinejm autům cestu a předstírali, že píchli. No a když to auto s prachama zastavilo, vytáhli na ně automaty. Hodilo jim to šest melounů.“

Elvis přikývl. „Jů, to je fantazie!“

„Možná bysme to mohli zkusit,“ zvážněla.

Diana si představovala, že by se z nich mohli stát lupiči, jací tu už dlouho nebyli. Do hlavy

s e j í vkrádaly plány, v nichž by

uskutečňovali odvážná, nebezpečná přepadení, úplně stejná jako v bijáku, a vždycky by vyvázli s nějakým tím miliónkem. Napřed si Elvis myslel, že si dělá srandu a vymýšlí si jen tak pro zábavu. Pak mu ale došlo, že to Diana myslí vážně. Byla posedlá myšlenkou, že by mohli zbohatnout, když uskuteční velkou loupež.

„Co můžeme ztratit?“ položila si starou známou otázku. Často se takhle ptala sama sebe: „Co vlastně můžeme ztratit?“‚

„Já už jsem o jednu práci přišel,“ přiznal zklamaně a prsty si pohrával s natrženým potahem opěradla.

Elvis si vzpomněl na práci v Dalbyho obchodním domě, kterou vykonával skoro dva roky. Dělat ve skladu ho sice zrovna moc nebavilo, ale plat mu stačil na to, aby se uživil. Navíc se mu čas od času podařilo ukrást pár zajímavých věciček – koženého bombra, hodinky a přenosnou televizi.

To vážně nebyl zase tak Špatnej džob.

Pak ho ale hlídač přistihl s walkmanem schovaným pod bundou a bylo po práci.

7

Elvise odvedli přímo před Roberta Dalbyho. Dalby s ním mluvil osobně! Liboval si totiž v tom, když mohl své lidi, kteří byli přistiženi při krádeži, zkoupat a pak s nimi vyrazit dveře.

Kretén jeden!

Elvis byl nepříčetný hněvem, že ze sebe nebyl schopen vykoktat žádné vysvětlení. Dalby tehdy zčervenal jako krocan. Elvis se ale musel držet zpátky, ruce si nacpal do kapes těsných džínů a odolával nutkání pověsit pana Dalbyho na tý jeho hedvábný kravatce do průvanu.

Elvisovi se zatím nepoštěstilo sehnat něco jiného. Teď to byly skoro tři měsíce. Tři měsíce hněvu a zamítnutých nabídek.

Do jeho chmurných myšlenek pronikl Dianin hlas. Uvědomil si, že na něho mluvila, ale on ji nevnímal. „Tak co?“ vyhrkla netrpělivě.

„Už jsi to udělal?“

„Co udělal?“ nechápal Elvis. Sáček od chipsů byl prázdný.

Zmačkal ho do kuličky a odhodil na druhý konec místnosti.

„Už jsi prozkoumal dům, kde Dalby bydlí?“ vytasila se Diana s požadavkem a otázkou v jednom a nespouštěla z Elvise oči.

„Ale jo, už jsem tam byl,“ odpověděl.

„No a co, jak to tam vypadá?“

„Dostat se tam by pro nás měla bejt hračka,“ pronesl nepříliš nadšeně.

„Vážně?“ Diana ho popadla za ruku a prudce mu ji sevřela.

„Viděl jsem tam jen hlídacího psa, nic víc,“ dodal Elvis.

„Fakt si myslíš, že se dá dostat dovnitř?“ zajímalo Dianu, která stále držela Elvisovu ruku.

„Jasně, na to vem jed.“ Elvis se zahleděl do její tváře. „Hele, ty to fakt myslíš vážně? Vykrást Dalbymu barák?“

„Vypadám snad na to, že si dělám srandu?“ odpověděla Diana. „A skvěle se mu tak pomstíš, co ty na to, Elvisi?“

„Skvělý bude, až nás chytej,“ zamračil se.

Zalistoval v paměti o čtvrt roku dozadu a znovu, jako by pocítil ruku strážného na svém rameni. Opět se mu vybavilo, jak na něho všichni civěli, když ho vedli do šestého patra k Dalbymu do kanceláře, aby ho mohl vyrazit.

„Takže jsi tam už jednou byl, jo?“ zajímalo Dianu, uvězněnou v 8

jejích vlastních myšlenkách. „A co se tam dá ukrást?“

„Má to tam natřískaný starožitnostma,“ vzpomněl si Elvis. „Byl jsem tam loni v zimě na nějakým večírku s ostatníma z práce.“

Diana to fakt myslí vážně, došlo mu znovu.

Beru to vážně i já?

Tím si už tak moc jistý nebyl.

„Uděláme to, Elvisi,“ zvolala Diana vzrušeně a znovu mu sevřela ruku. „A ty se tak pomstíš Dalbymu za toho padáka. Vlezeme tam a sebereme mu tolik starožitností, že za to budou prima vánoce!

Koupíme si stromeček a dárky a k večeři krocana. Koupíme si prostě všechno!“

V záchvatu nadšení mu ovinula ruce kolem ramen a dala mu pusu.

Její rty mu připadaly horké ve srovnání s jeho vlastními. „Zvládneme to!“ křikla. „Bude to jako z nějakýho filmu, jak vystřižený z bijáku, Elvisi!“

Držela ho pevně a její štíhlé tělo se chvělo vzrušením.

„Co ty na to?“

Podíval se na druhý konec pokoje. Očima přejel místnost od otlučeného nábytku až po prodřený koberec.

Pak najednou rychle vyskočil. Pootočil se k ní a zadíval se na ni a najednou se na jeho pěkné tváři objevil úsměv.

„Mám lepší nápad,“ prohodil.

„Jo?“ visela na něm Diana očima. Nedočkavostí zapomněla zavřít pusu.

„Vykašleme se na blbý starožitnosti,“ začal Elvis a ušklíbl se.

„Copak my dva se v nich vyznáme? Nevyznáme, tak co.“

„Ale vždyť…“ začala Diana.

Elvis mávl rukou, aby byla zticha. „Co má pro Dalbyho největší cenu?“ –

Diana pokrčila rameny. „Jak to mám vědět?“

„Jeho dcera!“ zvolal Elvis.

„Reva,“ zašeptala Diana a překvapilo ji, že si ještě pamatuje její jméno. „Reva Dalbyová.“

„Správně,“ řekl Elvis. „Kolik bysme utržili, kdybysme ukradli ty starožitnosti? Možná pár tisícovek, kdo ví? Jistý je, že za dcerušku bude Dalby ochotnej sypat milióny.“

9

Diana skousla dolní ret. Její modrošedé oči pohlédly na Elvise.

„Ty myslíš…?“

„Jasně!“ prohlásil Elvis. „Ch-chceš, aby to bylo jako ve filmu?

Máš to mít, bude to jak vystřižený z detektivky, Diano! Jen si musíme všechno pořádně promyslet, krok za krokem, pěkně do detailu. No a když nebudem mít zrovna smůlu…“ Rozčileně se na ni zašklebil. „Při troše Štěstí jsme do vánoc milionáři! Jediný, co pro to musíme udělat, je unýst Revu Dalbyovou.“

10

II.

REVA SE ZAMILUJE

Reva Dalbyová se zády přitiskla k zábradlí a pozvedla ruce, jako by se chtěla schovat. Tmavá postava se k ní pořád přibližovala, blížila se pomalu, ale jistě.

Slabě vykřikla.

V obchodním domě byla tma a prázdno, všude ticho, až na melodii „Tiché noci“, která se ozývala z reproduktorů.

Postava už byla blízko. Byl to muž. Ztěžka oddychoval, v každém nadýchnutí bylo slyšet hrozivé zachrčení. Reva se přitiskla k

nízkému zábradlí balkónu. Pohlédla dolů na hlavní podlaží obchodního domu, které bylo setmělé a klidné, o pět poschodí níž.

Zírala na obrovský vánoční stromek, který jasně zářil v hlavní uličce.

Opět se ozval refrén „Tiché noci“, který rušil klid.

„Prosím vás, ne!“ vykřikla na svého útočníka.

V jedné ruce držel pistoli.

Přiskočil k ní s rozevřenýma rukama.

Zavřela oči a přikrčila se.

Ucítila chladný závan větru, jak nad ní muž proletěl, když padal z balkónu.

Slyšela jeho výkřik celou dobu, co padal.

Potom se ozvalo tříštění skla. Hlasitá rána.

A pak dlouhotrvající nářek plný mučivé bolesti, protože člověk, který na ni zaútočil, právě dopadl na vánoční strom. Nastal zkrat.

Muž se začal kroutit a svíjet v záblescích modrobílého elektrického výboje.

11

Žárovky zapraskaly.

Bolavý sykot smrti. Zvuk, na který Reva určitě nikdy

nezapomene.

Pak náhle zaslechla jeho slabé volání. Šeptal: „Promiňte, slečno.

Jste slečna?“

Zase praskání.

„Promiňte, slečno,“ říkal. „Můžete mi pomoci?“

Reva přimhouřila oči. Zjistila, že už není nahoře na balkóně. Stála za pultem s parfémy dole v přízemí. Pomalu se vracela do přítomnosti a zapomínala na scénu, která se jí od minulých vánoc vybavovala znovu a znovu.

Tohle všechno se stalo loni. Bylo to před rokem, ale Reva musela myslet na tu

hrůzostrašnou noc pokaždé, když zaslechla „Tichou

noc“ z reproduktorů v obchodním domě.

Chtěla zapomenout, ale nešlo to.

„Slečno, můžete mi pomoci?“ Ten hlas nakonec opanoval celou její mysl.

Stála tváří v tvář muži středního věku s prořídlými šedými vlasy.

Měl na sobě hnědý plášť a v ruce nesl ohmataný kožený kufřík.

Soudě podle netrpělivé grimasy v jeho tváři se asi už nějakou dobu snažil upoutat její pozornost.

„Vy tu pracujete?“ zeptal se a zíral na ni svýma šedýma vodnatýma očima.

„Ne, nepracuji. Jen

se vyžívám, když můžu stát za pultem,“

odsekla Reva a zakroutila očima. Chladné modré oči se zdály být ještě chladnější, když svým pohledem zmrazila jeho otřepaný kabát.

„Byla byste tak laskavá a pomohla mi vybrat nějaký parfém?“

poprosil ji a zadíval se na třpytivé lahvičky za vitrínou.

„Pro vás?“ pronesla Reva a pohrdavě se zasmála.

Muž se začervenal. „Ne, samozřejmě, že ne. Chci ho pro svou manželku.“

„Promiňte, ale právě

teď mám přestávku.“ Reva se od něho

odvrátila. Podívala se dolů na pult do oválného zrcátka a začala si upravovat své vlnité zrzavé vlasy.

„Přestávku? Ale vždyť jste sotva otevřeli!“ prohlásil ten člověk a 12

tvář mu ještě víc zbrunátněla.

Reva ani nevzhlédla od zrcadla. „Já to tady neřídím,“ odvětila.

Pozorovala jeho tvář v zrcadle a měla radost, když vypadal naštvaně a nevěděl, co má dělat. Nechybělo moc a smála by se nahlas.

Muž se zhluboka nadýchl.

„Poslouchejte, slečno, budete tak

laskavá a obsloužíte mě? Zdá se, že jedinou prodavačkou v tomhle oddělení jste vy a já musím být za deset minut v práci.“

„Je mi líto, to víte, předpisy,“ řekla mu na to Reva a zívla.

„No tak, vážně…“

Reva si ho začala prohlížet. Její oči pohrdavě přejížděly přes jeho nepříliš moderní hnědý svrchník a odřený kufřík.

„Radši byste měl jít nakupovat do suterénu, tam je výprodej,“

sdělila mu. „Schodiště je támhle,“ ukázala.

Muž rozzuřeně zařval. Naštvaně sundal kufřík z pultu a hnal se k východu.

O co mu jde? pomyslela si Reva a zasmála se. Jen jsem pomohla ušetřit jednomu ubožáčkovi trochu peněz. Revě ztuhl úsměv na rtech, když za ní někdo hlasitě zakašlal. Ohlédla se a spatřila Arlene Smithovou, vedoucí oddělení kosmetiky, která na ni nevěřícně civěla. Kostnaté ruce měla založené na prsou, na sobě šedé sako.

„Revo, zachovala jste se k tomu zákazníkovi neuvěřitelně hrubě,“

obvinila ji slečna Smithová se zaťatými zuby.

„Snad to přežije,“ odpověděla suše Reva.

„Jen aby to přežil i obchoďák,“ pronesla rozhněvaně slečna Smithová.

Reva zakroutila očima.

„Mrzí mě to, slečno Smithová,“ omlouvala se a neopomněla zdůraznit slovo slečna. „Měla byste se starat sama o sebe, já za to nemůžu, že vám dneska kadeřnice zkazila účes.“

Slečna Smithová zlobně přimhouřila oči.

„Myslím, že si

promluvím s tvým otcem, Revo. Vůbec ses nezměnila.“

„To určitě udělejte, a to hned,“ povzdychla si Reva. „Tyhle vánoce jsem vůbec neměla v úmyslu trávit zase za pultem, ale táta to chtěl. Myslí si, že mi to prospěje.“

„Myslím, že to neprospívá žádnému z nás,“ odpověděla slečna Smithová rozmrzele. Odkráčela dlouhými kroky z oddělení a 13

naštvaně přitom zaklapala vysokými podpatky o tvrdou podlahu.

Kde sebrala ty boty? Asi v železářství, zachechtala se Reva.

Začala si prohlížet své nehty. Byly dlouhé a udržované, včera večer si je nalakovala novým odstínem nachové červeně. Jen tak pro legraci si doprostřed každého nehtu namalovala černý puntík.

Bylo jí jasné, že tak slečnu Smithovou vytočí.

Ačkoliv bylo brzo, ani ne deset hodin, obchodní dům se začal plnit dychtivými zákazníky, kteří se vydali na předvánoční nákupy.

Reva pozorovala velmi baculatou ženu, která se snažila prodrat uličkou mezi dvěma regály s diáři. „Co takhle dát si třeba jednou pro změnu salát?“ zavolala na ženu, protože věděla, že ji v tom hluku nemůže slyšet.

Reva se sehnula pod pult a vytáhla láhev perlivé vody, kterou tam měla schovanou. Maličko upila a pak láhev odložila, protože uviděla známou postavu, která se k ní blížila. Byl to Kyle Storer a šklebil se jako vždycky.

Kyle si o sobě myslel, že je borec Jakmile začaly prázdniny a oba nastoupili u Dalbyho v obchoďáku, začal projevovat o Revu zájem.

Ona s ním ale chodit odmítla.

Proč? Byl moc horlivej.

Tak, tady ho máme, zas mě jde ukecávat. Reva v duchu zaúpěla a sledovala, jak přichází a hází po ní svýma zelenýma očima, Kyle měl na sobě černé holiny, kovbojské kalhoty a modrobílou kostkovanou košili ve westernovém stylu, k tomu námořnicky modrou dlouhou kravatu.

Jak mazané, ty jsi vážně liška podšitá, pomyslela si Reva pohrdavě. Kovboj, jako když ho vyšije. Třeba si sem přišel zajódlovat.

„Čao, jak se vede?“ zavolal na ni Kyle a otevřel pusu od ucha k uchu. „Těpic, Revo!“

„Co to má znamenat?“ zeptala se Reva a zírala na jeho

dlouhatánskou kravatu.

Kyleovi se vytratil úsměv z tváře. „Cože? To myslíš mou kravatu?

Hezká, že jo?“

„Musím jít makat,“ vykroutila se Reva. „Padej, padej.“

Kyle na její chladné uvítání nehnul ani brvou. „Obchoďák už je 14

fakt plnej,“ pronesl a rozhlédl se kolem sebe. „Fotřík asi teď pěkně rejžuje, co?“ zachechtal se, jako by to myslel jenom v legraci. „Ty, Kyle, já fakt nemám čas se tady s tebou vybavovat,“ naléhala Reva.

„Už tak mám dneska jeden průšvih se slečnou Smithovou.“

Jak to, že mu to nedochází? přemýšlela Reva. Ještě jednou mě pozve na rande a bude mít smůlu, hošánek.

„Už máš něco naplánovaného na sobotu večer?“ zeptal se Kyle a naklonil se přes skleněný pult.

Reva rychle ucukla a přitom převrhla láhev s minerálkou. „Jé, promiň!“ vyhrkla a dívala se, jak voda stéká po Kyleových kalhotách.

Kyle o krok ustoupil a otevřel nevěřícně pusu, když spatřil velikou mokrou skvrnu.

„Ježíši, to je strašný!“ vykřikla Reva a předstírala, že je jí to líto.

„Co tomu řeknou zákazníci, Kyle?“

Kyle pokrčil rameny a snažil se vypadat, jako že mu to nevadí, ale jeho tvář zrudla. „Zatím ahoj,“ zamumlal a odchvátal pryč.

Když se Reva dost nasmála, dlouze se napila. Pak se otočila a spatřila Francine, která s ní prodávala v parfumerii hned vedle. Měla kudrnaté vlasy, ale jinak vypadala tuctově. Zakývala hlavou: „Jdu pozdě, Revo, promiň. Vyplivlo mi auto na Division Street. Mělas tu velký fofr?“

„Jo, šílený,“ odpověděla Reva a povzdychla si. „Jsem z toho úplně hotová, Francine. Jdu si dát pauzu. Těpic.“

Francine se pokusila o chabý protest, ale Reva ji ignorovala a odspěchala pryč.

Když procházela kolem vánočního stromku, zamrazilo ji. Znovu se jí vybavily vzpomínky na loňské vánoce a strach, který o nich prožila. Vryly se jí hluboko do mozku.

Slíbila jsem si, že se pokusím být lepší po tom všem, co se stalo minulé vánoce, vzpomněla si Reva. Že budu hodnější, přátelštější a rozvážnější.

Hodnější bych byla, kdybych ležela v bikinách někde na

rozpálený pláži, prohodila sama k sobě. Byla bych mnohem hodnější, na to vemte jed!

Jak ale můžu být hodná, když musím trávit vánoční prázdniny za 15

pultem a čekat, až si v tomhle smradlavým obchoďáku přijde nějakej kretén něco koupit.

Reva prošla kolem skladu, seběhla krátké schody a spatřila svoji sestřenici Pam, jak stojí u stojanu s pohlednicemi.

Pam měla v rovných blond vlasech zapletené červené a zelené stužky. Měla na sobě zelenou minisukní, pod tím červené

punčocháče a přiléhavé červené tričko.

To jsem mohla tušit, že Pam projeví vánočního ducha, pomyslela si Reva sarkasticky. Patrně je ráda, že vůbec něco sehnala.

Matka Pam je skoro pořád připoutaná na lůžko, její otec měl drogerií, ale musel toho nechat a jít dělat jinam.

Nicméně sestřenice Pam vypadá tak skvěle a vesele jako vždycky, usoudila Reva.

A co je to za hošánka, se kterým se Pam vybavuje?

Když Reva vešla do oddělení papírnictví, spatřila, jak Pam drží ruku kolem krku tmavovlasého, velmi pohledného mladíka v černých džínách a bílém svetru. Měl rovné černé vlasy, sčesané dozadu do malého copánku, široké, opálené čelo a hluboké černé oči, které upíral na Pam. Usmíval se na ni a Revě se zdálo, že je to ten nejkrásnější úsměv, jaký kdy spatřila.

„Čágo bago, šílenci,“ zahalekala Reva a už stála mezi Pam a mladíkem. Pam byla nucena sundat ruku z jeho ramene a ustoupit o krok zpátky. „Jak se daří v oddělení papíru, Pam?“ zašvitořila Reva s očima upřenýma na mladého muže.

„Skvěle!“ odpověděla Pam. „Celkem to ujde, není to nic náročného.“

„Už musím jít,“ na to Reva. Stále upírala oči na mladíka.

„Ehm… vy se znáte?“ zeptala se Pam. „Tohle je Victor Dias, moje sestřenice Reva.“

„Nazdar.“ Victor věnoval Revě nesmělý úsměv.

Jupí, zajásala Reva. Ten se ale na mě usmál, hošánek! Jsem z něj úplně hotová, přiznala si.

„Ty tady děláš?“ zajímalo Revu, která mu úsměv oplatila a svýma modrýma očima hledala ty jeho.

„Jasně, jen o prázdninách,“ odpověděl Victor. „Obvykle dělám ve skladu.“

16

„Ve skladu? Já tam musím makat každý den od tří do pěti,“

postěžovala si Reva. Práci ve skladu děsně nenáviděla. Zato teď to bude jiný, pomyslela si a pozorovala Victorovu hezkou tvář.

„Líbí se ti tady?“ zeptala se ho, protože nechtěla, aby jejich rozhovor skončil.

„Bacha, Victore,“ vložila se do rozhovoru Pam.

„Revin táta

vlastní všechny obchoďáky Dalby.“

Victor se usmál. „Práci ve skladu přímo zbožňuj˘i a chci tam dělat až do smrti!“ zažertoval.

Reva se taky zasmála.

Victor pohlédl na hodinky. „Už musím jít. Tak nashle. Pam,“ měl se k odchodu.

„Já pracuju v parfumérii,“ zavolala za ním Reva. „Někdy si přijď pokecat, platí?“

„Tak jo, měj se,“ zavolal Victor přes rameno a zmizel v davu zákazníků.

„Není úžasnej?“ rozplývala se Pam.

Reva se konečně podívala na svou sestřenku. „Zdá se, že je to sympaťák,“ odpověděla neutrálně.

Pam se začervenala. Její zelené oči vzrušeně zasvítily. „Myslím, že je to tutovka, Revo,“ zašeptala a ušklíbla se.

„Víš, známe se z Victorem jen pár neděl, ale já jsem do něj…

zkrátka a dobře… úplně blbá.“

„Tak to je skvělý, Pam,“ odpověděla Reva, aniž by hnula brvou, jako by jí Pam právě sdělila, že je venku ošklivo nebo nějakou podobnou pitomost. Ukázala sestřenici své ruce. „Jak se ti líbí moje nehty?“

„Cože?“ Pam vypadala zmateně náhlou změnou tématu.

„Těmahle nehtama slečnu Smithovou pěkně naštvu, že jo?“

uvažovala Reva a podržela ruce s černě puntíkovanými rudými nehty Pam před očima.

K Revinu úžasu se Pam shýbla a vyndala z výkladní s kříně papírnictví stříbrný nůž na otvírání dopisů. Pam zdvihla nůž vysoko nad hlavu.

„Co to děláš… Pam?“ zakvílela Reva.

„Tohle si myslím o tvých nehtech!“ vykřikla Pam a vrazila nůž do 17

Revina hrudníku.

18

III.

NA REVU NĚKDO ČÍHÁ

Reva ze sebe vyrazila přidušený výkřik.

Pam se zachechtala.

Pozdvihla nůž na otevírání dopisů a několikrát zapíchla jeho čepel do Reviných prsou.

„Teď jsem tě dostala,“ zakřičela Pam a jej í oči v jasném osvětlení obchodu vzrušeně zazářily.

Reva ustoupila o krok zpátky, v očích se jí stále zrcadlil strach.

Hleděla na falešný nůž na dopisy a docházelo jí, že měl zasunovací čepel, která vklouzne do rukojeti, když ji

někdo zapíchne do

nějakého předmětu.

Pam si vrazila nůž do dlaně své vlastní ruky a stále se šklebila.

„Věřila bys, že tenhle srandovní nůž na dopisy jde tady v oddělení papírnictví teď o vánocích nejlíp na odbyt?“ prohlásila Pam a pokývla hlavou.

„J e t o … děsně legrační,“ řekla Reva tiše. „Přeji ti příjemnou zábavu, Pam.“

„To máš za minulý vánoce,“ poznamenala Pam a významně se na Revu podívala.

„No jasně,“ zamumlala Reva.

Reva se rozloučila se sestřenkou a pak šla, jak nejpomaleji uměla, zpátky za pult parfumérie. Cestou přemýšlela o Victorovi.

Po práci se Reva vydala nahoru do šestého patra, kde byly kanceláře, za svým otcem. Prošla luxusní přijímací halou s koženými pohovkami, čerstvými květinami ve vysokých skleněných vázách a 19

stěnami pokrytými textilními tapetami a obrazy současných malířů.

Cestou k otcově kanceláři v rohu přijímací haly se Reva zastavila, protože spatřila balkón. Byl to balkón, odkud mohla pozorovat všech pět poschodí, dokonce i přízemí obchodního domu. Tentýž balkón, na němž málem našla smrt.

Po zádech jí přejel mráz. Reva zadržela dech a utíkala celý zbytek cesty s očima upřenýma přímo před sebe.

Pan Dalby stál ve dveřích své kanceláře se stohem pořadačů v rukou. Usmál se, když se Reva objevila. „Tak co, jak to klape?“

Revin otec byl upravený, pohledný muž, který přichází do kontaktu s lidmi každý den, a proto o svůj vzhled dobře pečuje. Bylo mu šestačtyřicet let, ale vypadal mladší. Jedinými známkami stárnutí byly vrásky kolem tmavých očí a roztroušené stopy šedin na obou stranách jeho tmavých, hladce přičesaných vlasů.

„Jak to klape? Nic moc,“ postěžovala si Reva. Následovala svého otce do jeho kanceláře a posadila se do čela širokého stolu ze světlého dřeva.

Posunula fotografii v plexisklovém rámečku do rohu, aby si ji mohla pořádně prohlédnout. Viděla ji už aspoň tisíckrát, ale stále ji rozesmutňovala. Byl to snímek, na kterém byla Reva, její malý bratr Michael a jejich maminka na pláži v Cape. Byl to obrázek starý pět let, fotili se přesně půl roku před smrtí Reviny matky.

To je ale

zvláštní fotka, pomyslila si Reva a vrátila ji zpět na

místo. Je tak smutná a veselá zároveň. Nikdy jí nebylo jasné, jak se tatínek vydrží na ni celý den dívat.

Pan Dalby se posadil na židli a s rukama opřenýma o psací stůl si pozorně prohlížel Revinu tvář. „Slečna Smithová si na tebe dnes ráno stěžovala,“ řekl tiše.

Reva pokrčila rameny, jako by tím chtěla dát najevo, že je jí to jedno. „Tati, mně se letošní vánoce vážně nechce trávit za pultem v obchoďáku,“ zakňourala, i když původně nechtěla, aby to vyznělo tak plačtivě. „Snad ty peníze tolik nepotřebujeme, viď, že ne?“

Pan Dalby se zamračil. Začal poťukávat perem po desce stolu a přitom Revu zamyšleně pozoroval. „Já si ale přeji, abys tu zůstala,“

řekl jemně. „Bude to pro tvoje dobro, Revo. Je mi jasné, že se ti tu vracejí špatné vzpomínky, ale na druhé straně cítím, že se přes to 20

všechno musíš přenést.“

„Já si ale od toho všeho potřebuji odpočinout, nic víc,“ naléhala Reva. „Proč bych nemohla jet s Michaelem do Santa Croix?“

„Protože tě Harrisonovi nepozvali,“ odpověděl Revin otec, aniž by volil jiná slova. „Pozvání platí jen pro tvého bratra.“

Reva si odhrnula pramen rusých vlasů z čela. „Ten si ale bude lenošit,“ zabručela.

„Něco ti povím,“ pronesl pan Dalby a odhodil tužku na stůl. Jeho tvář ožila. „Nějak to tu přes vánoce vydrž a v únoru si vyjedeme někam, kde je teplo, ano?“

„Myslíš to vážně?“ Reva se narovnala ze své schlíplé pozice v židli, její modré oči ožily.

„A můžeš si někoho vzít s sebou,“ dodal. „Lepší nabídku jsi už nemohla dostat.“

Reva se usmála. „Tak tomuhle ty říkáš úplatek, tati?“

Pan Dalby přikývl. „Jo, tomuhle já říkám úplatek.“

Reva vyskočila, natáhla se přes otcův stůl a políbila ho na tvář.

Jeho tmavé oči se rozšířily údivem. Nebyl zvyklý na projevy náklonnosti od své dcery.

„Fajn, tak to já se teda nechám podplatit,“ prohlásila Reva s úsměvem. „Já vlastně úplatky beru moc ráda.“

„Takže budeš tak hodná a zůstaneš za pultem?“ žádal ji otec.

„Jasně, na to vem jed,“ odvětila Reva.

„A neuslyším už žádné stížnosti od slečny Smithové, že ses nechovala hezky k zákazníkům?“ zeptal se a tázavě nadzdvihl obočí.

„Ty… radši ode mě nečekej zázraky!“ zavolala za ním Reva, která zamířila k věšáku na kabáty. „Jdeš se mnou domů?“

Pan Dalby si povzdychl a ukázal na hromadu spisů na stole.

„Nemůžu, zdržím se dlouho, musím projít všechny tyhle soupisy inventáře.“

Reva na sebe natáhla kabát. „ Jasně. Tak nashle.“ Zastavila se u dveří. „A dík za úplatek, tati.“

„Rádo se stalo.“

Reva se pustila po chodbě směrem ke dvěma služebním výtahům pro zaměstnance a přitom si pobrukovala. Většina kanceláří, které míjela, byla prázdná. Psací stoly v přijímacích kancelářích byly 21

rovněž prázdné. Sekretářky odešly domů přesně v pět.

Revin hlas se v tiché chodbě rozléhal. Ztichla.

Nelíbilo se jí, že je tu tak sama.

Přistoupila k jednomu z výtahů pro zaměstnance a cítila, jak jí srdce buší hlasitěji než jindy. Dveře výtahu se kovově leskly, takže se v nich viděla. Dívaly se na ni dvě Revy, i když byly trochu rozmazané. Obě byly tak trochu zvědavé a mírně vylekané zároveň.

Přivolala výtah.

Dveře výtahu nalevo od ní se otevřely.

Reva přistoupila blíž.

Najednou se za ní ozval hlasitý výkřik.

Silné ruce ji zezadu sevřely.

22

IV.

REVA MÁ STRACH

Reva cítila, jak ji někdo táhne pryč.

Se zoufalým vypětím všech sil se ze sevření vytrhla.

„Jé, to jsi ty, tati?“ vykřikla.

„Jak to, že používáš výtah pro zaměstnance,“ káral jí a sledoval, jak dveře výtahu zaklaply. „Oba výtahy tak trochu stávkují. Měl jsem tu montéry, aby je spravili.“

„Fuj… to jsem se ale lekla, tati!“ zvolala Reva.

Pan Dalby sotva popadal dech. Běžel celou cestu chodbou, aby ji zastavil. „Promiň, Revo, ale mohla bys tam uvíznout. Opraváři tam měli dát ceduli.“

„Teda, tys mi dal!“ vykřikla Reva.

Tep s e j í pomalu vracel do normálu. „Tady se člověk nikdy nenudí.“

Rozloučila se ještě jednou s otcem a namířila si to k výtahům pro zákazníky. Sjela dolů do přízemí a musela si zacpat uši, aby neslyšela to hrozné ra… ta… ta… z písničky „Tluče bubeníček“, která se ozývala z reproduktoru uvnitř v ýtahu.

