R. L. Stine

Stopy hrůzy 62

Sázka

PROLOG

Opravdu dělám to, co právě dělám? Opravdu jsem něčeho takového schopna? Tato otázka se mi honila myslí, když jsem se plížila zadním dvorem.

Revolver mě v ruce pálil, jako by byl z rozžhaveného železa.

Skutečně jsem se k tomu odhodlala?

Skutečně mám v ruce nabitou zbraň?

Budu schopná ji použít?

Johana Wisová – vražedkyně.

Co se se mnou stalo?

Vždy to bylo takové hodné tiché děvče. A nenápadné. Tak nějak mě asi budou popisovat sousedé v rozhovorech s novináři.

Žila s rozvedenou matkou a nikdy neměly peněz nazbyt, bohatá rodina to tedy nebyla. Nezdálo se, že by Johana měla hodně přátel, ale vždy se na každého dokázala tak pěkně usmát. Kdo by to do ní řekl! Koho by kdy napadlo, že Johana Wisová je vrah?

Ale možná ne.

Možná se neplížím do dvora, abych zabila svého učitele dějepisu.

Přece bych nebyla schopná někoho zabít jen kvůli hloupé sázce, jen proto, že jsem o to byla požádána!

Třeba je to jen další z mnoha mých divokých představ.

Poslední dobou mám pořád hrozné představy a napadají mě takové divné věci… Tohle bude nejspíš jen jedna z nich.

Rozbolel mě žaludek. Ještě nikdy mně nebylo tak špatně, jako právě teď.

Hrozně se potím, ruce mám úplně ulepené.

A dostala jsem strach.

4

Vážně to udělám?

Ano.

Zvedám pistoli.

Tisknu kohoutek.

Až ho zabiju, uleví se mi.

5

I.

Všechno to začalo před několika týdny v jednom baru na Missionské ulici. Je to malý bar, hned vedle nákupního střediska.

Bylo něco málo po osmé hodině. Byl chladný večer a obloha byla plná hvězd. Pamatuji se, že mi připadaly jako veliké sněhové vločky.

Jela jsem se svou nejlepší přítelkyní Margaret Riversovou do zmíněného baru, protože jsme si chtěly dát párky v rohlíku. Věřte nebo ne, to měla být moje večeře. Víte, od té doby, co se naši rozvedli, pracuje maminka ve dvou směnách a vrací se z práce pozdě večer. Někdy ji nevidím celé dny. Ani se nepamatuji, kdy jsme naposled večeřely společně.

Tak mě tedy Margaret toho večera naložila do svého malého bílého gea a jelo se na večeři. Vešly jsme do baru a objednaly párky v rohlíku. Měla jsem hrozný hlad. Každý si myslí, že málo jím, protože jsem tak hubená, ale to není vůbec pravda. Právě naopak, s ním toho spousty.

Mám Margaret docela ráda a dobře spolu vycházíme. Musím říci, že si nejsme ani trochu podobné a na první pohled toho máme pramálo společného, ale možná právě proto jsme tak dobré kamarádky. Já jsem malá a hubená, mám dlouhé tmavé vlasy (ty jsou na mně asi to nejhezčí) a tmavě hnědé oči. Můj nos je příliš špičatý a na bradě mám důlek, který šíleně nenávidím.

Margaret je skoro o hlavu vyšší než já a je trochu při těle. Pořád se snaží zhubnout, teda alespoň jak říká, ale zatím bez úspěchu. Má mrkvově oranžové, kudrnaté vlasy a obličej plný pih. Není to právě krasavice, ale je dobrá kámoška, která mě dokáže rozesmát. Vždycky jsem byla spíš bručoun, ale letos v zimě, po rozvodu rodičů, se mé 6

pesimistické nálady ještě zhoršily, a tak potřebuji kamarádku, se kterou se můžu smát, mnohem víc než kdy předtím. To máte tak.

Někteří lidé se při pohledu na sklenici, ve které je do poloviny voda, radují, že je jí ještě půlka, jiní jsou nešťastní, že už půlka chybí. Tak já jsem přesně ten druhý typ. Navíc se musím přiznat, že mám poslední dobou hrozný deprese a špatnou náladu. Proto je pro mě kamarádka, jako Margaret Riversová, hrozně důležitá.

Ani Margaret, ani já nemáme na to, abychom si kupovaly oblečení podle poslední módy nebo ta nejlepší auta. Většinou jsme obě bez peněž, ale přesto si užijeme spoustu legrace a to i v takovém zapadákově, jakým je Shadyside.

„Došla nám hořčice,“ oznámil mi barman a podával mi přes pult dva párky v rohlíku. Byl to muž středního věku, trochu plešatý a pod zeleným svetrem se mu rýsovalo pořádné břicho.

„Tak si je dáme bez hořčice,“ odpověděla jsem.

„Nic jiného vám nezbude,“ zamumlal. Když jsem si od něho rohlíky vzala, otočil se, vzal další syrové párky a dal je hřát.

„Hele, Johano, podívej,“ řekla Margaret a lehce do mě strčila.

Sledovala jsem očima její pohled upřený do zadní části místnosti, odkud se ozývaly hlasy a smích, a uviděla jsem skupinu známých kluků a holek. „Co tu dělají?“ zeptala jsem se šeptem. Pět dětí stálo u automatu na limonádu. Žádného z nich jsem vlastně neznala osobně, jen od vidění ze školy. Byli starší než my, ale na některé předměty jsme chodili do stejných kurzů. Věděla jsem o nich jen to, že to byli nejbohatší žáci na naší škole a bydleli v North Hills, nejelegantnější části města. Znáte to, přepychové obrovské vily, dobře udržované trávníky a vysoké živé ploty, které mají držet v dostatečné vzdálenosti obyčejné chudé lidi, jako jsem já nebo Margaret.

Všech pět kluků a holek se hlasitě smálo. Rozpoznala jsem mezi nimi Denise Arthura a jeho holku Caitlin Munroeovou. Denis se mi vždycky moc líbil. Jednou mi dal při matematice opsat písemku.

Je to bezva kluk a navíc vypadá prostě fantasticky. Má krátké černé vlasy a zelené oči. Je největší hvězdou školního atletického oddílu a má bezvadnou sportovní postavu.

V baru byla také Melody Dawsonová, nafoukaná holka a snad největší snob na škole, a vedle ní jsem rozpoznala další dva. Byli to 7

Lanny Barnes a Zack Hamilton.

Zack je vysokej kluk s postavou zápasníka. Má kudrnaté zrzavé vlasy a nosí modré sluneční brýle. Má je na nose, dokonce i když sluníčko nesvítí, nikdy jsem ho bez nich neviděla. Snad je nosí ve dne v noci. Prý se vytahuje, že je v příbuzenském vztahu k jednomu ze čtyř velkých otců vlasti, k Alexandru Hamiltonovi. Ale kdoví, třeba je to pravda.

Jenže, co mi je do toho? Nic.

Zakousla jsem se do svého rohlíku s párkem. Byl už skoro studený. Pomalu jsme s Margaret žvýkaly naši skromnou večeři a pozorovaly tu veselou skupinku. Všimli si, že je pozorujeme, ale přesto se chovali nenuceně, jako by v baru nikdo jiný nebyl.

„Klidně se s tebou vsadím,“ vykřikl jeden z nich. Myslím, že to byl Lanny.

„O cokoliv chceš,“ odpověděl Denis, který si právě nabíral z automatu do pohárku trochu malinové limonády. Lanny ho poplácal po rameni na stvrzení jejich sázky, ale vyrazil mu tím kalíšek z ruky.

Spadl na zem a červená limonáda se rozstříkla po Denisových bílých teniskách.

„No tak dávej bacha,“ zabručel Denis a zlostně do Lannyho strčil.

Ten si nabral trochu malinovky do dlaní, chvíli si je třel, jako když si myje ruce a pak nabídl Denisovi pravačku na usmíření. Musel ji mít od té sladké limonády pěkně upatlanou. Denis chvíli váhal, ale nakonec si spolu plácli.

Začaly jsme se tomu s Margaret smát, protože to bylo docela legrační, ale koutkem oka jsem zahlédla zamračený barmanův obličej. Zřejmě mu to směšné nepřipadalo, naopak, vypadal pěkně naštvaně.

Mezitím se rozpoutala hotová limonádová válka.

Caitlin a Melody po sobě šplíchaly limonádu z pohárků, ale Caitlin se moc rozmáchla a limonáda jí vyletěla z ruky. Pohárek přistál Melody přímo na hlavě a po blonďaté kštici jí pomalu stékala červená břečka.

Denis se tomu začal chechtat. Byl to vysoký ječivý smích, jako by se smála hyena.

Legrace ho přešla, když zjistil, že Zack a Lanny mu malinovkou 8

postříkali tmavě hnědé školní sako.

Podlaha se začínala pokrývat červenými loužemi a pět kluků a holek mělo co dělat, aby jim v klouzavé břečce neujely nohy. První se natáhl Lanny. Uklouzl a spadl na záda, přímo přes něj se pak složil Zack. Denis se znovu začal smát tím vysokým hyením smíchem.

Teď se už smál každý, samozřejmě i já a Margaret, protože to byla nepředstavitelná legrace.

„Okamžitě přestaňte, nebo zavolám policii!“ zařval najednou rozčilený barman. Všichni se přestali smát a překvapeně se podívali směrem k pultu, kde stál. Obličej měl zlostí celý zrudlý, takže byl červenější než louže malinovky na podlaze, a žíly na obou stranách krku mu naběhly. Vypadal, jako by měl vzteky každou chvíli explodovat.

Lanny se pomalu sebral ze země, ale Zackovi se to nějak nedařilo a stále ještě se válel mezi loužemi na podlaze. Z automatu vytékal na linoleum potůček husté limonády.

Denis pomáhal Zackovi postavit se na nohy, ale nějak se jim to nepovedlo a oba žuchli na zem. Ostatní znova propukli ve smích.

„Vy si asi myslíte, že můžete vyvádět, jak chcete!“ vykřikoval zrudlý barman a vyběhl zpoza pultu. Začal pěstí mávat proti Denisově partě, jako by je chtěl napadnout.

To snad ne, pomyslela jsem si a s obavami se podívala na Margaret. Že by se do nich vážně pustil?

Situace začala být vážná.

Margaret se mě vyděšeně chytila za paži a myslím, že si to ani neuvědomila.

Barman se blížil ke skupince a nepřestával hrozit pěstí. Hlasitě funěl a jeho mohutné břicho se při každém pohybu rozhoupalo.

„Zavolám na vás policii. Hned teď.“

Denis a Zack se konečně postavili na nohy. Melody a Caitlin se tvářily vystrašeně.

„Nikoho nezavoláte,“ řekl Denis klidně.

„Cože! Cos to řekl?“ zaječel rozzuřený tlouštík.

„Řekl jsem, že žádné policajty volat nebudete,“ odpověděl Denis s neuvěřitelným sebevědomím.

Najednou jsem si všimla, že má v ruce zbraň.

9

Margaret si toho zřejmě všimla také, protože její stisk na mé paži zesílil.

Odehrálo se to tak neuvěřitelně rychle, že jsem ani neměla čas vykřiknout nebo něco udělat.

„Nezavoláte už nikdy nikoho,“ pokračoval Denis chladnokrevně.

Pak stiskl spoušť.

10

II.

Z pistole vyrazil proud vody a rozstříkl se po zelené vestě na široké barmanově hrudi.

Kluci a holky se začali divoce smát a tleskat.

„Teda Denisi, to se ti povedlo,“ vykřikoval Lanny nadšeně. „Ty jsi fakt jednička.“

Tlouštík byl zlostí bez sebe a vypadalo to, že se z jeho plešaté hlavy už už začne rozčilením kouřit.

Smály jsme se, sotva jsme dechu popadaly. Margaret mě stále ještě držela za paži a smíchy se otřásala.

Tlusťoch přiskočil k telefonu zavěšenému na zdi a popadl sluchátko tak zuřivě, že přístroj málem vytrhl ze stěny.

„Volám policii,“ zavrčel výhružně.

Zack sáhl do peněženky, vytáhl z ní několik bankovek a přistoupil k barmanovi. „To máte za tu limonádu,“ řekl a vsunul mu peníze do kapsy. „A taky za ten nepořádek.“

Skupina pěti kluků a holek proplula s pobavenými úsměvy kolem nás směrem k východu, vyšla skleněnými dveřmi a zamířila k parkovišti před barem.

„Myslej si, že si můžou všechno dovolit a že jim všechno projde jen proto, že mají prachy,“ zabručel barman a smutně se díval na limonádové louže na podlaze.

„To říká nám, nebo mluví sám se sebou?“ zeptala se mě šeptem Margaret.

Pokrčila jsem rameny. Myslela jsem na něco jiného. Těch pět kolem nás prošlo tak rychle, že jsem si nebyla jista, jestli vůbec někdo z nich vzal mě nebo Margaret na vědomí. Podívala jsem se za 11

nimi oknem a všimla si, že Denis se zastavil a otočil. Díval se přímo na mě.

Zrudla jsem a napadlo mě, že to není jen tak.

Proč se na mě dívá a proč se tak divně tváří?

Přemýšlela jsem, jestli mu nemám zamávat, ale než jsem se rozhodla, odtáhla ho Caitlin pryč.

Pan Northwood, náš učitel dějepisu, je vysoký a kostnatý hubeňour. Má neustále svěšenou hlavu a stažená ramena, jako by se snažil vypadat menší, než ve skutečnosti je. Jeho husté vlnité vlasy byly kdysi zřejmě hnědé, ale teď jsou šedivé. Má modré vodnaté oči a obličej plný hlubokých vrásek.

Vypadá tak trochu jako Abraham Lincoln bez vousů anebo jako Clint Eastwood, když není právě ve formě.

Je to divný člověk.

Jedna z divných věcí například je, že nikdy nenosí košili nebo svetr, ale vždycky jen rolák. Právě v místě, kde rolák konči, vyčnívá panu Northwoodovi veliký ohryzek, který se mu při řeči pohybuje nahoru a dolů.

Další zvláštní věcí je, že si všechno ve třídě nahrává. Opravdu všechno. Neustále nosí v kapse malý šedostříbrný magneťák, a když začne hodina, položí ho na stůl a zapne. Když hodina končí, nahrávač zase vypne, vyjme z něj malou kazetu a strčí ho zpět do kapsy.

Opravdu divné způsoby, co říkáte?

Nejhorší na tom je, že pan učitel Northwood bydlí na Fear Street jako já, takže je vlastně můj soused. Ale abych neodbíhala od tématu.

Den po limonádovém incidentu, který se odehrál v baru na Missionské ulici, jsem jako obvykle seděla v poslední lavici na hodině dějepisu. Napůl jsem poslouchala výklad pana Northwooda a napůl jsem dřímala. Občas jsem se podívala na hodiny nad katedrou, abych viděla, kdy už konečně bude konec dnešního školního dne.

Šedivá obloha venku za oknem byla každým okamžikem tmavší.

Napadlo mě, že jestli začne sněžit, tak to bude docela průšvih.

Nedávno jsem totiž někde zapomněla červené vlněné rukavice a neměla jsem na nové. Kéž by radši nesněžilo.

12

Pan Northwood vypnul svůj malý nahrávač a strčil ho do kapsy.

Probrala jsem se ze snění, narovnala se a pomalu začala uklízet učení do aktovky.

„Končíme,“ prohlásil pan Northwood tiše svým typickým nevýrazným hlasem.

Vyskočila jsem z lavice a oběma rukama si stáhla okraj bílého bavlněného svetru přes seprané džíny. Tašku s věcmi jsem nechala ležet na zemi a řekla Margaret, že se sejdeme v hale. Pak jsem zamířila k učitelskému stolu, protože jsem se chtěla zeptat, jak mám pokračovat ve svém referátu o Charlesi Lindbergovi. Nebylo mi jasné, jestli mám psát jen o jeho kariéře anebo také o osobním životě, třeba jak mu unesli dítě.

Než jsem však ke katedře dorazila, předběhl mě Denis Arthur. Pan Northwood mu právě něco říkal a Denis odpovídal velmi podrážděně.

Zastavila jsem se, že počkám, až jejich rozhovor skončí.

Třída se mezitím vyprázdnila a já si uvědomila, že je mi nepříjemné tam stát a poslouchat, jak se hádají, a tak jsem udělala krok vzad a pak ještě jeden a ještě jeden, až jsem pomalu docouvala dozadu ke zdi.

„Už jsem vám vysvětlil, proč tu zkoušku nestihnu,“ křičel Denis a rozčileně přitom mával rukama ve vzduchu. I na tu vzdálenost jsem si všimla, jak mu zelené oči blýskají zlostí. Řekla bych, že byl pořádně naštvanej.

„Naše rodina jezdí každý rok v únoru na Bahamy,“ vysvětloval Denis. Přestal mávat rukama a dal si je vyzývavě v bok. „To mám podle vás, pane Northwoode, zůstat doma, abych stihl vaši zkoušku?“

Pan Northwood zavrtěl hlavou. Vrásky v jeho obličeji jako by se ještě prohloubily.

„Přeji ti hezký výlet,“ řekl suše. „Nezapomeň mi poslat pohlednici.“

„Nechápu, proč byste mi nemohl dát dodatečně jiný termín na zkoušku, až se vrátím,“ naléhal Denis a opřel se oběma rukama o stůl. „Nebo mi dejte test, který si můžu vzít s sebou.“

Pan Northwood opět zavrtěl zamítavě hlavou a jeho bezbarvé rty 13

zformovaly jednoznačné NE.

„Proč ni?“ nedal se odbýt Denis.

„Bylo by to nefér vůči tvým spolužákům,“ odpověděl učitel, sklonil se nad stůl a začal sbírat knihy a sešity.

Cítila jsem se opravdu trapně. Nechtěla jsem, aby si mě Denis všiml a myslel si, že tam schválně poslouchám věci, do kterých mi nic není, ale nechtěla jsem odejít, protože mi moc záleželo na tom referátu. Nutně jsem se musela pana učitele zeptat, jak s ním mám pokračovat. Nakonec jsem usoudila, že o mé přítomnosti stejně nemá ani jeden z nich tušení, a tak jsem zůstala stát opřená o stěnu a myslela na to, jak skvěle Denis vypadá, a jak moc bych chtěla být na místě Caitlin, jeho holky. Hádka mezi panem učitelem Northwoodem a Denisem zatím nabývala na intenzitě.

„Víte, co pro mě bude znamenat, jestli zkoušku neudělám?“ křičel Denis a ani nečekal na odpověď. „Ztratím šanci na nominaci pro letošní závod v běhu.“

„To mě moc mrzí,“ odpověděl pan Northwood tichým hlasem.

Zatímco Denisův hlas byl čím dál silnější, učitelův byl úměrně k tomu stále tišší. „To mi je opravdu líto, Denisi.“

„Ale všichni ostatní učitelé mi dají odklad,“ ječel Denis. „Všichni vědí, jak je pro mě ten závod důležitý. Můžu se dostat na olympiádu, může se ze mě stát celostátní hvězda, pane Northwoode, opravdu.“

„To bych ti jen přál,“ odpověděl učitel a zvedl hlavu, aby se podíval na hodiny.

„No vidíte, tak mi dejte odklad. Dejte mi šanci,“ žadonil Denis a díval se prosebně do učitelových vodnatých očí.

„Podle mého názoru jsi měl těch odkladů už víc než dost,“

odpověděl Northwood a skládal učebnice do ošoupaného koženého kufříku. Pak se zarazil a vážně se na Denise zadíval. „Řekni mi alespoň jeden rozumný důvod, proč bych s tebou měl jednat jinak než s ostatními?“

„Protože vás o to žádám,“ odpověděl Denis sebevědomě. Příliš sebevědomě.

V místnosti se setmělo, protože obloha se venku mezitím zatáhla černými mraky.

„Náš rozhovor je u konce. Je mi líto,“ řekl pan Northwood a 14

zavřel kufřík.

Denis na něho nevěřícně zíral. Otevřel ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Pak rozhodil bezmocně rukama do vzduchu a v očích měl výraz absolutního zoufalství.

„Já… já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ zasípal a bylo vidět, že ztrácí sebekontrolu.

Najednou jsem zaslechla, že mě na chodbě někdo volá. Otočila jsem se ke dveřím a uviděla Margaret, která se hrnula za mnou do třídy.

Vyběhla jsem jí naproti a ještě jsem zaslechla, jak Denis něco zlostně vykřikoval.

„Co se děje, Margaret?“ zašeptala jsem.

Najednou jsem uslyšela dunivou ránu.

Pak výkřik pana Northwooda.

Vyděsila jsem se a celým tělem mi projelo zamrazení.

Aniž bych se do třídy podívala, bylo mi jasné, že Denis pana učitele Northwooda udeřil.

15

III.

Dech se mi zastavil a prudce jsem se otočila, abych se podívala, co se vlastně stalo.

Ulehčeně jsem si oddychla, když jsem uviděla, že Denis pana Northwooda neudeřil, ale jen zlostně hodil těžkou učebnici na zem.

Dosud klidný a tiše hovořící učitel se rozzlobil. Zbledl jako stěna, roztřeseným ukazováčkem namířil na Denise a spustil cosi o respektu vůči školnímu majetku.

Denis vypadal zaraženě. Sám byl asi překvapen tím, co provedl.

Těžce oddychoval, díval se upřeně na pana Northwooda a otvíral a zatínal pěsti.

„Co se to děje?“ ptala se Margaret a nahlédla do třídy.

„Třetí světová,“ odpověděla jsem, popadla tašku s učebnicemi a vycouvala z místnosti.

„Kdo vede?“ ptala se, zatímco jsme zamířily po prázdné chodbě směrem k šatnám.

„Myslím, že pan Northwood,“ odpověděla jsem. Ze třídy se stále ještě ozývaly vzrušené hlasy. Všimla jsem si, že se mi třesou kolena.

Proč jsem z toho celá pryč? Copak se mě to nějak týká?

S hořkostí jsem si pomyslela, že mě nikdo na Bahamské ostrovy letos v únoru nevezme. Proč bych se měla starat o to, jestli Denis dostane náhradní termín na zkoušky nebo ne?