Obchodní dům už byl skoro půl hodiny zavřený. Uklízeči četa v modrácích hlasitě rachotila smetáky, kyblíky a obrovskými vysavači.

Několik vedoucích oddělení přerovnávalo regály.

Reva proběhla uličkami mezi regály k východu pro zaměstnance.

Obchoďák ji vždycky po zavření připadal hrozně mrtvý. Vzduch uvnitř by se dal krájet. Uličky byly moc prázdné, zdálo se jí, že všechny figuríny se dívají přímo na ni.

23

Vracelo se jí tu příliš mnoho hrůzných vzpomínek…

Zapnula si kabát a vyšla ven do jasného, chladného večera. Na fialové obloze zářilo tisíc malých hvězdiček. Její modré boty značky Dr. Martens na betonu zadupaly, když přecházela širokou nákladní plošinu a nízké schůdky. Závan větru zarachotil řetězy, které tvořily plot kolem asfaltové plochy. Tučné hnědé listy se po něm draly, jako by jím chtěly prorůst.

Proč musí být parkoviště pro personál tak daleko od obchoďáku?

uvažovala Reva. Zdvihla si límec kabátu a rozeběhla se. Je tady taková hrozná tma, pomyslela si a otřásla se zimou. Tátovi by se vůbec nic nestalo, kdyby sem dal pár světel.

Na konci plochy pro zastavování viděla nejasné obrysy brány. Za branou se mezi dvěma budovami objevila úzká ulička. Parkoviště bylo na jejím konci.

Reva prošla branou a rychle pospíchala úzkým průchodem.

Budovy, které průchod vytvářely, byly vysoké a tmavé.

N a r o z bitém skle a starém sněhu Reviny boty zakřupaly.

Průchodem zahvízdal vítr, který se opřel proti nijako by ji chtěl poslat zpátky.

Asi v půlce cesty tmavým tunelem zaslechla nějaké kroky. Někdo šel za ní.

Šel napřed pomalu, pak začal zrychlovat.

Revě se zatajil dech. Vítr zakvílel, ale i tak slyšela kroky.

Byly blíž a blíž. Patřily více lidem. Ztuhla a pak se přinutila běžet.

Přitáhla si límec kabátu oběma rukama, sklonila hlavu proti větru a utíkala pryč.

Na konci uličky se rozlévalo šedé světlo. Reva běžela přímo k němu. Málem zakopla o prázdnou plechovku od koly, která hlasitě zařinčela po asfaltu. Kroky byly těsně za ní.

Kolika lidem patřily? Kolik lidí ji pronásledovalo? Neohlížela se.

Stále měla hlavu skloněnou proti skučícímu větru. Šedé světlo mlhavě svítilo na konci průchodu. Zalapala po dechu a běžela, jak nejrychleji uměla. Běžela za světlem. –

Když vyběhla ze tmy, spatřila řady parkujících aut. Parkoviště bylo přímo před ní. Bílé světlo, které se linulo z vysokých stožárů, odrážela skla aut jako jasné komety. Reva zahlédla svoji novou 24

červenou miatu, jak stojí sama u plotu v první řadě.

Když se mi povede se k ní dostat, tak už se mi nemůže nic stát, pomyslela si. Nic se mi nemůže stát… Před kým to utíká?

Kdo by ji mohl pronásledovat? A proč?

Ohlédla se za sebe, aniž by zpomalila.

Rozeznala muže a ženu.

Byli to prodavač a prodavačka z obchodního domu, zamávali si na dobrou noc a spěchali přes parkoviště každý ke svému autu.

Reva se zastavila pár metrů před svým autem, aby nabrala dech.

Hrudník se jí prudce zdvíhal. Dívala se, jak se světla aut rozzářila, když oba zaměstnanci sedli za volant.

Já jsem takovej idiot, řekla si Reva.

Zjistila, že stále ještě svírá límec kabátu oběma rukama. Pohlédla na parkoviště, jak auta startují, rozepnula si kabát a dala ruce dolů.

„Já jsem ale blbá,“ pronesla nahlas. „Úplně blbá, fakt.“

Proč jsem si jenom myslela, že mě pronásledují?

Proč jsem si vůbec připustila mít takovej strach? Dřív jsem nikdy taková nebyla. Nikdy!

„Začni žít, Revo!“ nadávala si. „Pomalu se přestávám radovat ze života, vážně,“ řekla si a pokývla hlavou.

Z kapsy kabátu vyndala klíčky od auta. Ruka se jí třásla, když otevírala dveře.

Vklouzla do koženého sedadla, přibouchla dveře a zamkla je.

Potom ponořila ruce do kapes a tiše, velmi tiše seděla a dívala se ven na parkoviště. Čekala, až opět nabere dech a až z ní spadne strach.

Musím přestat s tím strašením sama sebe, pomyslela si, zatímco několik dalších zaměstnanců přešlo parkoviště a nasedlo do auta.

Musím s tím konečně přestat teď hned.

„Jsem přece Reva Dalbyová a nebojím se ničeho,“ řekla si nahlas.

Zvuk vlastního hlasu, který byl vyrovnaný a jistý, jako by ji uklidňoval. Otočila klíčkem zapalování, rozsvítila světla a rozjela se k výjezdu. Division Street byla uzavřena, pravděpodobně se tam stala nehoda.

Reva naštvaně zavrčela, když musela z Division Street odbočit na vedlejší silnici. Pojedu zadem, řekla si. Ve zpětném zrcátku spatřila, jak auto, které jelo za ní, udělalo totéž.

25

Obvykle jí cesta z obchodního domu do North Hills, což byla drahá a exkluzivní část Shadysidu a její bydliště, trvala jenom dvacet minut. Reva věděla, že není důvod spěchat. Když Michael odjel do St. Croix, jeho chůva Yvonne si vzala dovolenou. Doma stejně nikdo není.

Nesnášela však, když chytla dopravní špičku. Člověk má pocit beznaděje. Reva byla dívka, které pocit beznaděje rozhodně nevyhovoval.

Zahnula se svou malou miatkou, projela kolem nízkých,

krabicovitých domků a potom ostře zatočila kolem prázdného tmavého hřiště.

Ve zpětném zrcátku zahlédla světla. Podívala se do něho a uviděla, že auto, které jelo za ní, také zabočilo.

Odlesk světel způsobil, že neviděla na řidiče. Co ale viděla, bylo, že auto bylo staré a ojeté. Asi nějaký plymouth, pomyslela si.

„Určitě mě nesleduje,“ řekla si nahlas a šlápla na plyn. Malé autíčko vyrazilo dopředu. „Nezačínej zase blbnout, Revo. Určitě tě nesleduje.“

Prudce otočila volantem a ostře zabočila na Park Drive. Domy, stromy a keříky se po obou stranách ulice jenom míhaly.

Reva sledovala zpětné zrcátko. Přes zadní sklo se na něj promítla dvojice světel. Plymouth zahnul taky. To si nenamlouvám. To auto mě sleduje, zjistila Reva a hrůzou se zachvěla. Ale proč?

26

V.

„UNESME JI, NEŽ SE PROBUDÍ“

„Sledoval jsem ji,“ řekl Elvis. „Sledoval jsem ji celou cestu, když jela domů. Jen proto, abych zjistil, kudy jezdí. Pak jsem radši zmizel.“

V ruce držel láhev s kečupem a mocně s ní třepal, aby mu vytekl na hamburger. Pak s lahví klepat přestal a pozoroval, jak se červená omáčka rozlévá po masíčku.

„Co tomu říká chudák malej hamburger, že ho baštíš s kečupem?“

zavtipkovala Diana a na důkaz nesouhlasu zakroutila hlavou.

Odbarvené blonďaté vlasy měla stažené modrobílou stužkou, několik pramínků se ale vyklubalo ven a padalo na její bledé čelo.

„Mám rád hodně kečupu,“ zamručel Elvis, a sledoval hustou červenou lavinu, jak se z housky rozlévá na talíř.

„Mám ti objednat ještě jednu flašku s kečupem?“ zeptala se Diana sarkasticky. „Nebo rovnou sklenici, abys mohl ten kečup i pít?“

Neodpověděl jí. Místo toho mávl směrem k jejímu talíři s hranolkami. „To je všechno, co si dáš?“

„Jo, držím dietu.“ Nahnula se přes plastikový stolek a namočila si hranolek do louže kečupu na jeho talíři.

„Neužírej, jo?“

Seděli naproti sobě v tmavém boxu vzadu v malé kavárničce „U

Freddyho“ v Old Village v Shadysidu. Maličká restaurace voněla silnou kávou a smaženou cibulkou. Elvis s Dianou tu byli jedinými hosty.

Elvis uchopil hamburger oběma rukama a pořádně si ukousl. Na 27

bradu mu vytekl kečup. Zlobně si změřil Dianu, která seděla na opačném konci stolu. „Co na mě tak zíráš?“

„Čekám, až mi dopovíš konec tý tvý story,“ odpověděla a mávla rukou, ve které držela mezi dvěma prsty hranolek, ale nesnědla ho.

„Takže jsi ji tedy sledoval?“

„Jo, sledoval,“ odpověděl a při tom žvýkal dál. „Jsem si jistý, že to ani nezpozorovala. Na beton.“

„Byl jsi opatrný?“

Přikývl a otřel si bradu do papírového ubrousku. „ Byl jsem vždycky hodně daleko, takže mě neviděla. Sledoval jsem ji celej týden, abych viděl, co kdy dělá, víš?“

„No a?“ vyjela Diana netrpělivě. Odhodila brambůrku a upřela na Elvise své modrošedé oči.

Spolkl pořádné sousto hamburgra. „Hned ti řeknu, co a jak,“

tlumeně j í odpověděl a natáhl se k ní přes stůl, i když tu nikdo jiný nebyl. „Dalby vyjíždí do práce každej den r áno přesně v sedm.

Můžeš si podle něho seřídit hodinky, j ak je přesný.“

„A Reva jezdí s ním?“ začala Diana taky šeptat.

Elvis pohodil hlavou, takže mu jeho černé vlasy spadly přes jedno oko. Shrnul si je dozadu z čela. „Ani nápad, princezna vychází kolem devátý, někdy trochu déle. Jezdí si v novým autě, v malý červený miatce.“

Diana na něho zamyšleně zírala. Vzala si další brambůrku a strčila si ji do pusy. Hryzala jí rychle jako králík a nespouštěla z Elvise oči.

„A co služebnictvo? Je v domě nějaká uklízečka? Nebo správce?“

Zdlouha srkal kolu. „Včera ráno, jen co Reva odešla, jsem se tam vplížil, abych to zjistil. Nikdo z lidí, co tam vypomáhaj, tam nebydlí.

Uklízečka dorazila asi deset minut poté, co Reva odkráčela do práce.

To je všechno, nikoho dalšího jsem tam neviděl.“

„Určitě to nebude zas tak jednoduchý,“ zapochybovala Diana a pokusila se zastrčit si vlasy pod látkovou sponu. „Můžu ti sníst trochu těch brambůrek?“ zeptal se Elvis a nabral si jich plnou hrst dřív, než mohla Diana odpovědět. „Dneska bych polykal i hřebíky.“

„Máme vůbec nějaký prachy, abysme to zaplatili?“ mrkla Diana směrem k číšníkovi, který se vepředu u dveří opíral o zeď a při tom si četl noviny.

28

„Zbylo mi ještě pár doláčů,“ sdělil jí Elvis a poklepal si na zadní kapsu džínsů. Naklonil se dopředu a stiskl jí ruku. „Za pár dní tyhle starosti už mít nebudeme.“

Zašklebil se na ni jako opravdický Elvis Presley. Ten úsměv byl tak sexy, že mu Diana nikdy nedokázala odolat. Taky se na něho usmála. „Jakmile z nás budou boháči, tak budu chodit na každej film, co jen budou ve městě dávat. Na deset filmů za den! A každej chci vidět pětkrát!“ Elvis si položil prst na ústa, aby jí naznačil, že nemá tak křičet. „Jeden menší problém by tu ale byl,“ přiznal a úsměv mu zvadl na rtech.

„Jaký menší problém?“

„U Dalbyů v domě je hlídací pes,“ řekl. „Je to veliká, ošklivá obluda.“

„Brrr! Neskočil na tebe, když ses tam vplížil?“

Elvis zavrtěl hlavou. „Byl přivázaný. Asi ho pouštěj jen na noc.“

„V tom případě nám nevadí, že mají psa, ne?“ ptala se Diana starostlivě.

„Ne, snad to nevadí,“ odvětil Elvis.

Diana zamhouřila oči a hluboce se zamyslela. „Promysleme si to pořádně od začátku,“ uvažovala s bradou v dlani. „Až její táta v sedm hodin odejde, princezna Reva zůstane asi dvě hodinky doma úplně sama.“

„No jo, správně,“ souhlasil Elvis a hltavě dojídal Dianiny hranolky. „Určitě spí aspoň do půl devátý, to zrovna rozhrnovala závěsy. A je tam úplně sama.“

„Takže nejlíp bude, když ji uneseme u nich doma, ještě než se probudí,“ přemýšlela nahlas Diana.

„Jasně,“ rychle souhlasil Elvis. „Bude to hračka.“

„Tak to udělejme zítra ráno,“ rozhodla Diana s odhodlaným úsměvem na tváři.

29

VI.

POJĎ SEM PEJSKU!

Skla malého autíčka zneprůhlednila hustá bílá mlha. Dovnitř se vkrádalo bledé světlo měsíce v úplňku.

Kolem dokola ve vzduchu visela zima. Holé větve stromů se k sobě vinuly, jako by se pokoušely zahřát.

Victor zaparkoval na okraji útesu a vypnul motor. Na okamžik, dříve než se začali líbat, pohlédli předním sklem na Shadyside, které se rozprostíralo tam dole.

River Ridge, vysoký skalnatý útes, tyčící se nad řekou

Conononka, byl oblíbeným místem, kde studenti shadysideské střední školy parkovali. Té mrazivé noci tam kromě Victorova žádné jiné auto nebylo.

Victor pozoroval oblohu posetou hvězdami, choulil se do své tenké bundičky a přemýšlel, jestli je to, co se děje, doopravdy. Jak se přední sklo začalo utápět v mlze, naklonila se k němu, dala mu ruce… byly teplé… kolem krku, strhla ho k sobě a políbila ho.

Svými rty se přibližovala k jeho a potichu vzdychala. Její teplé ruce, tak nečekaně silné, tiskly pevně jeho tvář k její.

Ten polibek trval dlouho.

Když ji Victor konečně přestal líbat a pokusil se vymanit z jejího objetí, byl celý zadýchaný. V tváři pocítil nával horka, srdce mu bušilo.

Ďábelsky se na něho usmála a pak si položila čelo na jeho rameno.

„Ne… neměli jsme to dělat,“ zakoktal Victor.

Chichotala se a svými rty mu přejížděla po rozpálené tváři.

30

„Ne, vážně s tím přestaň,“ naléhal. Jeho hlas zněl v těžkém vzduchu malého auta přísně a pronikavě. „Ne… nedělej to. Ne, fakt…“

Reva sevřela jeho ruku. „Je to v pořádku,“ zašeptala a její modré oči zasvítily v bledém měsíčním světle, které procházelo předním sklem.

„Není to správný, co děláme,“ trval na svém Victor a otočil se k ní čelem. „Pam a já… to spolu myslíme vážně.“

Reva se zahihňala. „Ale jdi, ty jsi taky vážný,“ škádlila ho.

„N o k d yž jsi mi večer volala, tak jsem netušil, že… že bys…“

hledal Victor vhodná slova.

Reva mu nedala šanci, aby jí oponoval. Znovu přitáhla jeho hlavu ke svým rtům. Přitiskla rty k těm jeho, pevně, pevněji.

Líbala ho, až málem omdlela.

Když on je tak hezký, pomyslela si.

Musela jsem mu zavolat. Nemohla jsem odolat.

Nechala mu své měděné vlasy spadnout do tváře a znovu ho políbila.

Reva se v duchu zachichotala. Přemýšlela, co asi právě teď dělá sestřenice Pam. Sedí u telefonu a čeká, až Victor zavolá.

Pam má dost často smůlu, řekla si Reva opovržlivě.

Victor je zkrátka moc hezký na to, aby chodil s takovou nulou, jako je Pam.

Diana pevně svírala volant oběma rukama. Topení ještě nehřálo.

Pohlédla na Elvise.

„Můžeš, prosím tě, přestat praskat těma

prstama?“ požádala ho pěkně zostra.

„Já myslela, žes říkal, že

nervózní nejsi.“

Elvis udělal prsty ještě jeden pořádný prásk, pak si dal ruce do klína. „Já nejsem ne-nervózní. Jenom mám takový divný pocit. Já jsem ještě nikdy nikoho neunes.“

„Já taky ne,“ odsekla Diana. „Tak ze mě přestaň dělat cvoka. Před chvílí jsi pořád podupával nohou a teď budeš tak dlouho praskat těma prstama, až z toho začnu ječet.“

„To není moc chytrý,“ stěžovala si Diana. „Odsud ho vážně neuvidíme.“

„To je on,“ zašeptal Elvis s očima upřenýma na mercedes, dokud 31

auto nezmizelo za okolními domy, lemovanými stromky. „Zrovna jede mistr světa Dalby.“

„A svou princezničku nechal úplně samotnou,“ dodala Diana.

Vyjela na silnici. „Pojedeme?“

Elvis ji chytil za ruku, aby ji zastavil. „Ne, počkej. Počkáme de-deset minut, aby bylo jistý, že se Dalby nevrátí zpátky.“

Diana poslušně zajela zpátky na místo, kde stáli. Netrpělivě si povzdychla. „Kolik je hodin?“

Elvis se podíval na hodiny na palubní desce a vzpomněl si, že nejdou. Bylo na nich tři třicet. „Musí bejt něco málo po sedmý. Říkal jsem ti, že Dalby jezdí v sedm. Sledoval jsem ho čtyři dny po sobě.

Jezdí vždycky přesně načas.“

Začal zase praskat prsty, ale pak si vzpomněl, že to Diana nesnáší, a přestal. Kolem nich se převalil školní autobus naložený dětmi.

Elvis se přikrčil nad vedlejší sedadlo a odvrátil hlavu od okénka.

„Ach jo,“ vzdychla Diana. „Kéž bysme to už měli z krku.“

„A počítali doma peníze,“ dodal Elvis, zatímco bubnoval prsty na kolenou.

„Kde má Reva ložnici… nahoře nebo dole?“ zeptala se Diana stísněným hlasem, který odhaloval, že má strach.

„Nahoře v prvním patře. Nalevo,“ odvětil Elvis. „Dvakrát jsem tu byl večer, abych viděl, kde se svítí. Vím, jak ji najdeme.“

Diana si pohrávala s pramenem vlasů, které jí čouhaly z černé baseballové čepice, vražené hluboko do čela. Její výraz plný obav se náhle změnil. Doširoka se na Elvise usmála. „To je vážně jak v nějakým filmu, no ne?“ zavolala na něho.

Elvis se ale nesmál. Přimhouřil oči. „Jo, až na to, že já si jak filmová hvězda nepřipadám,“ suše poznamenal.

„Ale budeš, až budeme mít v kapse milión dolarů!“ přesvědčovala ho Diana.

„Tak se s tím pojďme vypořádat,“ řekl. „Jde se na věc, jen do toho.“ Gestikuloval oběma rukama.

Diana vyjela z místa, kde stáli, a držela se při okraji chodníku, dokud nedojeli k cestičce vedoucí k domu pana Dalbyho. „Mám jet dál?“ zeptala se a přitom pokukovala po vysokém živém plotě, který obklopoval Dalbyovic majetek ze všech stran.

32

„Ne. Zůstaň s autem tady,“ radil Elvis. „Zůstaň tady u cesty, ale nevjížděj na ni. Vypadalo by to podezřele.“

Chytil páčku u dveří. „A nech běžet motor. Až ji dostaneme, budeme odsud muset vypadnout – pěkně rychle.“

Začal otvírat dveře od auta.

„Hej – a co pusa pro štěstí!“ zavolala za ním Diana.

Natáhl se k ní a Diana ho krátce políbila. Pak vyskočil z auta a se skloněnou hlavou a rukama, vraženýma do kapes u bundy spěchal nahoru na cestičku.

Ranní sluníčko vypadalo jako rudý balón, šplhající se po střeše Dalbyova obrovského domu. Elvis vydechoval obláčky bílé páry, jak běžel k boční straně domu a snažil se schovat v hlubokém stínu vysokého živého plotu.

Byl už na poloviční cestě k domu, když spatřil černého dobrmana, jak se k němu blíží.

Elvis ztuhl. „Hej, ty – kde máš řetěz?“ zavolal na psa.

Veliký pes sklonil hlavu a zavrčel, aby Elvise varoval. Jeho oči rudě svítily a sledovaly Elvise. Zvíře stáhlo pysky a s dalším zuřivým zavrčením vycenilo zuby.

Elvis zaplašil příval strachu, který jím projel.

„Pojď, pejsku, já se tě ne-nebojím,“ zavolal. Klepala se mu ruka, když si ji dával do kapsy.

Oči měl stále upřené na vrčícího psa. Pes zůstal stát na konci cestičky, připraven k útoku.

Elvis vytáhl odřezky slaniny, které měl s sebou, a vymrštil ruku směrem k psovi, aby ukázal, co v ní má.

„Hele, slaninka!“ zakřičel na psa.

„Všichni pejsci mají přece

slaninku rádi, viď?“

Elvis pohodil kousek slaniny na trávu.

„Pod sem, pejsku, pro slaninku. Hele, Elvis je tvůj kamarád.“

Pes se na slaninu ani nepodíval. Velký dobrman otevřel tlamu, vycenil zuby a hnal se po Elvisově krku.

33

VII.

VŽDYŤ JE TO HRAČKA

Elvis vykřikl, když pes se zavrčením zaútočil. Zvedl obě ruce, aby se chránil. Nicméně velký dobrman byl tak těžký, že zatlačil Elvise do živého plotu. Pes držel v zubech utržený rukáv Elvisova koženého bombru a zůstal stát.

Elvis zběsile strčil svoji nahou ruku do kapsy. Pokoušel se vyrvat utržený rukáv z psovy tlamy a vytáhl na něj kapesník namočený do chloroformu.

Když měl ruku volnou, chytil psa za čumák.

„Jaúúú!“ zařval Elvis, když ho pes rafnul do ruky.

Dobrman cvakl čelistmi, zaklonil hlavu a zuřivě zavyl, jak se pokoušel vymanit se ze sevření.

Elvis ale psa nepouštěl a pevně svíral jeho tlamu. Nenechal psa tlamu otevřít a zacpal mu nozdry kapesníkem s chloroformem.

Hrudník psa se prudce zvedal. Hlavou škubal dozadu, jak se pokoušel dýchat.

Nepouštěj ho! Nepouštěj ho! poručil si Elvis. Psí oči se na Elvise zlobně upíraly. Hlavou škubal na jednu stranu, pak na druhou.

Pak se jeho oči zavřely. Zápas skončil. Psí tělo těžce kleslo k zemi a dlouze zakňučelo. Elvis ustoupil stranou. Těžce polkl a zíral na psa.

Ležel natažený na boku s tlamou doširoka otevřenou, dýchal klidně a tiše.

Elvis nacpal kapesník zpátky do kapsy a zapnul si ji. Vždy připraven, pomyslel si. To je moje heslo.

Na okamžik zůstal stát ve stínu keřů a pozoroval psa, který už o 34

sobě nevěděl. Pak se uklidnil a zase nabral dech. Nahmatal zadní kapsu džínsů, aby se ujistil, že tam pistole zůstala. Věděl, že ji mohl vytáhnout na psa. Bylo by to bývalo rychlejší, snadnější. Ale nadělal by při tom rámus.

Výstřel by mohl vzbudit princeznu Revu, která spala nahoře v patře. To Elvis nechtěl. Chtěl si to potěšení vzbudit ji vychutnat sám.

Když se začal cítit o něco lépe, prohlédl si rukáv svého bombra.

Krev mu stále bušila v spáncích. Rukáv bundy byl jenom trochu poškrábaný, nic hrozného to nebylo.

Ještě jednou pohlédl na poraženého psa, který měl hlídat dům, a rychle ho obešel k zadnímu vchodu. Dvoje dveře do garáže byly dokořán, jedny zůstaly zavřené. Uvnitř zahlédl Revinu červenou miatku.

Hezký autíčko, pomyslel si a na okamžik se na zadním schůdku zastavil, aby mohl auto obdivovat. Možná, že si za výkupný pořídím taky takový.

V duchu se zachechtal. Třeba si koupím hned dvě! „Dočkej času jako husa klasu,“ zamumlal si pro sebe.

Z kapsy vytáhl malou stříbrnou pistoli. Přikročil k zadnímu vchodu a několikrát namířenou pistolí poklepal na okenní tabulku, kterou měl nejblíž.

Právě vycházelo slunce a odráželo se v okenním skle. Kuchyně, která byla na druhé straně dveří, ležela ještě skoro celá hluboko ve stínu,

„Celkem hračka,“ zamručel Elvis. Poklepal na spoušť ještě několikrát, aby si vyzkoušel, jaký má pro pistoli cit. Začal cvakat víc a víc.

Pořádnou ranou prorazil okenní tabulku. Sklo prasklo a pak se roztříštilo na podlahu v kuchyni.

Elvis se vyšvihl do okna, zašátral rukou, až nahmatal kličku a otočil jí. O vteřinu později se ocitl v kuchyni. „Hurá,“ zašeptal a rychle se rozhlédl kolem dokola. Kuchyně, kde stál, byla větší než celý jeho byt. Větší než některé domy, které viděl.

Podívejme se na to. Oni mají dva mrazáky! užasl. To jsem netušil, kolik toho lidi snědí!

Přinutil se skončit prohlídku. Zhluboka se nadechl a vykročil k 35

vstupní hale, v ruce stále svíral pistoli.

V hale byl tmavý tlustý plyšák, takže se mu do něho nořily tenisky. Šel potichu.

Hala se zdála nekonečná. Stěny po obou stranách zakrývaly velké olejomalby. Elvis pohlédl do obývacího pokoje. I ten byl zařízený přepychovým starožitným nábytkem.

Zůstal stát dole na konci kobercem pokrytého schodiště a naklonil se přes dohladka vyleštěné dřevěné zábradlí. Zaposlouchal se.

Ticho. Všude nádherné ticho.

Byl tam úplně sám. Úplně sám v Dalbylandu. Jenom já a Reva, pomyslel si a pohlédl nahoru na strmé schodiště.

Tak… a nakonec ještě bonbónek. Sladký bonbónek. S pistolí u pasu se vydal po schodech do Revina pokoje.

36

VIII.

SIRÉNY

Co tam tak dlouho dělá? ptala se v duchu Diana a nahnula se přes volant, aby na Dalbyovic vilu lépe viděla.

Proč mu to tak dlouho trvá?

Motor běžel a topení měla zapnuté na maximum, i když to nebylo nic platné. Diana byla přesto promrzlá skrz naskrz. Začalo ji bolet v krku, kde měla sucho jako na Sahaře.

Elvisi… kde jenom můžeš vězet?

Elvis jí přikázal, aby se nehnula z místa, Diana se však rozhodla, že musí mít lepší výhled. Zařadila jedničku a popojela, aby viděla na cestičku.

Nebylo po něm ani vidu, ani slechu.

Dělej, dělej Elvisi.

Co to támhle u cesty leží za tmavou hromadu?

Nejdříve si Diana pomyslela, že je to kus černého pytle na odpadky. Když ale zamžourala přes okénko v autě, uviděla, že je to pes.

Elvis ho asi musel omámit chloroformem, došlo jí.

Diana se stále ještě dívala na nehybné tělo psa, když zaslechla sirény.

S třesoucí se rukou stáhla okénko, aby lépe slyšela.

V nehybném vzduchu sirény neslyšně kvílely. Jsou daleko, usoudila Diana. Zatajila dech a pozorně se zaposlouchala. Kvílení sirén sílilo.

Byly blíž a blíž.

37

Byly to policejní sirény.

Jedou sem, k Dalbyovu domu, pomyslela si Diana.

Elvis určitě zavadil o bezpečnostní zařízení.

Začala se klepat strachy. Vytáhla okénko nahoru, ale vysoké kvílení sirén jí stále sedělo v uších.

Pohlédla vzhůru po cestě k domu. Rudé slunce se právě vyšplhalo po střeše a celý dům se utápěl v záplavě ranního světla.

Elvisi, co je s tebou? Elvisi, kéž bys odtamtud vyvázl!

Sirény byly už blízko.

Dianě se strachy zúžil dech. Je to jen pár minut, co byl Elvis pryč, ale ona ztrácela smysl pro čas.

Šlápla na plyn a motor zaburácel. Zařadila jedničku.

Já tě v tom nechci nechat, Elvisi, řekla si a očima šílenýma strachem pohlédla k domu. Nechci tě v tom nechat, ale jestli už policajti jedou, tak nemám na vybranou.

Sevřela volant rukama ztuhlýma na kost.

„Jestli to jsou policajti, tak odsud padám!“ vykřikla nahlas.

Visela na volantu a poslouchala, všechny svaly v jejím těle byly napjaté. Poslouchala, jak se sirény blíží.

Elvis se plížil nekonečně dlouhou halou nahoře v patře, tenisky se mu nořily do tlustého bílého koberce. Shora sem proudilo žluté sluneční světlo.

Je tu tolik místností, pomyslel si Elvis a údivem vrtěl hlavou.

Tady nahoře ještě nikdy nebyl.

Nakoukl do otevřených dveří. Rozesílaná postel královských rozměrů tvořila úhlopříčku uprostřed místnosti. Saténová přikrývka byla zčásti na podlaze, zmačkané hedvábné prostěradlo na ní. Tmavá knihovna zabírala celou jednu stěnu od země až do stropu. U protější zdi stál úhledný nízký prádelník, nad ním viselo obrovské zrcadlo.

Na sekretáři naproti posteli se roztahovala širokoúhlá televize.

Tohle je určitě ložnice pána domu, řekl si Elvis. Nemohl si pomoci, aby ji neprozkoumal. Opatrně vešel dovnitř a s očima na stopkách si všechno prohlížel.

Za ložnicí byla obrovská koupelna, ve které se svítilo. Za dveřmi do koupelny Elvis zahlédl masážní vanu.

Až ze mě bude milionář, tak si takovou taky koupím, pomyslel si.

38

Budu mít tak velký dům, jako je tady ten, a bude tam sto pokojů s kobercem a měkkýma jako peříčko.

A koupím si hrací automat. Dva hrací automaty. Ne… celý sál plný hracích automatů.

Vycouval z ložnice Roberta Dalbyho a konečně si vzpomněl, proč sem vlastně přišel.

Nejdřív musím unést Revu.

Její ložnice je určitě ta na druhý straně haly.

Dveře byly zavřené.

Elvis se potichu, s tlukoucím srdcem vydal dál. Shora pronikající světlo vrhlo jeho stín na dveře Reviny ložnice.

Zhluboka se nadechl. Pak pozvedl pistoli, stiskl kliku a otevřel Reviny dveře.

„Dobré ráno!“ pozdravil.

39

IX.

TROCHU SE TO POKAZILO

Diana byla tak vystrašená, že by nejradši křičela.

Chtělo se jí zatroubit na Elvise, aby ho varovala, že má rychle vyklidit pole.

Co tam pořád dělá? Co ho zdrželo?

Třeba nemůže najít Revin pokoj? Tvrdil, že má přehled, že ví, kde je.

Říkal, že to bude brnkačka. Žádný problém.

Tak kde tedy je?

Zkomplikovala to snad Reva? Nebo narazil na někoho v domě?

Chytili ho? Zkopali ho do bezvědomí? Svázali ho a zavolali policii?

Co z toho se stalo?

Tisíce otázek jí vířilo hlavou. Pronikavé kvílení sirény je však zaplašilo. Bylo blíž a blíž.

Je to policie, bylo Dianě jasné. A jsou jen pár bloků odsud.

Elvis asi nechtěně spustil alarm. Musím odsud zmizet. Copak ho tu ale můžu nechat?

Spustila dolů okénko a kvílení sirény ještě zesílilo. S hlavou vystrčenou z auta sledovala cestu.

Elvisi, dělej, prosím tě, dělej!

Nebo nás dostanou.

Copak neslyšíš ty sirény? Dostanou nás!

„D… d obré ráno!“ koktal Elvis vysokým stísněným hlasem, který sám nepoznával.

Vstoupil do Reviny ložnice.

40

Podíval se na postel.

Byla prázdná.

Polštář ležel na zemi. Přikrývky byly pohozené na hromadě na podlaze. V rohu postele se válelo Revino červenobíle pruhované pyžamo stočené do klubka.

Elvis vešel do prázdné místnosti a zůstal stát s pusou otevřenou.

Ztuhl jako socha, jako by ho někdo omráčil.

Upřeně zíral kolem sebe, jako by ji tím měl přivolat.

Jako by si jenom představoval, že je pokoj prázdný.

„Haló…“ Zvuk jeho vlastního hlasu ho přenesl zpátky do reality.

„Haló…“

Pak uslyšel sirény. Okno ložnice bylo otevřené jen na škvíru.

Tenoučké bílé záclony jemně povlávaly. Ostré kvílení sirény oknem proniklo až sem.

To jsou sirény?

Tak blízko?

„No tě pic!“ utrousil Elvis.

Okamžitě poznal, kolik uhodilo. Určitě nechtěně spustil

nenápadný alarm proti lupičům, když vzadu rozbíjel okno. A ten přivolal shadysideskou policií.

Teď už byli na cestě. Skoro u domu, soudil podle zvuku sirény.

A on si tam stojí a čumí na rozesílanou postel.

„Ááááá!“ Vlna vzteku a zklamání mu vyrazila z prsou.

„Revo, kde jsi?“ křičel.

Pak se vzpamatoval, sebral se a utekl z pokoje.

Utíkal dlouhou, sluncem zalitou halou, jeho tenisky šlapaly p o tlustém bílém koberci a doháněly jeho vlastní stín, který běžel kousek před ním.

Kolem luxusní ložnice pana Dalbyho.

Ke schodišti s naleštěným zábradlím.

Revo, kde jsi? Kam ses poděla?

Jak se ti povedlo utéct?

Jak se ti podařilo zmařit moje plány?

Teď dolů po schodech, pěkně je vzít po dvou, naklonil se k hladkému zábradlí, v ruce stále pistoli.

Přední halu vnímal jako zelenohnědou skvrnu. Přední vchod byl 41

jedinou překážkou k útěku.

Elvis zašmátral po řetězu. Sirény kvílely tak hlasitě, jako by byly přímo přede dveřmi. Jsou na cestičce k domu?

Ne. Prosím, ne.

Pootočil zámkem. Rozrazil těžké dubové dveře.

Když se ocitl venku, rozeběhl se dolů po cestě. Proběhl kolem psa, který byl ještě pořád v bezvědomí. Jak běžel, měl pocit, že se mu rozskočí hrudník.

„Diano!“ Vykřikl její jméno, trhl dveřmi a ponořil se do sedadla.

Sirény teď kvílely tak nahlas, tak hlasitě a blízko. Hned za rohem.

„Diano… j eď!“

„Ale… c o… R eva?“ Civěla na něho se zmateným výrazem v tváři.

„No tak jed!“ řval na ni. „Jeď!“

„Už jedu, Elvisi!“

Diana chytila volant oběma rukama, nahnula se dopředu, šlápla na plyn… a auto poskočilo.

42

X.

POLICAJTI V DOMĚ

„Jeď! Jeď! Jeď!“ ječel Elvis a v panice mlátil do palubní desky.

„Nejde to! Přeskakuje mi to!“ Dianě se klepala ruka, jak otáčela klíčkem. Motor táhle zaskřípal.

Sirény kvílely hlasitěji, tak hlasitě, jako by vycházely přímo z auta.

Diana znovu otočila klíčkem a přitom prudce dupla na plyn.

Elvis se pootočil, aby viděl zadním okénkem. Sirény řvaly. Věděl, že se policajti objeví za rohem co nevidět.

„Jsme v pasti! Pochytaj nás jako králíky!“

Staré auto zasupělo, škytlo… a motor se probral k životu.

„Jupí!“ zakřičela šťastně Diana. Prudce sešlápla plyn a auto poskočilo kupředu. „Hurá! Hurá!“

Elvis měl stále hlavu otočenou na zadní sklo, oči zúžené strachem, tvář zkroucenou. Zdálo se, že je řvoucí sirény obklopily.

Diana prudce stočila volant doleva a auto se zaskřípěním zahnulo za roh. Diana dupla na plyn a pevně sevřela volant oběma rukama.

Nakláněla se dopředu, jako by už chtěla být co nejdál.

Se zaskřípěním vybrala další zatáčku. Pak ještě jednu.

Sirény se ztrácely v dálce.

Elvis si zhluboka oddychl a ohlédl se, aby mohl sledovat zadní okénko. „Zdrhli jsme jim,“ zamumlal bez dechu.

„Málem nás dostali,“ dodala Diana s očima upřenýma na

vozovku. Stále ještě pevně svírala volant.

„To jo.“ Elvis se nervózně uchechtl. „Fakt málem.“

43

Na Dianinu tvář se pomalu vkrádal úsměv, jak napětí ustupovalo.

„Docela vzrůšo,“ prohodila tiše.

„Reva tam nebyla,“ řekl Elvis zamračeně.

„Cože? Tím chceš říct, žes ji nemohl najít?“

„Ne. Nebyla tam,“ hlesl. „Její pokoj byl prázdný.“

Dianě zvadl úsměv na tváři. „Nic si z toho nedělej, miláčku.“

Nahnula se k němu a poplácala ho po ruce. „Dostaneme ji příště. Ta nám neuteče.“

Reva zabubnovala svými dlouhými nehty po skleněné desce pultu a přes uličku pozorovala lítačky, kterými se do obchoďáku hrnuli první zákazníci. Zívla a otočila se k Francine, která chvatně aranžovala vzorky parfémů na pult.

„Revo, něco ti chci ukázat,“ obrátila se na ni Francine a sehnula se, aby mohla otevřít dvířka skříněk dole v pultu.

Proč se napřed nevysmrká? ušklíbla se v duchu Reva.

Pak by možná mohla mluvit pusou a lidi by jí třeba i rozuměli.

„Líbí se mi, co sis udělala s vlasama,“ pochválila ji Reva.

„Cože?“ vzhlédla Francine zlobně od dolních skříněk. „Ráno jsem zaspala a nestihla jsem si je ani umýt.“

No jo, na co se obtěžovat? pomyslela si Réva něco nehezkého.

Francine vyskočila a narovnala si halenku. V ruce držela malou bílou krabičku z umělé hmoty, kterou otevřela. „Dnes máme pro zákazníky malé překvapení,“ řekla a podržela pouzdro tak, aby se mohla Reva podívat.

Týbrďo, co když ten pohled nepřežiju, řekla si Reva sarkasticky.

„Když si někdo koupí velké balení tady toho parfému,“ ukázala Francine na třpytivě zlatou lahvičku na pultě, „dostane tuhletu malou soupravu, jo? Je v ní kolínská, pěna do koupele a deodorant ve sprayi.“

Francine vyndala z koženého pouzdra každou lahvičku zvlášť a ukázala je Revě. Když vyndávala spray, nechtěně z něho trochu vystříkla.

„Ježíši!“ vykřikla Reva a znechuceně se zašklebila. „Smrdí to jak postřik na brouky!“

„Pssst!“ položila si Francine prst na ústa a rychle se rozhlédla kolem sebe, jestli to někdo nezaslechl. „Je to pěkný dárek.“

44

„To je nová rtěnka, co máš na puse?“ zeptala se jí Reva.

„Já nemám namalovanou pusu,“ odpověděla Francine, aniž by postřehla, že se Reva ptá proto, aby ji zesměšnila.

Proto taky vypadáš, jako by tě vyndali z rakve! řekla si v duchu Reva.

Francine podala Revě dárkový balíček a odspěchala na druhý konec pultu, aby obsloužila zákazníka. Reva si povzdychla a natažená přes skleněný pult si v duchu představovala Victora a všechno, co spolu dělali včera večer.

Znovu si vybavila okénka zamžená parou, chladný noční vzduch a měkkou noční tmu všude kolem. Také jaké to bylo, když se líbali, napřed ona jeho a potom on ji. Je tak spolehlivý a hezký.

Reviny myšlenky přerušila štíhlá blondýnka, která rychle zamířila k pultu. Reva ji poznala.

To je ta ženská s tím nepravým kožichem, vzpomněla si. Chodí sem každý ráno a předstírá, že si něco koupí. Chce se ale jenom zadarmo navonět parfémem.

„Ten kožich, co máte na sobě, to je pravý norek, nebo umělý?“

zeptala se Reva, když žena vzala z pultu velkou lahvičku kolínské.

„Pardon?“ Žena položila lahvičku a podezíravě si Revu změřila.

„Jen jsem obdivovala váš kožíšek,“ zašvitořila Reva a vykouzlila falešný úsměv. „Co vám mohu nabídnout?“

Žena si odhodila pramen vlasů. „To není přesně to, co sháním,“

prohodila a prohlížela si vzorky parfémů. „Chtěla bych něco ne tak sladkého, něco mírně kořeněného.“

Reva se ušklíbla. „Mám tu jednu novinku, třeba se vám bude líbit.

A moc sladké to není.“ Vyndala malý spray z dárkového balení a rukou zakryla nálepku, „Tady to je.“

Žena nastavila spodek zápěstí a Reva jí ho nastříkala voňavkou.

Žena si ji vetřela do kůže a pak vůni vdechla.

„Hmmmm. To je příjemná vůně. Přesně tu sháním. Můžu ji zkusit ještě jednou?“

Reva jí vyhověla. Znovu nastříkala voňavku na ženinu ruku. Žena si ji rozetřela na krk a za ušima. „Co to je za vůni?“

„Arrid Extra Dry,“ zamumlala Reva.

„Jakže?“ Žena se naklonila dopředu, aby lépe slyšela.

45

„Arid Nights,“ prohlásila Reva. „Je to francouzský parfém. Malá lahvička stojí dvěstě dolarů.“

„Já se tu určitě stavím a koupím si ho,“ řekla žena. S rukou u nosu odspěchala pryč.

Reva sledovala falešného norka, až zmizel za rohem. Pak se hlasitě zachechtala. Zas tak nudný džob to teda není, pomyslela si.

Francine se věnovala třem zákazníkům najednou a byla od Revy odvrácená. Reva se rozhodla toho hned využít. Přehoupla se přes pult a rychle se ztratila v davu.

Bloumala uličkami mezi regály na hlavním podlaží a pustila se směrem k zadnímu vchodu. Když zahlédla svou sestřenici Pam v oddělení papíru, přispěchala k ní na kus řeči.

Pam měla na sobě světle zelený svetr a hnědé kalhoty. Blonďaté vlasy měla stažené do culíku a převázané zelenou hedvábnou stuhou.

Jako obvykle neměla namalovanou dokonce ani pusu, všimla si Reva.

Vždycky vypadá tak svěže, pomyslela si pohrdavě Reva. Mohla by hrát v reklamě na bezbarvej lak.

„Viděla jsem tě dneska ráno, Revo,“ hlásila jí Pam. „Ca tak časně?“

„Ale, svezla jsem se s tátou a ten jezdí brzo,“ prozradila Reva.

„Včera mi nechal vzkaz, že si se mnou chce popovídat, a tak…“

„Tys měla včera večer rande?“ zajímala se Pam.

To teda měla. S tvým klukem, krasotinko, zasmála se v duchu Reva.

„Možná měla,“ stydlivě přiznala. Škádlivě se na Pam zašklebila.

„Máš novýho kluka?“ zajímalo Pam.

Zbožňuju Paminu dětinskou nevinnost, pomyslela si Reva

sarkasticky. Jak vychytralé!

„Ne, je to jen kamarád,“ odpověděla Reva a snažila se, aby to znělo záhadně.

„Dneska večer mám rande s Victorem,“ přiznala se Pam a v zelených očích jí zasvítilo.

„To je skvělý,“ odpověděla Reva neutrálně. „Je to bezvadný kluk.“

Bezvadně líbá. Fakt bezvadně, řekla si v duchu.

46

„Musím na něj pořád myslet,“ rozplývala se Pam. Naklonila se k Revě, aby ji nikdo jiný neslyšel. „Mám pocit, že on bude ten pravej,“

zašeptala Pam. „Asi jsem do něj vážně zabouchnutá, fakt!“

„To je bezvadný,“ odpověděla Reva bez valného nadšení. „To je fakt bezvadný, Pam.“

Proč je Pam tak blbá a nenajde si nějakýho bohatého? ptala se v duchu Reva. Victor je věčně švorc a Pam taky.

„Chtěla bych tě s Victorem trochu víc seznámit,“ pokračovala Pam a dychtivě se na Revu usmívala. „Určitě se ti bude líbit.“

Ten se mi líbí už teď, musela se Reva překonat, aby se Pam nevysmála do očí. Ten se mi fakt líbí už teď, Pam.

„Dobře se bav,“ popřála jí Reva. „Jsem ráda, když se někdo raduje ze života.“

Pam položila ruku na Revino rameno a ucítila jemný hedvábný materiál její halenky. „Jsou prázdniny, Revo. Určitě se brzo budeš s někým radovat i ty.“

„Proč to děláme?“ domáhala se Diana odpovědi, když zahýbala na North Hills. Večerní obloha byla temná. Rozsvítila dálková světla.

„Už jsem ti to vysvětloval,“ znervózněl Elvis. „Někdy Reva přijíždí domů dřív než její otec. Někdy je večer doma úplně sama.

Mohli bysme se tam ukázat a překvapit ji –“

Elvis celý den o jejich nezdařeném pokusu o únos přemýšlel.

Přecházel svůj malý obýváček sem a tam, bručel si něco pro sebe a vrtěl hlavou tak dlouho, až už se na to Diana nemohla dívat.

Naštvaně na něho křikla a utekla z bytu na dlouhou procházku.

Vrátila se chvílí poté, co slunce zapadlo, a když přišla domů, Elvis na ni čekal, odhodlaný jet zpátky do Shadyside a vrátit se do domu Dalbyových.

„Reva bude doma sama. Uděláme to teď hned, určitě to vyjde,“

naléhal Elvis s rostoucím nadšením.

Když Diana zahýbala s plymouthem do ulice, kde Reva bydlela, a znovu spatřila ten velký kamenný dům, rychle si povšimla, že Reva sama nebyla.

„Poldové!“ vykřikla a dupla silně na brzdu.

Oba s Elvisem zírali do tmy. Spatřili tři černobílá policejní auta zaparkovaná u chodníku a jedno na příjezdové cestě k Dalbyovým.

47

Dva policisté drželi v rukou halogenové lampy a prohlíželi krok po kroku trávník před domem. Světlá se pohybovala sem a zase tam.

„To snad není pravda!“ prohlásil Elvis. „Nezastavuj! Jed dál!“

Diana pustila brzdu. „Řekla bych, že hledají stopy.“

„No jo, ty na to mají,“ zabručel hořce Elvis, aniž by jí věnoval sebemenší pozornost. „Je noc a poldové tu trčí už od rána. Myslíš, že by se tak snažili, kdyby se to stalo nějaký normální rodině?“

„Radši vezmeme roha,“ zachvěla se Diana. Šlápla na plyn a chystala se projet kolem Dalbyovic domu.

Jasná záře bílého světla na předním skle ji však přiměla zůstat stát. „Ježíši…!“ vykřikla, když dva policisté v tmavých uniformách obstoupili auto. Jejich světla mířila bočními okny na Dianinu překvapenou tvář.

„Zajeďte kraji,“ zakřičel jeden z nich skrz zavřené okénko.

Přivřenýma očima se na ně zamračil.

„Oni – oni nás dostali,“ zakoktal Elvis.

48

XI.

„VŠECHNY NÁS ZABIJE“

„C-co mám dělat?“ vyhrkla Diana š očima rozšířenýma strachem.

„Udělej, co chtěj,“ poručil jí Elvis. „Odsud se nedostaneme. Jejich soused si nás určitě ráno všimnul. Dostali nás. Dostali!“

Diana poslušně zajela k okraji vozovky a vyřadila. „Ve filmu bysme teď zdrhali,“ zabručela.

„Tohle není žádný film,“ hořce ji upozornil Elvis.

Jeden policista mocně zabušil svítilnou na sklo. Diana stáhla okénko. „Co se děje?“ zavolala chabým hláskem.

Policista se sklonil a zamžoural na oba vetřelce. Z tváře se mu nedalo vyčíst vůbec nic. „Nesvítí vám světlo,“ řekl nakonec. „Tohle levý, podívejte se,“ posvítil jím svítilnou.

Diana měla strašnou chuť se zasmát na celé kolo. Zůstala ale zticha. „To jsem nevěděla,“ řekla pokorným hláskem. „Asi zhaslo zrovna teď.“

„Mohl bych vám dát pokutu,“ prohlásil policista a pohled přenesl na Elvise. „Ale mám tu moře práce. Dejte si to do pořádku.“

„Mockrát děkujeme,“ zatvářila se vděčně Diana.

Začala vysunovat okénko, ale přestala, když Elvis zavolal, „Co se tu vlastně stalo? Co tady dělají ty antóny?“

„Nic, co by se vás týkalo,“ ostře mu odpověděl policajt. Otočil se a dlouhými kroky zamířil zpátky k trávníku u Dalbyho domu.

Diana se ujistila, že je okno zavřené, než propukla v smích. „Nic, co by se vás týkalo,“ opakovala a při tom se Šklebila na Elvise.

Elvis s ní její veselí nesdílel. „Vypadněme odsud,“ hlesl s očima 49

upřenýma na policajty, kteří pročesávali trávník. Zamračeně se zabořil do sedadla.

Diana nastartovala, zahnula na prvním rohu a hnala si to zpátky k Elvisově bytu ve Waynesbridge. Elvis většinu jízdy mlčel, horečně přemýšlel a očima upřeně sledoval tmavou, zakroucenou silničku přímo před sebou.

„Neexistuje žádný způsob, jak Revu unést z domu,“ přiznal nakonec. „Je tu všude moc policajtů.“

„Tak ty to vzdáváš?“ zklamaně zvolala Diana.

„Ani nápad,“ zamumlal. „Mám nový plán.“

„To je skvělý!“ rozjasnila se jí tvář. Zastavila u McDonalda. „Máš hlad?“ Musela se ho zeptat třikrát, jak byl ponořený do vlastních myšlenek.

O pár minut později, když seděli vzadu v zastrčeném boxu, se k ní Elvis naklonil přes stůl a tlumeným hlasem ji se svým plánem seznámil. „Uneseme Revu v obchoďáku,“ prohlásil.

Diana si kapesníkem utřela šmouhu od kečupu.

„J a k t o

provedeme?“

„Prodává za pultem v parfumerii,“ sdělil jí Elvis a očima nervózně přejížděl dobře osvětlenou restauraci, aby se přesvědčil, že nikdo neposlouchá. „Včera ráno jsem si to zjišťoval.“

„Ona tě náhodou neviděla… nebo jo?“ přerušila ho Diana.

„Jasně, žene. Bylo tam plno. Pozoroval jsem ji z jiného oddělení.

Její pult je přímo proti bočnímu vchodu, který vede na ulici.“

Diana spolkla velké sousto cheeseburgeru. „Takže auto necháme na ulici, vběhneme dovnitř a vyvlíkneme ji ven?“

Elvis zavrtěl hlavou. „Ne. Uděláme to tak, že odlákáme její pozornost. Nějak ji přimějeme, aby odešla od pultu, takže bude jen pár kroků od východu. A až vyleze ven, tak už bude hračka ji chytit a vyvléct ven na ulici, aniž by si toho někdo všimnul. Zvlášť když to uděláme hodně brzo po ránu. To tam nebývá moc lidí, hned jak otevřou. Reva má dopolední, odpoledne je tam ta druhá prodavačka.“

Diana se pořádně napila koly a s očima upřenýma na Elvise horečně přemýšlela.

„Proč na mě tak zíráš?“ utrhl se na ni nervózně. „Ten plán je dobrej. Určitě to vyjde.“

50

Položila na stůl papírový kelímek. „Jo, snad,“ řekla mu na to. „Ale potřebujeme Dannyho.“

Elvise to překvapilo. „Cože? Mého bráchu?“

Diana přikývla. Zmuchlala papír od cheeseburgeru do kuličky.

„Jo. Budeme ho potřebovat.“

„A na co?“ nevěděl Elvis. „Revu vyvlíknu ven já. Na to nepotřebuj u Dannyho.“

„Potřebujeme ho jako řidiče,“ vysvětlila mu. „Když ty potáhneš Revu, budu to muset bejt já, kdo ji nějak odláká a dostane ji od pultu, chápeš? A tak bude muset řídit Danny.“

Elvis se zamračil. „To se mi nelíbí. Znáš přece Dannyho, ne?

Vždyť víš, jaký je to rapi.“

„Ale my ho fakt potřebujeme,“ naléhala Diana.

„Danny a ta jeho věčně bolavá hlava,“ zabručel Elvis. „Je tak zbrklý, Diano. Sama víš moc dobře, co je můj starší brácha zač.

Když se rozčílí, tak se neovládá. No a kdyby to třeba úplně nevyšlo, byl by schopný nás všechny zabít!“

„Pssst.“ Diana zacpala Elvisovi pusu. „Danny zůstane v autě. To je všechno. Budeme ho potřebovat, aby řídil, až budeme mít Revu.

Klapne to bez problémů.“

„Tak teda jo…“ přikývl Elvis, ale pořád se mračil.

„No tak, Elvisi,“ přemlouvala ho Diana.

„Zavoláš Dannymu,

jakmile dorazíme domů, jo?“

Elvis vstal od stolu. „Jedem domů.“ Zamířil ke dveřím.

„Uděláš to, prosím tě?“ Diana spěchala, aby jí neutekl.

„Asi jo,“ řekl a přitom strkal do lítaček, vedoucích na parkoviště.

„A kdy chceš unést Revu?“

„Chci si za výkupný koupit spoustu věcí. Za chvíli budou vánoce,“ chytila ho Diana v podpaží. „Uneseme ji zítra ráno“.

51

XII.

PROTIÚTOK

Reva vyndala ze sáčku z hnědého papíru kukuřičný vdoleček a kelímek s kávou a postavila je na pult. Ulomila si kousek vdolku a s chutí si kousla. Svými dlouhými nehty smetla ze skleněného pultu drobky.

„Co to děláš, Revo?“ přistoupila k ní Francine s naštvaným výrazem v tváři.

„Baštím vdolek,“ odpověděla Reva, jako by se nechumelilo.

Podala jí drobivý kousek. „Chceš si kousnout?“

„Přišlas pozdě skoro o půl hodiny!“ pronikavě zaječela Francine a ukázala na hodiny nad vchodem. „Dneska jsi přece měla bejt za pultem první ty. Ještě že jsem tu byla dřív. Musela jsem to vzít za tebe.“

Reva se soustředila na to, jak oddělá víčko kelímku s kávou. „Já vím. Když já jsem nevěděla, který svetr si mám vzít na sebe.“

Otočila se k Francine, aby se mohla pochlubit se svým bleděmodrým svetrem. „Líbí se ti? Je kašmírový.“

„Zrovna jsem utřela pult,“ stěžovala si Francine. „A tys ho celej zaneřádila drobkama.“

„Když ten vdolek se hrozně drobí,“ odpověděla Reva s plnou pusou. „Ale je děsně dobrej. Ty fakt nechceš ani kousek? Jo, promiň, já jsem zapomněla. Ty vlastně držíš dietu.“

Reva se v duchu zachechtala a dívala se, jak drobky padají na skleněný pult. Usrkla kávy, ale horká tekutina jí spálila jazyk, pak kelímek, který po sobě zanechal kulatou hnědou loužičku, postavila 52

na pult. „Ten kelímek asi teče. To je ale bordel.“

Francine nasupeně zařvala. „Jdu si zavolat,“ procedila se zaťatými zuby. „Bylo by záhodno, kdybys to utřela, než to uvidí slečna Smithová.“

„No jo, už letím,“ utrousila Reva sama pro sebe. Sledovala, jak Francine nasupeně odkráčela k místnosti pro zaměstnance. O co jí jde?

Reva si strčila poslední kousek vdolečku do pusy. Pak j se začala prohlížet v zrcadle a upravovat si měkký klobouček v barvě námořnické modři, který si dala na hlavu. Ten klobouček byl pravý důvod, proč Reva přišla pozdě. Nevěděla, jak si ho má správně posadit na hlavu. Trvalo jí to skoro půl hodiny. Měla v plánu se později „náhodně“ srazit s Victorem a doufala, že se mu bude líbit.

Reva zevlovala, co se děje na druhé straně pultu, a spatřila dvě osoby, které se k ní pomalu blížily. Byli to chlapec a dívka. Vypadali na sedmnáct nebo osmnáct.

Chlapec byl vysoký a tmavovlasý a přes ruku měl přehozený plášť do deště. Dívka zase menší postavy, ne moc pečlivě oblečená, byla velmi štíhlá, měla plochou postavu.

Taje teda odbarvená, pomyslela si Reva s opovržením, když se podívala na dívčiny vlasy. Copak neví, že si musí odbarvit i kořínky?

Reva zvedla svůj šálek s kávou a otočila se. Doufám, že ty dvě nuly nepřijdou až sem, pomyslela si. To bych jim řekla, že náramky na kotníky se prodávají v přízemí. Nebo bych jim doporučila, ať si na vánoce změní tetování.

Zachechtala se. Já jsem taková potvora, řekla si a cítila se sama se sebou spokojená.

Přistihla se, jak znovu myslí na Victora. Včera večer mu volala, bylo už hodně pozdě. Slíbil jí, že zruší rande s Pam a přijde raději za ní.

Určitě si to budu vyčítat, pomyslela si Reva s úsměvem. Je to celkem zábava, než mě to přestane bavit… Tady je taková nuda.

Potřebuju změnu. Třeba Victora.

Vzhlédla a spatřila dva upocené teenagery, jak se k ní blíží. Proč nejdou krást do nějakýho jinýho oddělení? pomyslela si chladně.

Najednou se ta blonďatá dívka sehnula. Tmavovlasý kluk uskočil 53

s překvapeným výrazem na tváři. Reva se otočila a dělala, jako by tam nebyli.

„Moje kontaktní čočka!“ křičela dívka zezdola. „Ztratila jsem kontaktní čočku!“ Reva se zdlouha napila kávy.

„Pomozte mi. Já nic nevidím!“ křičela dívka zoufale. Reva se natáhla přes pult a podívala se dolů na zem.

Dívka lezla po všech čtyřech a rukou šmátrala po černobílých dlaždicích.

Chlapec k ní náhle přistoupil, plášť měl stále pověšený přes ruku.

Je docela hezký, napadlo Revu. Líbí se mi ty jeho zářivě tmavé oči.

„Pomozte mi, prosím vás!“ zavolala dívka na podlaze. Plazila se někde mezi pultem s parfumerií a vedlejším vchodem do obchodu.

„Vůbec nic nevidím.“

Reva předstírala, že ji neslyší, sklonila hlavu, aby se schovala pod kloboukem. Zrovna si musela narovnat rukávy kašmírového svetru.

„Pomůžete nám hledat?“ poprosil ji chlapec.

„Nevzal jsem si s sebou brejle. Jsem stejně slepý jako ona.“

Reva se znovu napila kávy, než odpověděla. „Bohužel to nejde.

Zrovna mám přestávku.“

„Nemůžu ji najít!“ volala dívka.

„Můžete nám prosím vás jít pomoct hledat?“ prosil chlapec.

„Bude to trvat jen chviličku.“

Reva položila šálek. „Bohužel nemůžu. Máme zakázáno odcházet od pultu.“

K Revině překvapení chlapec naštvaně zaklel.

„Co si to…?“ vykřikla, když jí oběma rukama sevřel paži a táhl ji přes dvířka v pultu směrem k východu.

54

XIII.

„TAK JI PROSTĚ ZABIJEME“

„Pracky pryč!“ rozzlobeně křičela Reva.

Mladík ale nebral ohled na její protesty a dál ji vlekl ke dveřím.

„Bude t-to trvat jen chviličku,“ opakoval.

Reva si všimla, že měl oči rozšířené vzteky… a strachem.

„Pracky pryč!“ Prala se s ním, aby se vyprostila.

„Co se to tu děje?“ někdo naštvaně zakřičel.

Mladík ji pustil.

Reva se otočila a spatřila slečnu Smithovou, jak na ni zírá. „Revo, co to tu vyvádíš?“

„Co-cože, já?“ vykoktala Reva.

„Už ji mám!“ zavolala blondýnka ze země a rychle vyskočila.

„Jen mi vypadla kontaktní čočka,“ sdělila slečně Smithové.

Aniž by se otočila, spěchala i s mladíkem k bočnímu východu.

Reva si přes svetr třela ruku. „To je divný,“ mumlala si.

„Jako bych se já měla starat o její pitomou čočku,“ rozzlobeně přemítala o tom, co se stalo. To jsou ale burani!

„Revo, dneska jste přišla velmi pozdě,“ kárala ji slečna Smithová, když zahlédla žluté drobky z vdolečku a hnědý kroužek od kávy na pultě.

„Ano, přišla. Otec mě poprosil, abych zajela s jeho novým mercedesem do garáže,“ vysvětlovala Reva, aby slečnu Smithovou odkázala do patřičných mezí, jak to obvykle dělala.

„Tak ji prostě zabijeme!“ křičel Elvisův bratr Danny a prudce otočil volantem, zatímco jeho hnědá martenska ztěžka dupla na plyn.