„Jdu pozdě do práce,“ vytrhla mě Margaret z mých neveselých myšlenek. Natáhla si červenou bundu a na záda si hodila batoh s učebnicemi. Každý den po škole chodila pomáhat na pár hodin do baru Alma. „Nepůjdeme dnes společně na večeři?“ zeptala se.

„Proč ne,“ odpověděla jsem a snažila se otevřít skříňku, ve které 16

jsem měla věci. „Máma stejně před devátou domů nepřijde. Díky za pozvání, Margaret.“

„Tak zatím,“ loučila se a už pospíchala pryč. Její mrkvově rezavé vlasy mi zamávaly na pozdrav.

Sklonila jsem se ke skříňce a začala z ní vyndávat své věci, abych je nacpala do tašky. Když jsem zase zvedla oči, uviděla jsem Denise, jak vyšel ze třídy a zamířil si to po chodbě přímo k šatně. Něco si zlostně mumlal.

„Já bych ho zabil,“ pronesl mezi zuby, když dorazil až ke mně.

„Vážně bych to udělal.“

Zasmála jsem se, protože mě nic jiného nenapadlo.

Denisova skříňka byla o dvě dál než moje, ale až dodnes na mě nikdy nepromluvil. Srdce se mi rozbušilo. Snažila jsem se na něho vyslat povzbuzující úsměv, ale nemyslím, že by to vůbec zaregistroval. Udeřil pěstí o dveře skříňky, až to zadunělo. Zvuk se rozlehl chodbou.

„Jejda,“ vyhrkla jsem. „Nebolí to?“

„To víš, že jo,“ odpověděl a zašklebil se na mě. Zatřepal zraněnou rukou ve vzduchu. „Bolí to pořádně, jsem to ale blbec, vid?“

„No, já… já…“ Najednou jsem nevěděla, co mám říci a měla jsem pocit, že mi vyschlo v ústech. Denis tak dobře vypadá, napadlo mě.

Vždycky se mi líbil, ale nikdy ne tak moc jako teď, když byl rozzlobený.

„Já ho tak nenávidím,“ pronesl a třel si zápěstí ruky, kterou před okamžikem bouchl do skříňky.

„Občas je trochu nespravedlivý,“ připustila jsem.

„Je to podrazák,“ upřesnil Denis. „Naprostej podrazák.“

Jeho zelené oči se konečně zastavily na mé tváři. Vypadalo to, jako by si mě nikdy předtím nevšiml.

„Já bych ho fakt zabil,“ opakoval. Pak se obrátil ke skříňce a začal ji odemykat. „Víš, jak bych ho zabil?“ zeptal se zády ke mně.

„Jak?“ vyhrkla jsem snad příliš zvědavě.

„Já vlastně nevím.“

„Třeba bys mohl…“ horečně jsem přemýšlela o nějakém rafinovaném způsobu, jak zlikvidovat učitele dějepisu. „Třeba bys mu mohl přilepit k uchu ten jeho nahrávač, aby musel pořád 17

dokolečka poslouchat, co si nahrál ve třídě. To by ho unudilo k smrti.“ Musela jsem se svému duchaplnému nápadu zasmát.

Denis se ale nesmál. „To by trpěl moc málo,“ odpověděl a zuřivě zalomcoval skříňkou, protože se mu ji v rozčilení nedařilo otevřít.

Polohlasně zaklel a otáčel klíčkem na všechny strany. Najednou se zarazil, jako by ho něco napadlo a otočil se ke mně. „Víš co bych s ním udělal? Nacpal bych ho do toho jeho zatracenýho kufříku, co v něm nosí učebnice. Zamkl bych ho v něm a vyhodil někam na smetiště.“

„Je moc velký,“ poznamenala jsem. „Nevešel by se tam.“

„Já už bych ho tam nějak dostal. To by byla legrace! Nacpal bych ho tam jako špinavé prádlo.“

„No fuj!“ Zatvářila jsem se znechuceně. „Ty jsi ale saďour.“

„Ne, nejsem,“ bránil se Denis a vzdychl. „Ale on mi ničí život, dělá mi jen samé problémy.“

„Snad bys ho mohl jednoduše zastřelit,“ zažertovala jsem.

„To by nebyla taková legrace, jako ho cpát do kufru,“ odpověděl, ale vůbec se přitom neusmíval. Tvářil se tak vážně, že jsem se na něho překvapeně zadívala a snažila se rozpoznat, jak to vlastně myslí.

Že by chtěl pana Northwooda doopravdy zabít?!?

„Tak jo, nacpal bys ho do kufříku, ale ještě před tím bys ho měl pro jistotu zastřelit,“ navrhla jsem.

Denisovy oči se rozzářily. Asi se mu můj nápad zalíbil.

„Mohl bych ho nacpat do kufru, zastřelit a pak ještě utopit,“ začal básnit.

„Jasně,“ rozvíjela jsem dál naše představy. „Nacpeš ho do kufru, zastřelíš, utopíš a pak oběsíš.“

Denis se rozchechtal.

Vida, pomyslela jsem si. Rozesmála jsem ho. Líbil se mu můj nápad, třeba se mu zalíbím i já Napadlo mě, jestli nemám příliš rozcuchané vlasy a pro jistotu jsem si po nich přejela dlaní.

„Mohl bys ho nacpat do kufru,“ opakovala jsem znovu jako smyslů zbavená, „a zastřelit a utopit…“ Najednou jsem znehybněla.

Pan učitel Northwood stál na chodbě a díval se přímo na nás.

To snad není možné, pomyslela jsem si.

18

Jak dlouho tam už stojí?

Co když všechno slyšel?

19

IV.

Pan Northwood se díval střídavě na mě a na Denise. Cítila jsem, jak rudnu. Určitě všechno slyšel.

Aniž by něco řekl, otočil se a šel pryč.

Stála jsem tam jako přimrazená a se zatajeným dechem pozorovala, jak odchází svou typicky houpavou chůzí. Až když mi zmizel z očí, dokázala jsem se znova nadechnout.

„Měla bych si to u něj nějak vyžehlit,“ zašeptala jsem Denisovi.

„Je to totiž můj soused. Bydlí ve stejné ulici.“

„Cože,“ podivil se Denis. „Ty bydlíš vedle pana Northwooda?“

Přikývla jsem.

„Vídám ho tam každou chvilku, pořád brousí po dvoře. Jako bych měla kolem domu školního špeha, já vím, že mě nesleduje… ale…

ale někdy mi to tak připadá.“

Napadlo mě, že moc žvaním. To asi samou radostí, že pan Northwood nedal najevo, že by zaslechl mé ďábelské plány na jeho zničení. A taky jsem měla radost, že jsme se s Denisem sblížili.

Většinou jsem totiž ve společnosti kluků hrozně plachá, nemám žádné sebevědomí, víte? V té chvíli mi však připadalo, že s Denisem si můžu povídat o čemkoliv a že mi rozumí. Jako bychom byli na stejné vlnové délce.

„Sousedka pana Northwooda,“ zamumlal si pro sebe a zapnul si bundu. „To je teda věc.“ Pak zabouchl skříňku a hodil si na záda batoh s učením. „Nepříjemná věc.“

„Už sám fakt, že bydlím na Fear Street je nepříjemná věc,“

prohodila jsem.

„Proč? Snad nevěříš těm povídačkám o strašidlech a děsivých 20

bytostech?“

„Nejděsivější bytost, kterou jsem tam dosud potkala, je pan Northwood,“ řekla jsem.

Oba jsme se zasmáli.

Vyrazili jsme spolu k parkovišti a šli jsme tak těsně u sebe, že se naše ramena chvílemi dotýkala.

Cítila jsem se v sedmém nebi. Bylo to vzrušující.

Denis je fantastickej, myslela jsem si. Ty černý vlasy a ty jeho zelený oči… V mých romantických představách se jeho oči proměnily ve dva zelené plameny, které se mi vpalovaly do srdce.

Zamrzelo mě, že jsou chodby prázdné a nikdo nevidí, že jdu s nejskvělejším klukem z celé školy. Přála jsem si, aby všichni viděli, jak kráčím bok po boku s Denisem Arthurem. Vyšli jsme před školu.

„Vypadá to na sněžení,“ poznamenal a podíval se na nízké tmavé mraky. „Ještě že nám odpadly dílny.“

Zamířil k parkovišti a já za ním.

Třeba by se mnou rád zašel někam na kolu, přemýšlela jsem.

Mohli bysme skočit do Corneru. Corner byl malý bufet kousek od školy, kde se po vyučování scházelo hodně kluků a holek, a tak by nás alespoň všichni viděli. Před očima mi vyvstal malebný obrázek, jak sedím s Denisem u stolku, držíme se za ruce a hledíme si hluboce do očí.

To by byla nádhera!

Sebrala jsem všechnu svou odvahu a nadechla se, abych se ho zeptala, jestli mě nechce pozvat někam na kolu.

„Hele, Denisi…“

Všimla jsem si, že změnil směr a zamířil k okraji chodníku. Právě tam zastavilo nějaké auto. Byla to Caitlinina červená miata. Caitlin seděla za volantem, mávala na Denise a usmívala se.

Denis jí také zamával a pak se ke mně otočil a bezmocně pokrčil rameny.

„Rád bych ti nabídl odvoz, ale je to jen dvousedadlovej sporťák.

Moc mě to mrzí, vážně.“ Ani se se mnou nerozloučil, přešel na druhou stranu a nasedl.

„To nic, Denisi,“ odpověděla jsem s ďábelským úsměvem. „Já už si nějak místo udělám.“

21

Otevřela jsem dvířka u řidiče a popadla Caitlin za paži. „Vystup si,“ nařídila jsem.

„Cože?“

„Jsi hluchá? Vypadni!“ zakřičela jsem a táhla ji za paži, zatímco druhou rukou jsem ji popadla za vlasy.

Začala ječet, ale neměla šanci.

Byla jsem silnější.

Vytáhla jsem ji z auta, mrštila s ní na chodník a ještě jsem ji nakopla, takže se tam rozplácla jako žába.

Pak jsem sedla za volant, zabouchla dvířka a vyrazila s Denisem po boku.

Podívala jsem se po něm, abych viděla, co tomu říká. Zíral na mě s úžasem a s obdivem.

22

V.

Teprve tehdy si Denis uvědomil, že patříme k sobě, vykašlal se na Caitlin a šťastně jsme spolu žili navěky.

Věříte tomu?

Nevěřte.

Jasně, že jsem nevytáhla Caitlin z auta.

Celá ta divoká scéna se odehrála jen v mé malé bláznivé hlavě.

Víte, jak to opravdu bylo? Stála jsem tam a dívala se, jak Denis nastupuje do auta. Caitlin se za volantem usmívala a dívala se někam skrze mě, jako bych tam nebyla.

Pak odjeli a Denis se ani neohlédl.

Já tam stála jako svatá na mostě a představovala si, jak se Caitlin co nejkrutěji pomstím.

Kde se ve mně berou takové sadistické představy?

Často si představuji, jak někomu třeba vykopnu zuby, shazuji ho ze schodiště nebo z nějakého vysokého útesu, jak někomu usekávám hlavu a raduji se nad proudem krve, která se valí z ubožákova hrdla.

Jak mě tak strašné věci mohou vůbec napadnout?

Možná proto, že ve skutečnosti jsem taková nenápadná tichá myška.

Týden nato jsem seděla ve třídě při hodině dějepisu a smutně se dívala na Denisovo prázdné místo. Odjel s rodinou na Bahamské ostrovy.

Chudák Denis, myslela jsem si, zítra zmešká zkoušku a dnes přišel o vzrušující výklad o rozdělení velmocí.

Seděla jsem vzadu vedle Melody Dawsonové. Právě se vzhlížela v 23

malém zrcátku a jako vždycky si kartáčovala dlouhé blond vlasy. I když jsme seděly vedle sebe, nepromluvila na mě po celý rok ani slovo. Pokaždé se mlčky usadila, rozložila po lavici sešity a začala se česat.

Káča nafoukaná!

Vždycky byla bezvadně oblečená a upravená a její perfektní džíny od francouzských návrhářů byly bez poskvrnky. Většina jejích triček a svetříků měla značku Ralph Lauren.

Jednou jsem ji v šatně viděla, jak se obléká na tělocvik a všimla jsem si, že dokonce i ponožky má od návrháře. Věřili byste tomu?

Ponožky na tělák se značkou Ralph Lauren!

Melody má bezvadné malé rty a bezvadný malý nosík trochu zvednutý nahoru, sametovou pleť a všichni kluci si o ní myslí, že je fantastická. Já si o ní myslím, že je to jen nafoukanej rozmazlenej snob.

Tak jsem tam toho ošklivého odpoledne seděla v zadní lavici a myslela na Denise. Asi se někde opaluje na pláži, anebo se koupe v křišťálově průzračné vodě.

Pan Northwood stiskl tlačítko a položil svůj malý nahrávač na okraj katedry.

„Jestlipak víte, proč si při hodinách všechno nahrávám?“ zeptal se nás a hned si sám odpověděl: „Abych si doma mohl všechno poslechnout znova.“ Odkašlal si a ohryzek mu nad rolákem několikrát prudce poskočil. „Nahrávky mi připomenou, o čem jsme při poslední hodině hovořili,“ pokračoval svým tichým monotónním hlasem. „Nahrávám si doma i sám sebe, někdy je to velmi poučné.“

„To mě podrž,“ vyprskla Melody a zvedla oči od zrcátka.

Několik dětí se začalo smát.

Pan Northwood se na ni přísně podíval. „Dobře jsem rozuměl, co jste říkala, slečno Dawsonová.“

Melody se mu dívala drze do očí.

Já bych na jejím místě zrudla a hrozně bych se styděla. Ale ona ne. Klidně se dívala a v jejím pohledu byla neuvěřitelná vyzývavost.

„Rád bych, abyste se u mě po hodině stavila, Melody. Budeme si muset pohovořit.“

„Ale já nemůžu,“ odpověděla klidně.

24

Pan Northwood na ni vyvalil své vodově modré oči. „Co jste to řekla?“

„Že nemůžu,“ opakovala. „Mám pak tenis.“

Učitel zabubnoval svými dlouhými kostnatými prsty na katedru.

„Obávám se, že dnes na tenis dorazíte poněkud později,“ řekl důrazně.

„Obávám se, že ne,“ zamumlala Melody pro sebe.

Jak skončila hodina, vyrazila ze třídy mezi prvními a zamířila do šatny.

Pane jo, pomyslela jsem si, ta má nervy.

Kdyby mně pan Northwood řekl, abych zůstala po hodině ve třídě, tak bych to udělala, i kdybych měla zmeškat nevím co. Bála bych se neposlechnout.

Ale Melody klidně zmizela a ani ji nenapadlo, že by měla zůstat.

Nemám Melody ráda. Nikdy jsem ji vlastně neměla ráda, ale v tu chvíli jsem musela připustit, že bych docela chtěla mít její povahu.

Začala jsem uklízet učení. Ostatní děti pomalu odcházely ze třídy a u tabule se bavila Caitlin se Zackem. Pan Northwood se tvářil velmi rozzlobeně.

„Nezajímá mě, kolik bank řídí její otec,“ říkal. „Ve třídě bude poslouchat jako každý jiný.“

Caitlin se Zackem se na sebe uštěpačně podívali a začali se hihňat.

„Co je vám k smíchu?“ obořil se na ně pan Northwood. „Chcete tu snad zůstat další hodinu po škole a vysvětlit mi to?“

Po večeři, která se skládala ze sendviče s burákovým máslem a bramborových hranolků, jsem zavolala Margaret. Seděla jsem se zkříženýma nohama na podlaze svého pokojíku a zády se opírala o postel.

Na psacím stole ležel sešit s rozdělaným domácím úkolem, ale vůbec jsem neměla chuť ho dokončit.

Měla jsem divnou náladu, takový zvláštní pocit, který mě přepadal často, když jsem byla večer v tom starém domě na Fear Street sama.

Venku za okny divoce poletovaly sněhové vločky a vítr občas zalomcoval okenicemi tak silně, že jsem na zádech tu a tam pocítila závan studeného vzduchu, který starými netěsnými okny pronikal do 25

ložnice.

„Pořád musím myslet na Denise Arthura,“ říkala jsem do telefonu.

„Představuji si, jak se koupe a potápí v teplém moři někde na Bahamách, zatímco my tady mrzneme.“

„No jo,“ vzdychla Margaret. „Musíš se s tím smířit, Johano, naše životy jsou poněkud nudné. Největší vzrůšo pro mě je, když mi někdo v Almě nechá dýško větší než jeden dolar.“

„Měla bych dodělat úkol,“ řekla jsem otráveně a dlouze jsem zívla.

„To bys měla, abys nerozzlobila pana Northwooda. V poslední době se pořád na každého vzteká.“

„Na každého ne,“ opravila jsem ji.

„Jak to myslíš?“ zeptala se.

„Copak sis nevšimla, že má dopal jen na Denise a jeho bohaté přátele? Na ty, co minulý týden řádili v baru s limonádou.

Pamatuješ? Byla tam taky Caitlin a Melody.“

Margaret se na chvíli odmlčela, jako by přemýšlela o tom, co jsem právě řekla.

„Jestli si zasedl jen na boháče, tak my dvě se rozhodně bát nemusíme,“ řekla potom.

Zasmála jsem se. „Máš pravdu, v tom případě to máme v suchu.“

„Proč myslíš, že si zasedl právě na ně?“ zeptala se.

Chtěla jsem odpovědět, ale zaslechla jsem zezdola nějaký zvuk.

Napřed bouchnutí dveří od auta a pak nějaký cinkot, jako by někdo rozbil sklo. Že by někdo dole vyrazil okno a snažil se vloupat do domu?

„Margaret,“ vykřikla jsem do sluchátka. „Dole se něco děje, musím se jít podívat, jestli se nám někdo nevkrádá do domu.“

26

VI.

Roztřásla jsem se strachem, ale přesto jsem vyskočila na nohy a běžela se podívat z okna. Zdálo se mi, že šramot vychází z dvorku před domem.

V té části ulice, kde stál náš dům, nebyla téměř žádná světla, a tak bylo špatně vidět. Ještě že jsem nechala rozsvícené světlo na verandě. Osvětlovalo alespoň malou část trávníku před domem.

Přestalo sněžit a na tmavé trávě ležel bílý poprašek.

Přitiskla jsem čelo ke studené okenní tabuli a snažila se ve tmě rozeznat původce hluku, který mě tak vyděsil. Před domem však nikdo nestál.

Najednou jsem zahlédla pohybující se stíny u domu pana učitele Northwooda. Také jsem si všimla, že tam stojí cizí auto, zaparkované těsně u chodníku. Mé oči si konečně přivykly na tmu a podařilo se mi rozeznat, že u starého ojetého auta pana Northwooda se choulí několik postav.

Nechtěla jsem věřit svým očím, ale zcela jasně jsem poznala blonďatou hlavu – opravdu – byl to Lanny. A Caitlin! A tamhle je Melody a Zack! Ano, bylo to tak. Všichni čtyři seděli na bobku a schovávali se za Northwoodovým autem.

Co se to děje? ptala jsem se sama sebe. Co hodlají provést?

Vyděsila jsem se při představě, že by mohli podpálit dům a zmizet. Ale to by snad bylo příliš. To by snad neudělali.

Tak co teda mají za lubem?

Popadla jsem teplý svetr, v rychlosti si ho přetáhla přes hlavu a už jsem se řítila dolů ze schodů. Vyběhla jsem ven a zamířila k domu pana Northwooda, abych nečekané návštěvníky pozdravila.

27

„No ne!“ vykřikl Zack tlumeným hlasem plným překvapení.

„Johano? Kde se tu bereš?“

Všichni čtyři na mě vytřeštili oči, jako bych spadla z Marsu, nebo co.

„Bydlím tady,“ odpověděla jsem klidně a ukázala na náš dům.

Přitom jsem si všimla, že hlavní dveře zůstaly dokořán, asi jsem je v tom spěchu zapomněla zavřít. Napadlo mě, že do domu nafouká studený vítr a bude tam ještě větší zima, ale protože se mi nechtělo běžet zpět, nechala jsem to být.

Přisedla jsem si na bobek k ostatním.

„Ty bydlíš vedle pana Northwooda?“ žasla Melody. Byla to první a zatím jediná slova, která na mě kdy promluvila.

„Přesně tak,“ přikývla jsem. „To je štěstí co?“

„To je ale strašidelná ulice,“ prohodila Caitlin. „Nevím proč, ale jde na mě ze všeho hrůza.“

„Northwood se sem docela hodí,“ prohodil Zack. Na hlavě měl vlněnou lyžařskou čepici a její okraj měl stažený až k obroučkám svých nepostradatelných tmavomodrých slunečních brýlí. „Hodí se ke všem těm strašidlům, která se tu prý, alespoň jak se říká, potulují.“

Napadlo mě, že bych se měla urazit, ale byla jsem příliš vzrušená tím, co se odehrávalo, a tak jsem neprotestovala. Přiznávám, že jsem byla strašně zvědavá, proč se ti čtyři rozhodli tak pozdě večer přijet z North Hillu do Fear Street. Aby navštívili milovaného učitele dějepisu? Určitě tu nejsou proto, aby mu předali kytici.

„Pospěšme si,“ pobízela je Melody a mnula si pro zahřátí ruce v kožených rukavicích. „Je zima a je pozdě. A nedělejte tolik rámusu, vzbudili byste i mrtvolu,“ dodala a kývla hlavou k hřbitovu, který byl opodál.

„Má všude zhasnuto,“ zašeptal Lanny a obhlížel jednopatrový cihlový domek ponořený ve tmě. „Určitě spí.“

„Já bych mu zhasnul navěky,“ zabručel Zack.

„Co hodláte podniknout?“ ptala jsem se zvědavě.

Lanny si přiložil prst ke rtům. „Psst, Johano, nikdy jsi nás tu neviděla, jasný?“

Zack se na mě podíval. V čapce stažené až k brýlím sám vypadal 28

jako jedno ze strašidel, o nichž před chvílí vykládal.

„Musíš přísahat, že to Northwoodovi nepíchneš,“ řekl slavnostně.