55

„Proč ne?“

Jejich stařičký plymouth zarachotil a pak vyrazil kupředu. Danny nalehl na volant, tmavé oči se mu zlověstně zúžily. Vypadal jako starší, schlíplejší kopie Elvise. Měl tytéž vlasy a oduševnělý výraz v očích. Jeho obličej byl však kulatý, s nafouklými tvářemi. I když mu bylo teprve pětadvacet, měl pěkně tlusté břicho, které se mu pod šedivým nátělníkem nadouvalo.

Elvis seděl vedle svého bratra napjatě, očima sledoval vozovku.

Diana seděla vzadu napravo a nervózně si pohrávala se svými vlasy.

„Když ji jen tak zabijeme, tak za ni nezinkasujeme ani šesták,“

zavolala na Dannyho. „Jaký smysl bude mít, když ji odkrouhneme?“

„No přece kvůli tomu, že to už dvakrát pokazila, ne?“ prohodil Danny. „Proč ji za to nechávat naživu?“

„Drž hubu a jed,“ zklamaně vyštěkl Elvis. „Jedeš v tom s náma teprve od rána a už bys podřezával.“

„Jde nám jen o to, abysme unesli Revu a přinutili jejího fotra, aby nám zaplatil,“ trpělivě mu vysvětlila Diana.

„Zabitá nám moc

nepomůže.“

„Danny jen tak kecá,“ bručel Elvis. „Nikoho zavraždit nehodlá.“

Danny se uchechtl. Přestal sledovat silnici a otočil se na Elvise.

„Hele, vole, přestaň už konečně kázat. Já jsem to dvakrát nezvoral jako někdo.“

Elvis se zamračil a začal se dívat z okénka.

Chvilku jeli a mlčeli. Projížděli kolem holých strnišť a farem s komíny, které na šedivou ranní oblohu posílaly obláčky bílého kouře.

„Zločinci století,“ posmíval se jim Danny a zavrtěl hlavou.

Pořádně bráchu plácl do ramene v kožené bundě. „Tak ty chceš unést holku? Vždyť jsi nedokázal ukrást ani míč, když jsme hrávali vybíjenou!“ Danny zaklonil hlavu a smál se, jako by to byl ten nejlepší vtip, co kdo kdy řekl. Málem při tom naboural do náklaďáku, zaparkovaného na okraji dálnice.

„Dávej bacha, kam jedeš!“ zaječela Diana.

Danny uhnul na poslední chvíli.

„Vždyť jsem ti povídal, že nás všechny zabije,“ mumlal Elvis.

„Můj malý bráška je zločincem století.“ Danny se válel smíchy.

„Tak už se vzpamatujte a zkusíme to znovu probrat,“ naléhala 56

Diana. „No tak, vy dva. Nechte se bejt, jo?“

„Vole, já to nezvoral!“ křičel Danny najednou naštvaně, „Já jsem jen řidič… jasný?“

„Když jseš jen řidič, tak řiď a nekecej,“ zabručel Elvis.

„To snad není pravda. A já jsem si na tohle vzal dovolenou,“

nadával Danny a Elvise si nevšímal. „A tos mně sliboval pět táců. To snad má bejt vtip nebo co.“

„Kdo říká, že ty prachy nebudou?“ přerušila je zezadu Diana.

Naklonila se dopředu a ruce si položila na Elvisovo sedadlo. „Revu ještě pořád dostat můžeme.“

„A jak?“ ozval se Elvis skepticky a obrátil se k ní.

„Viděla nás. Oba nás viděla. Jak se nám povede se k ní dostat?“

„Dannyho ještě neviděla,“ odpověděla Diana.

Elvis zakroutil očima.

„Aha, takže teď abych ji unes sám!“ stěžoval si Danny. S

rachotem projel na červenou.

„Drž hubu a nech ji mluvit,“ vyštěkl netrpělivě Elvis. „Máš snad nějakej nápad, Diano?“

Přikývla. „Co takhle sklad v obchoďáku, Elvisi? Povídal jsi, že odpoledne bývá Reva ve skladu, je to tak?“

„Jo. Od tří do pěti,“ sdělil jí Elvis.

„V tý době míval Elvis kocovinu,“ ulizoval se Danny. „Až do tý doby, co ho chytili s nějakým tím zbožíčkem pod kabátem.“ A zařehtal se jako kůň.

„Zločinec století!“ posmíval se a kroutil hlavou.

„Danny, dej Elvisovi aspoň chvilku pokoj,“ obhajovala ho Diana.

Zmáčkla Elvisovi rameno. „Takže by to šlo, kdybysme se schovali ve skladu? Bylo by možný se s Revou dostat ven?“

Elvis se zamyslel. „Jo, snad jo,“ utrousil, bez valného nadšení. „Je tam spousta krabic, regálů a krámů, za který se dá schovat. Navíc hlídač u zadního vchodu je úplný hovado. Vždycky chodí vedle čumět na sport v televizi.“

„Tak to je skvělý!“ vykřikl Danny. „Třeba bysme mohli s sebou přibrat i nějaký přehrávače na cédéčka a podobný věci, když už tam budeme.“

„Jediný háček je v tom, že tam nemůžeme,“ řekl Elvis Dianě a 57

dělal, jako by tam jeho brácha nebyl. „Reva by nás poznala.“

„Ale Dannyho by nepoznala,“ vyhrkla Diana. „Danny by se tam mohl schovat. Moli by k ní přijít, hodit jí přes hlavu kabát nebo něco podobného a odvléct ji ven do auta.“

„Ale jo, snad by to šlo,“ odpověděl Elvis neochotně.

„Hyjé. Držte si klobouky,“ zavolal na ně Danny. Řídil jednou rukou a druhou se škrábal na hlavě, která potřebovala šampon jako sůl. „Já blbý nejsem, to víte moc dobře. Nebo tak vypadám?“

„Né,“ suše zamručel Elvis.

„Dobrá, blbec teda nejsem,“ vytahoval se Danny a Škrábal se dál ostošest. Předjel traktor, který se plazil před nimi, a málem se ocitl za krajnicí. „Nehodlám unést tu holku a vydělat tím mizerných pět táců.

To mě ani nehne.“

„Dobrá, dobrá,“ bručel Elvis. „Dostaneš deset táců, Danny.“

Pohlédl zpátky na Dianu, aby viděl, co ona na to.

„Ty vole… vždyť sem ti řek… že blbec nejsem!“ rozzlobeně zařval Danny. Prudce šlápl na brzdu.

Diana vykřikla. Málem přeletěla na přední sedadlo, když auto najednou hlasitě zaskřípělo a dostalo smyk.

Elvis narazil na palubní desku. Jeho hlava se odrazila od předního skla. „Vole… jsi normální?“ zařval na bratra.

Auto sklouzlo po zablácené silnici.

„Tak já ji mám unést a dostat za to deset táců a vy se z atím napakujete miliónama, chytráci,“

pokračoval

Danny.

„Možná

vypadám jako idiot, ale idiot fakt nejsem.“

„Dobrá. Kolik chceš?“ řekl Elvis a podrbal se na čele. „Tak kolik, Danny?“

„Chci třetinu,“ poroučel Danny a zíral přímo před sebe.

„Rozdělíme to na tři díly. Ať už půjde o jakoukoliv sumu.“

Elvis se otočil dozadu na Dianu. Pokrčila rameny.

„Oukej,“ souhlasil Elvis a zamračil se. „Dostaneš jednu třetinu.“

„A když Dalbyovic dcerunka nebude hodná holčička,“ prohlásil Danny s podivným úsměvem v oteklé tváři, „Tak ji zabiju. Vážně zabiju.“

58

XIV.

REVA MAŘÍ PLÁNY

Reva si vyndala náušnici z ucha a přitiskla si k němu telefonní sluchátko. „Haló?“ ozvala se s napětím.

„To je Reva? Ahoj, to jsem já, Pam. Neděláš zrovna něco

důležitého?“

„Něco jsem tu dělala…“ Reva pohlédla směrem k hale. Stála u psacího stolu v otcově pracovně. Venku za oknem se noční obloha zbarvila do červánkova.

Vypadá to na sníh, pomyslela si Reva. Začala se klepat zimou. V

pracovně bylo chladno. Těšila se, až se bude moci vrátit zpátky do obývacího pokoje k teplému ohni v krbu.

„To mě vážně moc mrzí, že jsem tě vyrušila,“ omlouvala se Pam na druhém konci drátu. Mluvila tenkým a třaslavým hláskem.

Kýchla. „Promiň.“

Asi je zrovna nahoře v tý svý mrňavý ložnici, kde věčně táhne, řekla si Reva a zakroutila hlavou. Ten jejich dům je vůbec takovej děsně ponurej. „Co se stalo?“ snažila se o účastný tón.

„Victor řekl, že dneska nepřijde na rande,“ prozradila jí Pam.

„Řekl mi, že musí zůstat doma a hlídat bráchu.“

„No jo. Tuhle výmluvu jsem už taky někde slyšela,“ poznamenala Reva sarkasticky.

„Před pár minutama jsem mu volala,“ pokračovala Pam, aniž by zaregistrovala poznámku své sestřenky.

„A představ si, že nebyl doma! Jeho brácha mi řekl, že šel pryč.“

„To šel na rande?“ vykřikla Reva. „A s kým?“

59

„Já… j á nevím, co si o tom mám myslet,“ koktala Pam. „Já fakt nevím.“

„Tak to si budeš muset najít nějakýho jiného krasavce,“ pronesla Reva krutě.

„Cože? Co tím chceš říct?“ nechápala Pam.

„Když jsme se jednou potkali, tak se na mě tak divně díval. Mohla bych ti o něm vyprávět pěkný věci.“ Reva se v duchu usmála. Tahle nevinná hra se jí zalíbila. Úmyslně i si s Pam pohrávala, protože věděla, že si pak bude lámat hlavu ještě víc.

Proč mě tak baví takhle si z Pam dělat srandu? ptala se Reva sama sebe. Je to snad proto, že Pam tak skvěle sedí role oběti?

„Tak on se na tebe koukal divně?“ zavřískala Pam. „Co přesně tím chceš říct, Revo? Chceš snad říct, že…“

Reva se zahihňala. „Ne, jen ti říkám, aby sis na něho dávala bacha, Pam. Ty jeho tmavé oči…“

„Co ty můžeš vědět o Victorovejch očích?“ zeptala se Pam podezíravě.

Reva se opět zachechtala, „Já vím různý věci,“ odpověděla.

„Revo, chceš říct, že… no, že…“ koktala Pam.

Reva se usmívala víc a víc. Mučit Pam bylo tak snadné a tak uspokojující.

„Revo… jestli jsi vážně chodila s Victorem, tak asi umřu! Fakt že jo!“ křičela Pam a hlas se jí vzrušeně třásl.

„Jen se uklidni, Pam. Už z toho blbneš. Určitě vám to spolu bude klapat,“ odpověděla jí Reva.

„Nesmíš hned začít lidi podezírat.

Nepřišel na rande zatím jenom dvakrát.“

„Dvakrát?“ řekla Pam zamyšleně. „Jak víš, že dvakrát? Jak to ty můžeš vědět? Poslouchej, Revo, ty něco o Victorovi víš?… Jestli mi něco zamlčuješ…“

„Promiň, Pam, musím už jít. Brnknu ti později, jo?“

Reva položila sluchátko s úsměvem na tváři a oči jí zasvítily. Pak odspěchala do obývacího pokoje a při chůzi si uhlazovala své měděné vlasy. Už se těšila na teplo, které sálalo z krbu.

Když vstoupila do pokoje, světlo ohně házelo po stěnách pokoje blikající stíny. Victor k ní vzhlédl z gauče. „Kdo to volal?“ zajímalo ho. Kývl rukou, aby si sedla zase zpátky vedle něho.

60

„Ále, jenom kamarádka,“ odvětila Reva. Za pár okamžiků poté už byla zase zpátky na gauči, Victor ji objímal a Reva ho líbala. Líbala ho znovu a znovu, měli tam tak teplo a útulno u zlatavého ohně.

„Pam by mě asi zabila, kdyby na to přišla,“ zamumlal Victor.

„Staré moudré přísloví praví: Co oči nevidí, srdce nebolí,“

zašeptala mu do ucha Reva.

Dala mu ruce kolem krku a přitáhla si jeho hezkou tvář k sobě.

Chudinka Pam z toho byla tak vedle. Měla bych jí říct, že za to Victor nestojí, pomyslela si Reva.

Nebo možná bude lepší, když na to přijde sama.

Ve stejnou dobu, ale v sousedním městečku Waynesbridge, ani ne deset mil daleko, přecházela Diana nervózně v Elvisově ošumělém bytě po sešlapaném koberci. Odněkud zezdola sem bylo přes tenké stěny slyšet, jak někdo skřípe na housle. Diana si rukama zacpala uši a snažila se to vrzání nevnímat. Chtěla si udělat v hlavě jasno.

Nakonec si naštvaně povzdychla a zvedla sluchátko telefonu, který byl připevněn v malé kuchyňce ke zdi. Třesoucí se rukou vyťukala číslo. Jak čekala; až to někdo vezme, třela si ruce, aby se zahřála, protože na sobě měla jen lehký bavlněný svetřík. Kéž by tak Elvisův domácí víc zatopil.

„Haló?“ Dannyho hlas zněl drsně a zastřeně, jako by ho vytrhla ze spaní.

„Danny, je tu menší problém,“ vyhrkla Diana. Mluvila rychle hlubokým hlasem, který odhaloval její rozčilení. „Cože? Co to povídáš, Diano? Kolik je vůbec hodin?“ otřáslo to s Dannym.

Mrkla na hodinky. „Je teprve čtvrt na jedenáct.“

„Tak nádherně se mi spalo,“ zavrčel Danny. Hlasitě si odkašlal.

„Jen tak mimochodem… bolí mě hlava. Pokoušel jsem se z toho vyspat. Co se děje?“

„Tvůj brácha něco proved,“ sdělila mu Diana, která se opírala o vybledlou tapetu a otáčela si šňůru telefonu kolem ruky.

„To snad není pravda. Co udělal Elvis? Co tím chceš říct, že něco proved?“ vykřikoval Danny a zdálo se, že už je úplně vzhůru.

„Prostě něco proved,“ opakovala mu Diana a povzdychla si.

„Nechal se dnes večer strčit do basy.“

„Šmarjá, za co?“ ječel Danny. „Za výtržnictví? Nebo házel papíry 61

na chodník?“

„Nedělej si srandu, Danny,“ naléhala Diana. „Tvůj malý bráška se porval a zmlátil nějakýho chlápka. Zrovna teď sedí na záchytce.“

Diana čekala, co na to Danny řekne, ale na druhé straně drátu bylo ticho. „Já tomu nevěřím,“ prohlásil nakonec. „To je ale vůl.“

„Zavolala jsem vašim,“ pokračovala Diana a pohrávala si s telefonní šňůrou, „Odmítli za něho zaplatit kauci. Nehnou pro něj ani prstem.“

„To jsou celí voni,“ zamručel Danny.

„Já ho ven nedostanu,“ přiznala Diana. „Nemám ani halíř.“

„Já taky ne,“ sdělil jí Danny.

Vrzání houslí zesílilo. Dianě se zdálo, že někdo vrže hned vedle ní. Otočila se a vstoupila do malé kuchyňky, aby tomu utekla.

Bezúspěšně.

„A co uděláme s tím zítřkem?“ zeptal se Danny potichu. „Co ten únos, jak jsme si plánovali?“

„Já nevím,“ znovu si povzdychla Diana. „Byl to tak dobrej nápad.

A teď ty peníze potřebujeme ještě víc než předtím.“

Danny si ještě jednou odkašlal. „No a co kdybychom to udělali bez Elvise? Jen ty a já, jasný?“

„To by snad šlo,“ odpověděla Diana a rukou si přejela spánky.

Měla ruce studené jako led.

„Já se schovám ve skladu, přesně tak, jak jsme si naplánovali,“

navrhl Danny. „A ty budeš řídit. Dál už to znáš. Zastavíš u nákladní plošiny. Necháš běžet motor. Všechno uděláš tak, jak jsme si řekli.

My to zvládneme, Diano. Toho blba k tomu nepotřebujeme.“

„Tak jo. Dobrá.“ Skřípání houslí vytočilo Dianu do nepříčetnosti.

„Jde se na věc, Danny. Tentokrát bez dlouhejch cavyků.“

„Fajn. Platí,“ souhlasil rychle Danny. „Žádný cavyky. Už jsem ti řek, že mě zase bolí hlava. Na dlouhý strachy nemám moc času.

Chápeš?“

Dianu zamrazilo na zádech, když pokládala sluchátko. Danny je tak nevypočitatelný, takovej pošuk, řekla si a stála pořád na stejném místě. Když se zjančí, může bejt fakt nebezpečný.

Žádný dlouhý strachy, řekla si.

Žádný strachy.

62

Možná dělám chybu, že do toho Dannyho zatahuji, pomyslela si a zachvěla se. Třeba jsem udělala velikánskou chybu.

63

XV.

DIANA MÁ STRACH

Diana vyřadila a pomalu zamířila k zadnímu vchodu Dalbyho obchoďáku. Motor hlasitě zarachotil a zavrčel, jako by odrážel kručení v Dianině břiše.

Tentokrát to musí vyjít, pomyslela si a pevně sevřela volant.

Prostě musí. Do třetice všeho dobrého.

Je toho ale tolik, co vyjít nemusí.

Co když vyplivne auto?

A co když si hlídači všimnou, že zaparkovala u nákladní plošiny?

No a co když se Reva vykašle na práci ve skladu a vůbec se neobjeví?

Co když to Danny prošvihne? Co jestli ho něco naštve a vyletí? A nebylo by to poprvé, zachvěla se Diana.

Snažila se tyhle otázky vypudit z mysli, ale stejně se pořád vracely. Nebuď pesimista, přesvědčovala sama sebe znova a znova.

Na to, aby přišla na lepší myšlenky, však měla moc velký strach.

Ruce měla zmrzlé a potily se jí od volantu. Brada se jí třásla.

Klídek, Diano. Klídek. Ze strachu začala mluvit sama se sebou.

Když si vzpomněla na Elvise, jak si dřepí někde na záchytce dole ve městě, změnil se její strach ve vztek. Jak to mohl Dannymu a mně udělat? vrtalo jí hlavou.

Kousala se do rtu, až měla v ústech pachuť krve. Jak to, že nás v tom s Dannym nechal?

Až Elvise pustěj, bude chtít svůj podíl z výkupnýho, uvědomila si hořce Diana. To si ještě budeme muset rozmyslet…

64

To odpoledne bylo šedavo a ponuro. Včera v noci sice sněžilo, ale většina sněhu už byla pryč. Před obchodem z něj zbylo jen pár ostrůvků.

Starý plymouth ze sebe vydal přidušený vzlyk, jako by zakašlal.

Diana nechala auto projet širokým, volným vjezdem a před sebou spatřila nákladní plošinu.

Zezadu trčely tři betonové rampy. Vedly k trojím vratům, které se otevíraly nahoru a dolů jako dveře do garáže. Všechny byly dokořán.

Za nimi se rozprostíralo obrovské skladiště.

Řidič v modré uniformě zacouval velkým žlutým kamionem na nejzadnější plošinu. Právě zavíral jeho zadní dveře. Diana si na boční straně auta přečetla červený nápis BYTOVÉ DOPLŇKY.

Zbývající dvě rampy byly prázdné. Diana se rozhlédla kolem sebe, zda neuvidí hlídače, ale nikdo tam nebyl.

S bušícím srdcem vyjela na prostřední rampu a nechala běžet motor. Natáhla se k protějšímu okénku a podívala se ven do skladiště.

Danny, jsi tam?

Vepředu řidič kamionu přibouchl dvířka a Diana se polekala.

Seděla napjatě, pevně svírala volant a dívala se, jak se velký žlutý kamion pomalu rozjíždí k výjezdu.

Hurá, řekla si a trochu se jí ulevilo. Teď už tu není nikdo, kdo by se do toho přimotal a překazil jim to.

Pohlédla na hodiny na palubní desce, ale pak si vzpomněla, že nejdou.

Hlasitá rána ji přinutila vykřiknout a přikrčit se. Myslela, že jí srdce vyskočí z hrudi.

Ještě se třásla všude po těle, když jí došlo, že je to jenom ten kamión s bytovými doplňky, který při rozjíždění zarachotil.

Ještě nikdy v životě jsem takovou hrůzu nezažila, zjistila Diana.

Zpocené ruce si utřela o stehna.

Danny je na tom líp, napadlo ji. Pohlédla do zpětného zrcátka, aby se ujistila, že je za ní prázdno. Aspoň má co dělat. Já jen, abych tu seděla a čekala, čekala a čekala a byla z toho na mrtvici.

Co když na nákladní plošinu někdo přijede? Co když přijde někdo z ochranky? Co pak budu dělat?

65

Šlápla na plyn. Motor zarachotil.

Sklonila hlavu, aby viděla do tmavého skladiště.

Byl tam Danny? Byla tam Reva?

Vychází nám to?

Dělej, Danny. Dělej, prosím tě!

Diana znovu mrkla do zpětného zrcátka.

Vykřikla.

Nějaký policajt v uniformě civěl na její auto a rychle se k ní přibližoval.

66

XVI.

DANNY SE PŘESTÁVÁ OVLÁDAT

Danny se opřel o dřevěnou bednu a zůstal schovaný v hlubokém stínu. Pozvedl volnou ruku, aby se přes vlněnou lyžařskou čepici, naraženou přes obličej, poškrábal na hlavě.

Jeho druhá ruka držela těžký černý vlněný kabát. Měl v plánu přemoci Revu a přehodit jí kabát přes hlavu, aby nemohla křičet.

Rozhlédl se, zda neuvidí někoho z ochranky, ale nikoho neviděl.

Hlídači tu za moc nestojej, napadlo ho.

Když se podrbal přes lyžařskou čepici, ve které mu bylo horko, začala ho svědět záda a začal si je potichu třít o dřevěnou bednu.

Vždycky, když jsem nervózní, se můžu udrbat k smrti, řekl si Danny. Teď zrovna jsem nervózní jak pes.

Do skladiště se dostal už před necelou půlhodinkou, aby si našel bezpečnou skrýš. Naštěstí zrovna vyložili lodní zásilku nábytku.

Velké dopravní klece byly naskládány u zdi právě uprostřed obrovského skladiště.

Posloužily Dannymu jako perfektní úkryt, odkud mohl číhat na Revu.

Zatím to šlape jako po drátkách, pomyslel si a za bednou se trochu přikrčil, protože kolem prošli dva muži. Jejich boty zaskřípaly na betonové podlaze.

Ještě ta hlava, kdyby mě přestala bolet.

Ve spáncích pocítil tupou bolest. Danny zavřel oči a modlil se, aby se to nestupňovalo.

Věděl, že když ho bolí hlava, dostaví se i návaly vzteku. Danny 67

tomu říkal rudý vztek, protože měl vždycky před očima červené šmouhy, když ho hlava opravdu bolela.

Bolesti v něm vyvolávaly vztek, byl tak vzteklý, že nad sebou ztrácel kontrolu. Býval vzteky tak bez sebe, že si většinou ani nepamatoval, co vyváděl.

Danny se zhluboka nadechl, pak ještě jednou. Přál si, aby ho přestala bolet hlava.

Revo, kde jsi? zašeptal a vylezl z úkrytu za obrovskou bednou.

Revo, nenechávej mě čekat. Nenechávej mě čekat, buď tak hodná.

Nevím, jak dlouho to vydržím… dokud bolest nepoleví, dokud mě nezahltí červený světlo a přestanu se ovládat.

Nenechávej mě čekat, Revo. Je to v tvým zájmu.

Ozvaly se kroky.

Tak tady je!

Danny se vzpamatoval, všechny jeho svaly se napjaly. Stáhl si svoji vlněnou masku a zíral ven skrz dva otvory, které si v čepici vystřihl.

Tepání ve spáncích bylo silnější a silnější.

Zvedl těžký černý kabát.

Pak ruku s kabátem zase spustil dolů.

Reva to nebyla. Byla to žena ve středních letech v přiléhavém šedivém kostýmku. Její jehlové podpatky hlasitě zaklapaly na betonové podlaze, když ho míjela.

Danny se znovu opřel o bednu. Ztěžka se mu dýchalo, hlasitě lapal po dechu. Bolela ho hlava. Snažil se, aby to překonal.

Jen klid. Zůstaň v klidu.

Tepavá bolest v hlavě se však vystupňovala a stoupla mu í do očí.

Zavřel je, aby bolest odehnal.

Na druhém konci skladiště uslyšel nějaké hlasy. Někdo tam rozčileně křičel. Zaslechl ještě jeden hlas, stejně rozzlobený jako ten první, kterému odpovídal.

Drž hubu. Drž hubu. Drž hubu.

Teď pocítil vztek, pulzující vztek, pulzující bolest.

Otevřel oči a pokusil se soustředit se.

Ale stěny skladiště viděl červeně. Zčervenaly i dřevěné bedny.

Podlaha červeně světélkovala, byla jasně červená. Pulzující 68

červeň.

Musíš to překonat, poroučel si Danny.

V poslední době se mu to stávalo tak často. Napřed bolest a pak rudý vztek. Asi bych měl jít k doktorovi, řekl si. Přiložil si ruku na místo, kterým pulzovala bolest.

A pak se najednou objevila.

Reva byla tady. Měla na sobě dlouhý bílý svetr a černé legíny.

Nesla několik malých krabic.

Ano.

Danny zašilhal přes červenou clonu. Teď ji viděl zřetelně. Přišla k němu blíž. Byla blízko.

Ano!

Projela jím bolest. Jako by mu někdo utáhl tlustou gumovou pásku přes čelo. Těsněji, stále těsněji.

Připlazil se k ní, v očích červené světlo.

Zvedl černý vlněný kabát.

Tak a mám tě, pomyslel si a v duchu bojoval s hněvem, který ho ovládl.

Tak a mám tě, Revo.

Doufám, že nebudu muset udělat něco strašnýho.

69

XVII.

V PASTI

Diana sledovala ve zpětném zrcátku, jak se k ní zamračený policista přibližuje. Tmavě modrou čepici měl naraženou hluboko do čela. Na rukou měl rukavice, jedna spočívala na rukojeti svítilny, druhou měl volně při těle.

To, co se děje, není doopravdy, říkala si Diana a hrdlo jí svírala úzkost. Přinutila se znovu se nadýchnout.

Tohle nemůže být doopravdy.

Prosím vás, nevšímejte si mě. Běžte pořád dál doprava. Prosím.

Neposlechl ji a zabušil na sklo jejího auta.

Diana sáhla na kličku a napůl stáhla okénko. Třásla se po celém těle. Brada se jí klepala. Přemýšlela, jestli si toho všiml.

„Co tady, slečno, děláte?“ vybafl na ni. Měl vysoký a tichý hlas.

Vůbec se nehodil k jeho robustní postavě a hrubému, klidnému obličeji.

„Ale… n ic.“ Vůbec jí to nemyslelo. Byla ráda, že vůbec něco vykoktala.

Pohlédla směrem k nákladní rampě.

Co když sem Danny dotáhne tu holku zrovna v tuhle chvíli? Tak je oba lapnou.

„Proč tady stojíte?“ ptal se jí policajt a sklonil hlavu k okénku.

Jeho šedozelené oči zkoumaly přední sedadlo.

„Já… tady na někoho čekám,“ povedlo se Dianě vykoktat.

Znovu se podívala k širokému vjezdu. Ještě tam zůstaň, Danny.

Hlavně teď nevylejzej.

70

„Je mi líto,“ prohlásil policajt a zamračil se. „Budete muset odjet.“

„Bude tu každou chvíli,“ nedala se Diana, ale hlas se jí třásl.

„Vážně.“

„Parkoviště je támhle,“ poradil jí a černou rukavicí ukázal tím směrem, kudy Diana přijela. „Budete si muset počkat tam.“

„Ale pane…“

„Je mi líto.“ Zaměřil na ni pohled. „Tady není žádná čekárna.

Odjeďte ihned.“

Danny se snažil překonat návaly bolesti ve spáncích a oběma rukama zvedl těžký kabát.

Podlaha se mu leskla jako vodní hladina. Napřed červeně, pak šedě. Červená a pak šedá.

Rychle se doplazil až k ní.

Když tu se náhle Reva zastavila. Skoro do ní vrazil.

Ztěžka polkl a zápasil s vlastníma očima, aby prohlédly červenou clonu. Hodil jí na hlavu kabát.

Nemohla pohnout rukama. Krabice, které nesla, spadly s rachotem na zem.

Danny se rozhlédl. Nikoho ale neviděl.

Pokusila se vykřiknout, ale Danny jí kabát držel pevně přes obličej. Z výkřiku zbylo jenom přidušené zaskučení.

Kroutila se a svíjela.

Prudce ji postrčil dopředu a pevně ji svíral kolem krku.

„Neper se se mnou!“ zamumlal a samotného ho překvapilo, že má takový vztek. „Neper se se mnou!“

Reva se ale ohnula a pokoušela se vyprostit zpod kabátu. Ruce se jí zkroutily. Znovu dušeně vykřikla na protest.

„Přestaň!“ hlasitě a zlostně zašeptal Danny. Praštil ji pěstí do zad.

Zalapala po dechu, překvapena bolestí.

Trvalo jí jen pár vteřin a vzpamatovala se. Pak se znovu zkusila z jeho sevření vykroutit.

Kabát po jejím těle sklouzl.

Danny se o ni opřel a opět ji přidusil kabátem. Ještě jednou ji surově udeřil do zad. Strčil ji k otevřeným dveřím a ramenem ji popostrkával dopředu. Kabát jí stále držel přes hlavu.

Bránila se a pokoušela se zůstat stát. Nohy jí na betonové podlaze 71

klouzaly.

„Koukej s tím přestat!“ křičel Danny vztekle a cítil, že je zase vzteky bez sebe. „To chceš, abych tě zmlátil? Já tě zmlátím!“

Jednou rukou srazil dívku do bezvědomí.

Potom jí vrchní část těla pevně zabalil do kabátu, chytil ji kolem pasu a táhl jí k autu.

72

XVIII.

MILIONÁŘI

Policista na Dianu zlostně pohlédl. „Slyšela jste mě, nebo ne?“

Diana na něho zírala a mozek jí běžel na plné obrátky. Co mám dělat? ptala se sama sebe. Nesmím se odsud ani hnout. Kdyby se objevil Danny s Revou a já bych tu nebyla…

„Můj… ehm… otec je velmi nemocný,“ vykoktala. „Pracuje tady ve skladu. A já ho musím odvézt do nemocnice. Proto čekám tady.

Bude venku každou vteřinu. Kdybyste byl tak laskav a dovolil mi…“

„Můžete si počkat támhle, mladá dámo,“ přerušil ji. „Už jsem z toho tak trochu unavený, jak vám to tady opakuju pořád dokola.

Hned teď nastartujte a hněte se támhle na parkoviště. Nebo mě chcete přinutit, abych vám dal pokutu?“

Diana ztěžka polkla. Měla pocit, jako by polykala písek.

„Promiňte, pane.“

Pohlédla na rampu. Po Dannym nebylo nikde ani stopy. Díky bohu. Neochotně nastartovala.