„Jasně,“ odpověděla jsem netrpělivě. „Copak jsem práskač?“

„To jsme neřekli, ale jsi jeho sousedka,“ rýpla si Melody

opovržlivě. „Kdoví, třeba si budeš chtít šplhnout nebo vylepšit školní prospěch.“

„No dovol,“ bránila jsem se ohromená tím drzým obviněním. Byla jsem celá pryč z toho, co se právě odehrávalo, ale zároveň jsem se trochu bála. Vždycky jsem si moc přála zapadnout do jejich party a stát se jednou z nich. Tím spíše mě zamrzelo, co Melody právě řekla.

Její poznámka se mě opravdu dotkla, protože mi tím dala až příliš jasně najevo, že mě nepovažuje za hodnou důvěry a že mezi ně nepatřím. Napadlo mě, že jestli mají ostatní tři stejný názor jako ona, tak by snad bylo nejlepší, kdybych se otočila a šla domů a nechala je tady, ať si hrají ty své hloupé hry beze mne. Ať je to, co je to.

„Je mi hrozná zima,“ zakňourala Caitlin a přerušila moje úvahy.

Choulila se do bundy a poplácávala si rukama po pažích. „Jdu do auta,“ řekla rozhodně a zamířila přes ulici k autu, zaparkovanému u chodníku. V šeru jsem rozpoznala, že je to tmavý mercedes.

„Zbabělče,“ volal za ní polohlasem Zack.

„Tsss…“ zasyčela Melody a mávla rukou.

Zack se obrátil na Lannyho. „Tak už se pohni, pusť se do toho.“

„Proč já? Proč se nehneš ty?“

„Byli jsme tak dohodnuti, ne? Vsadili jsme se. Sázka je sázka a pravidla určité dohody se musí dodržovat.“

„Dobrá,“ souhlasil Lanny a začal se plížit k zadní části auta pana učitele Northwooda. V jeho rukách jsem spatřila hnědý papírový balíček. Byl velký asi jako sáček na svačinu.

„Co v tom je?“ zašeptala jsem a podívala se směrem k Zackovi.

„Písek,“ odpověděl a nespouštěl z Lannyho oči.

Skrčeni za autem pozorovali jsme ho, jak pomalu otevírá uzávěr nádrže Northwoodova auta a sype do ní obsah sáčku. Písek do nádrže místo benzínu!

Zack a Melody se spokojeně pochichtávali, zatímco Lanny zmuchlal sáček a hodil ho na zem.

„Takže hotovo?“ ptala se Melody nedočkavě. „Můžeme už jít?“

29

„Počkej,“ zadržel ji Zack a v ruce se mu něco zablesklo. Trvalo jen několik vteřin, než jsem poznala, že je to nůž.

„Nikdy nikam nejdu bez svého kámoše,“ zašeptal a spiklenecky na mne mrkl.

Pohled na nůž mě vyděsil. Co chce dělat?

„Měli bychom auto pana Northwooda nějak vylepšit a ozdobit,“

zasmál se zlověstně zpoza vlněné čapky.

„Mohli bychom mu nechat vzkaz,“ pokračoval a škrábl čepelí po karosérii.

„Vzkaz?“ divil se Lanny. „Co tam chceš napsat?“

„Proč nás tam rovnou nepodepíšeš?“ prohodila Melody ironicky.

„Napiš tam jména nás všech, jak tu jsme, alespoň pan Northwood bude vědět, koho má nechat propadnout z dějáku.“

Zack se na ni vztekle otočil. „Nejsem žádnej blbec, co si o mně vůbec myslíš? I když s tím podpisem to tak úplně špatnej nápad není.“

„Koho tam chceš podepsat?“ nechápal Lanny.

„Přece oblíbence pana Northwooda,“ zakřenil se Zack. „Už to chápeš?“

„Jasně,“ odpověděl Lanny. „Tak dělej, jak myslíš.“

Zack se opřel o kapotu a začal do ní vyrývat velká tiskací písmena. Nůž při dotyku s kovem nepříjemně zaskřípal. Zatajila jsem dech a naklonila se dopředu, abych lépe viděla, co na kapotu vyrývá.

Pociťovala jsem strach a zároveň obrovské napětí.

D-E-N—

Právě se chystal vyrýt I, když se na verandě domu pana Northwooda rozsvítilo světlo.

„Jejda!“ vykřikla Melody vyděšeně a začala pádit k autu. Mávala přitom rukama ve vzduchu, jako by se chtěla vznést a uletět.

Zack a Lanny se rozběhli za ní.

„Honem! Honem!“ křičel Lanny.

Stála jsem bez hnutí a dívala se, jak oba ve spěchu naskočili na zadní sedadlo mercedesu, zatímco Melody doslova vletěla za volant a nastartovala. Ani nestačili zabouchnout zadní dveře, jak rychle vůz se skřípěním pneumatik vystřelil od obrubníku.

Naprosto jsem zpanikařila a v té hrůze jsem nebyla schopna ani 30

pohybu. Stála jsem u auta pana Northwooda a cítila, že mi srdce tluče na poplach, jako by se mělo rozskočit.

Musím odsud zmizet, uvědomila jsem si náhle. A to hned.

Vyrazila jsem k našemu domu, ale tenisky mi po zmrzlé trávě klouzaly a měla jsem co dělat, abych neupadla.

„Johano, co to tu provádíš?“ ozval se najednou hlas pana učitele Northwooda, který se objevil na verandě.

31

VII.

Jeho výkřik mě zastavil. Zarazila jsem v běhu jako srna, proti které se na cestě náhle vyřítí auto a oslepí ji svými světlomety.

„Copak se tady děje, Johano?“ ptal se mě pan učitel Northwood netrpělivě.

Sestoupil z verandy a zamířil k autu. I v tom zděšení jsem si stačila všimnout, že má na sobě šedý rolák nedbale plandající přes tmavé kalhoty. Jeho šedobílé neučesané vlasy trčely na všechny strany.

Zoufale jsem se podívala k otevřeným dveřím našeho domu, které pro mě znamenaly záchranu. Proč jen jsem nezačala utíkat s ostatními? V dálce jsem ještě zaslechla burácení motoru mizejícího mercedesu.

Proč jsem také neutekla?

Pan Northwood se ke mně blížil rychlými dlouhými kroky a těžce oddychoval, až mu šla od úst pára.

„Tak odpovíš mi, Johano?“

„No… víte…“ Nikdy jsem nebyla dobrá lhářka a ani nejsem pohotová ve vymýšlení výmluv, ale v tu chvíli mi bylo jasné, že něco vymyslet musím.

„Slyšela… slyšela jsem nějaký hluk,“ začala jsem koktat nejistě, ačkoliv jsem se usilovně snažila, aby můj hlas zněl co nejklidněji.

„Napadlo mě, jestli se někdo nesnaží vloupat do domu, nebo tak něco. Tak jsem vyšla ven, abych se podívala, co se děje a kdo tu je.“

To není moc přesvědčivé, pomyslela jsem si a čekala, co pan Northwood na to. Dívala jsem se mu upřeně do očí a snažila se uhodnout, zda mi věří.

32

„Viděl jsem moc dobře, kdo tu byl,“ odpověděl zamračeně a nespouštěl ze mě oči. „Poznal jsem je všechny čtyři.“

Otevřela jsem překvapením ústa, takže mé rty vytvořily perfektní O. Cítila jsem, jak mi rudnou tváře a jen jsem doufala, že to v té tmě není vidět.

Najednou zafoukal studený vítr a měla jsem pocit, že i skrze silný svetr mi pronikl až do morku kostí. Někde dole na ulici jsem zaslechla chrčivý zvuk, jak tam zachrastila nějaká plechovka hnaná silným poryvem větru.

„Jak dlouho už kamarádíš s tou partou, Johano?“ zeptal se přísně pan Northwood a udělal několik kroků dopředu, takže stál těsně u mě. Jeho obličej byl tak blízko mého, že mě ovanul jeho dech. Byl cítit po cibuli.

„Já… já,“ snažila jsem se vyhnout jeho tvrdému pohledu. „Já jsem jen vyběhla před dům, když jsem zaslechla ty hlasy… snažila jsem se je přesvědčit, aby šli pryč…“

Věří mi nebo ne?

Zlobila jsem se na sebe, že jsem tak neschopná lhářka. Pan Northwood se ode mne odvrátil a neřekl ani slovo. Sklonil hlavu, strčil ruce do kapes od kalhot a zamířil k autu.

Přála jsem si, aby byla příliš tma a on nerozpoznal písmena na kapotě. Přála jsem si to tak moc, že jsem držela palce na obou rukách schovaných za zády. Ať nic nevidí, myslela jsem si toužebně. Sklonil se ke kapotě a přejel prsty právě po místě, kde Lanny začal vyrývat Denisovo jméno. Výraz obličeje pana Northwooda se nezměnil, jen tam tak stál.

„Zavolám policii,“ řekl náhle potichu.

33

VIII.

Pádila jsem zpět domů a zabouchla za sebou dveře. Srdce mi bušilo jako divé a celá jsem se třásla. Nejen zimou, ale také leknutím, protože výhružka pana Northwooda mi docela nahnala strach.

Opřela jsem se zády o dveře a čekala, až se můj splašený dech trochu uklidní. Oběma rukama jsem si pro zahřátí třela paže a ramena, ale moc to nepomáhalo.

Co když za pár minut zazvoní u našich dveří policie? Co když mě zatknou za poškození Northwoodova auta?

Mámu z toho klepne pepka, pomyslela jsem si.

Jak jsem už řekla, maminka nebývala často doma, ale posledních pár dní byla přísnější než kdy jindy, snad aby tím vynahradila svou častou nepřítomnost. Tím spíše jsem měla strach z toho, co se stane, jestli pan Northwood policii opravdu zavolá.

Máma se bude zlobit a nikdy mi už nebude věřit.

A přitom jsem vlastně nic neudělala. Jenom jsem se dívala.

Přecházela jsem nervózně po pokoji sem a tam a naslouchala, kdy se v dálce ozvou houkačky policejních vozů. Každou chvíli jsem se mrkla z okna, jestli neuvidím přijíždějící auto, ale venku byla tma a všude vládl naprostý klid. Znovu jsem začala přecházet po pokoji s rukama v kapsách.

Najednou se po stěnách pokoje mihla světla a nějaké auto zastavilo přímo před naším domem. Policie!

Jak se mi ulevilo, když jsem zjistila, že je to jen máma.

Konečně se vrátila z práce.

Vešla a položila na zem velkou kabelu. Ztěžka si povzdychla a podívala se na mě. „Co se ti proboha stalo?“ zeptala se znepokojeně.

34

„Jsi nějaká přepadlá.“

„Ale nic, jsem jen trochu utahaná,“ odpověděla jsem rychle a snažila se tvářit méně vyděšeně.

„Povídej mi o únavě,“ povzdychla si mamka a vyčerpaně si mnula oči.

Policie nepřijela.

Šla jsem si lehnout a myslela na to, že pan Northwood nejspíš změnil názor a nikam nevolal.

Druhý den jsem si při hodině dějepisu všimla, že Lanny, Zack, Melody a Caitlin chybí, a až do konce hodiny jsem myslela jen na ta čtyři prázdná místa.

Konečně zazvonilo, pan Northwood vypnul svůj malý nahrávač a dal třídě rozchod. Jak jsem si uklízela věci, všimla jsem si, že mě pozoruje. Podívala jsem se na něho a on pokýval prstem, abych přišla k tabuli.

Co asi chce? ptala jsem se sama sebe a snažila se v jeho nehybném obličeji něco vyčíst. Na co myslí?

Zhluboka jsem se nadechla a vyrazila k tabuli.

„Asi tě zajímá, kde jsou,“ zeptal se a ukazoval na prázdná místa.

„Nebo se o tom už na škole povídá?“

„Nic jsem neslyšela a o ničem nevím,“ odpověděla jsem nervózně.

Naklonil se dopředu a svýma dlouhýma kostnatýma rukama se opřel o katedru. „Nechal jsem tvé čtyři přátele vyloučit ze školy,“

pronesl tiše a zlověstně.

„Ale oni nejsou mí přátelé,“ ohradila jsem se.

Koneckonců to byla pravda.

Výraz jeho obličeje byl neproniknutelný. Světlo nad jeho hlavou mu dopadalo na tvář v takovém úhlu, že prohloubilo četné vrásky a proměnilo je v hluboké tmavé zářezy.

Snad mě také nehodlá vyloučit? lekla jsem se.

„Policie mé oznámení nebrala příliš vážně,“ řekl a nespouštěl ze mě modré oči. Pak zavrtěl nespokojeně hlavou. „Přijeli až za dvě hodiny a prohlásili, že se jedná jen o takové malé uličnictví.“

Odkašlal si a pokračoval. „Možná to bylo opravdu jen malé uličnictví, ale každopádně moc zlomyslné. Nemohu to nechat jen tak.

35

Promluvil jsem si proto s panem Hernandezem a ten je dnes ráno vyloučil ze školy.“ Mluvil s panem Hernandezem také o mně? ptala jsem se sama sebe v duchu. Hodlá ředitel vyloučit i mě?

Proč mi to tedy neoznámí? Na co čeká?

Neměla bych k tomu něco říci?

Polkl a velký ohryzek mu poskočil nad zeleným rolákem nahoru a dolů. Přestal se opírat o stůl a narovnal se v celé své úctyhodné výšce.

„Uvěřil jsem tomu, cos mi včera večer říkala,“ řekl konečně.

„Věřím, že s tou partou nechodíš. Jsi hodné děvče a pilná studentka.“

„Děkuji,“ zamumlala jsem rozpačitě.

„Věřím ti, Johano,“ opakoval pan Northwood a olízl si bezbarvé rty. „Přesto si myslím, že bych na tebe měl občas trochu dohlédnout.“

Vzala jsem z lavice své učení a pospíchala do šatny. Jak jsem se tak prodírala chodbou plnou dětí, začala ve mně narůstat nezvládnutelná zloba.

Měl bych na tebe občas dohlédnout, zněl mi v uších Northwoodův váhavý a tichý hlas.

Kdo si myslí že je? pomyslela jsem si vztekle. Co si o sobě vlastně myslí?

Večer jsem seděla nad učením ve svém pokoji a zápasila se složitými chemickými rovnicemi, až jsem z toho měla v hlavě guláš čísel a písmen.

Najednou zazvonil telefon. Vděčně jsem sáhla po sluchátku a byla jsem šťastná, že mě z toho šprtání vyrušil. To bude Margaret, pomyslela jsem si. Určitě se také učí a potřebuje se poradit o těch zamotaných rovnicích. Ale Margaret to nebyla.

„Ahoj, Johano,“ ozval se ze sluchátka chlapecký hlas.

„Kdo volá?“ zeptala jsem se, protože jsem ho hned nepoznala.

Určitě jsem ten hlas nikdy předtím v telefonu neslyšela.

„Tady Denis, Denis Arthur.“ Překvapením jsem do sluchátka tlumeně vykřikla. Bylo to tak nečekané. Denis volá právě mně?

„Ahoj, Denisi,“ dostala jsem konečně ze sebe. „Tak jsi z Bahamských ostrovů zpátky doma?“

36

„Jo, přijel jsem dnes ráno,“ odpověděl a pak snížil hlas, takže téměř šeptal: „Tak co, Johano, jsi připravená zabít pana Northwooda?“

37

IX.

Zasmála jsem se. „Ty si snad děláš legraci?“

Slyšela jsem, jak si do sluchátka vzdychl.

„Myslím to docela vážně,“ odpověděl. „Poslední dobou vlastně nemyslím na nic jiného. Je to mé nejvroucnější přání a byl bych šťastný, kdyby se stalo skutečností.“

Chvíli bylo rozpačité ticho.

„Když jsme se o tom posledně bavili, tak jsi měla spoustu dobrých nápadů.“

„Mám vždycky spoustu dobrých nápadů,“ odpověděla jsem a snažila se, aby to vyznělo záhadně.

Proč jen mi volá? ptala jsem se sama sebe. Vrátil se dnes ráno a hned mi volá, to není jen tak. Co to má znamenat?

„Jak bylo na Bahamách?“ zeptala jsem se.

„Bezva. Měli jsme skvělé počasí. Jenom jeden den pršelo, ale jinak bylo nádherně. Každý den jsem sportoval na pláži.“

„Ty ses ale měl,“ povzdechla jsem si.

„Kromě toho, že jsem naběhal spoustu kilometrů,“ pokračoval,

„jsem se také s taťkou potápěl. Baví tě potápění?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděla jsem smutně. Vana není nejlepší místo, kde by se daly provozovat sporty, jako je potápění, pomyslela jsem si otráveně.

„Jednou jsem se potápěl sám, bez taťky, a narazil jsem na žahavé korály. Páni, to pálilo. Přes celé stehno jsem měl velkou červenou skvrnu.“

„To musela být hrůza,“ litovala jsem ho soucitně a přitom mě napadlo, že moje prázdniny tak vzrušující nikdy nebyly. Posledně 38

jsem jela s mamkou navštívit tetu v Clevelandu.

Denis pokračoval v popisu písčité pláže a teplého moře a jak jsem ho tak poslouchala, začala jsem mu závidět. A čím víc jsem mu záviděla, tím víc mě zajímalo, proč mi vlastně zavolal.

Konečně se k tomu dostal. „Máš v pátek večer nějaký program?“

zeptal se, ale nedal mi šanci odpovědět. „Víš, moc na tebe myslím, i na prázdninách jsem na tebe pořád musel myslet. Melody v pátek pořádá mejdan, bude tam jen pár známých a tak jsem si myslel…“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Denis Arthur si chce se mnou někam vyrazit!

Nejhezčí a nejoblíbenější kluk na škole mě zve do North Hills na večírek!

Chtěla jsem zakřičet: „ANO! ANO!“

Místo toho jsem vyhrkla: „A co Caitlin?“

Nevím, co mě to napadlo. Vylétlo to ze mě automaticky, ale v témže okamžiku bych se za to nejradši kousla do jazyku. Jak ráda bych ta slova vzala zpět, ale nedalo se nic dělat. Už bylo pozdě.

„Já s Caitlin nic nemám,“ odpověděl bez zaváhání. „Prostě si občas spolu s ostatníma někam vyrazíme. To je vše.“

„Opravdu?“ Už zase to ze mne tak hloupě vylítlo, sakra. Měla jsem na sebe hroznou zlost, ale byla jsem ze všeho tak popletená a rozrušená, že jsem nebyla schopna rozumně uvažovat. Takové překvapení!

„Caitlin tam bude taky?“

„Ne, jede do Waynesbridge navštívit sestřenici,“ odpověděl Denis. „O Caitlin se starat nemusíš, vážně. A pak, bude to jen takový malý večírek, každý pátek se večer u někoho scházíme. Žádný problém, věř mi. Tak co, půjdeš?“

„Jasně! To bude bezva!“ Konečně se mi podařilo přimět mozek a ústa, aby pracovaly společně.

„A co škola? Co se dělo, zatímco jsem byl na Bahamách?“

„O nic zajímavého jsi nepřišel,“ prohodila jsem.

„Zaslechl jsem něco o Zackovi a ostatních. Slyšelas o tom také?

Prý on, Lanny, Caitlin a Melody měli nějaký průšvih.“

„Vím o tom, byla jsem ten večer s nimi, když…“

„Aha,“ přerušil mě. „Zapomněl jsem, že bydlíš hned vedle. Ale 39

prý už se to vyřešilo a všichni čtyři jsou zase zpátky ve škole…“

„Cože?“ vyhrkla jsem a napadlo mě, že snad špatně rozumím.

„Oni nebyli vyloučeni?“

„Kdepak, jejich rodiče dnes odpoledne zašli do školy a promluvili si s panem Hernandezem. Dali mu co proto. Když odcházeli, třásl se prý jako list. Alespoň tak to řekla Melodyina máma mojí mámě.“

„Pane jo,“ divila jsem se. „To jsou věci.“

„Hernandez řekl, že hned zítra mohou

přijít na vyučování,“

vyprávěl Denis a smíchy mu přeskakoval hlas. „Samozřejmě se moc omlouval za to, že je vyhodil.“

„No teda,“ nepřestávala jsem žasnout. Ani jsem nevěděla, co na tu novinku říci. Byla jsem opravdu ohromená.

„Myslím, že pro Northwooda to bude pěkná rána,“ pokračoval Denis vesele.

„To určitě,“ souhlasila jsem a myslela na to, že být boháčem opravdu není špatné. Všechno je pro ně jinak. Rodiče těch čtyř vyloučených prostě zašli do školy a ředitel hned všechno zrušil.

Dokonce se jim omluvil!

Kdyby si tam šla stěžovat moje maminka, určitě by jí to nebylo nic platné. Kdo by se nechal zastrašit chudou bezvýznamnou ženskou. A to všechno jen proto, že nemáme peníze a nebydlíme na North Hills.

„Tak ahoj, uvidíme se zítra,“ loučil se se mnou Denis.

„Ahoj a díky,“ odpověděla jsem a zavěsila. Podívala jsem se na sebe do zrcadla na nočním stolku a všimla si, že mi na tváři září úsměv. Možná pro mě dnes začalo něco nového, něco ohromného.

Možná to změní celý můj dosavadní život. Možná začnu chodit s Denisovou partou. Udělala bych cokoliv, aby mě vzali mezi sebe.

Cokoliv!

Ráno jsem potkala Denise v šatně. Položila jsem svou tašku s učením na zem a začala odemykat skříňku.

Denis se na mě usmál a já měla pocit, jako by mě jeho zelené oči zahřály. Všimla jsem si, že není učesaný, ale i s rozcuchanými vlasy vypadal nádherně.

Co mám dělat, aby se mi tak nelíbil?

Pozdravili jsme se a já byla v sedmém nebi. Pak ke mně přistoupil 40

a stál blízko, docela blizoučko. Všimla jsem si, že je o hlavu větší než já.

Probrala jsem se z mrákot, které na mě šly z jeho těsné blízkosti a uviděla jsem, že má v rukách něco bílého a že mi to podává.

„To je pro tebe,“ řekl. „Přivezl jsem ti to z Bahamských ostrovů.“

Byla to velká světle růžová lastura.

„Ta je nádherná!“ vykřikla jsem a natáhla po ní ruce. V hlavě se mi honily nejrůznější myšlenky a srdce mi radostí poskočilo. Denis mi přinesl dárek!

„Dávej pozor, tady na té straně má ostrou hranu,“ říkal, když mi ji pokládal do dlaní. Byla studená.

Najednou do mě vrazil nějaký kluk, který se motal vedle u skříňky, a lastura mi málem vypadla z rukou na zem. Jen tak tak, že jsem ji udržela.

„Denisi, to je fakt nádhera, díky.“

„Víš, procházel jsem se tak po pláži a…“ náhle se zarazil, protože uviděl Caitlin. Dorazila k nám a klidně se opřela o Denisovo rameno.

Měla na sobě přiléhavý bílý svetr, který vypadal na pravý kašmír.

Popotáhla si ho přes vypasované černé džíny a vyzývavě se na mě zadívala. Tmavě hnědé vlasy měla nakrátko střižené a hozené dozadu, takže daly vyniknout velkým stříbrným náušnicím, které se jí houpaly v uších.

Samolibý a spokojený výraz se jí z tváře vytratil, jakmile zahlédla v mých rukách lasturu.

„Co to má znamenat?“ vykřikla zlostně.

„Ahoj,“ pípl Denis a provinile se na ni usmál. „Všude jsem tě hledal.“

Caitlin ho nevnímala, zírala jen na mušli v mých rukách a nevěřícně kroutila hlavou.

„Není to ta lastura, cos mi ji přivezl z Baham, Denisi?“ zeptala se rozzlobeně.

Denis zůstal stát s otevřenými ústy.

„Hergot,“ zabručel a tváře mu náhle zrudly. „Já… teda… víš, abys to pochopila…“ začal koktat.

„Co se vlastně děje?“ ptala se znova Caitlin a výhružně se na něho podívala.

41

„Co máš jako na mysli?“

Caitlin se znova podívala na lasturu v mých rukách. „Chci vědět,“

ptala se vzteky bez sebe, „co ty a Johana…“

„Ale nic,“ bránil se.

„Tak v tom případě, Johano, mi vrať mou mušli,“ řekla a vztáhla ke mně ruce. Uskočila jsem dozadu, aby na ni nedosáhla.

„To je moje mušle,“ zaječela. „Denis mi ji přivezl z prázdnin. Tak mi ji laskavě dej zpátky, a rychle.“

Podívala jsem se na Denise a pak znovu na Caitlin.

Denis byl pořád rudý jako rak, jeho tváře mi připomínaly dvě přezrálá rajčata a jeho oči se zoufale vyhýbaly mému upřenému pohledu. Caitlin byla tak rozzuřená, že se jí samou zlostí málem kouřilo z uší.

To nemůže být pravda, pomyslela jsem si. To se mi snad jen zdá.

„Opravdu tu lasturu chceš, Caitlin?“ zeptala jsem se zlověstně a hlas se mi napětím třásl.

„Jasně, dej mi ji. Patří mi.“

„Dobře, tady ji máš.“

Největší silou, jaké jsem byla schopna, jsem mušli mrštila do vyjeveného Caitlinina obličeje.

S potěšením jsem zaregistrovala zaskřípění, jak tvrdá lastura narazila na Caitlininy zuby a s ještě větším potěšením jsem si všimla, že ostrá hrana lastury rozřízla Caitlin celou pravou tvář. Pak s rachotem dopadla na zem, kde se roztříštila na několik kusů.

Caitlin zavrávorala a zády narazila o skříňku. Zvedla obě ruce ke krvácející tváři a snažila se něco říci, ale z úst plných krve vyšlo jen nějaké zabublání.

Zvedla jsem k Denisovi oči. Na jeho hezké tváři jsem viděla obdivný úsměv.

42

X.

Samozřejmě to všechno není pravda. Scénu s mušlí hozenou Caitlin do tváře jsem si zase jen vymyslela. Další z mých nechutných a brutálních představ. To je k nevíře, jak hnusné věci mě napadají. Asi je to můj zvláštní způsob, jak se vypořádat s okolním světem, víte?

Mám prostě potřebu udělat něco neobvyklého, co se vymyká zaběhlému systému.

Chcete vědět, co se doopravdy stalo? Caitlin si lastury vůbec nevšimla!

Zastavila se vedle Denise, vlastnicky si ho přitáhla paží, kterou mu položila na rameno a odvedla ho pryč. Denis se otočil a jeho krásné rty mi vyslaly neslyšné ahoj. Pak spolu ruku v ruce zmizeli.

Stála jsem tam s mušlí v ruce a s myšlenkami na tekoucí Caitlininu krev v hlavě.

Teprve zvonění mě vytrhlo ze sadistických představ a snů o pomstě. Strčila jsem lasturu do skříňky a pospíchala rychle se vyprazdňující chodbou do jídelny.

Při obědě jsem seděla u jednoho stolu, jako většinou, s Margaret.

Seděla naproti mně, a zatímco jsme obě dojídaly borůvkový jogurt, vyprávěla mi legrační historku o svých sestřenicích dvojčatech.

Najednou se zarazila a zírala přes má ramena ke vchodu do jídelny.

Byla jsem líná se otočit a zjistit, co ji tak zaujalo, a tak jsem se jen zeptala: „Co se děje? Kam to civíš? Vidíš tam snad strašidlo?“

„Ani se neptej,“ vyhrkla a nespouštěla pohled ze vchodu.

„Neříkala jsi snad, že tě Denis pozval v pátek na rande?“

„Jo, říkala, proč?“

43

Už jsem to nemohla zvědavostí vydržet, a tak jsem se otočila, abych viděla, co je za mými zády tak strašně zajímavého. Dveře byly otevřené, takže bylo z jídelny vidět na chodbu, kde stál Denis s Caitlin.

Denis byl k nám zády, ale hned jsem ho poznala. Caitlin byla opřená o stěnu chodby a Denis ji nerušeně líbal!

Na očích všech, před celou jídelnou ji tam objímal a líbal!

Otočila jsem se prudce zpět a chvíli nevěděla, co říci a co udělat.

Byla jsem z toho celá pryč. Pak jsem se konečně podívala přes stůl na Margaret, která mě nehnutě pozorovala a nervózně si přitom popotahovala zrzavý cop.

„Co na mě zíráš,“ zabručela jsem.

„Neříkala jsi, že ti Denis volal?“ zeptala se trochu škodolibě. „Jseš si jistá, že to byl Denis Arthur?“

„Nech toho, radši mi řekni, jestli ji ještě objímá.“

Margaret kývla hlavou. „Vypadají, jako by k sobě přirostli,“

neodpustila si podotknout. „Jako by k sobě byli připoutaní.“

„Pokud vím, tak žádná pouta nenosí,“ snažila jsem se zavtipkovat, ale cítila jsem se hrozně nešťastná.

„To by mě zajímalo, proč tě zval,“ přemýšlela Margaret nahlas.

„Utři se, máš pod nosem jogurtový knír,“ odbyla jsem ji, ale v duchu jsem myslela na totéž.

Při následující hodině dějepisu měl Denis s panem Northwoodem opět nějakou hádku. Tak jako tehdy jsem zůstala vzadu ve třídě a poslouchala, o co jde.

„Musíte mi dát náhradní termín,“ říkal Denis rozhodně. Byl rudý v obličeji a potil se, přestože okna byla otevřená a v místnosti bylo chladno.

„Nemusím vůbec nic,“ odpověděl pan Northwood klidně. „Jediné, co musím, je platit daně a umřít.“

Jeho úzké bledé rty se usmívaly a vrásčitý obličej vyzařoval jakousi spokojenost. Zdálo se, že se Denisovým žadoněním docela dobře baví.

Pomyslela jsem si, že ho těší představa moci, jakou v tu chvíli nad Denisem má, a připadalo mi to hrozně nízké a podlé.

44

„Zničíte mi život,“ zakvílel Denis a opřel se oběma rukama o katedru, takže jeho obličej byl docela blízko obličeje pana Northwooda.

„Nechci ti zničit život, chci tě jen naučit, co je to být fér ke všem,“

říkal učitel trpělivě měkkým hlasem. „O tom už jsme přece Denisi hovořili.“

„Ale jestli propadnu, tak mě nevezmou do celostátního výběru, a co bude s olympiádou?“ zaječel Denis a očividně nad sebou ztrácel kontrolu.

„Doufejme, že nepropadneš,“ řekl pan Northwood chladně a začal listovat v notesu.

„Opravdu mi nedáte opravný test?“

„Musím být spravedlivý ke všem, kolikrát ti to mám opakovat.“

„Ale tím jste nespravedlivý ke mně!“ zakřičel Denis.

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Northwood s kamennou tváří a nepřestával listovat v zápisníku.

„Dejte mi alespoň vypracovat nějaký referát, nebo mi řekněte, co mám udělat, abych si vylepšil prospěch.“

„Oceňuji tvou snahu, ale nemohu kvůli tobě porušit své zásady a měnit pravidla.“

Denis mávl rukou, jako by chtěl říci, že je to všechno zbytečné, pak se otočil ke katedře zády a dlouhými kroky zamířil k východu.

Viděla jsem, že je rozzlobený a bylo mi ho líto, a tak jsem ho chtěla nějak potěšit. Jak se ke mně blížil, odlepila jsem se od stěny, o kterou jsem se opírala a udělala několik kroků vpřed, abych mu šla naproti. Když byl u mne, otevřela jsem ústa a chtěla říci, aby si z toho nic nedělal, ale místo toho jsem jen překvapeně vykřikla. Denis si mě totiž ani nevšiml a profrčel kolem, jak bych tam nebyla. Neřekl mi ani slovo, dokonce se na mě ani nepodíval.

Chvíli jsem zůstala zmateně stát na místě, ale pak jsem se za ním rozběhla ven na chodbu. V tom jsem vše pochopila. Před třídou stála Caitlin a Denis mířil přímo k ní. Caitlin se k němu naklonila, něco mu pošeptala do ucha a pak se ke mně otočili zády a šli pryč. Co se to děje? ptala jsem se sama sebe a byla jsem hrozně nešťastná.

Bezmocně jsem se dívala po prázdné chodbě, kterou oba před chvílí prošli, než mi zmizeli z očí.

45

Stojí o mě Denis nebo ne? Jestli má rád Caitlin, tak proč mě pozval v pátek večer na rande?

Konečně byl pátek večer. Denis mě měl vyzvednout v osm.

Seděla jsem ve svém pokoji a nejméně tisíckrát jsem se podívala na hodinky. Byla jsem nervózní a měla jsem studené zpocené ruce. Mé dlaně byly vlhké a ulepené jako dvě leklé ryby. Obávala jsem se, že se Denis neukáže.

Hlavou se mi honily všelijaké myšlenky. Možná mi zavolal jen tak pro zábavu, třeba to měl být hloupý krutý žert, jehož smysl mi unikal. Třeba to byla jen sázka, oni se pořád o něco sázejí a dělají pak nejpodivnější kousky. Lanny nebo Zack se s ním třeba vsadili, jestli mi zavolá, a pak se na můj účet dobře pobavili a nasmáli.

A co když jsem si to všechno vymyslela? Co když mi Denis nikdy nevolal a byla to jen další z mnoha mých bláznivých představ.

Asi třikrát jsem si převlékla svetr, i když jsem vlastně nevěděla proč, protože všechny tři byly stejně ošklivé.

V obchoďáku jsem objevila náušnice, které vypadaly jako malé mušličky a tak jsem si je zvlášť pro tento večer koupila. Nasadila jsem si je do uší a dlouho se studovala v zrcadle, pak jsem si je sundala a pak zase nandala.

Hodiny ukazovaly 8:03, ale věděla jsem, že jdou trochu napřed.

Začala jsem si kartáčovat vlasy a přemýšlela o tom, jestli bych si je neměla nechat trochu zastřihnout. Pak jsem se na sebe do zrcadla zamračila. Panebože, co ten důlek na bradě? To je strašné, proč nemůžu mít normální bradu jako všichni ostatní?

Dívala jsem se na sebe znechuceně do zrcadla, když v tom zazvonil zvonek u dveří. Napjatě jsem poslouchala matčiny kroky, jak šla ke dveřím, pak skřípnutí pantů, jak je otevřela a pak se konečně ozval Denisův hlas.

Je tady, tak to nebyl vtip!

Celá rozjásaná jsem se na sebe ještě jednou podívala do zrcadla a pak už jsem se řítila ze schodů, abych ho uvítala.

Dům, ve kterém bydlela Melody, byl veliký a moderně zařízený.

V obýváku bylo všechno z bílé kůže a stříbrného chrómu, na stěnách 46

visely zarámované filmové plakáty a zvláštní deskové osvětlení vrhalo ze stropu na celý pokoj příjemné tlumené světlo.

„Jak se vede?“ zeptala se Melody, když nás pouštěla dovnitř.

Kriticky přejela očima můj žlutý svetr a já se okamžitě cítila pod psa.

Snad jsem si přece jenom měla vzít ten modrý…

„Rodiče jsou v kině,“ prohlásila. „Celý dům je jen pro nás.“

Nezdálo se, že by byla příliš překvapená, že po Denisově boku místo Caitlin stojím já.

V pokoji jsem zahlédla osm nebo devět dětí. Všichni byli z naší školy, ale některé z nich jsem sotva znala.

Lanny a Zack stáli před televizí, dívali se na košíkovou a v rukou drželi plechovky s pivem, ze kterých se každou chvíli napili. Jakási dívka s červenými vlasy se snažila televizi překřičet a prosila je, aby ztlumili zvuk a ona mohla pustit magneťák, ale oba ji naprosto ignorovali.

Na gauči seděly dvě dvojice a držely se kolem ramen. Hlasitě se něčemu smály a pak si oba chlapci plácli do dlaní. Nejspíš se zase o něco sázeli. V téhle společnosti se pořád někdo s někým sází.

U protější stěny byl stůl plný dobrot a u něho stály dvě dívky a ládovaly se velkými rybími sendviči. Obě měly dlouhé kudrnaté blond vlasy, které se ve světle dopadajícím ze stropu krásně leskly.

„Tak jak jsi daleko s Northwoodem?“ zeptala se Melody Denise, ale než ji mohl odpovědět, zazvonil někdo u dveří a ona musela odběhnout.

„Znáš někoho z nich?“ zeptal se Denis a obrátil se ke mně. Přes modrou košili měl džínovou vestu a seprané džíny měl na kolenou roztrhané. Vypadal jako vždy božsky.

„Některé znám,“ odpověděla jsem a nespouštěla z něho oči.

„Většina z nich bydlí na North Hills,“ řekl a otočil se ke dveřím, ve kterých se objevila Melody s nově příchozí. Byla to drobná dívka s tmavými vlasy. „A tuhle znáš? To je Reva Dalbyová, její otec vlastní několik obchodních domů,“ vysvětloval mi Denis.

„Jak se daří, Revo?“ pozdravil ji a začali se spolu bavit o novém trenérovi tenisu. Přestože jsem stála těsně vedle Denise, Reva se tvářila, jako bych tam nebyla.

Melody nám přinesla kolu a mezitím Denis skončil rozhovor s 47

Revou a přesunul se k televizi, aby se připojil k Zackovi a Lannymu.

Poslušně jsem ho následovala. Denis si začal utahovat z Lannyho červených džin. „To bych rád věděl, jestli bys s takovýma hroznýma džínama šel na diskotéku do našeho klubu. Vsadím se, že by se tam všichni zbláznili smíchy.“

„Hele, nech toho, a dnes večer žádné sázky, ano?“ protestoval Lanny.

„Zbabělče,“ popichoval ho Denis, ale přitom se usmíval a poplácal ho po rameni.

Lanny se tvářil naoko rozzlobeně a poplácání mu oplatil, přitom mu však vyšplíchlo z plechovky trochu piva na bílý koberec.

„To nic,“ řekl, ale pro jistotu se podíval po Melody, jestli si toho nevšimla. „Pivo prý dělá kobercům dobře,“ zažertoval a uchechtl se.

Mezitím dorazilo několik dalších lidí. Všichni se bouřlivě zdravili a vypadalo to, že se navzájem dobře znají. Melody pustila nahlas nějakou hudbu, takže úplně přehlušila košíkovou.

Zatímco se Denis bavil s Lannym a Zackem, zamířila jsem ke stolu s jídlem a vzala jsem si rybí sendvič. „Nejsi kamarádka Margaret Riversové?“ zeptala se mě nějaká dívka, kterou jsem tak trochu znala od vidění z hodin angličtiny. Přikývla jsem. „S Margaret je vždycky náramná legrace,“ pokračovala a naládovala si plná ústa.

Jak jsme tam tak vedle sebe stály a pochutnávaly si na výborných sendvičích, napadlo mě, co asi Margaret dnes večer dělá a představila jsem si, jak ji budu o dnešním večírku a o schůzce s Denisem vyprávět. Ale upřímně řečeno, zatím toho k vyprávění moc nebylo. Denis si mě nijak zvlášť nevšímal.

Kolem jedenácté se několik lidí rozloučilo a odešlo. My zbývající jsme seděli porůznu na gauči, anebo se rozvalovali po zemi, pojídali tortilové lupínky a pili kolu.

Melody vypnula CD přehrávač a začalo se povídat o škole.

Seděla jsem na gauči blízko Denise. Nakláněl se neustále ke skleněnému stolu, na kterém byla velká mísa s tortilovými chipsy a nabíral si plné hrsti. Opírala jsem se zády o gauč a konverzace o škole jsem se neúčastnila. Přemýšlela jsem, jak je to vlastně se mnou a s Denisem. Ne že by se ke mně choval nějak nepřátelsky, ale 48

zároveň se ani nedalo říci, že by si mě obzvláště všímal a byl ke mně výjimečně pozorný. V podstatě se se mnou vůbec nebavil.

Seděli jsme tak blízko sebe, že se jeho noha dotýkala mé. Bylo mi to moc příjemné, ale on, jak se zdálo, si to ani neuvědomoval. Anebo jen předstíral, že nic necítí?

Celý večer jsem se snažila být uvolněná, příjemná, kamarádská a se všemi se mile bavit, ale nebylo to snadné. Nebyla jsem jednou z nich, a tak jsem si s nimi neměla o čem povídat. Nechodila jsem na soukromé lekce tenisu, a tak jsem nemohla pomlouvat jejich společné trenéry, nebyla jsem schopná porovnávat kvalitu pláží na Jamajce, Arubě či Bermundách a bavit se o tom, jaké je tam klima.

Nikdo ke mně nebyl nepříjemný, nikdo nic nedával najevo, nikdo se nechoval snobsky, ale přesto jsem si nemohla nevšimnout, že jsou všichni mnohem lépe oblečeni než já.

Když jsem v duchu porovnala Melodyin luxusně zařízený domov s naším ubohým domem na Fear Street, bylo mi z toho smutno. I když jsem se přesvědčovala, že to nic neznamená a že jsou důležité i jiné věci, přesto jsem měla divný pocit.

Nevnímala jsem, o čem se baví ostatní, a byla jsem pohroužena do svých neveselých úvah, když jsem ucítila, že mi Denis položil ruku kolem ramen a lehce mě k sobě přivinul. To mě přivedlo do reality a snažila jsem se zapojit do rozhovoru. Denis mě však ohromil, když náhle nahlas pronesl: „Johana a já se chystáme zabít Northwooda!“

Neodolatelně se na mě usmál a upřel na mě své božské zelené oči.

„Je to tak?“

49

XI.

„Ano, je to tak,“ souhlasila jsem. Jak bych mu mohla něco odepřít?

„Uděláme to co nejdřív,“ prohlásil a znova mě k sobě přitiskl.

Všichni se začali smát.

Co se děje? Nezašel Denis s tím svým vtipkováním příliš daleko?

ptala jsem se sama sebe.

„Rád bych vám s tím pomohl,“ ozval se kdosi.

„Já taky,“ vykřikl další.

„Jdeme na to! Pusťme se do toho hned teď. A všichni!“

„Zabijme ho už dnes večer,“ přidávali se další a další a přitom se všichni smáli, jako by to byla kdovíjaká legrace.

„Vsadím se, o co chcete, že to neudělají,“ řekl Lanny.

„Udělají to,“ odpověděl někdo.

Lanny se na mě otočil: „Jak to chcete provést?“

Namířila jsem na něho ukazováčkem sevřené dlaně, takže to vypadalo, jako bych v ruce držela revolver.

Všichni se zase začali smát.

Zack si oběma rukama prohrábl vlasy, takže se mu naježily, jako by měl na hlavě režný kartáč. Pak se postavil a svěsil ramena, jako to dělával pan Northwood a snažil se napodobit jeho hlas. „Nesmějte se, nechám vás za to do konce tohoto století po škole. Dáme si malý test, připravte si něco na psaní a očíslujte si listy papíru od jedné do tří tisíc.“

Všichni propukli v přímo hysterický záchvat smíchu. Zackovi se podařilo parodovat pana Northwooda opravdu zdařile a s těmi naježenými vlasy a staženými rameny vypadal skoro jako on. Bylo to šíleně komické.

50

„Slyšeli jste už,“ začal Lanny a tvářil se pohoršeně, „co Northwood udělal Carter Philipsové? Strhl ji při písemce pět bodů jen za to, že se zapomněla podepsat!“

Ozvalo se nesouhlasné zamručení a všichni se zatvářili rozhořčeně.

„A víte, co udělal mně?“ vykřikla jedna dívka. „Nechal mě hodinu po škole právě o mých narozeninách.“

„To je ale syčák,“ ozvalo se.

„Všechny nás nenávidí,“ pronesla Melody.

„Určitě ne tak moc, jako my nenávidíme jeho,“ řekl Lanny.

„Nedělejte si z toho hlavu,“ uklidňoval je Denis s úsměvem. „My se o to s Johanou postaráme. Už připravujeme podrobný plán.“

„Kdy to uděláte? Do příští písemky?“

Denis se na mě usmál a jeho stisk na mém rameni zesílil. „To je tajemství,“ odpověděl a zelené oči mu jen svítily nadšením.

„Nechceme to prozradit dopředu, abychom vás nepřipravili o moment překvapení.“

Smála jsem se spolu s ostatními, ale cítila jsem podivný neklid.