Pořád nemůžu uvěřit tomu, co se děje, pomyslela si sklíčeně.

Nevěřím, že nám to už potřetí nevychází.

Úplně ji ovládl smutek.

Smolařka. To slovo se jí usadilo na mozku. Jsem smolařka. Elvis, Danny a já, všichni jsme smolaři.

Pomalinku se rozjela, zatímco policista pořád kroužil kolem auta.

Hlasitá rána… bouchnutí, jako když kov narazí na kov, potom sypající se sklo… ji přiměla, aby zastavila.

„Ale ne!“ vykřikla.

73

Napřed si Diana myslela, že do něčeho narazila. Trvalo jí jen vteřinu, než zjistila, že to bylo z parkoviště.

Zaslechla, jak někdo nadává. Nadávky a proklínání.

„Já musím jít támhle!“ zakřičel policajt a natáhl se pro svítilnu.

„Než se vrátím, tak budete pryč… jasný?“

Diana vystrčila hlavu z okénka a sledovala ho, jak běží k těm, co tak hlasitě křičeli.

„Bezva!“ vykřikla rozjařeně. Máme štěstí. Aspoň trochu štěstí.

Konečně měla trochu štěstí.

Vyskočila, když se náhle rozlétly zadní dveře. „Hej…“ Byla tak zabraná do rozhovoru s policajtem, že ani nesledovala Dannyho.

„Jeď! Jed! Jed!“ křičel.

Ohlédla se na zadní sedadlo, aby viděla, jak cpe Revu do auta.

Těžký kabát měla Reva naražený přes hlavu. Nehýbala se.

Co jí udělal? uvažovala Diana. „Danny, ty jsi ji…?“

„Jen jsem ji trochu praštil,“ vyrazil Danny.

Danny strčil Revu na sedadlo a vmáčkl se vedle ní. Stále jí držel kabát přes hlavu a ruku kolem ramen.

„Jed! Jed! Jed!“ opakoval, přibouchl dveře, pak se přitulil blíž k Revě a přimáčkl ji k sedadlu pro případ, že by přišla k sobě.

„Já ti nevěřím! Tys… jí něco udělal!“ křičela Diana.

„Drž hubu a ujížděj!“ rozčílil se Danny.

Diana sjela z rampy a volant svírala pevně oběma rukama. Auto vyrazilo vpřed, jak prudce šlápla na plyn a vyjela na silnici.

Pohlédla do zpětného zrcátka, aby zjistila, kde je ten polda. Měla utkvělou představu, že je jim v patách.

Za nimi ale bylo prázdno.

Ojeté pneumatiky zaskřípěly, když vyjela na cestu a zahnula směrem na dálnicí do Waynesbridge.

„Povedlo se to!“ křičela rozjařeně. „To snad ani není pravda!

Povedlo se!“

Danny se na ni ušklíbl, stále držel kabát pevně přes Revinu hlavu.

„Budou z nás milionáři!“ radoval se. „Milionáři!“

„Úplně jako ve filmu!“ prohlásila Diana.

Kdyby tu tak byl Elvis, napadlo ji a pocítila záchvěv smutku. Kéž by se tak mohl z toho radovat i Elvis.

74

Ale už brzo bude Elvis venku. Brzo bude zase Elvis s nimi.

A budou z nich boháči, budou mít víc peněz, než si vůbec kdy představovali.

Vánoce byly za dveřmi. To budou opravdu skvělý vánoce.

Milionáři. To teď budeme my… milionáři, napadalo Dianu, která měla takovou radost, že jela na červenou.

Dalby rád vyhodí z okna nějakýho toho melouna, aby se mu jeho drahocenná dcerunka vrátila. Povedlo se to! Úplně jako ve filmu! A teď už všechno půjde jako po drátkách. Všechno.

75

XIX.

MENŠÍ PROBLÉM

„Mám pocit, že starej Dalby už bude napnutej jako struna,“

prohlásila Diana a dojedla sendvič s oříškovou pomazánkou.

Danny se zachechtal. Odhodil staré číslo časopisu Sports Illustrated, kterým si listoval. „Jasně. Už tady tu holku máme od rána,“ prohodil směrem k ložnici.

„Vsadím se, že Dalby už někde běduje, co je s dceruškou.“

„Navrhuju počkat aspoň čtyřiadvacet hodin,“ radila Diana, odnesla talířek do malého dřezu a pustila na něj studenou vodu.

„Stává se, že jsou pracháči tak zaměstnaný vyděláváním dalších prachů, že nemaj o tom, co dělá jejich rodinka, ani šajn.“

Danny se zvedl ze židle a protáhl se, až mu zpod olivově zeleného svetru vylezlo bílé břicho. „Jeden den je ažaž. Dalby asi sedí u telefonu, potěj se mu kulky a čeká, až mu zavoláme.“

„Taky doufám,“ přidala se Diana a položila talíř ke dřezu. Utřela si ruce do papírové utěrky. „Dalbyho dcerunka je úplně na dně.“

„To teda je. Umíte si to představit? Odmítne jídlo a neřekne ani slovo,“ řekl Danny a pokýval hlavou.

„Bude lepší, když bude pěkně zticha!“ zařvala Diana a nervózně po něm střelila pohledem. „Uvázals jí ten roubík pořádně?“

Danny přikývl. „Všechno jsem zkontroloval. Je svázaná, má zavázaný oči a v puse roubík. Všechno je utažený.“

„Jdi se podívat, jestli si nevyndala roubík. Nechci, aby tu začala řvát,“ nařídila Diana, když si oblékala kabát. „Vždyť víš, jak tlustý jsou zdi tady v tyhle díře.“

76

„Vsaď se, že se přestěhuješ do velkýho, přepychovýho domu,“

škádlil ji Danny. „Se služkou, komorníkem a šoférem.“

Dianě jeho poznámky nepřipadaly moc zábavné.

„Já budu

plnoletá až za čtyři měsíce,“ sdělila mu. „Takže si ty prachy schovám, jinak by mi je sebrali rodiče.“

Danny udělal tsss. „Kam jdeš? Já myslel, že zavoláš Dalbymu a řekneš mu, jak může dostat dcerunku zpátky.“

„Udělám to,“ odsekla. „Ale doufám, že si nemyslíš, že bych mu zavolala odsud, ne? Zjistili by si nás a do deseti minut by nás měli!“

Danny pohlédl k oknu. „Mně je to jasný. Já jsem tě jen zkoušel.“

Vzal do ruky časopis. „Víš, co udělám, až dostanu svůj podíl? Dám se tetovat.“

„Tys byl vždycky hlavička,“ poznamenala suše Diana. Zapnula si kabát a vyrazila ke dveřím.

„Napadlo mě, proč nevíme nic o Elvisovi,“ zamručel Danny s hlavou zabořenou v časopise.

„Pssst. Nikoho nejmenuj!“ poručila ostře Diana a ukázala směrem k ložnici. „Taky nad tím dumám.“ Zastavila se s rukou na klice.

„Doufám, že se na tý záchytce do něčeho nenamočil.“

„Možná zjistili něco o tom autě, co ukrad,“ prohlásil Danny.

„Cože?“ podivila se Diana. „O tom nic nevím.“

Danny se začervenal. Vyhnul se jejímu pohledu. „No, víš, on si ho jenom na chvilku vypůjčil. Vlastně ho doopravdy neukrad.“

Diana se zasmála. „Že by mi nabídnul, že mě sveze, to teda ne!

Toho starýho plymoutha už mám plný zuby.“

„Teď si koupíš třeba pět bouráků,“ zamumlal Danny. „Až zpeněžíme Revu.“

Diana pohlédla k ložnici. „Jen ji dobře hlídej, Danny. Je mi jasný, že si dáš šlofíka, jakmile budu za dveřma. Dej na ni bacha, jo? Už nechceme žádný nepředvídanosti, je to jasný?“

„No jo. Jasně, jasně,“ zabručel a poškrábal se na hlavě. „Dám na ni bacha. Ty mu běž zavolat. A já tady zatím budu tvrdnout.“

Diana vyšla ze dveří a pečlivě za sebou zavřela. Venku byl jasný, slunečný den, spíš to vypadalo na září než na prosinec. Všude kolem byly zbytky starého sněhu, které byly jednou z věcí, co připomínaly zimu.

77

Shýbla se, aby pohladila po hlavě starého loveckého psa, který se vždycky, motal kolem bytovek. „Komu asi patříš?“ zeptala se ho a hladila jeho vlhkou srst.

„Nebo to tady hlídáš?“ Starý pes jí odpověděl pomalým zavrtěním ocasu.

Diana si sedla za volant. Stálo ji to tři pokusy, než přiměla motor, aby nastartoval. Pak se rozjela k Division Street Mali, kde chtěla najít nějakou osamocenou budku a zavolat.

Autorádio bylo rozbité, ale Diana ho nepotřebovala. Šťastně si pobrukovala a poklepávala rukama na volant. V duchu si opakovala už aspoň posté, co řekne panu Dalbymu.

Robert Dalby, Revin otec, se nepohodlně usadil v křesle. Odložil výtisk Wall Street Journal a zadíval se do ohně v krbu, jak plameny skáčou a tancují. Mrzutě si povzdychl a zvedl noviny, aby se znovu začetl.

Když telefon na vedlejším stolku zazvonil, překvapeně vykřikl.

Zašátral po sluchátku a převrhl malou skleničku sherry.

Tekutina utvořila na naleštěném stole hnědou loužičku. Pan Dalby to ale nevnímal a na druhé zazvonění zvedl sluchátko. „Haló?“

„To je Robert Dalby?“ Byl to hlas mladé ženy.

„Ano. U telefonu.“

„Pane Dalby,“ řekla mladá žena stroze a věcně, „já… ehm… já mám vaši dceru. Je v pořádku. Já… já volám, abych vám řekla, co máte udělat, aby se vrátila. Bude vás to stát milión dolarů. Nic si z toho nedělejte.

Vaše dcera je u nás v bezpečí, živá a zdravá.“

„To je nesmysl,“ odpověděl Robert Dalby. „Moje dcera Reva sedí vedle mě.“

78

XX.

TO PŘECE NENÍ REVA

Pan Dalby se upřeně díval do ohně, zatímco na druhém konci drátu někdo zalapal po dechu. V pozadí slyšel nějaké hlasy a cinkání příborů o talíře. Ta mladá žena nebo dívka určitě volá z nějaké restaurace, došlo mu.

Pokusil se rozpoznat její hlas.

Slyšel ho už někdy předtím? Pracovala snad někdy u něho v obchoďáku? Nebo tam ještě pracuje?

Nepoznal, kdo to je. Vše, co se mu povedlo odhalit, bylo, že byla nervózní. A mladá.

Reva vstala ze židle u ohně, stoupla si k němu a poslouchala, co říká do telefonu. „Tati…?“

Pan Dalby si položil prst na ústa, aby byla zticha.

Reva se opřela o opěradlo židle, na které seděl otec, a naklonila se dopředu, aby slyšela, s kým to mluví.

„Pane Dalby, můžete mi prosím vás zopakovat to, co jste teď řekl?“ požádala ho Diana třesoucím se hlasem.

Stála v uzoučké telefonní budce vzadu v restauraci Doughnut Hole na Division Street Mali. Dveře budky šly zavřít jen napůl, á tak se otočila k restauraci zády.

„Řekl jsem, že moje dcera Reva je se mnou doma,“ zopakoval jí pan Dalby mrzutě.

Diana se ve stísněném prostoru začala klepat strachy. Stěny budky se na ni valily a všechno potemnělo. Měla hrozivý pocit strachu, byla jí zima a zdálo se jí, že omdlí.

79

Nebo začne křičet.

Nevymýšlel si Dalby?

Co když na ni zkouší nějakej hloupej trik?

„Pane Dalby, nezahrávejte si s náma,“ stísněně zaječela.

„Ať už jste kdokoliv, poslouchejte mě,“ zakřičel Robert Dalby.

„Pane Dalby…“

„Pusťte tu dívku!“ drmolil Dalby do telefonu. „Ta dívka není moje dcera. Ode mě nedostanete ani penny. Unesli jste úplně někoho jiného!“

80

ČÁST DRUHÁ

DALŠÍ ÚNOS

XXI.

„MUSÍME JI ZABÍT“

Pam zápasila s provazem, kterým měla spoutaná zápěstí. Čím více se však snažila, tím víc se jí zařezával do kůže.

Povolila všechny svaly a pokoušela se dýchat zhluboka. Měla pevně svázané kotníky a bolest jí ochromovala celé nohy. V ústech měla roubík a bolelo ji v krku.

Kde to jsem? Proč mě tady držej tak dlouho?

Co mi udělaj?

Otázky nebraly konce. Čím více se snažila zaplašit je z mysli, tím více na ni doléhaly. Spolu s těmito otázkami přicházel i strach, který ji dusil a způsoboval, že se třásla čím dál tím víc po celém těle.

Proč mě vlastně unesli? Co po MNĚ budou chtít?

Na všechny tyhlety dotazy si Pam uměla odpovědět.

Já je nezajímám. Chtěli unést Revu. Mou sestřenku milionářku.

Revu. Revu. Revu.

To jméno bolelo víc než její zápěstí a kotníky.

Za to může Reva, pomyslela si hořce Pam. Za to určitě může Reva.

Mě by přece nikdo neunes. Určitě chtěli unést Revu.

Revu. Revu. Revu.

Pam si opakovala to slovo tolikrát, že si ho začala v duchu prozpěvovat jako nápěv nějaké příšerné odrhovačky.

81

To teď budu muset kvůli Revě UMŘÍT?

Začalo ji brnět v zádech. Měla pocit, že po ní lezou tisícovky mravenců.

Pam se pokusila polknout, ale v krku měla příliš sucho. Jestli ten roubík nepovolej, tak se asi udusím, napadlo ji.

Aspoň stokrát se pokusila dostat dolů z očí šátek, který ji oslepoval, tak, že hlavu otírala o polštář. Šátek se ale ani nepohnul.

Reva. Reva. Reva.

Chtěli unést Revu. Ale unesli mě.

Pam zaslechla, jak se o tom dva z únosců vedle v místnosti dohadují. Věděla, že to je nějaká holka s klukem, nic víc.

Pokusila se zaslechnout jejich jména, ale marně. Dávali si pozor na jazyk. Ta holka bude asi dost mladá, říkala si Pam. Možná jí není ani osmnáct. Ten kluk… to neodhadla. Mluvil nahlas a vulgárně a věčně, jako by byl naštvanej. Teď zrovna se pěkně vztekal. Dělali tam vedle šílenej rámus a chodili po místnosti sem a tam.

Pam se pokusila zaslechnout, o čem se dohadují.

„Já za to nemůžu!“ ječela ta holka.

„Já za to nemůžu. Já za to nemůžu!“ To se ten kluk po ní pitvořil.

„A kdo za to teda může, zlato? Ty a Elvis jste se vkradli do obchoďáku. A hned jste ji čapli, Že jo?“

„Neříkej žádný jména nahlas,

buď tak hodnej!“ protestovala

dívka. „Uslyší nás. Víš, jak tu jsou tenký zdi.“

„Tak mi teda pověz, jak to bylo,“ trval na svém ten chlap, aniž by bral v potaz to, co mu říkala. „Jak to, že jsme unesli někoho jinýho?

Jak to, že jste nevěděli, kdo to je?“

„Protože jsem jí nikdy neviděla do ksichtu!“ pronikavě zaječela.

„Byla jsem sehnutá k podlaze, když jsem dělala, Že hledám kontaktní čočku, pamatuješ?

V životě jsem ji neviděla. Měla na hlavě nějakej hrozně velikej klobouk!“ Chlápek vzteky zavrčel. Potom Pam zaslechla ránu. Dívka vykřikla. To po ní hodil lampu nebo něco takového?

„Co sousedi? Bacha na sousedy!“ vřeštěla zrovna. Třeba mě pustěj, pomyslela si Pam. Ucítila ostrou bolest, která se jí zařezávala do kotníků. Provazy byly tak utažené. Tolik moc. Nohy ji brněly, byly ztuhlé.

82

Teď, když už je jim jasný, že nejsem Reva, mě třeba pustěj.

Zatajila dech a soustředila se.

„Už toho mám po krk,“ vřeštěl chlap. „Mám toho fakt plný zuby.

Toho všeho. Tý… nejistoty:“

„Tak blbě se to zamotalo,“ odpověděla mu dívka. „Kdyby tam s náma byl tvůj blbej brácha…“

„Mám toho plný zuby,“ opakoval muž. „Zase mě začíná bolet hlava. Cejtim to.“

„A jak si myslíš, že je mně?“ dožadovala se dívka vášnivě. „To měly bejt skvělý vánoce. Jako ve filmu. Ale teď…“

Co bude teď? uvažovala Pam. Co?

Co teď uděláte? Pustíte mě? Pusťte mě, já chci domů, prosím vás!

Pam uslyšela vedle v pokoji kroky, podlaha zaskřípala. „Tak se pudem podívat, koho tam máme,“ říkal muž. „Třeba to zas nebude tak Špatný, ne? Možná má taky boha tvýho fotra.“

Ne, nemá, zkroušeně si pomyslela Pam. My prachatý nejsme. Já jsem jen Revina chudá sestřenice.

Srdce jí poskočilo, když se otevřely dveře. Uslyšela, jak se někdo blíží k posteli. Ze spoutaných rukou jí vystřelil nával bolesti. Po zádech jí už zase běhali mravenci. Už jsou vevnitř. Teď se na mě dívají. Co mi udělají?

Pokusila se vydat ze sebe hlásek, ale v krku měla moc sucho a roubík držel tak pevně.

Náhle na tváři ucítila cizí ruce. Vyndaly jí roubík. „Kdo jsi?“

zavolal na ni muž. „Jak se jmenuješ?“

Otevřela ústa, ale nemohla ze sebe nic dostat. „Vodu,“ podařilo se jí zašeptat. „Vodu, prosím.“

„Jak se jmenuješ?“ netrpělivě zopakoval. „Dej jí napít,“ naléhala na něho dívka. „Prosím,“ žádala Pam.

Za okamžik ucítila, jak jí něčí ruka nadzvedává hlavu. Pak na svých vyprahlých rtech pocítila okraj sklenice. Voda byla vlažná.

Nejprve se zakuckala, teprve potom se jí povedlo několikrát polknout, V krku voda krásně chladila. Pila dychtivě. Voda jí stékala po bradě.

Chtěla se ještě napít, ale sklenici jí vzali. Hlava jí spadla zase zpátky na polštář. Do nohou jí pronikla bolest. V těle ji píchalo.

83

„Prosím vás, rozvažte mě. Bolí to,“ vysoukala ze sebe. „Ani nápad,“ zavrčel muž. „Řekni jméno!“

„Co mí chcete udělat?“ pronikavě ječela Pam.

„Tvoje jméno!“

„Chcete mě mlátit? Co se mnou budete dělat?“

„Nebij ji!“ najednou vykřikla dívka.

Pam polekaně zavzlykala. Nadechla se v očekávání, že dostane ránu.

Místo toho však dívka začala mluvit blízko Pamina ucha. „Když s námi budeš spolupracovat, tak ti neublížíme,“ řekla mírně.

„Potřebujeme znát tvoje jméno.“

„Pam,“ zašeptala. „Pam Dalbyová.“ Neviděla důvod, proč by měla lhát.

„Dalbyová?“ vykřikl muž překvapeně. „Ty jseš taky Dalbyová?“

„Tomu nevěřím!“ zvolala dívka.

„Rozvažte mě,“ prosila Pam a chtělo se jí brečet. „Mám nohy úplně ztuhlý. Všechno mě bolí.“

„Děláme z tebe ťuhýka,“ odpověděl hrubě muž. „Ty jseš ségra Revy Dalbyový?“

Zase ta Reva. Reva. Reva.

Pam zavrtěla hlavou. Ucítila, jak jí po tvářích stékají dvě horké slzy.

„Ty nejsi její ségra?“ podezíral ji muž.

„N-ne,“ koktala Pam. „Já jsem její sestřenice.“

Všichni najednou ztichli. Pak Pam slyšela, jak muž říká: „To je ale trefa. Sestřenice Revy Dalbyový. Třeba se to obrátilo a my budeme mít zase štěstí.“

„Pusťte mě!“ plakala Pam a čím dál tím víc slz jí kanulo po tváři.

„Prosím vás… teď už mě můžete pustit!“

Nevšímali si jí. „Myslíš, že bude Dalby ochotnej zaplatit za svoji neteřinku?“ ptal se muž dívky.

„Nebude!“ vyhrkla Pam. „Za mě vám nic nedá. My se s nima nestýkáme. Já ho znám moc dobře. Nedá vám nic! Nechte mě jít…

prosím!“ Začala hlasitě vzlykat.

Přestože vzlykala, slyšela, jak si ti dva něco vzrušeně nahlas šeptají.

84

„Kdyby tu tak byl tvůj brácha. Ten by věděl, co a jak,“ řekla dívka s napětím.

„Co když nám lže?“ podezíral ji muž.

„Já si to nemyslím,“ odpověděla dívka. „Myslím, že nelže. Ale mám pocit, že za ni nedostaneme ani zlámanou grešli.“

Dlouho se nikdo neozval.

Pak uslyšela Pam slova, za která by dala nevím co. „Třeba bysme ji mohli pustit,“ navrhla dívka.

„Cože? Pustit ji?“ nemohl muž uvěřit svým uším. „To určitě. To teda jo. Ani nápad! Pustit ji nemůžeme. Nemáme na vybranou.

Musíme ji zabít.“

85

XXII.

ZABILI JI

Reva svými dlouhými nehty poťukávala po hladké desce stolu a bradou si u ucha přidržovala bezdrátový telefon. Očima přeletěla ložnici, aby se podívala na rádio u postele, které ukazovalo i čas.

Bylo devět hodin, čtyřicet tři minut a byla noc.

„Za všechno můžu já,“ obviňoval se Victor na druhém konci drátu. „Je to prostě jen a jen moje vina.“

„Proč zrovna tvoje vina?“ oponovala mu Reva, ale neznělo to moc soucitně, spíš popuzeně. „Ty jsi přece Pam neunesl!“

„No jo, ale…“ váhal Victor. „Byl jsem s tebou, Revo, když…“

„Mohli unýst mě,“ přerušila ho Reva. Popotahovala si rukávy bleděmodrého kašmírového svetříku. „Umíš si to vůbec představit?

Měla jsem to bejt já, koho chtěli unýst! Kdybych bývala nepoprosila Pam, aby to za mě vzala ve skladu, tak by měli mě! To je hrůza!

Vždycky, když na to pomyslím, tak mě z toho jde mráz po zádech.“

„Co kdybys jednou taky myslela trochu na to, co je s Pam?“

odsekl nazlobeně Victor.

„No jasně. Je mi jí hrozně líto,“ prohlásila Reva ne moc přesvědčivě. Pozvedla ruku a prohlížela si svoje nehty.

„Nevíš, co povídali únosci? Ozvali se znovu?“ zajímalo Victora.

„Naposled volali včera,“ odpověděla Reva. „FBI nemá žádný vodítko, kdo by to mohl bejt. Nevědí vůbec nic.“

„A co tvůj otec?“ pokračoval Victor. „Ten taky neví, kdo ji unes?

Nepoznal po hlase tu holku, co volala?“

„Myslím, že ne.“

86

„A má pro ně připravený peníze?“ zeptal se Victor.

„To teda nemá,“ odpověděla Reva.

„Cože?“ Victor překvapeně zalapal po dechu.

„Táta nikomu nic platit nebude. Myslí si, že dávat únoscům prachy nemá smysl. Říká, že to jen povzbuzuje další únosce.“

„To nezaplatí za svou vlastní neteř?“ vykřikl Victor.

„Tatínek je hrozně zásadovej,“ řekla Reva bezbarvým hlasem. „A není tady. Musel naléhavě odletět do Walnut Creek, kde má další obchod. Vrátí se až zejtra.“

„To jsi tam úplně sama?“ Victorovi překvapením přeskočil hlas.

„Táta zařídil, že sem policie poslala hlídku, která mě chodí každou půlhodinu kontrolovat,“ prozradila mu Reva.

To už bylo jiný kafe, když si Victor začal dělat starosti o ni, místo těch nářků, že za všechno může on, nebo co je asi s Pam. Pokud jde o Pam, tak ji litovala. Koneckonců, Pam byla její jediná sestřenice.

Reva se byla jistá, že únosci Pam stejně pustí, jakmile zjistí, že za ni nedostanou ani penny.

„Já… já mám takovej strach, Victore,“ svěřila se mu hláskem malé holčičky. „Ti únosci přece chtěli dostat mě. Začnu se klepat, kdykoliv si vzpomenu, jak málo chybělo a byla jsem to já.“

„To je hrůza,“ pronesl Victor s účastí. Představovala si vážný, starostlivý pohled jeho tmavých očí. Victor je moc hezkej, povzdychla si Reva. Ale je to prostě slabá žárovka. Moc málo wattů v oblasti mozku. Je to škoda, pomyslela si a zatímco s ním telefonovala, listovala v časopise Elle. To by mě nikdy ani ve snu nenapadlo, že mě to s ním přestane bavit tak rychle.

„Chceš, abych k tobě přišel?“ navrhl Victor. „Aby ses cejtila v bezpečí?“

Reva se zasmála. „A kdo by mě chránil před tebou?“ Victor se nesmál. „Ne, vážně!“ naléhal. „Můžu tam bejt za deset minut.“

„Mně se nic nestane,“ odmítla Reva. „Počkej… zapomněla jsem ti říct, co se mi zdálo. Byl to tak divnej sen. Tak strašidelnej.“

„Zdálo se ti o Pam?“ hádal Victor.

„Ne. No vlastně tak trochu,“ odvětila Reva a zavřela časopis.

Opřela si telefon o druhé rameno. „Úplně mě to včera v noci probudilo. Bylo to děsně znepokojující.

87

Šla jsem nakupovat. V tom snu, myslím.“

„Nakupovat?“

„Jasně. Do nějakýho velikýho obchoďáku,“ pokračovala Reva.

„Možná to byl tátův obchoďák. Nevím. Nepoznala jsem ho. Na začátku toho snu byl obchod plnej lidí, hrozně hlučnej a plnej světla.

Chodila jsem mezi regálama a prodírala jsem se davem. Bylo to hrozně nepříjemný. Vzpomínám si, že se mi to vůbec nelíbilo. Prostě jsem šla dál a dál.

Vypadalo to, že ty uličky nikde nekončej,“ pokračovala Reva.

„Chtěla jsem pryč, ale nemohla jsem najít východ. Pak ale najednou všechno ztichlo. Bylo ticho. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Obchod byl prázdnej. Nikde ani noha. Jen já. Já a ještě někdo. Uslyšela jsem za sebou kroky a bylo mi hned jasný, že mě někdo pronásleduje. Tak vidíš, jak se napřed něco zdá a pak se to stane.“

„Jo. Jasně,“ odpověděl Victor. „Je to strašidelný.“

„Počkej. To nejhorší teprve přijde,“ slibovala Reva.

Rozeběhla jsem se. Hledala jsem východ, jakejkoliv východ. Ale byly tam jenom samý uličky a regály. Bylo mi z toho nanic. Běžela jsem. Běžela jsem těma uličkama. Ale on byl těsně za mnou.

Přibližoval se. Byl blíž a blíž. Jediný, co bylo slyšet, byly jeho kroky a moje supění. Běžela jsem dál a dál. Jako bych měla už na vždycky pořád jen utíkat.

„A pak mě chytil,“ pokračovala Reva.

„Kdo?“ vyhrkl Victor.

„Držel mě za ramena,“ líčila mu. „Chtěl mě odvlíct pryč, chtěl mě unýst. Věděla jsem, že mě chce unýst. Já jsem se ale bránila a vykroutila jsem se mu. Otočila jsem se, abych viděla, kdo to je. A…

byl to Santa Claus!“

„Cože?“

Reva se zasmála. „Byl to Santa Claus. Věřil bys tomu? Cha-cha-cha!“

„To je divný!“ vykřikl Victor. „A co bylo dál?“

„Dál jsem se probudila,“ řekla mu Reva.

Victor dlouho nepromluvil ani slovo. Reva skoro slyšela, jak mu mozek běží na plné obrátky. „Asi jsi měla strach o Pam,“ dodal nakonec.

88

„Asi máš pravdu,“ zívla Reva. „Nikdy nevím, co

moje sny

znamenají. Jen je mi jasný, že to byl divnej sen.“

„Jseš si jistá, že nemám chodit?“ zeptal se.

Než mohla Reva odpovědět, zaslechla zvenčí hlasité bouchnutí.

Okamžitě ten zvuk poznala… byla to dvířka od auta.

„Victore, počkej chvilku. Někdo přijel,“ oznámila mu. Vyskočila a vzala si telefon do ložnice k oknu.

Odhrnula záclonu a podívala se dolů na cestu.

Zaslechla skřípění pneumatik. Nějaké auto se vzdalovalo.

Neviděla ale, jaké.

Co to je támhle dole na cestě? Je to snad nějakej velkej pytel?

Nebo igelit na odpadky? Mhouřila oči, aby lépe viděla.

„Kdo to je?“

„Já nevím. Za chvíli ti zavolám.“ Položila telefon a hodila ho na postel.

Potom spěchala dolů po schodech pokrytých kobercem a brala je po dvou. Otevřela šatník a sáhla po bundě. Přehodila si ji přes ramena a zároveň otevírala přední vchod Vyběhla ven a běžela až tam, kde cestička končila.

Byla jasná, studená noc Jak běžela, její dech před ní vytvářel obláčky páry. Nově instalované reflektory v korunách stromů vrhaly na trávník před domem bílé kužele světla.

Reva strachy polkla, když se přiblížila k cestě.

Něco tam leželo. Bylo to nějaké tělo. Jako když člověk leží na zádech.

Nějaké dívčí tělo.

Pam!

Reva těžce oddychovala a pak klesla na kolena ke své sestřence.

„Panebože, ne,“ vzlykala. „Oni ji zabili.“

89

XXIII.

KROKY

Pam měla zavřené oči. Vlasy rozcuchané. Její pleť vypadala šedě v bledém světle, které vrhaly reflektory zavěšené na stromech.

„Zabili ji,“ zamumlala Reva. Těžce polkla. V krku měla najednou sucho. V zádech ji zamrazilo.

Pohlédla vzhůru a spatřila hned nad zemí něco tmavého, jak se to po ojíněném trávníku přibližuje směrem k ní. Vyskočila, ale pak zjistila, že je to jenom King, její hlídací pes.

Obrovský pes svěsil hlavu a potichu zakňučel.

„No tak, Kingu,“ uklidňovala ho Reva a její hlas byl mírný a polekaný. „No tak, pejsku. Sedni. Sedni, Kingu.“

Pes ji chvíli pozoroval svýma červenýma očima, v kterých se zračil strach Pak se usadil na kraji cesty.

Reva uslyšela slabé zasténání. Upřela oči na cestu.

Pam mrkla. Jednou. Dvakrát. Znovu zasténala. Otevřela oči. Její oči se tupě dívaly na Revu.