Někde uvnitř mě zamrazilo.

Myslí to Denis všechno vážně?

Nápad zabít pana Northwooda se přece narodil jenom jako vtip.

Byl to stále ještě jenom žert?

Byla jsem překvapená, když mě Denis náhle políbil. Stalo se to, když mě vezl z večírku domů. Rádio v autě hrálo tak nahlas, že jsme si ani nemohli povídat. Když jsme dorazili do Fear Street, zastavil Denis před naším domem, vypnul motor a světla. Pak se ke mně naklonil a přitáhl si mě. Byla jsem hrozně zmatená, a tak byl náš první polibek trochu rozpačitý a neohrabaný. Pak jsem se však vzpamatovala, dala mu ruce kolem ramen, prsty jsem zajela do jeho tmavých hedvábných vlasů a přitáhla si jeho obličej. Podruhé to bylo už lepší a tentokrát byl polibek tak nekonečně dlouhý, že jsem sotva lapala po dechu, když jsme se od sebe konečně odlepili.

Určitě mě miluje, pomyslela jsem si a byla jsem si tím v tu chvíli naprosto jistá.

Prudce jsem oddychovala a snažila se dostat své smysly do 51

normálu. Podívala jsem se k našemu domu, který byl ponořen do tmy, jen nad vchodem svítilo malé světlo.

Holé větve javorů stojících před domem byly propletené navzájem a zdálo se, jako by se v ledovém větru třásly zimou. Uprostřed dvora leželo na namrzlé trávě spousta spadaného listí.

„Jsem rád, že jsi přijala mé pozvání,“ řekl Denis neobvykle něžným hlasem.

„Já taky,“ zašeptala jsem.

Znova se ke mně naklonil a políbil mě. Tentokrát jsem už žádné rozpaky necítila, a tak to bylo mnohem lepší než zpočátku. Přestože jsem byla štěstím bez sebe, začaly se mi do mysli vkrádat myšlenky na Caitlin. Všemožně jsem se je snažila zahnat tím, že jsem Denise co nejsilněji objímala, zavírala oči a snažila se myslet jen na nás dva.

Ale moc to nezabíralo a Caitlin se z mých představ vytratit nechtěla.

Když jsme se přestali líbat, otevřela jsem zase oči a najednou mě přepadl divný pocit, jako bych měla na zádech nějakou tíhu. Na rtech jsem stále ještě cítila chuť Denisova polibku, ale nepříjemný pocit, že mě zezadu někdo pozoruje, neustával. Odtáhla jsem se od Denise a otočila se.

„Co se děje?“ zašeptal.

Podívala jsem se oroseným zadním oknem ven a snažila se ve tmě rozeznat, co mě tak zneklidnilo.

Najednou jsem znehybněla zděšením.

52

XII.

Pan učitel Northwood! Stál na dvoře svého domku jako socha a díval se na nás. V ruce měl větev spadlou z nějakého stromu a opíral se o ni jako o hůl.

Nechtěla jsem věřit svým očím. Jen tam stál, bez hnutí pozoroval Denisovo auto a opíral se o větev.

Denis se otočil, aby se podíval, co mě tak vyděsilo.

„Hej, co to

tam provádí!“ vykřikl překvapeně, když ve tmě

rozpoznal nehybnou postavu pana Northwooda.

„Já… já nevím,“ začala jsem koktat. „Prostě nás špehuje.“

Po Fear Street přejelo nějaké auto a jeho reflektory na chvíli osvítily tvář pana Northwooda, který z nás nespouštěl pohled. Měl přísný výraz člověka, který neschvaluje to, co právě vidí.

„Ten je ale nemožnej,“ rozčílil se Denis. „Prostě nemožnej!“

„Nebudeme si ho všímat,“ řekla jsem s nezvyklou rozhodností a otočila se zpět na Denise. Moc jsem si přála, aby nám bylo hezky, jako před chvílí.

Denis nespouštěl z Northwooda oči. „Ne, Johano, měl bych radši jet.“

„Nechceš zaskočit ke mně nahoru?“ snažila jsem se ho uklidnit.

„Mohl by ses chvilku zdržet…“

Zavrtěl hlavou. Pak se ještě jednou podíval dozadu na pana Northwooda.

„Opravdu bych měl radši jet domů. Uvidíme se v pondělí ve škole.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem neochotně. Otevřela jsem dvířka a vystoupila. Studený vítr mi zavanul do tváře. Zamávala jsem 53

Denisovi na rozloučenou a pospíchala k domovním dveřím. Koutkem oka jsem zahlédla, že pan Northwood je na stejném místě, jako by tam v tom svém dlouhém šedém županu přimrzl. Vypadal jako veliký hubený a nehybný sněhulák.

Proč tam tak stojí? ptala jsem se sama sebe a dostala jsem na něho náhle vztek. Že by mě opravdu špehoval? Reflektory Denisova auta mi na chvilku posvítily na odemykání, jak vyjížděl pozadu ze dvora, aby vycouval na hlavní ulici. Snažila jsem se co nejrychleji odemknout, ale ruce se mi tak třásly zlostí, že jsem se ani nedokázala trefit klíčem do zámku.

Copak má Northwood nějaké právo mě sledovat?

Co mu je do mého života?

Proč tam pořád stojí?

Konečně se mi podařilo odemknout a já vpadla do haly. Bylo tam příjemné teplo a celý dům voněl po pečeném kuřeti, které jsme toho dne měli k večeři. Nepřestávala jsem se třást zlostí a vztekle jsem hodila kabát přes zábradlí schodiště.

Pokazil mi rande, myslela jsem si. Pan Northwood zničil moje rande s Denisem, pokazil ten krásný moment, kdy jsme se cítili tak blízko jeden druhému.

Moje zlost narůstala každým okamžikem, až jsem měla pocit, že se mi krev vaří v žilách.

Zatínala jsem pěsti a zamířila k malému zelenému stolku uprostřed místnosti. Přestože byla tma, šla jsem téměř najisto.

Otevřela jsem zásuvku a začala v ní šátrat, až jsem našla, co jsem hledala.

Revolver.

Když se táta odstěhoval, nechal nám ho tady na ochranu, abychom se samy s mámou nebály.

Kov revolveru byl hladký a příjemně mě zastudil v rozpálené ruce. Byla jsem celá rozpálená

zlostí, a proto jsem vůbec

nepřemýšlela o tom, co dělám.

Proč mě špehuje?

Proč?

Ani jsem si neuvědomovala, co se může stát a se zbraní v ruce jsem se blížila k oknu. Opřela jsem se o sklo a dívala se ven do tmy.

54

Pan Northwood se nepohnul ani o krok. Byl stále na stejném místě, opíral se o větev a kouřil dýmku. To jsem poznala podle načervenalého světýlka, které se občas mihlo tmou, a podle kouře, který pomalu stoupal k obloze.

Proč jste mi, pane Northwoode, pokazil rande?

Copak jste nevěděl, jak moc pro mě dnešní večer znamenal?

Kdo vám dal právo mě špehovat a ničit mi život?

Otevřela jsem okno a pomalu zvedala třesoucí se ruku se zbraní.

Nespouštěla jsem z Northwooda oči a natáhla jsem kohoutek, jak mě to kdysi taťka naučil.

Zabít pana Northwooda je vlastně docela jednoduché, napadlo mě.

Neuvěřitelně jednoduché.

Zvedla jsem hlaveň a zamířila na nehybnou postavu.

Jen klid, hlavně klid.

Snažila jsem se udržet třesoucí ruku v klidu a ukazováčkem jsem nahmatala spoušť.

Je to neuvěřitelně jednoduché, zabít pana učitele Northwooda je vlastně maličkost.

Mířila jsem mu na hrudník.

V t om se v pokoji rozsvítilo a mamka vpadla dovnitř jako povodeň.

„Co, Johano, proboha s tím revolverem vyvádíš?“

Pozdě, mami.

Stiskla jsem spoušť.

55

XIII.

Samozřejmě se nic nestalo a výstřel vůbec nevyšel, protože jsem zapomněla na náboje. Zůstaly v zásuvce zeleného stolku.

Spustila jsem ruku s revolverem a otočila se na vyděšenou maminku.

„Zdálo se mi, že slyším zloděje,“ lhala jsem.

„Zloděje!“ vykřikla máma a oči měla hrůzou dokořán. „To musíme zavolat policii.“

„Ale ne, počkej, asi se mi to jen zdálo. Nejspíš jsem zaslechla vítr nebo tak něco. Vždyť víš, jak jsem hned ze všeho vystrašená.“

„Zavři okno, je tu hrozná zima,“ řekla mamka a nedůvěřivě se na mě zadívala.

Když jsem zavírala okno, všimla jsem si, že pan Northwood už na dvoře není. Překvapilo mě, že zmizel tak rychle, ale pak mě napadlo, že na tom nic divného vlastně není. Nejspíš mu byla zima, a tak šel domů. Kdyby tak náhle a rychle zmizel z mého života… a dočista…

„Neměla jsi tu zbraň vůbec brát do ruky,“ zlobila se maminka a přitahovala si k tělu růžový froté župan. Převázala si ho páskem a vzdychla. „Jen další důkaz toho, že tvůj otec neměl nikdy rozum.“

„Není nabitý, nic se nemohlo stát,“ snažila jsem se ji uklidnit.

Položila jsem revolver do zásuvky a prudce ji zavřela.

„Jaké bylo rande?“ zeptala se maminka.

„Bezva,“ snažila jsem se odpovědět co nejveseleji. „Bylo to vážně bezva.“

Když jsem běžela po schodech do svého pokoje, myslela jsem na to, jestli mě Denis ještě někdy někam pozve.

56

V pondělí ráno na mě v šatně, k mému velkému údivu, promluvila Melody. Její jindy perfektně upravené vlasy byly trochu rozcuchané, protože nám právě skončila hodina tělocviku.

„Musím s tebou mluvit,“ řekla neobvykle vážně a přimhouřila světlemodré oči.

„Ale teď nemáme na povídání moc času, musíme se převléknout, protože za chvíli zvoní na další hodinu,“ bránila jsem se.

„Budu stručná, neboj,“ uklidnila mě a snížila hlas, jako by to, co mi chce říct, bylo strašně důležité a nikdo jiný to nesměl slyšet.

„Caitlin se dozvěděla, že jsi u nás byla v pátek s Denisem na večírku,“ pronesla pomalu a nespouštěla ze mě oči, aby viděla, jak budu reagovat.

Má reakce nebyla nijak oslnivá. Jen jsem překvapením otevřela pusu dokořán.

„Neboj, já jí nic neřekla,“ pokračovala Melody a hodila na lavici ručník, do kterého si předtím otřela čelo zpocené po košíkové.

„Prostě se to nějak dozvěděla, to víš, byla tam spousta lidí. Někdo jí to musel prozradit.“

„A co má být?“ odpověděla jsem netrpělivě a podívala se po hodinách na zdi.

„Nic, já jen, že Caitlin z toho byla celá pryč. Nevím, co ti Denis napovídal, ale Caitlin je hrozně žárlivá. Měla by sis na ni dát pozor.

Nevím, jestli strpí, aby s Denisem chodil někdo jiný.“

„To snad záleží také na Denisovi,“ odsekla jsem. Nechtěla jsem, aby to znělo nepřátelsky, ale nemohla jsem si pomoci.

„Nemusíš se hned naštvat,“ odpověděla Melody překvapeně.

„Chtěla jsem tě jen kamarádsky varovat.“

Začalo zvonit na další hodinu. Melody si v rychlosti přejela rty rtěnkou a pospíchala pryč.

Co to mělo znamenat? ptala jsem se sama sebe. Věděla jsem, že Melody a Caitlin byly dobré přítelkyně. Poslala snad Caitlin Melody, aby mi začala vyhrožovat? Lhal mi Denis, když říkal, že s Caitlin nic nemá a že si jen občas s ostatními společně někam vyrazí? Nebo byla Melody jenom zlomyslná a chtěla mě trochu vyvést z míry?

Rozběhla jsem se do třídy a hlavou mi vířily otázky, na které jsem nedokázala najít odpověď.

57

Po vyučování jsem zamířila chodbou plnou dětí do knihovny, která byla v druhém poschodí. Chtěla jsem si tam vyhledat nějaké materiály o klonování pro práci, kterou jsme měly spolu s Margaret vypracovat jako referát.

Na schodišti jsem zahlédla Caitlin. Určitě mě také viděla, ale tvářila se jakoby nic a nepřestávala se bavit s holkou, která šla s ní.

Vystoupila jsem do druhého poschodí a zamířila ke knihovně, když mě zarazil známý hlas: „Ahoj, Johano.“

„Ahoj, Denisi,“ rozzářila jsem se. „Jak se daří?“

Měl na sobě hnědošedé sako se znakem Shadysideské školy a seprané džíny. V ruce měl nakousanou čokoládovou tyčinku a s úsměvem mi ji nabízel.

„Ne, díky,“ zavrtěla jsem hlavou.

Natáhl ruku a sundal mi z ramene nějakou nitku, která se mi přichytila na svetr. „Nechtěla by ses se mnou dnes večer učit?“ zeptal se jakoby nic. „Po odpoledním tréninku bych mohl za tebou přijít a mohli bychom se spolu podívat na učení.“

Miluje mě, pomyslela jsem si blaženě.

Před očima mi však najednou vyvstal obrázek Melody, jak mě dnes ráno v šatně varovala před Caitlin.

Denis se zakousl do tyčinky a čekal na odpověď.

„To by bylo skvělý!“ zajásala jsem. Snad bych neměla dávat najevo tolik nadšení, měla bych se tvářit, jako by mi to bylo docela jedno. Ale nešlo to.

Je mi líto, Caitlin, řekla jsem v duchu své protivnici, ale Denis se mi líbí. A jestli se líbím také já jemu, tak máš prostě smůlu.

„Tak zatím ahoj,“ usmál se a dvěma prsty mi zamával na rozloučenou.

„Ahoj,“ odpověděla jsem a štěstím jsem byla bez sebe.

Když jsem dorazila domů, začala mě radost z toho, že mě Denis dnes večer navštíví, pomalu opouštět. Náš dům vypadal tak uboze a ošuntěle ve srovnání s domem, ve kterém bydlela Melody. Nejen že byl nejméně pětkrát menší, ale ani jeho vnitřní zařízení nemohlo soutěžit s kůží a chromem, které jsem viděla u Melody.

Smutně jsem se rozhlížela po obýváku. Viděla jsem kolem sebe 58

jen otlučený nábytek, obyčejný gauč a křesla, jejichž ošoupaný látkový přehoz se na několika místech třepil.

Hrůza, prostě hrůza.

Stála jsem tam nešťastně a přemýšlela o tom, že by snad bylo lepší, kdyby to Denis ani neviděl. Přála jsem si, aby se do mě zamiloval, jenže když uvidí, v jakém ubohém domě bydlím, pochopí, že nejsem holka pro něj a že prostě nepatřím do jeho společnosti.

Bláznivé myšlenky.

Ale od té doby, co jsem se s Denisem začala kamarádit, jsem byla tak trochu mimo. To bylo bez diskusí.

Udělala jsem si sendvič s tuňákem a talíř vrchovatě naložila smaženými hranolky. To je jedna z mála skvělých věcí v mém životě. Můžu jíst, na co mám chuť, můžu sníst hranolků, kolik chci, a přesto neztloustnu.

Právě když jsem dojedla, zazvonil telefon. To bude Denis, napadlo mě, a řekne mi, že nemůže přijít.

Zvedla jsem sluchátko a se smíšenými pocity jsem očekávala, že uslyším jeho hlas, který spustí spoustu výmluv.

„Haló, kdo je tam,“ zeptala jsem se roztřeseně.

„Ahoj, tady Margaret. Chci se jen zeptat, v kolik mám přijít?“

„Cože?“ podivila jsem se.

„Říkala jsi přece, že mám dnes večer přijít, abychom mohly pracovat na tom společném úkolu…“

„Aha, máš pravdu, už si vzpomínám.“ Denis mi tak popletl hlavu, že jsem úplně zapomněla na to, co jsem si s Margaret dohodla.

„Moc mě to mrzí, Margaret, ale dnes večer nemůžu.“

Nechtěla jsem přiznat, že naši schůzku ruším jen kvůli Denisovi.

Navíc bychom s tím úkolem opravdu měly něco udělat, do pátku má být hotový.

„Nějak mi není dobře,“ lhala jsem. „Leze na mě chřipka nebo co.“

Panebože, proč jsem tak nemožná lhářka. Plácnu první hloupost, která mě napadne.

„Ale dnes ve škole jsi vypadala docela normálně,“ divila se Margaret. Zdálo se, že mi nevěří.

„Ve škole mi bylo ještě dobře. To až pak, po cestě domů. Asi si půjdu brzo lehnout a zítra budu zase v pořádku, neboj.“ Cítila jsem 59

se hrozně provinile.

„Jak myslíš, tak jdi do postele a ať jsi zítra fit,“ řekla a zavěsila.

Stála jsem se sluchátkem v ruce a myslela na to, že Margaret byla vždycky dobrá kámoška a že bych jí neměla lhát. Proč jsem neřekla pravdu? Proč jsem nepřiznala, že čekám na Denise a že se spolu budeme učit?

Určitě by mi to přála a byla by ráda, že mi schůzka s Denisem vyšla. Ale ne, nebyla by ráda. Zlobila by se, že jsem kvůli němu odložila naši společnou práci. Udělala jsem dobře, že jsem jí řekla tu malou lež. Mrzelo by ji, kdyby se dozvěděla pravdu.

Najednou zazvonil zvonek. Rozběhla jsem se ke dveřím.

„Ahoj, Denisi,“ hlaholila jsem, když jsem otvírala. Za dveřmi mě však čekalo velké překvapení.

60

XIV.

„Ahoj, jak se daří?“ Denisova tvář se na mě usmívala a spolu s ním čtyři další. Za dveřmi stála celá Denisova banda!

Přivedl Melody, Zacka, Lannyho a dokonce i Caitlin.

Vpadli do domu a provalili se kolem mě jako velká voda. Mluvili jeden přes druhého a začali se usazovat v obýváku. Vrhla jsem na Denise překvapený pohled a čekala vysvětlení, co se děje. Denis si však mého úžasu nevšímal a spolu s ostatními se hrnul do pokoje. Na křeslech a gauči se okamžitě povalovaly jejich odhozené bundy a kabáty, podlaha se pokrývala papírovými sáčky, které bezstarostně pohazovali kolem sebe, hlasitě se smáli a bavili a mě si téměř nevšímali.

Melody se pohodlně rozvalila ve starém křesle a přes jeho opěradlo si natáhla nohy. Měla na sobě červený svetr a černé šponovky. Blonďaté vlasy měla vyčesané do drdolu na temeni a moc jí to slušelo.

„Co tu budeme dělat?“ obrátila se na Denise. „Budeme se učit nebo co?“

„Budeme se bavit, uděláme si mejdan,“ řekl Zack a zakřenil se.

Jako vždy měl tmavé sluneční brýle. Posadil se rovnou na zem a podíval se na mě: „Nemáš tu něco k pití, Johano?“

„V ledničce by měla být nějaká kola,“ odpověděla jsem.

„Máš pěknej bejvák,“ prohlásil Lanny a několikrát plácl dlaní do ošuntělého gauče. „Fakt se mi tu líbí.“

„Jsi tu sama, nebo je v domě ještě někdo jiný?“ zeptala se Caitlin a rozhlížela se zvědavě kolem. Stála těsně vedle Denise a opírala se mu o rameno. Měla na hlavě modrou sportovní čapku a její tváře 61

byly z venku celé červené zimou.

Odpověděla jsem, že maminka je v práci, a pak jsem zamířila do kuchyně, abych se podívala, jak je to s tou kolou.

Proč mě Denis nevaroval? Proč mi neřekl, že přivede ostatní?

Po pravdě řečeno byla jsem zklamaná, že nepřišel sám, ale na druhé straně jsem byla ráda, že mám takovou vzácnou návštěvu.

Bylo to moc hezké, mít je všechny u sebe doma, chci říci, dávalo mi to naději, že mě přijali mezi sebe, že mě konečně považují za kamarádku, za jednu z nich.

Otevřela jsem ledničku a sklonila se, abych z ní vyndala několik plechovek koly. Z obýváku jsem zaslechla, jak se Caitlin něčemu nahlas směje.

Její přítomnost na mě nedělala nejlepší dojem, obzvláště po tom, co mi o ní ve škole říkala Melody. Ale nezdálo se, že by na mě byla naštvaná a zlobila se, naopak, vypadala, že má tu nejlepší náladu.

Požádala Melody, aby mě varovala, abych se držela od Denise v bezpečné vzdálenosti, anebo jí to je jedno?

Připadalo mi to všechno zamotané a tak trochu záhadné a nevěděla jsem, co si o tom myslet. Rozhodla jsem se, že se budu tvářit jakoby nic a budu se se všemi úplně normálně bavit.

„Doufám, že ti ostatní nevadí,“ ozval se za mými zády Denis.

Vešel do kuchyně tak tiše, že jsem si ho nevšimla, dokud nepromluvil. Usmíval se na mě tím svým dětsky nevinným úsměvem.

„Nic se neděje,“ odpověděla jsem a usmála se. Dostala jsem hroznou chuť se k němu rozběhnout a vrhnout se mu kolem krku.

Vypadal tak skvěle!

Ovládej se, Johano, pomyslela jsem si. Začínáš být nějak zamilovaná. Dávej si bacha.

Denis mi pomohl odnést koly do obýváku, kde se mezitím trochu změnila nálada.

Zack přecházel nervózně sem a tam před oknem a rozkládal rukama. „Věřili byste tomu, že je to takovej neřád?“ říkal ostatním.

„Copak je něco takového možné?“

„O kom je řeč?“ zeptal se Denis a usadil se vedle Caitlin.

„O Northwoodovi,“ vysvětloval Zack a rukou si projel kudrliny.

62

„Copak jsi to, Denisi, neslyšel? Je toho plná škola.“

„A čeho?“ ptal se Denis. Napil se koly a nespouštěl ze Zacka své pronikavé zelené oči.

„Northwood nechal Zacka po škole. Přistihl ho, jak při písemce podvádí,“ pospíšil si s vysvětlením Lanny a na tváři měl pobavený úšklebek.

„Nepodváděl jsem,“ bránil se Zack a zuřivě probodával Lannyho očima.

„Tak proč ses nakláněl k Deeně Martinsonové?“ zeptala se jedovatě Melody.

„Ptal jsem se jí, kolik je hodin,“ vysvětloval Zack. „Nedíval jsem se jí do papírů, neptal jsem se jí na výsledky, zajímalo mě jen, kolik je hodin.“

Melody a Lanny se ušklíbli a Caitlin obrátila oči v sloup.

„To ti máme věřit?“ vyprskl smíchy Denis.

Zack se rozčílil a začal hrozně nadávat. Za tmavými skly jeho slunečních brýlí mu určitě z očí šlehaly blesky hněvu. Nebylo to vidět, ale byla jsem si tím jistá. Vypadal tak rozzuřeně, že jsem dostala strach, aby svými velkými pěstmi nerozbil okno nebo lampu.

Nebylo těžké si představit, jak ničí a demoluje náš obývák. Před očima mi vyvstal obrázek, jak se mamka vrátí z práce a místo domu najde jen hromádku třísek.

Ta by měla radost!

„Nelžu, věřte mi!“ vykřikoval Zack a nepřestával mávat svými mocnými pěstmi, ze kterých šla opravdu hrůza. „Neopisoval jsem.

Northwood mě chytil za límec a vyvedl ze třídy jako malýho kluka.

Před očima všech! A pak mi řekl, že mě nechá vyloučit. Tentokrát prý nadobro.“

„Řekl jsi mu, že ses jen ptal na čas?“ ušklíbl se Denis.

„Samozřejmě. Ale vůbec mě neposlouchal. Nenechal mě ani promluvit.“

„Nenechá promluvit nikoho,“ vpadl do rozhovoru Lanny a mračil se. Jeho jindy hezké rysy se nepěkně zkroutily. „Nenechá nás nikoho na pokoji. A víte proč? Víte, proč nás Northwood nenechá na pokoji?“

„Protože je to neřád,“ ulevil si Zack.

63

„Ne, to je proto, že jsme bohatí,“ řekl Lanny. „My jsme bohatí a on je chudý, tím je to. Proto si na nás zasedl.“

„Možná máš pravdu,“ pronesla Melody zamyšleně. „Něco na tom, co říkáš, bude.“

„Nenechá nás v klidu, nikdy,“ přidala se Caitlin.

Zack se najednou sklonil ke svému batohu a začal se v něm přehrabovat. „To bude v pořádku,“ bručel. „Všechno bude oukej.“ Po chvíli zuřivého přehrabování konečně našel, co hledal.

Zvědavě jsme jeho počínání přihlíželi a všichni jsme byli napjatí k prasknutí. Co Zack hledá?

Najednou se napřímil a na tváři měl spokojený, téměř ďábelský úšklebek. Nepodařilo se nám okamžitě rozpoznat, co drží v pevně sevřené pěsti.

„Hej, co to máš?“ vykřikl Denis.

„Postarám se o něj,“ mumlal si Zack pro sebe, jako by Denisovu otázku neslyšel. „Postarám se o pana Northwooda. A to ještě dnes večer.“

Jeho tvář náhle dostala výhružný výraz.

64

XV.

Denis a Lanny se krátce zasmáli, ale výraz Zackovy tváře je rychle přivedl k vážnosti. Stála jsem za gaučem a měla jsem hrozný pocit, že se stane něco moc ošklivého. Všichni jsme na Zacka užasle zírali.

Odstrčil nohou batoh a pokročil vpřed, aby nám ukázal, co drží v dlani. Byla to zkumavka.

Výraz Zackovy tváře byl čím dál hrozivější. Zvedl ruku se zkumavkou do výše, abychom všichni dobře viděli.

„Co… co to má znamenat?“ vykoktala jsem ze sebe.

„Zack to vypije a změní se ve vlkodlaka,“ komentovala scénu suše Melody.

Žlutá tekutina ve zkumavce se zatřpytila jako tekuté zlato.

„To bude nitroglycerín,“ hádal Lanny a vyskočil z křesla. „Ten šílenec nás všechny vyhodí do vzduchu!“

Zack se zlomyslně zasmál a v tu chvíli, jak tam stál se zkumavkou v ruce, mi opravdu připadal jako nějaký bláznivý vědátor, který chce zničit svět.

„Tak nás nenapínej, Zacku,“ žadonila Caitlin. „Co to máš?“

„Výměšek tchořích žláz,“ prohlásil slavnostně. Natáhl ruku se zkumavkou směrem k nám a druhou rukou uchopil její korkový uzávěr, jako by se ji snažil otevřít. „Chce si snad někdo z vás přivonět?“

„Fuj, neblázni!“

„Ani náhodou.“

„Dej to pryč!“

„Opravdu jsou to tchoří výměšky?“ zeptala jsem se nejistě a nespouštěla ze žluté tekutiny vyděšené oči.

65

Zack přikývl. „Brácha mi to přinesl z laboratoře, kde pracuje.“

„To je teda nápad,“ vydechla Caitlin.

„Chceš si dát loka?“ nabízel jí Zack a strčil jí zkumavku před nos.

„Táhni s tím!“ zaječela a schovala obličej na Denisově rameni.

Celým tělem mi projel osten žárlivosti. Chtěla jsem v tu chvíli být na jejím místě… blízko Denise. Ale neměla jsem čas o tom přemýšlet, protože Zack zamířil k hlavním dveřím a ostatní ho následovali.

„Co se bude dít?“ ptala se zvědavě Caitlin, zatímco se natahovala pro bundu pohozenou na gauči.

„Zack to vypije a půjde dejchnout Northwoodovi do tváře,“

dohadoval se Denis. Všechny nás tím rozesmál.

„Dobrej nápad, kámo, jdem na to,“ řekl Lanny a otočil se k Zackovi, aby ho poplácal po zádech.

„Bacha,“ vykřikla jsem v obavě, že mu tím vyrazí zkumavku z ruky. Už jsem si představovala, jak se celým domem line tchoří zápach.

„Mohl bys nám říci, co máš za lubem, Zacku?“ zeptala se Melody a rozhodně se zastavila ve vchodu, takže nám zablokovala cestu.

„Nikam s vámi nepůjdu, dokud nebudu vědět, co se bude dít.“

Zack se na ni pod tmavými slunečními brýlemi jen zlomyslně zašklebil. „To je jednoduché, Melody,“ začal vysvětlovat a strčil jí zkumavku před obličej. „Někdo z nás vyleje obsah této zkumavky na verandu Northwoodova domu. To je všechno. Brácha říkal, že to vydrží i několik měsíců.“

„Někdo z nás?“ divil se Denis. „Proč někdo z nás?“

„Já obstaral materiál, někdo jiný to snad může provést. Třeba ty, Denisi, no tak, nebuď srab. Vem si ji a jdi na to.“

Snažil se vsunout zkumavku Denisovi do rukou, ale ten začal couvat a obě ruce zvedl nad hlavu, jako by se vzdával. „V žádném případě, já mám s Northwoodem problémů už tak dost.“

„No právě, alespoň se mu pomstíš,“ přesvědčoval ho Zack a stále se mu snažil zkumavku vnutit. „Bude to sladká pomsta, co říkáš.

Nebuď baba, Denisi.“

„Říkám, že ne,“ opakoval Denis.

„Je to tvoje, tak to tam vylej sám,“ navrhla Melody.

66

„Když já jsem moc nápadnej,“ bránil se Zack. „S tou mojí vysokou postavou… určitě by mě někdo zahlédl.“

„Já to udělám!“ vykřikla jsem najednou a sama jsem nevěděla proč. Možná to mělo něco společného s tím, jak jsem před chvílí viděla Caitlin opřenou o Denisovo rameno, nejspíš jsem chtěla Denise zaujmout a dokázat, že jsem lepší a zábavnější než Caitlin.

Chtěla jsem ukázat i ostatním, že se mnou mohou počítat, že jsem jedna z nich.

Tohle všechno jsem si samozřejmě uvědomila až mnohem později, když jsem o tom přemýšlela. Ale v té chvíli, kdy jsem se nabídla, že to provedu, jsem o tom příliš neuvažovala. Prostě jsem to automaticky vyhrkla.

„Ty jseš fantastická, Johano!“ vykřikl Lanny.

Zack mi strčil zkumavku do ruky, snad abych si to ještě nerozmyslela. Byla teplá od toho, jak ji pevně svíral. „Johana je hubená a malá,“ vykřikoval Zack nadšeně. „Proplíží se jako nic, nikdo si jí nevšimne.“

„Ty seš ale mazanej,“ řekl Denis.

„Řekni to ještě jednou,“ zavrčel Zack a strčil Denisovi před obličej sevřenou pěst. „Řekni to ještě jednou a uvidíš.“

Denis se zatvářil znechuceně. „Fuj, smrdí ti ruka, Zacku, to asi od toho, jak si žmoulal tu zkumavku.“

„Cože?“ Zack vytřeštil oči a polekaně si začal očichávat ruku.

Denis se rozesmál. „Chytil ses!“

Zack si viditelně oddychl a strčil Denise do ramene.

„Tak co, to tady budeme stát celou noc? Pojďme na to!“ vybízel nás Lanny.

Vyšli jsme ven do chladné noci. Na obloze svítil stříbrný měsíc a vznášel se jako lucerna nad korunami stromů. Bylo hluboké ticho, tak hluboké, že mi to až připadalo podezřelé.

Zamířili jsme k domu pana Northwooda. Byla jsem ráda, že měl všude zhasnuto. Třeba není doma, zadoufala jsem. Nebo šel už spát…

„Nemá před domem auto,“ ozval se Denis. „Možná je někde ve městě.“

„Mohl ho dát do garáže,“ zašeptala jsem.

67

Všichni jsme se skrčili za dva malé keříky a zvědavě vykukovali směrem k tmavému domu. Uvědomila jsem si, že napětím svírám zkumavku tak silně, že by mi mohla v dlani prasknout. Uvolnila jsem stisk a nespouštěla oči z neosvětlené verandy Northwoodova domu.

Co tu vlastně provádím? blesklo mi náhle hlavou. Copak jsem ztratila rozum?

Podívala jsem se na Denise. Povzbudivě na mě kývl hlavou.

Rozbušilo se mi srdce. Ano, ztratila jsem rozum, Denis mi úplně popletl hlavu. Udělala bych pro něj cokoliv.

Na podobné úvahy však nezbýval čas, ostatní mě šeptem pobízeli, abych se konečně zvedla a pustila se do díla.

Zhluboka jsem se nadechla a vyrazila přes trávník k Northwoodovu domu. Zkumavku jsem držela opatrně před sebou, co nejdále od těla.

Někde dole na ulici jsem zaslechla motor přijíždějícího auta. Jeho burácení se ostře rozlehlo nočním tichem.

Snad nejede právě sem, napadlo mě a lekla jsem se. To bych tak potřebovala. Konečně jsem dorazila k hlavnímu vchodu. Srdce mi divoce bušilo, tak divoce, že to muselo být slyšet.

Položila jsem nohu na první schod a zvedla ruku se zkumavkou nad hlavu.

Dělej, tak si pospěš, dodávala jsem si odvahy.

Třesoucí se rukou jsem začala vytahovat korkový uzávěr, když v tom se na verandě rozsvítilo světlo.

68

XVI.

„Ježíši,“ vyjekla jsem vyděšeně. Zkumavka mi vypadla z ruky a roztříštila se o betonový schod. Prudce jsem se otočila a pádila k úkrytu za keřem, kde se krčili ostatní.

Za zády jsem slyšela, jak se prudce otevřely dveře.

„Kdo je tu?“ ozval se hlas pana Northwooda.

Dorazila jsem k houští a schovala se spolu s ostatními.

Od vchodu se ozval znechucený tlumený výkřik: „Panebože, to je puch!“ Pak jsme zaslechli tiché zakletí a bouchnutí dveří.

Všichni mi začali gratulovat. Zack mě objal. „Jsi skvělá, Johano,“

šeptal.

„Byla jsi fakt úžasná,“ usmál se na mě Denis.

Potichu jsme se v našem úkrytu za keřem radovali, vzájemně jsme se objímali a oslavovali naše malé vítězství.

Viděl mě pan Northwood? Poznal mě?

Naše radost netrvala dlouho. Odporný puch se rychle šířil a v několika vteřinách se donesl i k nám a vyštval nás z našeho úkrytu.

To byl ale zápach! Nikdy jsem nic tak strašného necítila. Zvedl se mi žaludek a měla jsem pocit, že snad budu zvracet. Ostatní na tom nebyli o nic lépe, jak jsem si všimla. Byl to příšerný zápach. „Rychle pryč,“ vykřikl Denis.

„Zajedem si do města a dáme si něco dobrého,“ navrhl Zack.

Naskládali jsme se do Melodynina mercedesu, tedy do mercedesu jejích rodičů, a už jsme ujížděli po Fear Street do centra města.

Zack, Lanny, Caitlin a já jsme se tísnili vzadu, zatímco Denis seděl vpředu vedle Melody. Neměla jsem právě moc místa, ale nijak zvlášť mi to nepohodlí nevadilo, protože jsem v mercedesu jela 69

poprvé v životě. Ještě nikdy jsem v takovém bouráku neseděla.

Celou cestu jsme se nahlas smáli a měli jsme radost, že se naše tchoří výprava tak vydařila.

Rozhodlo se, že pojedeme do Corneru. Když jsme tam dorazili, zjistili jsme, že je bar téměř prázdný. O sobotách a nedělích tam bývalo plno i pozdě večer, ale dnes tu nebyla ani noha, protože byl normální pracovní den. Usadili jsme se u velkého stolu a objednali hamburgery a bramborové hranolky.

Zack se nabídl, že za mě zaplatí, což mě potěšilo, protože jsem u sebe neměla žádné peníze.

Byla jsem šťastná. Seděla jsem v Corneru s nejvýznamnějšími dětmi shadysideské školy, všichni se ke mně hezky chovali a já se cítila, jako bych mezi ně patřila.

Jen jedno mi trochu kazilo náladu – Caitlin. Samozřejmě se usadila vedle Denise a pořád se na něho lepila. Po chvíli mně to ale přestalo vadit a smířila jsem se s tím. Denis ke mně vysílal tajné obdivné úsměvy a já se cítila jako naprostá hvězda dnešního večera.

„Viděla jsi Northwoodův obličej, když ucítil ten tchoří zápach?“

vykřikoval Zack nadšeně.

Přiznala jsem, že jsem neměla na pozorování výrazu pana Northwooda moc času, protože jsem pádila do úkrytu.

„Tos o hodně přišla. Doslova se mu hnusem postavily vlasy na hlavě,“ smála se Caitlin.

„Ještě že nesedím v první lavici,“ rozumovala Melody. „Určitě tím tchořím parfémem bude páchnout po celé měsíce.“

Všichni jsme se smáli a skvěle jsme se bavili.

Bylo téměř půl jedenácté, když mě vysadili před naším domem.

Zamávala jsem odjíždějícímu mercedesu a zamířila ke dveřím.

Usmívala jsem se sama pro sebe a myslela na svůj dnešní úspěch.

Úsměv mi však zamrzl na rtech, když proti mně ze tmy vystoupila tmavá postava.

70

XVII.

Pan Northwood! blesklo mi hlavou.

Naštěstí jsem se mýlila. Byla to jen Margaret.

„Johano!“ vykřikla překvapeně. V rukou nesla hrnec.

„Co tu děláš, Margaret?“ divila jsem se a marně se snažila zahnat pocit provinění, který mě při pohledu na ni přepadl. Přestože byla tma, četla jsem jí v očích výčitky.

„Myslela jsem, že ležíš, Johano, říkala jsi přece, že na tebe leze chřipka…“

„No, víš…“

Závan větru k nám náhle přinesl odporný puch. Tchoří zápach.

„Co je to za smrad?“ vykřikla Margaret a obličej se jí zkřivil hnusem.

„To by bylo dlouhé vyprávění,“ řekla jsem a táhla ji rychle k nám.

Doma se svítilo a v kuchyni jsem zaslechla mamku, jak rachotí nádobím. Křikla jsem na ni, aby věděla, že už jsem doma a pak jsem se otočila zpět na Margaret. Měla na sobě růžovou bundu, která vypadala jako ušitá doma. Zřejmě Margaretina sestřenice, pomyslela jsem si kriticky. Kapuca nemotorně trčela za Margaretinou hlavou a vůbec se barevně nehodila k jejím rozcuchaným mrkvovým vlasům.

„Přinesla jsem ti slepičí polévku,“ řekla a zvedla mi hrnec před oči. „Měli jsme jí ještě trochu na mrazáku, a tak jsem si myslela…

když na tebe jde chřipka, že tě postaví na nohy.“

„Moc mě to mrzí, Margaret…“ snažila jsem se najít vhodná slova, kterými bych se omluvila.

„Mohlas mi říct, že máš jiné plány,“ přerušila mě stroze.

„Nemuselas mi lhát.“

71

„Neměla jsem jiné plány…“ Snažila jsem se z toho nějak dostat, ale zamotávala jsem se lží jako do pavučin a nevěděla, jak dál.

Nemohla jsem se Margaret pořádně podívat do očí, protože v nich bylo vidět, jak moc ji to zranilo.

„Mohlas mi říct, že se spolu dnes večer nemůžeme učit, prostě jsi to měla říct,“ pokračovala Margaret.

„Máš pravdu,“ řekla jsem a vzala od ní hrnec s polévkou. „Fakt mě to moc mrzí. Víš, přišel Denis a…“

„Ale ty k nim nepatříš…“ vyhrkla.

„Cože?“ zarazila jsem se. Její kousavá slova mi vyrazila dech.

„Jsou jiní než my,“ pokračovala nemilosrdně a tvrdě se na mě dívala. „Jsou zvyklí dělat si, co je napadne, nezajímá je, jestli někomu ublíží nebo ne. Jdou si jen za svým.“

„Nejsi nějaká dramatická?“ odsekla jsem. „Asi se často díváš na hloupé sentimentální filmy, Margaret.“

„Ani bych neřekla, uvidíš, že mám pravdu. Jednou tě to bude moc mrzet, Johano.“

„Děkuju za radu, maminko,“ opáčila jsem ironicky.

„Doufám, že ti ta polévka bude chutnat. Někdy se stavím, ahoj.“

Prudce se otočila a vyběhla ze dveří.

V následujících týdnech mě Denisovi přátelé začali navštěvovat pravidelně. Přicházeli většinou po večeři a buď jsme se jen tak bavili a užívali spoustu legrace, anebo jsme společně studovali a pomáhali si navzájem s úkoly.

Můj domov nebyl ani velký, ani krásný jako ty jejich, na které byli zvyklí, ale asi se jim u mě přesto líbilo. Nejspíš proto, že tu nebyli žádní rodiče. Mamka bývala v práci, a tak jsme byli sami a celý dům patřil jenom nám.

V poslední době jsem musela stále častěji myslet na Denise, představovala jsem si, že se rozejde s Caitlin a bude patřit jenom mně.

S panem Northwoodem to bylo čím dál horší. Každý s ním měl nějaké problémy. Asi podezíral Denise a jeho přátele z toho tchořího útoku a byl tvrdší, než kdy předtím. Jeho metody byly podlé a nízké.

Zacka s Denisem nechal propadat, takže se Denis nedostal do 72

výběru a mohl se s olympiádou rozloučit. Jeho rodiče sice přišli do školy a pohádali se s panem Hernandezem, ale tentokrát jim to nebylo nic platné. Ředitel se postavil na stranu pana Northwooda.

Caitlin a Melody zůstávaly po škole skoro každý den. Někdy stačilo jen to, že se při hodině něčemu zasmály, a už tu byl důvod k potrestání. Všem nám vyhrožoval, že nepojedeme na jarní školní výlet, jestli včas neodevzdáme referáty a tak dále. Bylo to s ním prostě k nevydržení.

Není proto divu, že rozhovor o tom, jak zabít pana Northwooda se stal naší každodenní zábavou a útěchou, nejoblíbenějším a nejčastějším druhem legrace.

Ale jednoho čtvrtečního večera to přestala být jenom legrace.

Toho večera přinesl Zack několik plechovek piva. Seděli jsme v obýváku, popíjeli pivo a dělali úkoly na druhý den.

Já seděla v křesle a snažila se soustředit na Hamleta. Denis a Caitlin seděli na gauči a něco čmárali do chemie. Zack, Lanny a Melody leželi na břiše na koberci a každý měl před sebou nějakou knihu.

Slyšela jsem Denise, jak mumlá něco o tom, že potřebuje tužku, ale byla jsem tak zabraná do učení, že jsem mu nevěnovala žádnou pozornost. Až když jsem zaslechla, že otvírá zásuvku zeleného stolku, zvedla jsem oči a viděla, jak se v ní přehrabuje.

„Pánové!“ vykřikl náhle a oči se mu rozzářily. „To je nádhera!

Konečně můžeme pana Northwooda doopravdy zabít!“ vykřikoval a vytáhl ze zásuvky tátův revolver.

„Denisi! Okamžitě to dej pryč!“ vykřikla Caitlin a vypadala hrozně vylekaně.

„Co se děje?“ ptal se nechápavě Lanny rozvalený na podlaze a zvedl k Denisovi oči.

„Můžeme ho zastřelit,“ jásal Denis a jeho nadšení neznalo hranic.

„Opravdicky ho můžeme oddělat!“

Viděla jsem, že vyhrabal i náboje a začal je cpát do zásobníku.

„Nech toho, Denisi,“ řekla jsem stísněným hlasem a zaklapla knihu. Hrdlo se mi stáhlo divnou předtuchou. Dostala jsem strach.