„Pam!“ vykřikla Reva. Poklekla vedle ní. „Pam! Ty jsi… naživu!“

Pam se snažila zvednout hlavu. Byla to však pro ni příliš velká námaha. Svíjela se bolestí, zavřela oči a položila si hlavu zpátky na zem.

„Ty jsi naživu!“ opakovala Reva. Držela hlavu Pam v rukou.

Urovnala její vlhké, zamotané vlasy.

„Tím si nejsem tak jistá,“ zaúpěla Pam.

„Musíš se nějak dostat dovnitř,“ řekla Reva a zachvěla se.

„Myslíš, že můžeš vstát?“

90

„Zkusím to,“ odpověděla Pam třesoucím se hlasem. „Já-já jsem byla svázaná. Moje nohy byly úplně ztuhlý.“

Reva ji pomohla pomalu se zvednout. Pak se o ni Pam opřela, Reva ji chytila kolem pasu a vedla ji vzhůru po cestě k domu.

„Oni… oni do mě kopali. Začala jsem se z toho probírat, když mě vyložili z auta,“ vysvětlovala Pam, když jí Reva u sebe v pokoji pomáhala posadit se na pohovku.

„Praštila jsem se do hlavy o chodník. Asi jsem pak zase ztratila vědomí.“

„Lehni si na ty polštáře,“ radila Reva Pam a urovnala jí měkký saténový polštář za hlavou. „Tak a je to. Přinesu ti trochu vody.“

„Díky,“ poděkovala Pam a zavřela oči. „Já-já jsem pořád ještě trochu mimo, mám ten pocit. Hrozně se klepu, víš? Všechno se třese.

A srdce mi hrozně buší.“

„Zavolám doktoru Simmsovi,“ řekla Reva a zamířila do kuchyně.

„A taky tvým rodičům. Těm se uleví!“ Pak ještě dodala: „Zavolám pro jistotu i FBI. Mám jejich číslo hned u telefonu. A policii v Shadyside.“

Reva odspěchala do kuchyně. Ze zásobníku ve dveřích lednice nalila do skleničky vodu.

Náhle vykřikla, jak se cestou zpátky do pokoje polekala Pam, která stála hned za ní. „Fuj… to jsem se lekla!“

„Promiň,“ zamumlala Pam a sklopila své zelené oči.

„Měla by sis lehnout, Pam.“

„Když já nechci bejt sama,“ reptala mrzutě Pam. „Jsem tak…

roztřesená. Sednu si jen támhle k pultu.“ Vytáhla si dřevěnou stoličku a vylezla na ni.

„Řekni mi, jak to všechno bylo,“ chtěla vědět Reva, která pozorovala, jak Pam hltá vodu. „Jak se ti povedlo dostat se ven?“

„Hrozně se pohádali, co se mnou provedou,“ líčila jí Pam a přitom s i j ednou rukou nervózně pohrávala s rozcuchanými vlasy. „Ti únosci byli dva.“.

„Jo? Prohlídla sis je pořádně?“ zeptala se Reva a opřela se o bílý pult.

„To ne.“ Pam důležitě zavrtěla hlavou. „Celou tu dobu jsem měla zavázaný oči. Jen jsem je slyšela.“

91

„Zaslechlas jejich jména?“ ptala se netrpělivě Reva.

Pam znovu zavrtěla hlavou. „Ne. Dávali si bacha.“

„Mlátili tě nebo něco podobnýho?“ starala se Reva a ve tváři se jí zračily obavy o Pam, kterou pozorně poslouchala.

„Bylo… bylo to strašný!“ křičela Pam a hlas jí selhával. „Já jsem se tak bála, Revo. Hodili na mě kabát a hrozně mě praštili do hlavy.

Ve skladu. Když jsem se probrala, ležela jsem v nějaký posteli.

Všechno jsem měla svázaný. Oči zavázaný a v puse roubík. Já… já už myslela, že mě zabijou. Fakt, že jo.“.

„Vykašli se na to, Pam,“ řekla Reva jemně.

Pam vzlykla. V kuchyňském světle vypadala pobledle. „Ten chlap mě fakt chtěl zabít. Byl hrozně vznětlivej, celou tu dobu, co jsem tam byla, se věčně rozčiloval. Byl to vážně úplnej rapl. Ta holka byla na to, aby mě zabili, moc vyděšená. Tý šlo jen o to se mě zbavit. Pořád se jenom hádali a hádali.

Nakonec se rozhodli, že mě nechaj ležet na vaší příjezdovce a ujedou pryč z města, jak nejrychleji to půjde,“ pokračovala Pam.

„To už jsou pryč z města?“ Revin výraz vyjadřoval překvapení a úlevu zároveň.

„Jo. Jsou pryč,“ potvrdila Pam. „Slyšela jsem, jak říkali, že mají známého v Kanadě. Měli v plánu tam odjet a chvíli tam v tichosti počkat, až se tady na celou tu věc zapomene.“

Pam se poprvé usmála. „Jsem tak ráda. Jsem tak ráda, že už jsou pryč, Revo.“ Ramena se jí otřásla. Položila si hlavu do dlaní a začala plakat.

Reva k ní přispěchala a položila ruku na třesoucí se rameno své sestřenky, aby ji uklidnila. „Už je to dobrý, Pam,“ zašeptala. „UŽ je to dobrý. Jsou pryč. A ty jseš v pořádku.“

Pam stále trochu pobrekávala, když Reva zaslechla nějaké kroky.

Těžké kroky ve vstupní hale.

To snad ne! pomyslela si Reva a zvedla si ruku k ústům. Nechala j sem přední vchod dokořán!

Kroky byly stále hlasitější.

Pam je také slyšela.

Trhla sebou, oči měla rozšířené strachem.

„Oni se vrátili!“

přiškrceně zašeptala.

92

XXIV.

KDO SLEDUJE REVU

Obě dívky zamrazilo. Poslouchaly s očima upřenýma jedna na druhou.

Kroky se teď ozývaly ze zadní haly.

Pam zalapala po dechu, ramena se jí stále otřásala.

Reva sundala měděnou pánev na smažení z hřebíku na zdi. Pevně uchopila rukojeť a držela ji nad hlavou, připravena použít ji místo zbraně.

Kroky byly blíž. Stále blíž.

Reva zaslechla, jak v hale někdo těžce oddychuje. „Kdo… kdo je tam?“ podařilo se jí vykoktat.

O pár vteřin později se v kuchyňských dveřích objevil Victor.

Nejdříve spatřil jenom Revu. Ukazoval k hale, údivem krčil čelo.

„Přední vchod… bylo otevřeno dokořán,“ koktal. „Měl jsem strach, že…“

„Victore!“ vykřikla Pam. Seskočila ze stoličky. „Pam! Nevěřím vlastním očím! Ty… ty jsi živá a zdravá!“ Victorova hezká tvář vyjadřovala překvapení, potom se zatvářil zmateně. Běžel k Pam a objal ji.

Ať žije happy end, řekla si Reva a dívala se na ně. Pam je tak bezelstná. Ani neuvažuje o tom, proč sem Victor přišel.

Konec dobrý, všechno dobré, napadlo Revu a po tváři jí přejel radostný úsměv, když viděla, jak se ti dva objímají. Aspoň nemusím dávat Victorovi kopačky.

„Hej, vy dva,

nechte už toho!“ křikla na ně Reva. „Musíme

93

zavolat vašim, Pam!“

V s o botu odpoledne dostala Reva pohlednici od svého bratra Michaela ze St. Croix. Na obrázku byla pláž s bílým pískem zastíněná palmami. Na zadní straně Michael napsal tiskacími písmeny:

Vzali jsme si loďku a vyjeli jsme se potápět na Buck Island. Byly takový vlny, že nám s Joshem cesta zpátky trvala dvě hodiny! Měl jsem plavky celý od písku. Stýská se mi po tobě. NESTÝSKÁ!

Reva zírala na palmy na obrázku. Ta pláž byla moc hezká.

Představovala si, jak malé vlnky šplouchají o písek. Viděla před sebou tyrkysově modrou vodu. Dokonce cítila i kokosovou vůni mléka na opalování.

„Ten malej rošťák Michael se má stejně nejlíp!“ vykřikla hořce.

Vyhlédla z okna obývacího pokoje. Obloha byla skoro tak tmavá jako v noci. Skučící, točící se vítr hnal před sebou mrznoucí déšť.

Reva si povzdychla. Je poslední sobota před vánoci, pomyslela si toužebně. Nemám na vybranou. Musím jít nakupovat dárky.

Zamířila ke garáži a cestou si navlékala pončo s kapuci. Pak nasměrovala svou červenou miatku směrem na Division Street Mali.

I k d y ž byla bouřka, všude bylo plno nakupujících. Reva musela třikrát objet podzemní parkoviště, než našla volné místo k zaparkování.

Netrpělivě se prodírala přeplněnými obchody. Ve vzduchu cítila vůni mokré vlny. Všude plakaly děti. Lidé žonglovali deštníky a narvanými taškami. Každej tu vypadá jako houba. Nasáklej vodou a zacákanej blátem, řekla si. Rušná vánoční hudba rámusila z reproduktorů v každém obchodě. Reva zabloudila do dlouhého, úzkého obchůdku, který se jmenoval The Cozy Corner. Celá stěna tam byla plná náušnic, hlavně z umělé hmoty a skla.

Reva věděla, že v obchodě, jaký je tenhle, si pro sebe nikdy nic nekoupí. Ale když přišlo na kupování dárků pro ostatní, vždycky nerada utrácela.

Podívala se na ty náušnice. Ty jsou ale příšerný, řekla si Reva a zkoumala pár, co měl tvar dvou Rubikových kostek. Pam ale budou báječně slušet.

Pak uviděla jiné náušnice z umělé hmoty, které představovaly 94

různé potraviny. Vzala do ruky jedny, co vypadaly jako dva sendviče s oříškovou pomazánkou, a rychle po nich šálila.

Ustoupila stranou, aby se dostala k dlouhému pultu. Upoutaly ji tam náušnice z umělé hmoty ve tvaru dvou banánů. Ne, pomyslela si.

To by bylo moc i na Pam.

Reva byla téměř na konci pultu, když si povšimla tmavovlasého muže v černém plášti. Stál pár kroků od ní a opíral se o vitrínu plnou stříbrných a plastikových náramků.

Jeho kulaté sluneční brýle s modrými skly se zablýskaly. Zíral na Revu s rukama vraženýma do kapes, ale když se na něho podívala, okamžitě uhnul pohledem.

Rovné černé vlasy mu padaly do čela. Je docela hezkej, pomyslela si Reva. Vypadá tak trochu jako Elvis Presley. Hádala, jaké má asi za těmi tmavými brýlemi oči.

Vypadá to, že sem nepřišel nakupovat, zpozorovala Reva. Možná na někoho čeká.

Koupila dlouhé visací náušnice ze skla a zaplatila

kartou

American Express. Potom vyšla ven, aby se podívala po nějakém obchodě s pánským oblečením.

Jednu pěknou, ale nudnou kravatu pro tatínka, přemýšlela v duchu a ustoupila z cesty houpajícímu se deštníku. Chudák táta. Za oblečení utrácí spoustu peněz, ale všechno, co koupí, je takové nijaké a hrozně konzervativní.

Za okamžik se přehrabovala kravatami na pultě v Brooks

Brothers. Když vzhlédla, překvapeně zjistila, že ten mladík s tmavými brýlemi je zase nablízku. Stál venku před obchodem a díval se na ni přes výkladní skříň.

Proč se na mě tak dívá? uvažovala Reva.

A pak ji posedla myšlenka, při níž ji zamrazilo: Co když mě sleduje?.

Ne. Určitě ne! V duchu si nadávala, že je tak nervózní.

Jseš pořád tak trochu vyplašená kvůli tý záležitosti s Pam, uklidňovala se. Ale musíš se na to vykašlat, Revo. To, že potkáš toho samýho chlápka dvakrát za sebou, ještě neznamená, že tě sleduje.

A že zrovna kouká do výlohy, nemusí znamenat, že se dívá na tebe.

95

Když podávala prodavači u pokladny modročernou pruhovanou kravatu a kartu American Express, obezřetně se podívala k výkladní skříni. Ten mladík už tam nebyl.

Vidíš to? řekla si a připadala si jako hlupák. Jseš vyplašená a ani k tomu nemáš žádnej důvod.

O pár okamžiků později, když si prohlížela halenky v butiku Silk Casuals, ho uviděla znovu. Stál o několik regálů dál, s rukama v kapsách kabátu. Hlavu měl skloněnou a černé vlasy mu přepadávaly přes modré brýle.

On se opravdu kouká na mě, zjistila Reva. Tak je to pravda.

Šel za ní do obchodu s cédéčky.

Rychle odcházela a vrážela přitom do ostatních nakupujících, aby se ho v tlačenici před obchodem s potravinami zbavila. Ale když se otočila, uviděla ho, jak se pomalu, ale jistě prodírá v určitém odstupu směrem k ní a upírá na ni pohled svých modrých brýlí.

Když spěchala dolů na parkoviště, zjistila, že se klepe jako ratlík.

Kdo to může být… je to jeden z těch únosců? přemýšlela.

Co když nakukali Pam, že jedou do Kanady jen proto, aby nás zmátli? Abychom přestali být tak opatrní?

Pořád se nervózně otáčela, aby se podívala, co se děje za ní. Její martensky hlasitě klapaly na tvrdém betonu, když se rozeběhla kolem řady zaparkovaných aut.

Lhali Pam schválně?

Jsem teď na řadě já? Já mám být další oběť?

96

XXV.

VELKÉ PŘEKVAPENÍ U PAM

Reva ťukala svými nehty na skleněný pult oddělení parfumerie.

Pozdvihla oči, aby se podívala na ženu, která se již nejméně pět minut pokoušela upoutat její pozornost. Ta ženská má ale frňák, řekla si Reva pohrdavě. Jak skobu, člověk by si na něj mohl pověsit kabát. Plastická chirurgie je pro vás asi neznámej pojem, dámo!

„Můžete mi prosím vás doporučit nějakou vůni?“ požádala Revu a úzkostlivě se na ni usmála. „Chtěla bych něco jiného, než jsem měla teď. Můj manžel už má mé staré vůně plný zuby.“

V tom případě byste se měla radši vykoupat, pomyslela si Reva.

Málem smíchy vyprskla. Já si z toho ale dělám kabaret, přiznala si.

„Zkuste tenhle. Je to nová značka,“ pronesla Reva a podala jí malou lahvičku se vzorkem spraye. „Ukažte zápěstí.“ Nebo ti to snad mám stříknout rovnou na nos?

Nastříkala ženě na zápěstí trochu kolínské. Žena si přičichla a přitom v zaujetí zaklonila hlavu.

Nepřeháněj to s tím čucháním, nebo do sebe tím svým Mákem vdechneš celou ruku!

„Je to dost sladké,“ prohlásila žena. Znovu si přičichla. „Ale voní to hezky.“ Nechala čichání a usmála se na Revu. „Co to je za vůni?“

Je to Odvar z tchořů, pomyslela si Reva.

„Jmenuje se to Černá růže,“ prozradila jí. Rozhlédla se kolem a uviděla Pam, jak se prodírá nacpanou uličkou.

„Aha, můžete mi říct, kolik to stojí?“ zeptala se žena a znovu si přičichla k zápěstí.

97

„Teď ne,“ odvětila Reva s očima upřenýma na Pam. Ukázala na Francine, která měla na druhém konci pultu další zákaznice.

„Obslouží vás ona. Já si musím odskočit.“

„Ale… ale… slečno?“

Zatímco žena zmateně protestovala, Reva spěchala za Pam. „Ahoj Pam… tak už jseš zase v práci?“

Pam přikývla a usmála se na Revu. Měla na sobě černé minišaty a tmavě zelené punčocháče. Blonďaté vlasy měla svázané do culíku.

„To je neuvěřitelný, že jseš už zase zpátky v práci,“ zvolala Reva.

„Proč sis nevzala ještě pár dní volna, aby sis odpočinula a dala se dohromady?“

„Nejde to,“ odpověděla Pam a sklopila oči. „Nutně potřebuj u peníze.“

„To unesenejm neproplácej žádný odškodný nebo něco

takovýho?“ chtěla vědět Reva. Neměla jsem to říkat, vzpamatovala se. Pam má za sebou fakt hrozný věci a já si z toho dělám srandu.

„Přimluv se za mě u strýčka Roberta,“ odsekla suše Pam.

Odkašlala si. „Mimochodem, nechceš se dneska večer zastavit? U

nás doma.“

„Cože?“ Pozvání Revu tak trochu zaskočilo.

„Večer budeme zdobit stromeček, a tak jsem si říkala, že nám třeba ráda pomůžeš.“

„A co… Victor, přijde taky?“ zajímalo Revu.

Pam zavrtěla hlavou, až se jí culík zatřepal. „Ten nemůže. Musí někam s rodičema.“

„Tak dobře,“ souhlasila Reva. „Tak já teda přijdu. Bude sranda.“

Asi mám pocit viny, uvědomila si. Proto klidně půjdu k Pam a nechám se tam unudit k smrti.

„Bude popcorn a vaječnej koňak a oheň na zahradě a tak dále,“

vyhrkla ze sebe Pam a zmáčkla Revě ruku. „Budou to vánoce jako za starejch časů.“

„Už se těším!“ pokusila se Reva předstírat, že je stejně nadšená jako její sestřenice. „Už se nemůžu dočkat!“

Krátce po půl osmé večer téhož dne Reva nasměrovala své auto na Fear Street a zamířila k domu, kde bydlela Pam. Odpoledne sice přestalo pršet, nicméně silnice byla stále mokrá a kluzká. Staré 98

stromy, které lemovaly ulici po obou stranách, se blyštěly v bledém světle pouličního osvětlení.

Když projížděla kolem vyhořelého sídla Simona Feara, které čnělo nad hřbitovem, zavrtěla Reva opovržlivě hlavou. Jak může Pam bydlet v tak strašidelný a ošumělý ulici? nechápala. Jasně, strýc Bill by mohl sehnat něco lepšího, ale s tím jeho platem…

Objevil se stařičký, neuspořádaný dům, kde bydlela Pam. Reva se podivila, když spatřila, že na verandě nesvítilo Žádné světlo. Asi se jim rozbilo, řekla si, jako ostatně všechno v tom jejich baráku.

Zajela s miatou na štěrkovou příjezdovku a zastavila u vyježděné, nerovné cestičky, která vedla k přednímu vchodu.

Vzala nákupní tašku, položenou na vedlejším sedadle. Byly v ní dárky, které nakoupila pro Pam a její rodiče. Když Reva vylézala z auta, Pam se objevila na verandě.

„Přesná jako hodiny! Ahoj!“ zavolala na ni vesele Pam a zamávala jí, když se Reva vydala po cestičce nahoru. „Ty, Revo, dneska večer se ale dárky rozdávat nebudou!“

„Nesu jen pár blbostí, abych vám měla co dát pod stromeček,“

zavolala Reva.

Uklouzla a o uvolněný kámen v chodníčku si podvrkla kotník.

„Au!“

„Buď opatrná. Všechny ty kameny jsou uvolněný,“ radila jí Pam a seběhla k ní dolů.

Koutkem oka Reva zahlédla, jak se za rohem domu něco pohnulo.

Vystřelilo to jako blesk.

Uslyšela nějaké štrachání. Jak někdo ztěžka oddychuje.

Než se mohla otočit, aby zjistila, co se děje, ruka v rukavici jí pevně zacpala ústa.

Vytrhli jí nákupní tašku z ruky.

Přes hlavu jí přehodili něco těžkého. Něco vlněného, co ji štípalo.

Byla to deka?

„Pomoc… já nic nevidím!“ křičela Reva a její hlas zadusila těžká deka.

Ucítila, jak ji něčí ruka pevně chytila kolem pasu. „Nechte toho!“

zaslechla, jak Pam zaječela. „Pomoc! Pomoc!“

Paminy výkřiky náhle ustaly, někdo jí asi taky zacpal ústa.

99

Reva mocně zatlačila lokty za sebe. „Au!“ vykřikl Re vin útočník, když ho zasáhla loktem. „Moje pusa!“

Reva ucítila, jak jeho ruka sklouzla z jejího těla. Musím toho využít, řekla si a ovládla ji panika. Pokusila se dostat se pryč zpod té tlusté deky. Její útočník se ale rychle vzpamatoval. Chytil ji pevně i s dekou kolem krku a svíral ji a svíral.

Stačila sotva zalapat po dechu. Pak do kroutící se Revy někdo zezadu strčil. „To mi zaplatíš,“ chladně zašeptal. „To mi hezky zaplatíš!“

Znovu do ní někdo prudce strčil. Uvědomila si, že ji táhnou po příjezdovce pryč od domu.

To není možný, přesvědčovala Reva sama sebe, aby překonala strach.

To není možný, aby to bylo doopravdy. „Pomoc! Pam… pomoz mi!“ křičela. Reva se začala vzpouzet a podařilo se jí odhrnout cíp té těžké přikrývky.

Krátce zahlédla Pam. Pam taky dostali. Než však Revu znovu oslepili dekou, spatřila na okamžik auto, ke kterému ji vlekli. Byl to stařičký ojetý plymouth.

100

XXVI.

TĚLA NA SMETIŠTI

Než mohla Reva spatřit své útočníky, znovu jí přes hlavu hodili přikrývku, pod kterou nic neviděla a která ji dusila.

Vykřikla, jak ji někdo zase zprudka popostrčil dopředu.

„Co po nás chcete? Nechte nás bejt!“ uslyšela, jak Para pronikavě zaječela.

„Držte huby!“ chraplavě zašeptal dívčí hlas. „Držte h uby… obě dvě, jo?“

Reva zakopla, ale silná paže ji zachytila kolem pasu a donutila pokračovat v pohybu. Slyšela, jak někdo otevírá dveře auta. „Hod je obě dozadu,“ zaslechla dívku.

Kolik jich asi je? uvažovala Reva.

„Co nám chcete udělat?“ fňukala Pam.

„Já jsem ti řekla, že máš držet hubu!“ divoce zaječela dívka.

Reva zaslechla, jak něco těžkého žuchlo na zem. Pam vykřikla bolestí.

„Ať si vlezou do auta. Já si sednu za volant,“ rozkazovala ostatním.

„Ne, řídit budu já. Já mám klíčky.“ To byl mužský hlas. Ne. Hlas teenagera.

„Tak jeď!“ rozzlobeně zaječela dívka.

„Vlezte si dovnitř!“ Další mužský hlas. Hlas toho muže, který držel Revu. Strčil do ní. Klopýtla dopředu a vystrčila ruce, aby neupadla.

Sedadlo auta zabrzdilo její pád. Sjela dovnitř, celá zamotaná v 101

přikrývce. Kolenem narazila na podlahu.

Slyšela, jak sebou někde za ní mlátí Pam. Ozvalo se další žuchnutí, jak něčí pěst někomu uštědřila pořádnou ránu.

„Jeď!“

„Nechte nás bejt! Stejně vás chytej!“ uslyšela Pam, jak křičí.

Pak Pam, která seděla hned vedle Revy, dostala několik ran. Reva cítila, jak se Pam celá třese.

Slyšela také, jak Pam vzlyká. „Už ne! Prosím… už ne! Nechte mě bejt!“

Potom se auto dalo do pohybu.

Kdosi otevřel dveře, u kterých Reva seděla. Někdo jí sundal z hlavy přikrývku. Reva na okamžik zahlédla kulatou tvář tmavookého muže v džínové bundě.

Letmý pohled. Pak už viděla zase jenom tmu, protože jí někdo uvázal přes oči šátek.

Chtěla se vzpírat, bránit se, pěkně jim to zkomplikovat. Ale neměla možnost. Strachem jí všechny svaly ochably. Sotva dokázala pozdvihnout ruce.

Surově jí je zvrátili dozadu, pak je svázali nějakým provazem.

„Au… ne!“ Zaúpěla, když se jí provaz zařízl do zápěstí.

Ani to s nimi nepohlo. Dveře auta zabouchly.

Stále cítila, jak se Pam celá chvěje vedle na sedadle. „Revo… jsi v pořádku?“ zašeptala Pam. „Držte huby! Držte huby!“ zachraptěla dívka ze sedadla pro řidiče.

„Dělej, Elvisi!“

„Jsi vadná nebo co, řekli jsme žádný jména!“ zařval rozzlobeně mladík.

Elvis? Ten kluk se jmenuje Elvis? Reva si spočítala, že jsou celkem tři. Ta dívka, pak ten chlápek s kulatým obličejem, co ji strkal do auta, a ten teenager. Ten, kterýmu říkají Elvis.

Zaslechla, jak přibouchli přední dveře. Motor zarachotil. Vůz vyrazil kupředu, až to s Revou mrštilo dozadu na sedadlo.

„Pěkně seďte, vy dvě, a vychutnejte si jízdu,“ poradil jim muž.

Reva odhadovala, že sedí vedle Pam.

„To nemůžete udělat!“ vykřikovala Pam slaboučkým, třesoucím se hláskem.

102

Reva byla zticha. Zírala jen do tmy, kterou měla před zavázanýma očima. Uvědomovala si, že na to, aby promluvila, je moc vyplašená.

Zakašlala. Začala se dusit. Hrdlo měla sevřené a v krku cítila sucho.

„Přestaň s tím kašláním, Revo!“ vyštěkla z předního sedadla dívka.

Ví, jak se jmenuju, došlo Revě. Zamrazilo ji.

Znají moje jméno. Celý si to naplánovali dopředu. Někde se v klidu posadili, mluvili o mně a vymysleli celou akci.

Reva často četla o únosech. Dívala se na ně v televizi.

Ve filmu ale nikdy neviděla, co je to mít doopravdy strach. Cítila, jak se celá třese strachy.

Ani ta tma nikdy nebyla ve filmu taková. Nikdy tam neviděla strach, který člověka oněmoval a způsoboval bušení v spáncích.

Ve filmu taky nikdy nebylo, jaké je to, když je člověk bezradný, a když je vydán na milost či nemilost někomu, kdo mu chce ublížit.

Ublížit. Možná i zabít.

Někomu, kdo zná vaše jméno…

Tak tohle si Pam musela vytrpět, uvědomila si Reva. Přesně takový strach tehdy, chudák, měla.

A teď to zažije ještě jednou.

Proč? Kvůli mně?

Když chtěli dostat mě, tak proč unesli znovu i Pam?

Najednou to Revě došlo. Myslejí si, že dostanou víc peněz, když unesou obě dvě.

Asi mají pravdu, uvědomila si Reva.

Táta jim rád dá, cokoliv si řeknou.

A co se stane pak?

Bleskla jí hlavou nepříjemná myšlenka.

Co bude pak?

Reva na to nechtěla myslet.

Co provedou se mnou a s Pam, až jim táta zaplatí? Nechají nás být? Vyklopí nás jednoduše na cestě před domem, jako to udělali předtím?

Reva to viděla ve filmu. V televizi se často ve zprávách mluvilo o únosech.

103

Někdy vás pustí. Někdy si vezmou prachy a nechají vás být.

Ale někdy ne. Někdy vás… zabijou.

Zabijou a schovají vaše tělo, aby ho nenašli policajti, dokud nezpráchniví.

Vezmou peníze a stejně člověka odkrouhnou. A tělo hodí do řeky nebo na nějaký odporný smetiště. A pak vás ukážou v televizi, jak ležíte v takovým tom dlouhatánským plastikovým pytli. V pytli jako odpadky. A… a…

Tak dost! poručila si Reva. Přestaň myslet na tak příšerný věci!

Bude to dobrý. Táta jim zaplatí. Nechaj tě bejt.

Buď optimista.

Pam už přece jednou pustili… ne?

Auto zaúpělo, jak prudce zabočili. Pak zarachotilo a vyrazilo vpřed.

Reva se přistihla, že zatajila dech. Pomalu vydechla a pokusila se přimět vlastní tělo, aby se přestalo klepat, a mysl, aby se nedala ovládnout děsivými představami.

„Přeju vám veselé vánoce!“ vykřikl najednou ten kluk na předním sedadle. Rozjařeně se zachechtal vysokým hláskem.

„Komu že přeješ? Ještě nic neoslavuj,“ napomenula ho dívka na předním sedadle. „Prachy ještě nemáme, jasný?“

Chlapec znovu zahlaholil. „Veselé vánoce, a teď všichni!“

Auto znovu zahnulo. Reva ucítila, jak na ni dopadla Pam.

„Hej, ty tam, jseš nějak podezřele tichej,“ zavolal chlapec dozadu na muže, co se tísnil na druhé straně vedle Pam.

„Mě bolí pusa, já jsem dostal ránu,“ mrzutě zavrčel muž.

„Kdo tě praštil?“ zajímalo kluka.

„Ta zrzka. Víš která? Reva,“ naštvaně zaskřípal zuby. „Vzala mě loktem, když jsem ji táhnul k autu.“

Reva uslyšela, jak se kluk zařehtal.

„To není k smíchu, Elvisi,“ zuřivě vyštěkl muž, který zapomněl, že nemá používat jména. „Natrhla mi ret. Krvácí to jak pominutý.“

To se mi povedlo, pomyslela si Reva.

„Kvůli tomu mě už zase začala bolet hlava,“ zavrčel muž. „Děsně to bolí.“

„To bude dobrý,“ prohlásila dívka bezcitně. „Až budeš bohatej, 104

tak tě hlava bolet nebude. Vsadím se s tebou.“

„Já ji zabiju,“ zafuněl muž, aniž by si všímal jejích slov.

„Jen klídek, člověče. Pěkně seď a odpočívej,“ radil mu Elvis. „Už jsme skoro na místě.“

„Chci ji zabít. Fakt to udělám,“ klidně trval na svém muž.

Vyslovoval nezřetelně. Reva hádala, že je to kvůli tomu rozbitému rtu.

„No… možná, že budeš mít příležitost,“ nepohnul chlapec ani brvou.

105

XXVII.

TICHO JAKO V HROBĚ

„Nejradši bych jí tu pracku rozlámal na kusy,“ zlobil se muž na zadním sedadle a hlasitě, vzrušeně dýchal. „Pak teprve by mě přestala bolet hlava.“

„Ty, máme snad dost co dělat, ne? Musíme zachovat chladnou hlavu, sám jsi to říkal,“ houkla na něho dívka velmi netrpělivě.

Muž něco zabručel.

Auto zpomalilo.

„Kam nás vezete?“ vyhrkla Reva. „Co s námi budete dělat?“

„Hej, kecá ti to tam vzadu,“ pronesla dívka sarkasticky.

„Řekli jsme vám, že máte držet hubu!“ zavrčel na Révu muž.

„Ten provaz mě hrozně řeže do ruky,“ stěžovala si Reva.

„Búú-búú,“ lhostejně zareagovala dívka. „Radši zavři klapačku, Revo.“

„Já jen chci vědět, co s náma zamejšlíte,“ nedala se Reva.

„Ještě jednou cekneš a je po srandě,“ sdělila jí netečně dívka.