Denis si mě vůbec nevšímal. Hodil zbraň Zackovi. „Podívej se, 73

jestli jsem to tam nandal správně.“

Zack ji v letu zachytil a vůbec si nevšiml, že mu přitom vyšplíchlo z plechovky trochu piva na koberec. Zvědavě si začal zbraň prohlížet. „Je opravdová?“ ptal se mě nedůvěřivě a zálibně ji otáčel v ruce. „Ještě nikdy jsem nedržel opravdovou zbraň.“

„Nechal ji tu taťka,“ vysvětlovala jsem. „Na ochranu. Ale teď ji dejte hezky zpátky, ano?“

„Jasně, kluci, vraťte to na místo,“ přidala se Caitlin.

Zack hodil revolver Lannymu. Ten namířil na Denise, jako by ho chtěl zastřelit. „Pif, paf!“ vykřikl jako malý kluk, který si hraje na vojáky. Denis se chytil za hrdlo, zachroptěl a svalil se na podlahu.

Kluci se smáli, ale my holky jsme byly naprosto vážné.

„Přestaňte blbnout, kluci,“ vykřikla jsem a vyskočila na nohy.

„Nahnali jste mi strach, opravdu.“

„Já jdu domů,“ řekla Melody a zavřela svou učebnici. „Jestli hned nepřestanete, tak jdu vážně domů.“

Lannyho oči se divně leskly. Vzpomněla jsem si, že dnes večer do sebe obrátil nejméně tři piva. Zašklebil se na Melody a začal zbraní točit kolem prstu. „Vždycky jsem chtěl být kovbojem!“ vykřikoval.

„Mohli bychom zastřelit Northwooda,“ nevzdával se Denis. Přešel místnost a vzal revolver Lannymu z ruky.

„Ahoj,“ řekla Melody. „Jdu domů a myslím to úplně vážně.“

Zamířila do haly ke dveřím.

Denis s pistolí v ruce přistoupil k oknu,

namířil do tmy a

předstíral, že střílí. „Bang, pane Northwoode, je po vás,“ řekl se smíchem.

Pak hodil pistoli Zackovi, ten ji však nestačil chytit, takže spadla na zem a zůstala mu ležet u nohou. „Dejte to pryč, prosím vás,“

zakřičela jsem.

„Zastřelíme Northwooda a pak zbraň schováme,“ řekl Denis.

„Budeme dělat jakoby nic. Nikoho nenapadne podezírat takové hodné slušné děti, jako jsme my.“

„Jsi blázen, Denisi, úplnej blázen,“ řekla Caitlin.

Zack zvedl zbraň ze země a namířil na Lannyho.

„Půjč mi to,“ žadonil Lanny.

„Vražedná zbraň,“ mumlal si, když mu ji Zack podal a prohlížel si 74

ji ze všech stran.

„Přestaňte s těma hloupejma vtipama,“ řekla jsem a zamířila k Lannymu, abych mu ji vzala. Jenže on ji hodil Denisovi.

Ten ji jen tak tak zachytil a provokativně si s ní začal otáčet kolem ukazováčku.

„Denisi, prosím tě,“ zakňourala Melody od dveří.

„Dívejte se,“ vykřikl Denis, „koukejte, jak to s ní rychle dokážu.“

„Prosím tě, ne,“ zaječela jsem, ale Denis si mě nevšímal.

Zasunul revolver do kapsy. „Než napočítám do tří, bude venku,“

řekl a jeho zelené oči zářily nadšením.

Začal odpočítávat, pak rychlým kovbojským hmatem vytáhl revolver z džín a…

Najednou se místností rozlehl ohlušující výstřel.

Všichni jsme znehybněli hrůzou.

Byla to hrozná rána.

Zack zasténal.

S ústy hrůzou dokořán jsem sledovala, jak mu po rameni stéká krev. Napřed to bylo jen malé červené kolečko na košili, ale rychle se zvětšovalo…

Zack zasténal znova, tentokrát mnohem tišeji, chytil se za zraněné rameno a upadl na kolena. Pak obrátil oči v sloup a svalil se na koberec.

75

XVIII.

„Pomozte mi,“ sténal Zack. „Sežeňte doktora, honem, teče mi krev… dělejte něco.“ Zavřel oči a obličej se mu zkřivil bolestí.

Jasně červená skvrna na jeho rameni byla čím dál větší a krev mu začala pomalu stékat po paži na koberec.

„Prosím vás,“ šeptal Zack se zavřenýma očima.

Propadli jsme všichni panice.

Caitlin si tiskla dlaně k tvářím, prudce oddychovala a nechápavě vrtěla hlavou. Z očí jí tekly veliké slzy. „Dělejte něco, vždyť umírá!“

křičela jako smyslů zbavená. „Vždyť on nám tady umře!“

Lanny stál bez hnutí uprostřed místnosti, jako by vrostl do země a oči měl hrůzou dokořán.

„Ježíši, mně je špatně,“ zakňourala Melody a v obličeji byla bílá jako stěna. Rozběhla se do koupelny, ale nestihla to a u dveří začala zvracet.

Panikařila jsem jako všichni ostatní. Zírala jsem na Zacka a ječela.

„Zavolejte sanitku! Zavolejte sanitku!“ Hlas mi hrůzou přeskakoval a byla jsem tak vyděšená, že mě ani nenapadlo, abych skočila k telefonu a sanitku zavolala sama.

Melody nepřestávala zvracet, Caitlin brečela a rvala si vlasy a Lanny stále ještě stál uprostřed místnosti a nepohnul se ani o krok.

„Zastřelils ho, tys ho zastřelil! Nenech ho umřít!“ vřískala Caitlin na Denise.

On jediný byl schopný něco udělat a jasně uvažovat. Všimla jsem si, že se na Zacka dívá přimhouřenýma zelenýma očima a přemýšlí.

V ruce měl stále ještě zbraň. Podíval se na mě a ukázal k telefonu.

„Zavolej 911,“ poručil mi. „Pospěš si. Zavolej sanitku a policii.“

76

Denisův hlas byl klidný a pevný. Jeho sebeovládání mi dodalo odvahy a pomohlo mi, abych se sebrala. Poslušně jsem se vrhla ke stolku u okna, kde byl telefon.

„Zacku, můžeš chodit?“ slyšela jsem Denisův hlas. „Myslíš, že bys mohl jít? Zkus to, vstaň.“

Zavolala jsem nejprve sanitku. Řekla jsem, že se u nás střílelo a uvedla adresu. Konečně jsem začala uvažovat trochu jasněji. Srdce mi stále ještě divoce bušilo a ruce jsem měla studené jako led, ale myšlení se vracelo do normálu.

Otočila jsem se zpět do místnosti a uviděla, že se Denis a Lanny snaží odvést Zacka ke dveřím. Na koberci, kam předtím Zack upadl, byla velká tmavá skvrna od krve.

„Nehýbejte s ním!“ vykřikla jsem.

„Musíme. Mám nápad,“ odpověděl mi Denis.

„Měli byste mu zastavit krvácení,“ ječela Caitlin. „Zastavte mu krev, nebo nám tu umře.“

„Vyčisti koberec, rychle,“ poručil mi Denis a ukázal na krvavou skvrnu.

„Já ničemu nerozumím, kam ho táhneš?“ ptala jsem se, protože jsem nechápala, co se děje.

„Uvidíš,“ odpověděl Denis stroze. „Mám bezva nápad, Johano.

Pak ti to vysvětlím, teď na to není čas. Hlavně: vyčisti tu krev, pospěš si.“

Zack zasténal. „To ale… bolí… zatraceně to bolí.“

„Nenechte ho umřít!“ začala zase vřískat Caitlin. „Prosím vás, nenechte ho umřít.“

Zack se opíral o ramena kamarádů, kteří ho vedli pomalu ven z místnosti. „Za chvíli je tu sanitka,“ opakoval mu Lanny. „Každou chvílí přijede.“

„Hlavně šlapej,“ pobízel ho Denis. „Nezastavuj se, člověče, no tak, můžeš ještě kousek?“

Prošli kolem Melody, která se opírala o zeď a držela se za břicho.

Blonďaté vlasy měla hozené do zpoceného obličeje a sotva popadala dech.

„Nehýbejte s ním! Hrozně krvácí!“ křičela hystericky Caitlin.

„Pomoz Johaně vyčistit koberec,“ přikázal jí Denis. „Všechno 77

bude v pořádku, uvidíš, jen mi musíš důvěřovat. Věř mi!“

Nechápavě a zmateně jsme se na sebe s Caitlin podívaly. Co jen má Denis za lubem?

Myšlenky mi prudce vířily hlavou a nedokázala jsem je udržet v klidu. V uších mi neustále zněl ohlušující výstřel a před očima jsem v duchu viděla rudou krvavou skvrnu na Zackově košili. Udělám, co Denis říká, rozhodla jsem se.

Denis má nějaký plán, Denise něco napadlo.

Běžela jsem do kuchyně, abych našla houbu, kartáč a nějaký saponát. Caitlin běžela za mnou, jako by se bála zůstat v pokoji sama.

„Co Denis provádí?“ ptala se mě roztřeseným hlasem. „Zack potřebuje doktora! Doktora! Proč ho tedy někam vedou a kam? Jsme v pěkném průšvihu. To je hroznej průšvih. Co to Denis dělá?“

„Nemám tušení,“ odpověděla jsem a chystala věci na čištění.

„Myslím, že bysme měli udělat, co nám Denis řekl.“

„Ale co má v plánu?“ nepřestávala se ptát. Její oči zčervenalé od pláče byly plné strachu. „Co Denis hodlá udělat?“

Vyčistily jsme koberec, jak nejlíp to šlo. Melody nám jako pomocník moc platná nebyla. Seděla v křesle, držela se za žaludek a brečela.

Jakmile byla práce hotova, vyběhly jsme s Caitlin před dům a nechaly jsme Melody sedět v obýváku. Venku bylo chladno a měsíc zakrývaly velké tmavé mraky, takže se obloha zdála tmavší než obvykle.

V dálce se ozvala houkačka a rychle se blížila.

Policie a sanitka jsou už na cestě, pomyslela jsem si.

Bude Zack v pořádku? Přijede pomoc včas?

Teprve, když jsem slyšela kvílení houkaček, mě náhle napadlo, že jsme opravdu v pěkné kaši.

Na mysli mi vytanula maminka. Co tomu řekne, až se dozví, že jsme si hráli s revolverem a nešťastnou náhodou postřelili Zacka?

Co když Zack umře? Co když vykrvácí? Zavřou nás všechny pro vraždu?

Zavrtěla jsem prudce hlavou, jako bych tím mohla zlé myšlenky 78

odehnat.

„Co tady venku vůbec děláme?“ zeptala jsem se nahlas.

Mé oči si pomalu přivykaly na tmu a začala jsem si uvědomovat, co se děje. Na dvoře pana Northwooda jsem rozpoznala tři chlapecké postavy. Na tmavé trávě ležel na zádech Zack a Lanny s Denisem stáli nad ním. Denis se najednou otočil, a když uviděl, že jsme se s Caitlin objevily ve dveřích, rozběhl se k nám.

„Musíme všichni tvrdit to samé,“ spustil, jakmile k nám dorazil.

Hlas mu přeskakoval vzrušením.

„Kde je revolver?“ vyhrkla jsem.

Denis ukázal směrem k domu pana Northwooda.

„Já nic nechápu…“ přiznala jsem se.

V ulici se objevilo blikání policejních majáků a kvílení sirén náhle zmlklo. Světla přijíždějících aut osvětlila trávník před Northwoodovým domem. Zack ležel na zádech s lehce zvednutými koleny.

Na verandě domu pana Northwooda se rozsvítilo, nato se otevřely dveře a v nich se objevil pán domu v šedivém roláku a šedivých plandavých kalhotách.

„Co se děje? Stalo se něco?“ V jeho hlase zazněla směs zloby a leknutí.

Jak vyběhl před dveře, zavadil o něco nohou. Sklonil se k tomu a já si všimla, že ze země zvedá nějaký malý předmět.

Revolver!

Červené záblesky policejních majáků osvětlovaly celou ulici a nocí se rozlehlo několikeré bouchnutí dveří od auta.

Zack ležel bez hnutí na studeném trávníku.

„Co se tu děje?“ zeptal se jeden ze dvou strážníků, kteří vystoupili z auta. Ruce měli zapřené za pouzdry svých zbraní.

„Zastřelil Zacka!“ vykřikl Denis a prstem ukazoval na pana Northwooda.

„Cože?!“ Policista se podíval směrem, kterým Denis ukazoval.

„Hej, vy tam, zahoďte tu zbraň, okamžitě!“

Pan Northwood polekaně vykřikl a upustil revolver na zem.

„Zastřelil Zacka,“ opakoval Denis a prstem nepřestával mířit na vyděšeného Northwooda. „To on zastřelil Zacka!“

79

XIX.

Denis se ke mně sklonil a políbil mě na tvář. Na zádech mi z toho proběhlo příjemné zamrazení. Natočila jsem se k němu tak, aby mě mohl políbit i na rty. Byl to dlouhý a něžný polibek. Objala jsem ho oběma rukama a pevně se k němu přitiskla.

Okna v autě byla zamlžená, takže jsme nemohli vidět ven. Byli jsme odříznuti od okolí a měli pocit, že jsme v našem malém teplém světě úplně sami.

Opírala jsem se o sedadlo a nepřestávala Denise objímat. Byl blízko, tak blízko, že jsem cítila z jeho vlasů vůni kokosového šamponu, který používal.

„Měla bych jít domů,“ zašeptala jsem. „Než se vrátí mamka z práce. Víš přece, že mám zakázáno se s tebou scházet.“

„Ještě pár minutek,“ zaprosil a jeho oči se žádostivě ponořily do mých.

Uběhly již dva týdny od té hrozné noci, kdy byl Zack postřelen.

Teď už byl v pořádku. Jako zázrakem ho kulka nezasáhla příliš hluboko a nepoškodila rameno.

Pro nás ostatní však měl incident velmi nepříjemné důsledky.

Policie zpočátku uvěřila našemu tvrzení, že Zacka postřelil pan Northwood. Koneckonců na zbrani byly jeho otisky.

Pak ale zjistili, že zbraň byla evidována na jméno mého otce, a navíc našli na koberci skvrny od krve, které se nám nepodařilo zcela vyčistit.

Pravda tak vyšla najevo.

Neměli jsme na vybranou a museli jsme vyklopit, jak to vlastně bylo.

80

Odvezli nás na policejní stanici. Ani si nepamatuji, jaké proti nám vznesli obvinění, byla jsem hrozně rozrušená. A vyděšená.

Denisovi rodiče i rodiče ostatních dětí přišli na policii společně.

Kdoví, jak to dokázali, ale podařilo se jim všechno vyřídit a celou záležitost ututlat a to ještě téže noci. O střílení se nikdo nic nedověděl a následujícího dne se v novinách neobjevila ani čárka o tom, co se přihodilo.

Nato se rodiče dostavili do školy a snažili přesvědčit ředitele, aby nás všechny přeložil z třídy pana Northwooda do nějaké jiné. Ale ředitel jim tentokrát nevyhověl.

Pan Northwood nikoho neobviňoval a nikomu nic nevyčítal.

Možná mu zaplatili, aby mlčel, to nevím, ale rozhodně žádné oficiální kroky nepodnikal.

Zato ve třídě!

Na všechny z Denisovy party, včetně mě, si zasedl. Byl záludnější a krutější než kdy předtím a ani se to nesnažil maskovat, ani se nesnažil vypadat jako spravedlivý.

Dával nám spoustu extra domácích úkolů, hlavně na víkendy, a nutil nás psát dlouhé nudné referáty, které ostatní děti dělat nemusely. Dostávali jsme poznámky a špatné známky a napomínal nás za každou sebemenší hloupost. Dělal zkrátka všechno proto, aby se pomstil a aby nám co nejvíce znepříjemnil život.

Moje maminka na celou věc nezareagovala tak, jak jsem předpokládala, že zareaguje. To asi rodiče občas dělávají. Myslela jsem, že až se o střílení doví, bude ječet a hysterčit, ale ona jen řekla, že jsem ji moc zklamala.

Myslím, že by bylo lepší, kdyby ječela a hysterčila. Viděla jsem, že jsem jí opravdu moc ublížila a její smutný pohled byl horším potrestáním než jakákoliv tvrdá, vyčítavá slova.

„Tvoji noví bohatí kamarádi na tebe mají špatný vliv,“ říkala tiše a z očí jí po tvářích stékaly velké slzy. „Nedovolím ti, aby ses s nimi ještě scházela.“ Pak říkala něco o tom, jak to od nás bylo nezodpovědné, že jsme revolver vůbec brali do rukou. Zamkla zásuvku zeleného stolku, abychom se ke zbrani už nedostali a klíč přede mnou schovala.

A tak jsem se s Denisem musela scházet tajně.

81

Neměla jsem radost z toho, že jsem musela mamince lhát a tajně se za jejími zády plížit z domu, aby nevěděla, že mám rande s Denisem, ale nedalo se nic dělat. Byla jsem do něho tak zamilovaná!

Udělala bych pro něj cokoliv.

Většinou jsme sedávali v autě zaparkovaném na River Ridge, což je skalní výběžek nad městem, odkud je překrásný výhled a proto je to oblíbené místo všech dětí z Shadysideské školy.

Tak jsme trávili naše tajné schůzky, objímali se, líbali a povídali si.

Denis si často stěžoval, jak mu pan Northwood otravuje život a jak tím, že mu znemožnil nominaci na olympiádu, mu vlastně zničil celou budoucnost.

„Určitě mě nechá propadnout,“ říkal, když jsme zase jednou spolu seděli v autě zaparkovaném nad městem. „Chce mi všechno oplatit, chce se pomstít.“

Chtěla jsme mu říci něco povzbuzujícího, ale tušila jsem, že by nic nepomohlo. Vždyť měl vlastně pravdu.

Hrozně ráda jsem se na něho dívala, i když byl zamračený a smutný a stěžoval si na pana Northwooda. Líbilo se mi jeho tmavé obočí a to, jak ho zlostně krčil, když se zlobil, takže mu nad pronikavýma zelenýma očima vytvářelo oblouk ve tvaru písmene V, bavilo mě sledovat pohyb jeho rtů, když mluvil, líbil se mi jeho rovný nos a úsměv, při kterém mu v ústech zasvítila řada oslnivě bílých zubů. Když se usmíval, vypadal jako malý kluk.

Často jsem vzpomínala na Denisovo jednání té noci, kdy byl Zack postřelen. Jak byl Denis klidný a rozhodný! Něco ho napadlo, rozhodl se to udělat a také to dokázal. Dosáhl toho, co chtěl. A dosáhl toho s naprostou sebedůvěrou. Napadlo mě, že bych chtěla být jako on, cítit, že vždy mohu dokázat to, co chci, vědět, že mohu udělat cokoliv a vždycky se z toho nějak dostanu, že mi všechno projde.

„Opravdu bych měla radši jet domů,“ řekla jsem a začala otírat orosené boční okno. „Nechce se mi, ale fakt musím.“

Denis se ani nepohnul. Zíral před sebe, přestože zamlženým předním sklem nemohl nic vidět. Ani ho nenapadlo, aby nastartoval motor.

82

„Co je s tebou?“ zeptala jsem se a položila ruku na jeho.

„Nemůžu přestat myslet na Northwooda,“ zamumlal.

„Ale alespoň teď ne,“ zaprosila jsem. „Zapomeň na něj, není ti to nic platné. Chci říct, že stejně nemůžeme nic dělat.“

„Lanny si ze mě dnes ve škole utahoval. Provokoval, popichoval a říkal, jestli bych prý dokázal Northwooda zabít,“ řekl Denis aniž se mi podíval do očí. Nevím, proč se v tu chvíli tak usilovně vyhýbal mému pohledu.

„Cože?“ vyklouzlo mi z úst otevřených překvapením. Myslela jsem, že mu snad špatně rozumím.

„Vsadil jsem se s Lannym,“ řekl tiše a stiskl mi dlaň, „že ten problém s Northwoodem nějak vyřídím. Slíbil jsem, že ho zlikviduju.

Požádal jsem Zacka, aby mi pomohl.“

„Ale Zack je pořád ještě v obvazech,“ odporovala jsem, „jak by ti mohl pomáhat. A pak, celé je to bláznivé.“

„Ale já tu sázku už přijal. Ve škole jsem klukům slíbil, že to udělám.“

Podíval se mi konečně do očí. Všimla jsem si, že se mu trošičku třese brada. Vypadal, jako by měl pláč na krajíčku. Neuměla jsem si představit, že by Denis také mohl brečet. Tu představu jsem prostě nemohla snést.

„Přece nenechám Northwooda, aby mi ničil život,“ prohlásil třesoucím se hlasem. „Někdo s ním musí něco udělat. Nějak ho musíme zastavit.“

Zadíval se mi do očí.

Nevím proč, ale v tu chvíli mě napadlo, že ho miluji víc než kdy předtím. Zatoužila jsem po tom, aby byl jen můj, aby patřil jenom mně a nemusela jsem se o něho dělit s Caitlin.

Pohladil mě po tváři. „Co kdybych tě do toho zapojil? Vždycky sis přála být součástí těch našich hloupých her a sázek, nebo snad ne?

Pomohla bys mi?“

„Možná,“ odpověděla jsem vyhýbavě a nejistě jsem se usmála.

„Opravdu bys do toho šla se mnou?“

Výraz jeho obličeje zvážněl a jeho oči se pátravě zahleděly do mých.

„No tak, můžeme to zkusit,“ odpověděla jsem a stiskla jeho dlaň.

83

„Prosím tě, Johano, abys mi pomohla zabít pana Northwooda,“

řekl slavnostně, jako by pronášel nějaké zaklínadlo.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Udělám to.“

84

XX.

„Hodně štěstí, Johano,“ zaslechla jsem za zády, když jsem si dávala učení do skříňky. Otočila jsem se a uviděla blonďatou holku s dlouhým silným copem, jak se na mě usmívá.

„Hodně štěstí,“ opakovala.

„Cože?“ nechápala jsem a překvapeně na ni zírala. Neměla jsem tušení, o čem mluví.

Najednou mi začalo svítat. Přála mi, abych měla štěstí při tom, co mám provést: zabít pana Northwooda. Věděla o sázce, věděla o mém a Denisově tajemství.

Hele, začínáš být slavná, řekla jsem si a nevěděla, jestli z toho mám mít radost.