Pam do Revy silně šťouchla, aby jí dala najevo, že má být zticha.

Reva spolkla své otázky a ponořila se do sedadla.

„Zajeď támhle dozadu,“ zaslechla Elvise, jak radí dívce.

„Promyslel sis to dobře?“ zapochybovala.

„Jasně. Hned jsem zpátky,“ uklidňoval ji Elvis.

„Sem dozadu žádný policajti nechoděj. Uvidíš. Zaparkuj s tím támhle. Tam nejsou žádný světla.“

Auto vyrazilo.

Pam se k Revě pevně přitiskla. Už se neklepala, ale Reva slyšela 106

její polekaný, krátký dech.

„Tentokrát žádný blbosti,“ reptal muž, co seděl vedle Pam.

„Počkej, nikam nejezdi. Už jsem tady,“ řekl Elvis mírně. „V čem to vázne?“

Auto zpomalilo a zastavilo. Reva zaslechla, jak dívka zajíždí na parkovací plochu a vypíná motor.

„Kdybys míň kecal a radši myslel,“ mumlala si pro sebe.

„Ale ale, kapitáne,“ odpověděl muž sarkasticky.

„Ať vylezou z auta,“ poručila dívka.

Dveře se otevřely. Reva slyšela, jak únosci vystupují z auta ven.

„Kde to jsme?“ zašeptala Reva Pam.

„Já nevím,“ odpověděla jí Pam rovněž šeptem. „Zdálo se mi, že jedeme docela dlouho. Možná se mi to ale jen zdálo, protože mám děsnej strach.“

„Držte huby! Obě dvě!“ zavrčel na ně muž. „Už mě z vás začíná bolet hlava.“

Prudce vytáhl Revu z auta. Zakopla, ale pak zase našla rovnováhu.

Odřela si boty o chodník.

Jsme někde na příjezdovce? přemýšlela. Nebo na nějakém

parkovišti?

Tak takovýhle to je, když je někdo slepej, náhle si uvědomila.

Studený vzduch ji příjemně ovanul. Zhluboka se nadechla, pak ještě jednou.

Ještě kdyby jí tak přestalo bušit srdce, tlouklo jako o závod.

Slyšela, jak vytahují z auta i Pam. Pak bouchly dveře od auta.

Reva pozorně poslouchala.

Kde jenom mohou být? Kde?

Bylo ticho. Ticho jako v hrobě.

Roztřásla se.

Někdo jí surově zkroutil ruce za záda. Vykřikla, jak se jí provaz pevně zařízl do kůže.

Muž jí znovu zvedl ruce nahoru. Bolest jí projela celým tělem.

Potom ji popostrčil dopředu. „Kam s ní?“ zavolal na ostatní.

„Támhle,“ slyšela Reva Elvise.

„Ten osvětlenej vchod.“ Reva

cítila, že je Pam nablízku. Obě je strkali nahoru po schodech.

Kde to jsme? Kde jsme? Kde jenom můžeme být? Tato otázka 107

Revu stále pronásledovala.

Slyšela, jak někde v dálce hučí rušná ulice.

Zaslechla nějaké vzdálené auto, jak zahoukalo.

Jinak už bylo slyšet jenom vrzání bot na tvrdé dlažbě.

„Au!“ Reva náhle klopýtla a upadla na zem.

Nemohla tomu zabránit, protože měla ruce svázané za zády.

Ztěžka dopadla na bok. Zády jí projela bolest. „Aúú.“

„Nepokoušej se o žádný srandičky,“ rozzlobeně zavrčel muž.

„Vždyť nevidím na cestu!“ zakvílela Reva.

Chytil ji kolem pasu a postavil ji na nohy. „Stejně není na co čumět,“ utrousil. „Jen pěkně šlapej.“

Revu bolelo koleno. Krátce vzlykla. „Pomozte mi!“

Muž se pohrdavě zachechtal.

„Kde se couráte? Někdo nás zahlídne,“ ostře vyjekla dívka. Muž Revu postrčil dopředu. „Slyšelas ji, ne? Tak se hni.“

Za okamžik už vcházeli do domu a ocitli se v nějaké tiché místnosti. Jak přicházeli, jejich kroky se rozléhaly, takže Reva usoudila, že je to velká místnost.

Hlasitě zakašlala. Kašlání se rozléhalo všude kolem.

Musí to být opravdu veliká místnost.

Podlaha tam byla tvrdá. Její tenisky na tvrdém a hrubém povrchu zavrzaly. Určitě to není linoleum nebo dlažba. Snad beton.

Vešli do další místnosti.

„Zůstaň napravo u zdi,“ zaslechla Reva dívku, jak jí poroučí.

Reva se zhluboka nadechla. Šli opravdu rychle. Muž jí svíral ruku tak, že ji to bolelo, a strkal ji před sebou.

Reva se ještě jednou nadechla a snažila se zachovat klid a nerozsypat se.

Přemýšlela, co je to cítit všude kolem. Tak už vím, kde to jsme, pomyslela si. Už je mi to jasný. To snad ani nemůže být pravda.

108

XXVIII.

REVA NECHCE POUTA

Reva rozpoznala ten těžký, horký vzduch, to nasládlé aroma parfémů a kosmetiky.

Někdo zapomněl vypnout reproduktory, ze kterých se tiše linula hudba. Slyšela refrén „Tiché noci“, jak se jemně vznáší v prostoru.

Jsme u táty v obchoďáku, užasla Reva.

Přivlekli Pam a mě až sem.

Ale proč?

„Elvisi, kdes byl?“ náhle se zeptal muž.

„Žádný jména, vole, jasný? Furt ti to musím připomínat!“ vyštěkl Elvis. „Musel jsem se zbavit ochranky. Teď rychle nahoru.“

„Běž se podívat, jestli nevypnuli výtahy,“ poručil muž. „Vůbec se mi nechce jít pět pater pěšky.“

„Ta tě ale pořádně praštila do huby, vole,“ zavolal na něho Elvis.

„Měl by sis na to dát led.“

„Máš dobrý nápady. To ti pro něj budem muset poslat,“ utrousila dívka sarkasticky . „A rovnou si necháme přinýst i pár sendvičů, když už jsme v tom.“

„Jasně, jasně. Tak už se vzpamatuj,“ chlácholil ji Elvis. „Dyť nám to všechno klape… aspoň protentokrát. Budeme mít spoustu peněz.

Budou z nás milionáři. Úplně jako ve filmu.“

„Ty a ten tvůj brácha jste oba stejný,“ zamručela dívka. „Chválíte dne před večerem.“

„Se ví,“ nedal se Elvis.

„Hele, výtah!“ zaradoval se muž.

„Bezvadný.“ Chytil Revu za

109

ruku. „Nastup si.“

Dostrkal ji až dozadu do kabiny. Cítila, že Pam stojí hned vedle ní. Výtah potichu zabzučel, jak se rozjížděl.

Proč s náma jedou do pátýho patra? vrtalo Revě hlavou. Co tam jenom je?

Dětské oděvy. A hračky, vzpomněla si. Ano, tak je to. Letos je tam Santaland. A dětské kadeřnictví. A taky levná obuv…

Proč si vybrali páté patro?

„Tudy,“ prohlásil muž a hrubě ji vystrčil z výtahu.

„Já vím, kde jsme,“ plácla Reva. „Jsme v tátově obchoďáku.“

„Tak tos nás, holka, převezla,“ odpověděla dívka sarkasticky.

„Rozvažte jim oči. Nebo se tam v životě nedostaneme.“

Reva musela zavřít oči, do kterých jí zasvítilo jasné světlo.

Zamhouřila je a počkala, až si zvyknou. Uviděla Pam, jak taky zápasí se světlem.

Jak pokračovali dál tmavou, úzkou halou, nabývali všichni tři únosci jasnějších obrysů. Dívka byla mladá, do dvaceti jí asi něco chybělo, usoudila Reva. Měla neuměle odbarvené vlasy, u kořínků byly tmavé. Celkem ujde, až na ty přední zuby. Ty má jako veverka, všimla si Reva.

Pak si vzpomněla, kde je už jednou viděla.

Bylo to před několika dny v obchoďáku. Ty ztracený kontaktní čočky. Vzpomněla si i na Elvise, toho mladšího z nich. Tak to byl ten kluk s těma oduševnělýma, černýma očima a štíhlým, zanedbaným zevnějškem… ten, co se ji pokusil vylákat od pultu.

Ano, Reva si je oba zapamatovala. Toho třetího z nich, toho s tou kulatou, červenou tváří a pivním břichem nikdy předtím neviděla.

Jeho oči metaly blesky všude kolem. Měl svěšený jeden koutek úst, zaschlá krev byla vidět tam, kam ho udeřila.

Elvis byl hezký, ale tím laciným, až kýčovitým způsobem, pomyslela si Reva. Poškleboval se Revě a měřil si ji, jako by ji viděl poprvé.

Pohlédla na Pam. Její blonďaté vlasy byly rozcuchané. Měla opuchlé, červené oči. Zkusila hodit na Revu povzbuzující úsměv, ale její třesoucí se brada ji prozradila, odhalila její strach.

„Hněte sebou. Dělejte!“ přikázala jim dívka a zamračila se.

110

„Někde v tomhle patře je ochranka.“

Reva a Pam byly donuceny pokračovat úzkým průchodem za

prodejní plochou. Východy vedly k šatnám a skladištím.

„Tudy,“ vyštěkl muž a strčil Revu do ramene. Záblesk světla upoutal Revinu pozornost. Ztuhla, když si poprvé uvědomila, že v jedné ruce drží malou stříbrnou pistoli.

„Jo. Je pravá,“ zavrčel a přimhouřil oči, aby se na ni podíval. „Jen zkus něco udělat a uvidíš, jak střílí. Tak dělej, Revo.“ Když vyslovoval její jméno, zdálo se, že ji proklíná.

Kdepak je uklízeči četa? A kde noční stráž? přemýšlela, Reva.

Věděla, že televizní bezpečnostní systém nefunguje a zrovna se opravuje. Uvědomila si, že únosci určitě někdy předtím obchod sledovali na obrazovce a věděli, že teď nefunguje. Museli taky vědět, že v tuhle dobu se končí v pátém patře každý večer s úklidem.

Ona a Pam byly dostrkány do malé čtvercové místnosti, která sloužila jako sklad. Kovové police na zadní stěně byly prázdné. Před nimi stál krátký žebřík z hliníku. Uprostřed místnosti byly dvě šedé skládací židle.

Podlaha a židle byly zaprášené. Kolem dvou z nich se válely prázdné plechovky od sody.

Někteří zaměstnanci tu asi obědvají, zpozorovala Reva. Ale je víc než jasné, že tento sklad se už dlouho na nic nepoužíval.

Dívka pokynula Pam a Revě, aby se šly posadit do skládacích židlí. „To mi nemůžete rozvázat ruce?“ zaječela Reva. „Ta šňůra…

mě hrozně řeže.“

Dívka udělala sarkastické tss-tss.

„Můžete mi to aspoň trochu povolit?“ prosila Reva.

„To toho nemůžete ani na chvilku nechat? Táta vám přece dá peníze, ne? Tak byste se mnou mohli zacházet trochu líp, trochu důstojněji, co vy na to?“

„Přestaň žvanit! Dost těch keců!“ rozzlobeně zakřičel muž.

Zrovna si sahal na poraněný ret. Teď se mu oči rozšířily hněvem.

Obličej mu brunátněl, jak se dral k Revě.

„Danny…“ napomínala ho dívka obezřetně a omylem tak

prozradila jeho jméno Revě a Pam.

„Co blbneš, člověče,“ bránil mu Elvis.

111

Danny si jich nevšímal a chytil Revu za ruku.

„Nešahej na mě!“ zaječela.

Zkroutil jí ruku za záda.

„Danny… nech ji bejt,“ poroučela dívka.

„Pusťte mě, prosím vás! Mě to fakt bolí!“ prosila Reva pisklavým, vylekaným hlasem, jaký ještě nikdy neslyšela. „Prosím!“

„Danny… přestaň!“ křičela dívka.

Danny ale naštvaně zachroptěl a ještě víc Revě zkroutil ruku.

Ozvalo se hlasité prasknutí, jako by někdo zlomil tužku.

Do Reviny ruky vystřelila bolest, pak do zad, do krku. Všechno kolem zbělelo. Podlaha se pod ní naklonila.

Bolest syčela jako elektrický proud, chvíli visela nad Revou, pak ji ovládla, pak ji celou pohltila.

Danny těžce oddychoval, pustil ji a ustoupil stranou.

Reva bezhlesně klesla na kolena na svítivě bílé podlaze, bílé stěny se leskly před ní.

To ona tak hrozně sténala?

Neslyšela sama sebe přes nával bolesti, který ji ohlušoval.

Bílá bolest. Ta bílá, škvířící se bolest.

Zavřela oči, když znovu zasténala.

Pod víčky měla bílo. To ji oslepovalo.

Sténala stále hlasitěji.

I tak zaslechla Dannyho, jak říká: „Já ji vážně chci zabít.“

112

XXIX.

REVA SE NESTAČÍ DIVIT

Reva si uvědomila, že byla určitě v bezvědomí. Zamžourala a rozhlédla se kolem sebe. Teď seděla. Vedle Pam. V jedné z těch skládacích židlí. Nával bolesti ovládl celou její paži. Zkusila se postavit. Pak ale zjistila, že je v pase uvázaná. Uvázaná k židli. S

rukama stále za zády.

Bílé světlo zmizelo. Všechno teď viděla v jemných obrysech, mírně rozmazané.

Pam, kterou přivázali vedle Revy, neslyšně hýbala ústy. Jsi v pořádku?

Reva si promnula čelo. Chtěla pokrčit rameny, ale bolest byla příliš silná.

V pořádku? Jsem v pořádku?

Ta otázka jí nedávala žádný smysl. Vůbec žádný smysl.

Jak bych mohla být v pořádku?

Snažila se zaostřit, a tak se rozhlížela po místnosti, kde byla.

Danny postával u dveří a nervózně se rozhlížel.

Elvis s dívkou stáli u zdi a pozorovali Revu. „Už přichází k sobě,“

zamumlal Elvis.

„To taky vidím,“ odsekla ostře dívka. „Já jsem ti to ale říkal, že do toho nebudem zatahovat Dannyho,“ pronesl Elvis a očima sledoval svého bratra. „Je úplně mimo. Je schopen udělat cokoliv.“

Reva se zachvěla.

Je schopen udělat cokoliv?

Ruku mi už zlomil, pomyslela si a měla pocit, že se jí strach usadil 113

jako těžký kámen v žaludku. Co mi udělá příště?

To mu ostatní fakt dovolí, aby mě zabil?

„Už jsem řek, že je mi to líto,“ řekl Danny Elvisovi, oči stále upřené na dveře.

„Kolikrát se mám omlouvat? Jen jsem se

neovládnul, to je všechno. Teď už je mi líp. Fakt. Tak mi už dej pokoj, Diano.“

Dívka zakroutila očima. „ D ík, žes jí vyžvanil, jak se jmenuju,“

prohlásila. „Co takhle vrátit se k tomu, co jsme začali? Teď, když už jste se vyblbli?“

„Jasně. Fajn,“ zamumlal Danny.

Diana přistoupila k Revě. „Jak jseš na tom?“

Reva na ni jen zírala a neodpovídala.

Diana zatahala Revu za vlasy. Pak se sklonila blíž, aby si je prohlídla. Ušklíbla se a nechala je Revě spadnout do obličeje.

„Běž sehnat telefon,“ poručil Elvis. „Už mě to tu přestává bavit.“

„Strašně to bolí. Co tady, v tátově obchoďáku, vlastně děláme?“

ptala se Reva a svíjela se bolestí, kterou cítila ve zlomené ruce.

„To je poslední místo, kde tě budou hledat,“ sdělila jí Diana a popošla ke dveřím.

„Nikdo tohle skladiště nepoužívá,“ svěřil se Elvis. „Nikdo sem nikdy nechodí. Zjistil jsem si to.“ Zdálo se, že je se sebou spokojen.

„Tak běž a zavolej Dalbymu,“ nařídil Dianě Danny. „Řekni mu, kde má nechat prachy.“

„Jo. A pak odsud vypadnem,“ souhlasil Elvis. „Ale co bude s námi?“ zeptala se Reva. Podívala se vedle na Pam. Pam měla oči upřené na Elvise, jako by si chtěla vštípit do paměti každý pór na jeho tváři. „Co s námi uděláte?“ zopakovala Reva.

„Necháme vás tu svázaný,“ odpověděla Diana, aniž by hnula brvou. „A se zavázanou pusou.“

„Ale… ale…“ koktala Reva.

„Tak se nenamáhejte,“ zamračila se Diana. „Někdo vás tu za den za dva objeví.“

Elvis se zařehtal. Kývl na Dianu, aby šla telefonovat. „Já mám ale stejně pocit, že bysme je měli odkrouhnout,“ zamával Danny svou malou pistolkou.

„Snad jsme to tu řešili už dost dlouho, Danny,“ povzdychla si 114

Diana. „Dost srandiček, jasný? Už jsi jí zlomil ruku. Teď mě dobře poslouchej. Chceme přece jenom získat nějaký prachy na vánoce, jak jsme se dohodli. Nechceme je zabít.“ Podrážděně si vzdychla.

„Ale na co po sobě nechávat svědky?“ nedal se Danny. „Viděli nás, Diano. Znají i naše jména. Když se jich nezbavíme, tak nás bonznou policajtům. A ty nás dostanou.“

„To ani náhodou,“ přesvědčoval Elvis bratra. „To už budeme tak daleko, že nám to bude fuk. Mimochodem, vždyť jsem vám to říkal.

Sem do tohodle skladu vůbec nikdo nechodí. Ty holky tu budou tejden. Možná dýl.“ Danny se volnou rukou podrbal na čele. „Asi mi to už nemyslí. Víš, já si vždycky vzpomenu najedno staré dobré přirovnání. Mlčet jako v hrobě.“

„Danny, nehraj si na film o pirátech,“ odbyla ho ostře Diana a zavrtěla hlavou. „Je to film, kde se unáší.“

To se přeřekla. Nebo si fakt myslí, že je ve filmu? uvažovala Reva. Třeba je vážně přesvědčená, že to není doopravdy nebo co.

Jsou to cvoci! vykřikla Reva v duchu. Všichni tři. Všichni tři patřej do blázince.

Nespouštěla oči z pistole, kterou svíral Danny ve své baculaté ruce.

Jsou to nebezpečný cvoci.

„Jdu dolů do haly zavolat Dalbymu,“ prohlásila Diana a tím ukončila jejich dohadování. „Pak odsud vypadneme. Elvisi, ty se pořádně podívej, jestli jsou zavázaný. Radši dvakrát. Roubík dostanou, až budeme odcházet.“

Dlouhými kroky odspěchala ke dveřím.

„Počkej!“ zavolala na ni Pam.

To, že se ozvala, Revu překvapilo. Pam celou tu dobu předtím nevydala ani hlásku.

„Diano, počkej,“ zakřičela Pam. „Tak už mě pusť. Rozvaž mě.“

Diana se ve dveřích otočila a upřela na Pam oči. „To mě ani nenapadne,“ prohlásila chladně.

„Tys mi to ale slíbila!“ zaječela Pam. „Pusť mě. No tak, Diano.

Slíbilas mi to. Slíbilas mi, že když vám nalákám Revu, tak mě pustíte!“

115

XXX.

PAM JE KOMPLIC

„Cože?“ nevěřila Reva vlastním uším. Snažila se otočit směrem k Pam, ale výsledkem této snahy bylo, že ji ruka zabolela ještě víc.

Upřela pohled na svoji sestřenici. „Ty… ty jseš jejich komplic?“ Na hlase jí bylo poznat, že ji to spíš překvapilo, než aby se zlobila.

Šokovalo ji to a ranilo.

Pam se vyhnula Reviným očím. „Jasně. Proč ne?“ zamumlala.

„Počkej… Diano… počkej!“ volala zoufale.

Diana si jí nevšímala a vytratila se telefonovat.

„No tak, kluci! Pusťte mě. Slíbili jste mi to!“ kvílela Pam.

Elvis a Danny si jí ale taky ani nevšimli. Drželi se v koutě místnosti a překotně si něco potichu špitali. Elvis držel Dannyho kolem ramen. Danny ještě pořád v jedné ruce svíral svou stříbrnou pistoli.

„Tak ty ses s nima spikla?“ křičela Reva nevěřícně, pak už jenom sípala. „Jak jsi jen mohla, Pam? Jak jsi to mohla udělat?“

„Jednoduše,“ odsekla Pam a obrátila se k Revě s posměškem na tváři. „Proč myslíš, že mě pustili?“

„Protože ty… ty…“ Reva byla tak otřesená a vyvedená z míry, že skoro nemohla mluvit.

Pam se očima vpila do Reviných. „Tys mi zlomila srdce, Revo,“

hořce si postěžovala.

„Cože? Cože j sem udělala?“ Reva měla zase pocit, že se s ní podlaha naklání. „Já ti nerozumím, Pam. Jsme přece příbuzný. Pořád nemůžu uvěřit, žes mohla…“

116

„Vědělas moc dobře, že jsem byla do Victora zamilovaná,“ nedala se Pam a zelené oči jí žhnuly. Obličej jí ztuhl hněvem.

„Co? Do Victora? Ale…“

„Vědělas, že spolu chodíme,“ ucedila Pam skrz zaťaté zuby. „Ale tobě to vůbec nevadilo. Dávala sis s ním rande i tak. Tajně jste se spolu slejzali. Věděla jsi, jak mi na něm záleží, a stejně jsi to udělala.

Chtělas mi ho ukrást. Ty…“

„Co mi to tady vykládáš?“ předstírala Reva, že neví, o čem je řeč, a dávala si pozor, aby se nesetkala s očima Pam.

„Nelži,“ varovala ji Pam. „Já to vím moc dobře, že ty a Victor…

Došlo mi to v tu chvíli, kdys mi řekla, že nepřišel na rande se mnou dvakrát. A já jsem ti řekla jen o jednom. Vědělas to, protože jsi s ním měla rande ty sama!“

„Ale jdi, to nebylo vůbec nic vážnýho!“ protestovala Reva.

„Tím hůř!“ brečela Pam.

„Hej, vy dvě tam, zklidněte hormony,“ přikázal jim Danny z kouta a zlobně se na ně podíval. „To chcete, abych vám zase dal roubíky?“

„Tím hůř,“ opakovala Pam tiše směrem k Revě.

„Ale, Pam…“

„Tak tys to udělala jen tak ze srandy?“ šeptala Pam ostře. „Jen tak, aby sis ze mě udělala prču? Tím hůř, Revo. O to je to horší, mnohem horší.“

Reva ucukla bolestí. V ruce cítila ještě víc tu tepavou bolest. Ta jí vystřelovala i vzadu za krkem. Začalo jí dělat problémy zaostřit zrak.

„Proč jsi to udělala, Revo?“ nedala jí pokoj Pam. „Proč? Proč jsi mi chtěla ublížit zrovna takhle?“

„Já… já nevím,“ zašeptala Reva.

Já opravdu nevím, zamyslela se Reva. Fakt nevím, proč jsem byla celá žhavá přebrat jí Victora. Byla to jen taková hra, nic víc. Vážně jsem to s ním teda vůbec nemyslela. Byl mi dokonce lhostejnej.

„Když mi to došlo,“ šeptala Pam a pozvedla oči směrem k Elvisovi a Dannymu, kteří tam u zdi stále něco probírali, „když mi došlo, že ty a Victor spolu chodíte, tak bych tě byla nejradši zabila, Revo. Fakt, že jo.“

„Promiň… Pam,“ sklopila Reva oči.

„Pak mě unesli. Kvůli tobě. Protožes mě doslova donutila vzít za 117

tebe to skladiště. Mě teda rozhodně unýst nechtěli. Šlí po tobě, jak jinak.“

„Já vím,“ zavřela Reva oči. „Já vím.“

„Potom tvůj otec odmítl zaplatit za mě výkupný,“ pokračovala hořce Pam. „Strýček Robert za mě nedal ani grešli. Hlavně, že jeho milovaná dcerunka byla živá a zdravá pěkně doma v teploučku.

Přece nebude utrácet za mě, když jsem jenom neteř?“

„Pam, přestaň…“ pokusila se ji Reva přerušit.

Pam se ale rozhodla, že jí poví své. „Když tvůj otec odmítl zaplatit výkupný, tak jsem si uvědomila, že nemám co ztratit.

Hrozně… mě to ranilo, Revo. A byla jsem děsně naštvaná. A taky jsem nechtěla, aby mě zabili. A tak jsem se s nima dohodla.“

„Nabídli ti peníze?“ zeptala se Reva.

Pam se na ni pohrdavě podívala. „Peníze? To je to jediný, na co myslíš, že jo, Revo. Na prachy a na kluky, co už maj někoho jinýho.“

Zamračila se. „Ne. Prachy mi nenabídli. Ani nemuseli.“

„Tím chceš říct…“ začala Reva.

„Nabídli mi, že mě pustěj. 2e se dostanu domů živá a zdravá…

když jim pomůžu nějak tě dostat do pasti. A tak jsem si řekla, proč to neudělat? Proč pro změnu nemyslet zase jednou na sebe?“

„Ale Pam,“ vzlykla Reva a hlas se jí třásl. „Jsem přece tvoje sestřenice. Patříme do jedný rodiny. Jak jsi jen mohla…“

„Jak jsi mohla ty?“ vyštěkla vztekle Pam. „Mimochodem, bylo mi jasný, že ti nic neudělaj. Strejda Robert jen bude muset vycvaknout jeden dva miliónky. Takovej balík. Pro něj to nic neznamená. No a ty… Ty budeš na vánoce pěkně doma u stromečku a dostaneš nejmíň tisíc darů, kterejma tě tvůj otec zaplavuje každej rok.“

„To teda jo. Budu doma. Se zlomenou rukou,“ mumlala si Reva.

Pam planuly oči, ale neodpověděla. „Tobě jsem ukradená, tak proč bys nemohla bejt ukradená i ty mně?“ prohlásila nakonec.

„Ale ty… tys mě zradila!“ křičela Reva.

„Ne. Zradila jsi ty mě,“ smutně dodala Pam. V koutcích se jí leskly slzy. „To tys mě zradila, Revo. Loni jsi mi slíbila, že se změníš. Slibovala jsi, že budeme jako dvě sestry. Slibovala jsi…“

Hlas se jí zlomil. Rozzlobeně vzlykla.

„Já jsem to zkoušela,“ řekla mírně Reva. „Je to hrozně těžký, 118

Pam. Je to tak těžký…“

„To už mě nezajímá,“ vyhrkla Pam. Po bledých tvářích jí stekly dvě slzy. Pohlédla k Elvisovi a Dannymu. „Rozvažte mě,“ zakřičela.

„No tak. Rozvažte mě.“ Ti dva na ni upřeně zírali, ale neodpověděli jí. „Teď mě pustíte,“ naléhala Pam a mačkala provaz, kterým byla přivázána ke skládací židli. „Předala jsem vám svou sestřenku. Tak mě teď pusťte. Dohodli jsme se na tom.“

Danny zavrtěl hlavou. Elvis se zašklebil. „To bys to musela mít písemně,“ vysmíval se pohrdavě.

„Pusťte mě!“ vztekala se Pam. „Pusťte mě!“

„Ty tam… koukej držet hubu!“ nařídil Danny a poodešel směrem k dívkám.

„Ne! Já chci pryč! Já chci pryč!“ vřeštěla Pam. „Budu tak dlouho křičet, dokud mě nepustíte! Já chci pryč!“

„Tím řevem vzburcuje strážnýho!“ varoval Elvis bratra a v tmavých očích se mu usadil strach.

Danny překvapivě rychle vyletěl.

„Já chci pryč! Já chci pryč!“ vřískala Pam z plných plic.

Danny zuřivě zařval, rozmáchl se… a dal Pam pořádnou facku.

Udeřil ji tak silně, že to plesklo, jako když střelí.

Hlava Pam uskočila stranou.

Židle se naklonila a málem se převrhla.

Danny se nad ni naklonil, těžce oddychoval, jeho veliké břicho se dmulo nahoru a dolů.

Pam měla oči doširoka otevřené. Hlava jí volně visela dolů.

Nevydala ani hlásku.

„Pam!“ vykřikla Reva strachy. „Pam!“

Pam zachrčela.

Pak zavřela oči a hlava jí bezvládně klesla na bradu.

119

XXXI.

NENÍ ÚNIKU

Reva spatřila Elvise, jak stojí u dveří. Danny se stále ještě skláněl nad Pam a těžce oddychoval s otevřenou pusou.

„No tak. Vstávej,“ přemlouval Pam. Obrátil se na Elvise. „Vždyť jsem jí nedal zas tak velikou slupku.“

„To teda dal!“ trvala na svém Reva. Nemohla na to hlasité plesknutí zapomenout. Pořád měla před očima, jak se Danny rozmáchl a udeřil Pam, jak se s ní židle málem zvrhla a jak jí hlava poskočila stranou.

Plesk.

„Vstávej,“ opakoval rozzlobeně Danny.

Pam zasténala. Pomalu zvedla hlavu.

Reva si nahlas ulehčeně oddychla. „Jsi v pořádku, Pam?“

Pam otřeseně přikývla. Na tváři měla jasně červenou skvrnu v místě, kde přistála facka.

„Já věděl, že jsem to nepřehnal,“ svěřoval se Danny Elvisovi a na širokém čele se mu blyštěly kapičky potu. „Jen jsem jí vyrazil dech.“

Elvis už měl odpověď na jazyku, když Diana vtrhla dovnitř. „Co se to tu děje?“ chtěla vědět s očima upřenýma na Revu a Pam.

„Dohromady nic,“

pospíšil si s odpovědí Elvis.

„Nic

světobornýho,“ dodal Danny.

„Jak jsi pořídila? Zastihla jsi Dalbyho?“ zeptal se Elvis.

Úsměv na Dianině tváři prozrazoval, že s ním mluvila. Chytila Elvise kolem krku a s jásotem ho objala. „Budou z nás pracháči, zlato!“ Políbili se.

120

„Řeklas mu, kam má přinýst ty prachy?“ vzrušeně se domáhal Danny. „A kdy nám je konečně navalí?“

Diana se od Elvise odvrátila. Úsměv jí zvadl na tváři. „Před nima ne,“ ukazovala na Revu a Pam.

„Pojďte sem. Povím vám to venku.“

Zhasli jedinou žárovku, která tam svítila, a obě dívky zůstaly potmě. Elvis a Danny následovali Dianu do předsíně. Dveře skladiště za nimi zapadly. Reva slyšela, jak berou schody po dvou dolů do předsíně.

„Mrzí mě, co se stalo, Revo,“ řekla Pam slabým hláskem. Byla ještě pořád tak trochu mimo, uvědomila si Reva.

„Moc mě to mrzí, fakt,“ opakovala Pam.

„Za to můžu já,“ odpověděla Reva upřímně.

„Já jsem tak pitomá,“ přiznala si Pam a slzy jí stékaly po tvářích.

„Jak jsem jim mohla nalítnout? Jak to, že jsem jim uvěřila?“

„Byla jsi na mě naštvaná,“ řekla jemně Reva. „A zoufalá. Mohli tě zabít.“

„A co budeme dělat teď?“ zašeptala Pam.

Reva těžce polkla. V krku měla sucho jako na Sahaře. „Já nevím.“

Zasténala bolestí. „Moje ruka… je úplně tuhá. Ale ještě mě bolí pokaždý, když se pohnu.“

„Musíme se odsud dostat,“ mumlala Pam, zatímco upřeně

pozorovala zavřené dveře.

„To myslíš vážně?“ zůstala na ni Reva v té tmě koukat.

„Jsou to magoři,“ prozradila Pam. „Hlavně Danny. Sice tvrdí, že nás tu jen tak nechají. Že nám neublíží. Ale…“

„Ty myslíš, že…?“ začala Reva.

„Slyšelas Dannyho, ne?“ pokračovala Pam třesoucím se hláskem.

„Chce se nás zbavit. Protože jsme je viděli. Víme, jak se jmenují.

Danny po sobě nechce nechat žádný svědky.“

„Slyším ho dole z předsíně,“ začala se strachy třást Reva.

„O něčem se s nima dohaduje,“ zaposlouchala se i Pam. „Asi přesvědčuje Elvise a Dianu, že… že se nás musí zbavit.“

„Třeba nebudou souhlasit,“ doufala Reva.

„A třeba budou,“ odsekla vztekle Pam. „Musíme se odsud dostat, Revo.“

121

Reva si smutně povzdychla. „Dostat se odsud? Ale jak? To bysme musely umět čarovat.“

„Mě svázali jen tak halabala,“ přiznala Pam. „Elvis si nedal moc záležet asi proto, že jsem v tom jela s nima. Nebo možná zazmatkoval.“

Ramena se jí hýbala nahoru a dolů, jak se za zády začala rozvazovat. „Ten provaz je dost volnej,“ zjistila a pokoušela se z něj dostat.

„Ty si fakt myslíš, že to rozvážeš?“ zeptala se Reva.

Pam přikývla. „Myslím… že… jo…“

„Ale i když nebudem svázaný… co pak?“ ptala se Reva a na hlase jí bylo poznat, že má strach.

„Zkusíme prostě utýct,“ navrhla Pam. „Musíme využít momentu překvapení. Až přestanou dávat bacha.“

„To chceš kolem nich jen tak proběhnout?“ pochybovala Reva a strnule zírala na zavřené dveře.

„Za pokus to stojí,“ temně zamumlala Pam.

„Mám pocit, že v tomhle poschodí by měl bejt někdo z ochranky.

Třeba se nám ho povede najít dřív, než…“

Reviny úvahy přerušil pláč. To Pam zaplakala z pocitu marnosti.

„Trvá to dýl, než jsem si myslela.“ Pokračovala dál v zápase, naklonila se tu dopředu, tu dozadu, ramena se jí pohybovala, jak rukama škubala za zády.

„Dělej,“ popoháněla ji Reva. Pořád ještě slyšela Dannyho, jak se s ostatními dohaduje někde v hale.

„Už to bude,“ ztěžka oddychovala Pam.

„Teď jsme v pátým patře. Znám to tu celkem obstojně,“ sdělila jí Reva. „Musíme bejt hned vedle Santalandu. Je tam spousta vysokejch regálů s hračkama. Tam se dá všude krásně schovat.“

„Mám to!“ zašeptala vítězně Pam. Rukama švihla před sebe a odhodila rozvázanou šňůru. Potom se zběsile pustila do šňůry, kterou měla kolem pasu a která ji připoutávala k židli.

Za okamžik mohla odhodit i tuhle. Vyskočila na nohy a protáhla se. „Úúúaa, já jsem tak ztuhlá.“

„Dělej. Rozvaž mě,“ pobízela ji Reva. „Nějak tam ztichli. Budou tu co nevidět.“

122

„Snad budeš moct utíkat,“ zašeptala Pam a rukama zuřivě tahala za uzel na Reviných rukou. „Doufám, že tě ta ruka moc nebolí a nebude ti vadit.“

„Můžu utíkat,“ ujistila ji Reva s očima na dveřích.

Pam se podařilo rozvázat Revu, i když byla tma. Reva se rychle postavila. Vykřikla, jak ji bolestí píchlo v ruce, ale pak si rychle zacpala pusu.

Teď stály obě dívky nemotorně uprostřed místnosti.

„A co teď?“ zašeptala Reva.

Pam zčervenala oteklá tvář. Oči se jí rozšířily strachem. „Já… já nevím. Asi bysme se měly schovat za dveřma. Až vejdou dovnitř, tak nás třeba minou… a my jim utečeme.“

„Tak jo!“ vykřikla Reva s tlukoucím srdcem. Pokaždé, když jí srdce zabušilo, ucítila v ruce tepavou bolest. Ruka jí bezvládně visela podél těla. Pevně se kousla do rtu, aby bolest zahnala.

Dívky vykročily směrem ke dveřím… ale záhy ztuhly, protože se dveře otevřely.

„Já se o ně postarám,“ uslyšely Elvise.

Tak a jsme v pasti, uvědomila si Reva a zděšeně ztuhla.

123

XXXII.

PADAJÍCÍ TĚLA

Dveře zůstaly napůl otevřené. Do místnosti se vkradl bledý trojúhelník světla.

Reva na ně zůstala koukat s otevřenou pusou, stála tam jako panák, v krku měla sucho. Pam byla krok před ní, taky celá strachy strnula.

„Už jsem řek, že se o ně postarám,“ zavolal Elvis popuzeně na ty dva venku.

Postarám se o ně. Co tím myslí? uvažovala Reva.

Zaslechla Dianu venku v hale. Ptala se na něco Elvise.

„Jasně,“ zamumlal.

Dveře se zavřely. Nikdo dovnitř nevešel.

Reva civěla na Pam. Rozesmála se na celé kolo. „Je to v suchu.“

„Zatím,“ usadila ji Pam a snažila se rychle vystřízlivět.

Reva se plazila podél zdi a zastavila se hned za dveřmi. Pam ji okamžitě následovala.

„Jakmile se dveře znovu otevřou, vyběhneme ven,“ zašeptala Reva a krčila se bolestí. Opírala si zlomenou ruku o stěnu a bolest v ní plápolala jako zuřivý oheň.

Pam tiše přikývla a poslouchala, co si ti tři únosci za zdí povídají.

„Kudy poběžíme?“

„Doprava,“ šeptala Réva. „Směrem k Santalandu. A řvi, co nejvíc můžeš. Možná nás uslyší hlídači.“

Pam si sáhla na opuchlinu na tváři. „Psst. Už jdou.“ Zhluboka se nadechla.

124

Revě se zdálo, že se stěny lesknou a hýbají. Celá místnost zjasněla, zář ji donutila zavřít oči. Podlaha se nakláněla z jedné strany na druhou.

Nezvorej to, Revo, plísnila se. Když to zvoráš, tak z toho nevyvázneš.

Uslyšela v hale kroky.

Dveře se pomalu otevíraly. Už je to tady, pomyslela si. Dovnitř vstoupil Elvis. Popošel několik kroků a zíral přímo před sebe na dvě prázdné skládací židle.

Reva jenom spatřila, jak se mu pusa překvapeně otevřela. Slyšela, jak udiveně zalapal po dechu. Pak spolu s Pam vyrazily. Ven ze dveří. Do úzké chodbičky.

„Počkejte…“ rozlehl se Dannyho

překvapený výkřik na chodbě. Stáli spolu s Dianou o pár metrů dál u zdi. Vypadali strnule, překvapeni nečekanou podívanou na dvě dívky, jak berou roha.

Reviny tenisky skřípěly na tvrdém linoleu podlahy. Zlomená ruka se jí bolestivě kymácela podél těla. Svoji zdravou ruku měla vystrčenou před sebe, jako by ji měla ze dřeva.

„Pomoc!“ zaječela. „Pomóóóc!“

Jak běžela, bolest jí projela celým tělem. Běžela doprava. Řítila se tmavým, opuštěným skladištěm.

Slyšela Pam těsně za sebou.

„Stůjte, slyšíte!“ ozval se Dannyho rozzlobený výkřik.

Aniž by zpomalila, ohlédla se. Danny s Dianou byli už blízko, Elvis pár metrů za nimi.

„Au!“ vykřikla, když narazila do velikého kovového koše na odpadky. „Šmarjá!“ Porazila ho. Kovová nádoba se s rachotem rozkutálela pronásledovatelům pod nohy.

Reva se zapotácela na podlaze v prodejně.

Všude je tolik světla. Vánoční ozdoby září v nočním světle.

Všechno tu svítí zlatými a stříbrnými cetkami. Třpytivé vánoční koule.

Jako v pohádkovém světě, pomyslela si.

Jenomže teď není v žádné pohádce.

„Pomoc! Pomozte nám… prosím!“

„Nebo nás chytí!“ vřískala Pam bez dechu.

125

„Rozdělíme se!“ křičela Reva. „Poběžíme každá jinam! Utíkej!“

Viděla, jak Pam zahnula jiným směrem, zakopla, ale rychle pád vyrovnala a odstrčila se od výlohy s dětskou obuví. Reva utíkala dál, pořád rovně, hlasitě lapala po dechu, div jí plíce nepraskly.

Zahnula. Pak ještě jednou. Skrčila se a zakličkovala do bludiště mezi pulty a regály.

Své pronásledovatele už neviděla. Že by se jí podařilo jim utéci?

Honem do Santalandu. Všude se tu střídala červená se zelenou a stříbrná se zlatou. Proběhla kolem velikánských dřevěných saní.

Okolo sobů, kteří na ni civěli skleněnýma očima. Kolem skřítků, stojících v pozoru okolo zlatého trůnu, jako by očekávali, až na něj dosedne Santa Claus.

„Pomoc! Pomozte… prosím vás!“ chtěla vykřiknout Reva, ale hlas jí selhal a ona jenom zašeptala.

Kde k čertu vězí ten pitomej hlídač? Třeba v tomhle poschodí žádný není. Proto si možná únosci vybrali zrovna tohle patro.

Daleko už neuteču, uvědomila si Reva.

Doběhla totiž ke zdi a cesta už nikam nevedla. Překvapeně ustoupila o krok. Pak o další.

Kudy teď? Kudy se mám dát?

Zezadu se jí dotkla něčí ruka.

„Ne!“

Otočila se. Šklebil se na ni Santa Claus.

Narazila do figuríny Santa Clause.

Přesně tak, jak se mi o tom zdálo, pomyslela si a zalapala po dechu.

Znovu se rozeběhla. Běžela kolem vitríny s dětskými svetry. Do oddělení hraček.

„Kde jenom může bejt?“ ozval se Dannyho hlas někde ve

vzdálené uličce mezi regály, kde hledal Pam, a zněl zmateně.

Třeba se Pam podařilo utýct, napadlo Revu.

Narazila na obrovské vycpané zvíře, které představovalo želvu Ninja v životní velikosti. Želva tu v uličce byla na stráži a budila respekt už od pohledu. Její hlava se rozzlobeně kývala.

Rychle se otočila. Uviděla Elvise, jak se za ní žene a jeho tmavé oči se zuřivě vpalovaly do jejích zad.

126

Diana a Danny jsou určitě v patách Pam, počítala Reva. Zbývá zbavit se Elvise. Ale jak?

„Už nikam neutečeš Revo. Revo! Už nemáš kam!“ Lapal po

dechu stejně jako ona. Všimla si, že se držel za bok. Určitě ho tam píchá.

Mocným zvednutím zdravé ruky mu Reva nastrčila do cesty velké vycpané zvíře.

Uslyšela, jak Elvis vykřikl a zakopl.

Pak rychle zahnula doleva a přikrčila se za vysokou vitrínu se stavebnicemi Lego, protáhla se za skleněnou výlohou s autíčky na baterku a vymrštila se do uličky za oddělením hraček.

„Pomoc! To mi nikdo nepomůže?“

Řítila se dlouhou, klikatou uličkou s levnými oděvy.

Já… já nemůžu dejchat, pomyslela si. Já už nemůžu dál. Já…

Někde za sebou slyšela Elvise. Bylo jí jasné, že to nesmí vzdát.

Zoufale zrychlila a zahnula za roh… a celým tělem narazila na nějakého člověka.

„Jej!“

Ne. Nebyl to člověk.

Jé to figurína. Další figurína. Tentokrát to není Santa Claus.

Je to žena se širokýma očima a světle zrzavými vlasy, oblečená do červenomodré lyžařské kombinézy. Reva vykřikla, jak ji zabolelo rameno. Figurína se skácela na jinou figurínu, která spadla zase na další.

Celá řada figurín, divila se Reva.

Všechny padaly dozadu.

Jako těla, napadlo ji. Hrudník se jí zvedal a ve spáncích jí bušilo.

Jako lidská těla.

Umírají, všechna v řadě za sebou.

Zůstala strachy celá bez dechu, když se těla rozsypala po podlaze a vytvořila tam nehybnou hromadu paží a nohou. Jejich umělé, nehybné očí zíraly do stropu na vánoční světýlka.

A pak, dříve než se znovu rozeběhla, Revu chytila nějaká ruka za rameno a nepustila ji.

127

XXXIII.

SBOHEM

Reva se otočila. „Pam!“

Pam se na ni pověsila. Těžce se jí dýchalo, hrudník se jí zvedal nahoru a dolů. Její mokré blonďaté vlasy jí padaly do čela. Zelené oči měla rozšířené strachem.

„Já… já jsem jim utekla,“ vysoukala ze sebe. „Kde je hlídač?“

„Tady žádnej není,“ odpověděla Reva a očima sledovala, co se děje za Pam. „Neměli bysme tady zůstávat. Musíme rychle dolů do přízemí.“

Obě dvě se začaly plížit bok po boku, uličku po uličce po zemi a zůstávaly ve střehu.

Proplížily se spoře osvětleným oddělením obuvi. Pak kolem vitríny se sportovními oděvy.

Obchoďák vypadá, jako by byl mnohem větší, když tu není ani noha, zjistila Reva. Cítím se, jako bych uběhla několik mil.

Jsou už skoro v zadní části obchodu. Když se ozvaly výkřiky, obě na sebe pohlédly. „Tudy! Támhle!“ poznala Reva Elvisův naštvaný hlas. „Diano… jsou támhle!“

„Oni nás vidí!“ vykřikla Pam.

Reva se rozeběhla. „Poběž dál,“ vykřikla, v boku ji píchalo, v ruce cítila tepavou bolest.

Objevila se zadní stěna. To už to zase nikam nevede? přemýšlela Reva.

Ne.

Dva výtahy pro zaměstnance se objevily hned za úzkou uličkou.

128

Reva běžela ke zdi, zalapala po dechu. Zmáčkla přivolávač.

Jestlipak ty výtahy fungují? Povede se jí a Pam do některého naskočit? Dostanou se pryč dřív… dřív, než…

„Ne!“ vykřikla Reva. Náhle si na něco vzpomněla.

„Pam… tudy!“

„Co?“ divila se Pam, tvář měla rudou a napuchlou.

Výtah nalevo se rozjel. Pam upřeně sledovala, jak ubíhala čísla pater, kudy výtah projížděl, a jak se šipka pomalu sune z přízemí.

„Ono to jede!“ zašeptala Pam.

„Musíme to stihnout!“

Ale Reva strhla Pam stranou. Přikrčily se za široký kulatý sloup, zády se opíraly o studený beton.

„Ty výtahy pro zaměstnance… jsou zase rozbitý,“ sdělila Reva Pam udýchaně. „Já si to pamatuju. Táta mi říkal, že nemůžou přijít na to, proč jsou pořád rozbitý.“

„Ale… ale vždyť už jsou nám v patách!“ zašeptala Pam a znovu chytila Revu za ruku.

„Možná budeme mít kliku,“ odpověděla jí Reva a zaposlouchala se, aby slyšela blížící se kroky. „Možná si Elvis s Dianou pomyslí, že jsme jeli dolů. Možná se pokusí se za

námi vydat. Naskočej

dovnitř… a spadnou dolů do suterénu, víš?“

Pam měla v tváři pochybnosti.

„To není možný… Revo.

Nemůžeme…“

„Pssst!“ zacpala Reva Pam ústa. „Už se blížej. Buď zticha… a modli se.“

Přitisknuty ke sloupu pozorovaly obě dívky, jak Elvis a Diana běží k výtahům a otáčejí se, zda tam nejsou. Dveře výtahu nalevo se otevřely.

„Tudy!“ vykřikl Elvis a ukázal k výtahu. „Jely dolů. Dělej!“

Reva zadržela dech a upřeně je sledovala, měla strach se pohnout, bála se mrknout.

Elvis s Dianou naskočili oba najednou do tmavého výtahu… a rozjeli se vstříc smrti.

129

XXXIV.

NEVÍTANÝ HOST

Reva si pro sebe tiše zamumlala.

Zírala do tmy otevřeného výtahu a bála se pohnout. Jsou už pryč?

Už jsou opravdu pryč?

Spadli a opravdu se zabili, rozplácli se dole v suterénu?

Zaposlouchala se. Všude ticho. Tíživé ticho.

Pak se najednou Elvis s Dianou vynořili zpátky do uličky.

Tak nespadli. Jen jsem si to představovala, uvědomila si.

Přála jsem si to.

Výtahy pro zaměstnance tedy už určitě opravili.

„Tak už skončeme s tím panikařením a s těma blbostma, co děláme,“ plísnila Diana Elvise. „Ty holky neměly dost času na to, aby výtahem sjely dolů. Byli jsme jim v patách.“

Elvis si odhrnul černé vlasy z čela a rozzlobeně cukl hlavou. „Tak kde teda jsou?“ vyštěkl. Tvář měl jasně červenou a tmavé oči nervózně těkaly všemi směry. „Jsou ještě vůbec v tomhle patře?“

„Jsou,“ odpověděla mu.

„Počkejte… kam máte namířeno?“ volal na ně Danny, který byl o několik uliček dál.

„Támhle, Danny,“ odpověděl mu Elvis. „Hledej dál. Musej tu bejt.“

„Rozdělíme se,“ naléhala Diana a spěšně se vydala zpátky do oddělení hraček.

Reva nespouštěla z Elvise oči. Chvilku váhal a očima prohledával uličku podél zadní stěny. Dveře výtahu se za ním zaklaply. Pohlédl 130

nahoru na číselník výtahu, šipka se vracela zpátky do přízemí. Pak vyrazil za Dianou a přitom v duchu klel, ve tváři měl rozhněvaný výraz.

Reva a Pam vystoupily ze svého úkrytu. „Nevyšlo to,“ zašeptala mrzutě Pam.

Reva si skousla spodní ret. „Kdo řek těm idiotům, aby spravili výtah. To ho nemohli nechat rozbitej?“ soptila.

„A co budeme dělat teď?“ zeptala se Pam třesoucím se hlasem.

Pozvedla ruku a jemně se dotkla fialové modřiny, kterou měla na tváři.

„Já… já nevím,“ koktala Reva a třásla se strachy.

„Šli zpátky do oddělení hraček,“ sdělila jí Pam a pohlédla směrem k dlouhé centrální uličce. „Třeba se nám povede sjet dolů teď.“

Vykročila a zmáčkla tlačítko.

„Třeba jo,“ odpověděla stísněně Reva. Pozvedla oči k číselníku, který byl umístěn nad oběma výtahy. „Teď jel až do jedničky.“

Pam znovu zmáčkla tlačítko. A ještě jednou.

„On ti rychlejc nepřijede,“ zašeptala Reva. Ohlédla se k oddělení hraček. „Pssst. Já je slyším. Ježiši, ne! Vracejí se zpátky!“

Pam zmateně zmáčkla černý přivolávač. „Dělej. Dělej.

No tak, dělej… prosím tě!“

Obě pozorovaly šipku nad výtahy, jak pomalu stoupá. Dvě… tři…

„To je Elvis s Dianou!“ ječela Pam. „Chytí nás tu!“

Čtyři… pět!

Dveře výtahu nalevo se začaly otvírat.

Reva pohlédla za ně. Elvis a Diana běžely hlavní uličkou směrem k nim.

„Rychle!“ vyjekla Reva a strčila Pam ke dveřím výtahu, které se otvíraly.

Pam zakopla. Zůstala stát.

„Kristepane!“ vykřikla Reva, když muž stojící ve výtahu vykročil směrem k nim a zablokoval jim dveře, znemožnil jim únik.

Hned ho poznala. Poznala ty modré sluneční brýle a ten černý kabát.

Byl to ten muž, který ji sledoval, když nakupovala.

Pozdvihl ruku v černé rukavici a zamířil na Révu malou temnou 131

pistoli.

132

XXXV.

PŮJDEŠ SE MNOU

Ten muž vyšel rychle z výtahu, oči měl schované za studenými modrými brýlemi, tvář měl zamračenou.

Pam ustoupila o krok zpět. Zmateně vykřikla. Když spatřila v mužově ruce zbraň, otevřela ústa, jako by chtěla volat o pomoc.

Reva si hlasitě povzdychla a připravila se na to, že se vzdá. Je spolčenej s Elvisem, Dianou a Dannym, uvědomila si. Proto mě v sobotu odpoledne špehoval.

K jejímu překvapení se však protáhl kolem ní a nechal ji být.

Namířil pistoli a zavolal na Elvise a Dianu, kteří zůstali stát v uličce jako přibití pár metrů od ní a tvářili se překvapeně.

„Ani hnout! Jsem od FBI!“ zavolal na ně muž.

Reva si s Pam vyměnili ohromené pohledy.

Od FBI? divila se Reva. Tak on není spolčenej s únosci? Je to agent FBI?

Jak přišel na to, kde nás má hledat? „Můžete dát ruce dolů, děvčata,“ nařídil jim agent FBI a mávl na ně volnou rukou. Pak se pustil za Elvisem a Dianou.

Ti dva se otočili na podpatku a utíkali do oddělení hraček. Reva zaslechla hlasitou ránu. Někdo narazil do jedné z vitrín.

„Ani hnout!“ slyšela, jak na ně agent křičí. „Nemáte šanci! Dole mám posily!“ Agent zmizel za rohem.

Reva zaslechla další kroky. Taky slyšela, jak tam někdo rozčileně křičí.

„Já… já tomu pořád nemůžu uvěřit,“ zvolala Pam ulehčeně.

133

„My… my jsme z toho vyvázly.“.

„Jak se jenom dozvěděl, že jsme tady?“ nechápala Reva.

„To je fuk,“ radovala se Pam a chytila Revu kolem krku. „Jsme z toho venku. Teď už se nám nic nestane.“ Přitiskla svoji horkou tvář na Revinu. „Moc mě to mrzí, Revo. Fakt se ti moc omlouvám,“

zavzlykala.

„Pam… prosím tě… moje ruka!“ vyjekla Reva a bolestí se celá zkroutila.

„Jé. Promiň.“ Pam ustoupila a rukama si otřela oči. „Já jsem jen šťastná, že je to za náma a že to dobře dopadlo.“

„Co je za váma?“ ozval se přísný hlas.

Reva a Pam se obě otočily a spatřily Dannyho, jak stojí v uličce.

Očima rozzlobeně přejížděl z jedné na druhou. Ztěžka funěl a břicho se mu dmulo nahoru a dolů. Černé vlasy měl mokré a přilepené na čelo.

Namířil na ně svou stříbrnou pistoli. „Půjdete se mnou,“ procedil přes zaťaté zuby.

Prudce zmáčkl tlačítko u výtahu a nespouštěl z něj prst, druhou rukou stále mířil na Revu a Pam.

„Zkuste se o něco pokusit,“ varoval je Danny. „A uvidíte, že to zmáčknu. Fakt to udělám.“

„Prosím vás…“ začala Pam.

„Drž hubu!“ zařval a rysy mu ztvrdly hněvem. „Já jsem si to nevymyslel, to víte. Jen jsem si potřeboval opatřit nějaký prachy navíc, to je všechno.“

„Prosím vás…“ znovu ho poprosila Pam.

„Víc jsem ani nechtěl. Jen trochu peněz na vánoce,“ zavrčel Danny. „A nikdo mi to nepřekáží! Tak držte hubu… a hněte zadkem!

Budete dělat to, co budu chtít já!“

134

XXXVI.

VÝKŘIK

„Tak do toho,“ nařídil Danny. Prudce Revu strčil směrem k výtahu.

Reva zaúpěla, protože jí ze zlomené ruky vystřelila krutá bolest.

Dveře výtahu napravo se otevřely.

Reva se stále ještě zmítala bolestí, ale stihla se ohlédnout. Spatřila Pam, jak sahá po pistoli.

„No tohle…!“ zařval Danny a vyrval Pam zbraň.

S hlasitým výkřikem popadla Pam Dannyho ruku a zkroutila mu ji za záda.

„Já tě zabiju! Já tě fakticky zabiju!“ řval Danny. Teď se oba prali na zemi, tloukli se rukama, hlasitě křičeli bolestí a vztekem a váleli se po podlaze.

„Jé!“ vykřikla Pam, když se znovu zběsile pokusila sebrat mu pistoli.

Danny namířil pěstí na Paminu čelist, ale netrefil se. Pam se nedala.

„Mám ji!“ vykřikla. Podařilo se jí přemoci Dannyho, chytila pistoli a pokusila se ji hodit Revě.

Danny se však vyprostil a pistoli jí vyrazil z ruky. Zařinčela na podlaze a zastavila se u regálu.

Pam zoufale vyjekla, vyškrábala se na nohy a hnala se za ní.

„Nech ji tam!“ vykřikl Danny bez dechu. „Padám odsud!“

S hlasitým výkřikem rychle a hřmotně naskočil do otevřeného výtahu.

Reva pevně zavřela oči. Slyšela Dannyho výkřik celou dobu, co 135

padal dolů.

Pak se o čtyři patra níž ozvalo bolestné zasténání.

Revě bylo jasné, že na tenhle zvuk nikdy nezapomene.

136

XXXVII.

„TICHÁ NOC“

Pam narazila na vitrínu a chytila do ruky zbraň. Pozvedla oči na Revu, tvář měla bledou strachy. „Co… co se stalo?“

„Ten výtah vpravo,“ zamumlala Reva a ukázala doprava. „Nebyl asi spravenej. Jeho dveře se neměly otevírat. Kabina výtahu byla dole v přízemí. Fungoval jen ten nalevo. Jenom ten nalevo.“

Zhluboka se nadechla a znovu, jako by uslyšela Dannyho výkřik.

Zbraň vypadla Pam z ruky a zarachotila na podlaze. Žádná z dívek se nepokusila ji zvednout.

Pam tupě zírala na Révu, jako kdyby nechápala, co se právě odehrálo. Jako by nechtěla chápat nebo tomu uvěřit.

„Je to moje chyba,“ zamumlala Pam.

„Ne, ty za to nemůžeš.“ Reva k ní přistoupila, aby ji vzala kolem třesoucích se ramen a utěšila ji. „Ne, Pam. Třeba jsi nám zachránila život. Chtěl nás zastřelit. Vedla sis tak statečně, Pam. Opravdu.“

Pam sklopila oči a neodpověděla.

Výtah na levé straně se otevřel a obě dvě je překvapil. Vystoupili z něho čtyři agenti FBI v tmavých kabátech, každý měl v ruce revolver a tvářil se napjatě a ostražitě.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jeden z nich Revy.

„Úplně v pořádku,“ odpověděla Reva.

Pam se zahihňala a stiskla Revě ruku. „Zase jseš ta stará Reva,“

sdělila jí.

Za chviličku se agenti vrátili a vedli Elvise a Dianu, kteří měli nasazená pouta. Elvis se zděsil, když se dozvěděl o Dannym.

137

Ustoupil a celé jeho tělo se začalo svíjet, jako by dostal ránu elektrickým proudem.

Nevydal však ani hlásku.

„Happy end se nekoná,“ zabručela hořce Diana, když ji s Elvisem odváděli.

Muž v modrých brýlích se představil jako agent Barkley. „Teď vás obě musíme odvézt do nemocnice,“ pronesl klidně. „Zavoláme vašim rodičům, aby vás tam čekali.“

O něco později seděly obě dívky na zadním sedadle velkého šedého auta FBI a agent Barkley je vezl do Shadysideské všeobecné.

„Já jen pořád nechápu, jak jste se dozvěděli, kde jsme,“ svěřila se Reva.

Agent Barkley se otočil a skromně se na ně usmál. „Trochu nám pomohla nejnovější technika. Trochu jsme měli štěstí,“ odpověděl.

„Cože? Řekněte mi, jak to bylo. No tak,“ naléhala Reva.

„Telefon u vás doma má zabudovaný systém, který identifikuje telefonní čísla volajících,“ vysvětloval Barkley.

„Ano. Před několika měsíci nám ho namontovali,“ potvrdila Reva.

„No a , “ pokračoval agent, „když únosci zavolali tvému otci a chtěli výkupné, rozsvítilo se telefonní číslo obchodu, z kterého telefonovali. A tak jsme hned od začátku věděli, že vás drží někde v obchoďáku.“

„Obchoďák je ale dost velkej,“ namítla Reva. „Mohli jsme být kdekoliv uvnitř.“

„V tom jsme měli celkem štěstí,“ odpověděl Barkley. „Spolu s ostatními agenty jsme se do obchoďáku dostali zadním vchodem.

Neměli jsme ani ponětí, kde můžete být. Rozdělili jsme se a začali vás hledat. Pak jsem uviděl, že se výtah pro zaměstnance dal do pohybu. Měl jsem štěstí, že jsem byl v pravý čas na pravém místě.

Výtah se zastavil v pátém patře. Bylo mi jasné, že jste tam.“

Zabočil k vjezdu do nemocnice a zamířil směrem k pohotovosti.

„Vyjel jsem výtahem do pátého patra… a vy jste tam byli,“

vysvětloval. „Někdy má člověk kliku.“

Reva vykřikla, protože ji zabolelo v rameni. „Jasně. Dneska je můj Šťastný den,“ prohlásila a zakroutila očima.

Auto se zastavilo. Agent vyskočil a pomohl dívkám vystoupit.

138

Revin tatínek a rodiče Pam už čekali před vchodem pohotovosti.

Dychtivě jim vyběhli vstříc.

Objímali se, dokonce tekly i slzy.

Pak přijelo ještě jedno auto a reflektory svítilo na všechny přítomné. Z auta vyběhl Victor, který ani nezavřel dveře a nevypnul motor.

Nejdříve si Reva pomyslela, že běží k ní. Ale když přiběhl k Pam, sevřel ji v náručí a rozjásaně ji vyzvedl nahoru, Reva cítila, že se jí ulevilo.

Konec dobrý, všechno dobré, napadlo ji a musela si

povzdychnout. Pak následovala ostatní do nemocnice.

Když vstoupila do jasného světla čekárny, zastavila se. Co to jen bylo za melodii, která se rozléhala z reproduktoru zavěšeného nad přijímacím okýnkem?

Byla to „Tichá noc.“

„Tichá noc.“

To teda byla.