To se stalo v pondělí, hned po mé schůzce s Denisem. Najednou jsem měla pocit, že se na mě dívají všechny děti ve škole, že o mně všichni mluví a že jsem středem pozornosti.

Zabouchla jsem dvířka skříňky a vyrazila do třídy. Někdo mě chytil za rameno.

„Ahoj, Margaret,“ pozdravila jsem překvapeně. Poslední dobou jsme se totiž moc nevídaly. Bylo mi jasné, že neschvaluje mé tajné schůzky s Denisem a mými novými přáteli. Ti nás rozdělili, už jsme si s Margaret neměly co říci, najednou jsme už neměly nic společného jako dříve.

„Co se děje, Johano?“ Ustaraně se na mě dívala a očima mě přejížděla od hlavy až k patě, jako by na mně hledala blechy.

„Co by se mělo dít?“ opáčila jsem jakoby nic.

„Nehraj to na mě,“ nedala se odbýt. „Chci vědět, o co jde.“

Chytila mě za paži a táhla do dívčí umývárny. Prudce a rozčileně 85

oddychovala a neustále mě provrtávala pohledem, jako by chtěla odkrýt nějaké tajemství.

V umývárně stála před zrcadlem Suki Thomasová a líčila se.

Margaret se na mě beze slova dívala a čekala, až Suki odejde. Ta ale zřejmě vůbec nepospíchala a začala si klidně kartáčovat vlasy.

„Musím jít,“ řekla jsem netrpělivě a přehodila si batoh s učením z jednoho ramene na druhé.

„Jen počkej,“ požádala mě Margaret a nevraživě se podívala na Suki. Ta skončila svou údržbu a konečně vypadla. Když procházela kolem, spiklenecky na mě mrkla a palcem ukázala k zemi. Bylo to gesto více než výmluvné a já jen doufala, že si Margaret ničeho nevšimla.

Neměla jsem vlastně vůbec chuť se s ní o něčem vybavovat. Bylo mi jasné, že stejně nic nepochopí a že mi nemůže rozumět. Ale nemělo cenu hrát si na neviňátko, zřejmě něco tuší. „Celá škola mluví jen o tobě,“ spustila Margaret, jakmile se za Suki zavřely dveře.

Znělo to jako obvinění, ale mně to spíš zalichotilo. Líbila se mi představa, že se celá škola baví jen o mně.

Bylo to hrozně vzrušující, alespoň jednou v životě být slavná osobnost, o které se mluví.

„Prý jsi přijala nějakou sázku,“ pokračovala Margaret a odhodila z pihatého čela pramen zrzavých vlasů. „Prý hodláš zabít pana Northwooda, každý to říká. Je to… je to pravda?“

Při pohledu na její rozčilení jsem trochu zaváhala s odpovědí.

„Ne, to je kec,“ zalhala jsem a nevěděla, kam s očima.

„Tak proč Lanny se Zackem vybírají od ostatních sázky?“

„To opravdu dělají?“ Mé překvapení nebylo hrané. Nikdo mi neřekl, že na mě hodlají sázet jako na koně na dostizích. Byla jsem tím otřesená a opravdu mě to zaskočilo.

Najednou se rozezvučel zvonek.

„Přijdeme pozdě na hodinu,“ zamumlala jsem a začala Margaret tlačit ke dveřím.

Nedala se však a zablokovala východ.

„Na škole se uzavírají sázky, jestli to uděláš. To je hrozné, Johano, prober se. To je přece šílené.“

86

„To je,“ souhlasila, jsem. „Máš pravdu, je to opravdu šílené.“

Margaret má pravdu, říkala jsem si, když jsem o tom při hodině matematiky přemýšlela. Dívala jsem se oknem ven do šedivého dne.

Hustě sněžilo a velké lehké vločky se pomalu usazovaly na okně.

Je to šílené a celý ten nápad je hloupost, ale nedá se nic dělat. Teď už couvnout nemohu.

Tehdy večer nad městem, když jsme s Denisem seděli v autě zaparkovaném na River Ridge, bylo všechno jiné. Připadalo mi romantické a vzrušující všechno, co jsme si s Denisem tehdy říkali.

Bylo mi ho líto a chtěla jsem ho rozveselit, hrozně jsem si přála, aby se do mě zamiloval.

Ale teď s odstupem času mi to připadalo hloupé a přehnané.

Nemohla jsem se na nic soustředit a musela jsem o svém slibu pořád přemýšlet. Vlastně jsem nedokázala nic jiného než myslet na Denisovu výzvu, abych zabila pana Northwooda. Došla jsem k závěru, že je to nesmysl.

Jak bych mohla něco takového udělat!

Po škole jsem začala hledat Denise, abych mu řekla, že jsem si to rozmyslela a že tu sázku ruším. Nebyl nikde k nalezení.

Na schodišti jsem potkala Lannyho. „Přes tisíc dolarů,“ spustil, jakmile mě zahlédl. Oči mu svítily nadšením. „Věřila bys tomu?“

Nechápavě jsem se dívala na jeho rozjásanou tvář a snažila se pochopit význam toho, co říká.

„Vybrali jsme už víc jak tisíc dolarů,“ opakoval a snížil hlas.

„Polovina bude samozřejmě tvoje, Johano.“

„Cože?“ vyhrkla jsem, ale stále mi nebylo nic jasné.

„Však ty víš, co se komu stane…“

Konečně mi to došlo. Chtěla jsem mu říct, že je všechno jinak, že ty peníze musí okamžitě vrátit, ale ani mě nepustil ke slovu.

„Už musím běžet,“ zahlaholil a řítil se dolů po schodech.

„Uvidíme se později, ahoj!“

Zmizel mi z očí.

Pět set dolarů? Začalo mi to vrtat hlavou. Nikdy jsem tolik peněz neměla. Vlastně jsem nikdy neviděla pět set dolarů pohromadě.

Smutně jsem se podívala na velikou díru na rukávě svého 87

obnošeného svetru. Za pět set dolarů bych si mohla koupit svetrů…

Ale je to všechno šílené. Naprosto šílené.

Nezabiju přece pana Northwooda pro peníze, jestli to udělám, tak proto, abych pomohla Denisovi. Jen kvůli němu.

Denis mě o to požádal. A já mu to slíbila.

Nemůžu zrušit svůj slib…

Ale bože, na co to myslím?

Nemůžu zabít pana Northwooda… nemůžu ani, kdybych chtěla…

anebo můžu?

Toho večera přišla mamka z práce dříve než obvykle. Po dlouhé době jsme si daly večeři společně. Bylo to hezké, ale já musela stále myslet na sázku a na to, co se děje ve škole.

Když se mamka zeptala, co je nového, začala jsem vyprávět o písemce a o každoroční soutěži talentů. Cítila jsem se provinile, nechtěla jsem lhát, ale co se dalo dělat? Mohla jsem jí povědět všechno, co se mi honilo myslí?

V sedm zazvonil telefon. Rychle jsem k němu běžela. Nechtěla jsem, aby ho mamka zvedla dříve než já. Co kdyby to byl Denis?

Byl.

„Denisi, máma je doma,“ šeptala jsem. „Nemůžu mluvit.“

„V sobotu,“ řekl. „Všechny sázky jsou uzavřeny na sobotu.

Spoléhám na tebe.“ Pak zavěsil.

88

XXI.

Dívala jsem se kuchyňským oknem ven na dvorek před domem pana Northwooda. Odpolední slabé slunce sotva prorazilo tmavé šedé mraky. Na trávě a stromech ležel lehký sněhový poprašek z předchozího dne.

Na dvoře si vykračovalo několik velikánských vran. Prudce kývaly hlavami a hlasitě krákaly. Vypadalo to, jako by se hádaly.

Najednou z domu vyšel pan Northwood a zapínal si červenočerný bavlněný plášť. Hejno vran se poplašeně rozletělo na všechny strany.

Dívala jsem se, jak si pomalu nasazuje červenou lyžařskou čapku na šedivé vlasy a míří k hromadě dříví, která byla před domem. Byla vysoká, vyšší než on sám.

Nabral si do náruče pár polínek a zamířil zpět domů.

Ztěžka jsem polkla. Něco mě napadlo.

Třeba ho nebudu muset zastřelit, mohla bych ho zabít jinak.

Mohla bych to udělat tak, aby to vypadalo na nešťastnou náhodu.

„No jasně!“ vykřikla jsem. Byla jsem nápadem tak rozrušená, že se mi roztřásla kolena.

Slyšela jsem bouchnutí Northwoodových domovních dveří, znamení, že zmizel v domě.

Vyběhla jsem ven a ani si nevzala kabát. Věděla jsem, že ho nebudu potřebovat, protože tam nebudu dlouho. Už dříve jsem si totiž všimla, že pan Northwood chodí pro dřevo několikrát za sebou.

Nikdy si nenabral víc jak dvě tři polínka, radši šel vícekrát. Věděla jsem proto, že se během několika vteřin znovu objeví.

Zhluboka jsem se nadechla mrazivého vzduchu a rozběhla se k hromadě dříví. Modlila jsem se, aby mě neviděl. Musela jsem se tam 89

dostat dříve, než se objeví ve dveřích. Běžela jsem co nejrychleji, ale zdálo se mi, že mám nohy z olova. Asi v půli cesty jsem se s obavami podívala k Northwoodově domu. Co když to nestihnu?

Zatím po něm nebylo ani vidu ani slechu.

Nutila jsem své líné nohy k rychlejšímu běhu. Musím se tam dostat co nejdříve. Stihla jsem to na chlup.

Northwoodovy dveře se otevřely ve stejném okamžiku, kdy jsem doslova přistála u hromady. Schovaná za dřevem jsem se snažila ztišit splašený dech a naslouchala, jak si Northwood tiše pobrukuje.

Dokážu to? Jsem schopná něco takového udělat?

Načasování bylo perfektní. Slyšela jsem jeho kroky a tlumené pobrukování. Právě se ohýbal pro další polínka. Zvedla jsem ruce před sebe a vší silou jsem se opřela o pečlivě srovnaná polena.

Měla jsem pocit, že mě náhle přepadla hrozná slabost, jako by mi změkly svaly a ruce vypověděly poslušnost.

Ne, nesmím to vzdát, přesvědčovala jsem se.

Na druhé straně polínkové hromady stál pan Northwood a nepřestával si tiše prozpěvovat.

Je blízko, tak blízko…

Právě si odfrkl, asi zvedl obzvlášť těžké poleno.

Znovu jsem se vší silou opřela o hranici a zabrala celým tělem.

Hromada se konečně pohnula.

Ano, to je ono!

Zaslechla jsem Northwoodův poplašený výkřik. Polena se na něho začala valit a doslova ho pod sebou pohřbila. Slyšela jsem, jak kleje a křičí bolestí.

Spokojeně jsem se dívala na tu zkázu před sebou, ale najednou jsem si všimla, že se snaží z hromady vyhrabat a postavit se na nohy.

Znehybněla jsem leknutím, když se hlava v čapce náhle vynořila přímo přede mnou a jeho modré oči se na mě studeně a zlostně upíraly.

Byla jsem zklamaná. Doufala jsem, že ho některé z polen udeří do hlavy a on ztratí vědomí. S tímhle jsem nepočítala.

Dokonce na mě zavolal jménem. Odhazoval polínka na všechny strany a pomalu se z nedobrovolného vězení dostával na svobodu.

„Ne!“ vykřikla jsem. „Ne, ne, ne. Nesmí se z toho dostat. To 90

nemůžu dovolit.“

Zvedla jsem jedno velké těžké poleno. Na povrchu mělo hrubou zvrásněnou kůru a na jednom místě, kde byla odseknutá větev, zůstal tvrdý vyčnělý suk.

„Ne, ne, ne.“

Největší silou, jaké jsem byla schopna, jsem udeřila do červené lyžařské čapky.

Northwood vydal hluboký sten a jeho lebka praskla jako rozlousklý ořech.

Zpod čapky se začala řinout krev. Northwoodova ústa zůstala otevřená leknutím a modré oči vytřeštěně zíraly k nebi. Pak mu hlava klesla na prsa a on se svalil na rozházené dříví.

„Panebože, to je hrůza,“ šeptala jsem pro sebe a nevěřícně kroutila hlavou ze strany na stranu. V uších mi nepřestával znít praskavý zvuk roztříštěné Northwoodovi lebeční kosti, jak jsem ho udeřila polenem po hlavě. Kdykoliv rozklepnu vajíčko, napadlo mě, budu muset myslet na tu jeho prasklou lebku.

Sklonila jsem se k bezvládnému tělu a na chvíli přidržela ruku před jeho nosem a ústy, abych se ujistila, že nedýchá. Pak jsem začala sbírat polínka a vršit je na mrtvé tělo. To, kterým jsem ho udeřila a na kterém zůstala krev, jsem mu položila přes obličej.

Několik dalších jsem naházela na hrudník. S divoce tlukoucím srdcem jsem pak ustoupila několik kroků vzad a zadívala se na své dílo. Vypadá to na nešťastnou náhodu nebo ne?

Ale ano.

Byla to hrozná nehoda. Chudák pan Northwood byl zasypán hranicí dříví.

Tak to budou určitě všichni říkat.

Chudák pan Northwood.

Naposledy jsem obhlédla místo činu, přihodila ještě několik polen na Northwoodovu hruď, jen tak pro jistotu, a pak jsem se rozběhla domů, abych zavolala Denisovi a oznámila mu tu dobrou zprávu.

91

XXII.

Zase jen jedna z mnoha mých děsivých fantazií.

Dívala jsem se z okna na hranici dříví a celou tu strašlivou scénu s vraždou pana Northwooda jsem si jen představovala.

Kéž by to nebyla pravda, pomyslela jsem si.

Kéž bych ho nemusela zastřelit.

Byl čtvrtek odpoledne a já zůstala celý den doma. Nešla jsem do školy, protože mi bylo zle. Žaludek jsem měla jako na vodě a cítila jsem se hrozně slabá. Určitě nervy.

Udělalo se mi špatně hned ráno v sedm, když jsem jako obvykle vstávala a oblékala se do školy. Najednou jsem si uvědomila, že už dál nesnesu, jak se na mě ve škole všichni dívají, přejí mi hodně štěstí a ptají se, kdy konečně hodlám Northwooda zastřelit.

Zpočátku se mi ta všeobecná pozornost líbila, ale teď mě naopak děsila.

Jakmile mamka odešla do práce, skočila jsem zpět do postele.

Třásla jsem se po celém těle a byla mi hrozná zima. Konečně se mi podařilo usnout a spala jsem až do oběda.

Žaludek se mi stále ještě bouřil, a tak jsem se donutila sníst alespoň topinku s máslem a vypila jsem kolu. Myslela jsem, že to pomůže, ale bylo to naopak horší. Dostala jsem křeče. Asi jsem opravdu nemocná, napadlo mě. Nejspíš mám chřipku. Přesto že jsem si tak statečně nalhávala, že jde o nějakou vážnou chorobu, musela jsem si nakonec připustit, že mám prostě strach. Strach zabít pana Northwooda.

Až bude po něm, bude mi mnohem lépe, dodávala jsem si odvahy.

Divný způsob jak někoho povzbudit, že?

92

Měla jsem pracovat na svém školním projektu, ale nebyla jsem schopná se soustředit.

Přece takhle neproflákám celý den? Snažila jsem se dělat alespoň něco užitečného, a tak jsem začala hledat bezpečný úkryt pro revolver. Ve sklepě byla v podlaze jedna volná dlaždice. Rozhodla jsem se, že až pana Northwooda zastřelím, schovám zbraň právě tam a nikdy ji nikdo nenajde.

Objevení úkrytu mi alespoň trochu zlepšilo náladu, ale jen trošičku.

V půl čtvrté volal Denis. Bylo mu divné, že jsem nebyla ve škole, a tak se ptal, co se mnou je.

Napadlo mě, jak je to od něj hezké, že se o mě stará. Opravdu mu na mně záleží.

„Vybrali jsme dvanáct set dolarů,“ oznamoval mi šeptem. Uměla jsem si živě představit, jak mu přitom zelené oči svítí radostí.

„Bezva,“ řekla jsem. Byla to opravdu spousta peněz.

„Polovička z toho je tvoje, jestli…“

„Pššš,“ zarazila jsem ho. „O peníze mi nejde, to snad víš, opravdu ne.“

„Ale přesto to uděláš, nebo snad ne?“ V hlase mu zazněly obavy a znepokojení.

„Ale to víš, že jo,“ odpověděla jsem nerada.

„Tak v sobotu,“ řekl ulehčeně na rozloučenou.

Nechtěla jsem, aby zavěsil, chtěla jsem si s ním ještě chvíli povídat. Přála jsem si, aby mi řekl, že nechal Caitlin a že ho zajímám jenom já. Chtěla jsem, aby mi řekl, jak jsem statečná a jak moc mu pomůžu tím, co se chystám udělat. Chtěla jsem slyšet, co si spolu ještě užijeme legrace, až spolu budeme… až bude po všem… až bude Northwood mrtev.

Denis mi ale jen řekl ahoj a zavěsil. Z telefonu se ozýval lhostejný bzučivý zvuk. Položila jsem zklamaně sluchátko a v uších mi znělo Denisovo V sobotu… v sobotu…

Zaslechla jsem nějaký hluk dole na dvoře. Podívala jsem se kuchyňským oknem ven a uviděla pana Northwooda. Vracel se ze školy domů, na sobě měl červenočernou bundu a na hlavě vlněnou lyžařskou čapku. Zastavil se u hranice dříví. Před očima se mi 93

vybavila hrozná scéna, kterou mi předtím moje fantazie tak barvitě vykreslila, jak pana učitele Northwooda zavalila hromada polen a jedno z nich mu prorazilo lebku.

Ale to byla jen představa. Northwood stál živý a celý na dvoře a v rukou držel několik polínek. Jak jsem se na něho tak dívala, začala jsem se třást na celém těle.

„Já to nedokážu!“ vykřikla jsem nahlas.

Bylo mi náhle jasné, že se do soboty nedám dohromady.

Neudělám to, nedokážu to. Nikdy!

Rozbušilo se mi srdce a rozběhla jsem se k zelenému stolku, ve kterém byla zbraň. Snadno jsem našla klíč, který maminka schovala pod stolkem, a rychle jsem odemkla zásuvku. Jestli to neudělám hned teď, tak nikdy.

Rozhodla jsem se.

Musím ho zabít okamžitě.

94

XXIII.

Ruce se mi třásly, když jsem otevírala zásuvku a vyndávala z ní revolver. Ale jakmile jsem ho sevřela v dlani, zklidnila jsem se.

Cítila jsem, jak je pevný a těžký, a to mi dodalo pocit jistoty. Ruce se mě přestaly třást a zdálo se mi, jako by mi zbraň prohřála studené upocené dlaně. Byl to uklidňující pocit.

Ze skříně v chodbě jsem pak vyndala kabát a zbraň schovala do jedné z kapes. Za chvíli mi bude mnohem lépe, pomyslela jsem si.

Podívala jsem se kuchyňským oknem ven. Pan Northwood stál u hranice dřeva a začal ji přerovnávat. Byl do práce zabraný a stál ke mně zády, takže jsem měla šanci, že si ničeho nevšimne.

Otevřela jsem dveře a vyšla ven. Pravou ruku jsem měla v kapse kabátu a pevně svírala revolver. Za chvíli se mi uleví.

Byl mrazivý den, ale moc jsem to nevnímala. Nevnímala jsem nic kromě revolveru v dlani.

Neviděla jsem nic kromě pana Northwooda nakloněného nad hromadou dřeva.

Pomalu jsem se k němu začala blížit a dávala si pozor, abych nedělala žádný hluk. Opatrně jsem kladla nohy na umrzlou zem a snažila se našlapovat tak zlehka, jak jen to šlo.

Jak blízko bych se k němu měla dostat? ptala jsem se sama sebe a nespouštěla oči z červenočerné bundy.

Jak blízko? Tak blízko, abych se trefila. Nesmím minout.

Northwood se náhle napřímil a já ztuhla leknutím.

Co když se teď otočí? Co když mě uvidí? Co když mi to nevyjde?

Jen se protáhl, pak se opět sklonil a pokračoval v práci.

Vytáhla jsem revolver z kapsy. Svírala jsem ho tak křečovitě, že 95

mě z toho začala bolet ruka.

Natáhla jsem ji a mrazivým vzduchem se ozvalo cvaknutí kovu.

Leknutím se mi zastavil dech. Neslyšel to pan Northwood?

Zdálo se, že ne. Pokračoval v práci a hlasitě a ztěžka přitom odfukoval. Když zvedal nějaké obzvlášť těžké poleno, námahou tiše zasténal.

Pomaloučku jsem se k němu blížila. Další krok a další.

Našlapovala jsem po špičkách a zmrzlá tráva občas zachrastila.

Jak blízko se mám dostat? Jak blízko?

Další krok. A další.

Zvedla jsem zbraň a namířila mu na záda.

Co to dělám? napadlo mě najednou. Opravdu se plížím po dvoře s nabitou zbraní v ruce?

Opravdu chci zastřelit pana Northwooda?

Není to zase jen jedna z mých mnohých divokých představ?

Ne.

To není žádná představa. Je to skutečnost.

Opravdová a nevymyšlená.

Zamířila jsem na jeho záda, dala prst na spoušť a připravila se vystřelit.

96

XXIV.

„Johano!“

Leknutím jsem ztratila dech. Nějaký dívčí hlas na mě volal z ulice.

Pan Northwood to zaslechl také a vylekaně se otočil.

Viděl revolver, než jsem ho strčila zpět do kapsy kabátu?

„Johano, neslyšel jsem tě,“ vyklouzlo mu překvapeně z úst a jeho modré oči se úžasem otevřely dokořán.

„Přišla jsem… přišla jsem se na něco zeptat ohledně úkolu,“

začala jsem koktat a rychle jsem se otočila, abych skryla rozpaky a zároveň se podívala, kdo to na mě volal.

Byla to Margaret. Stála na cestě a na zádech měla batoh s učením.

„Co tu děláš?“ zeptala jsem se nazlobeně.

„Zítra má být písemka,“ vysvětlovala a mířila ke mně přes umrzlý trávník. „Myslela jsem, když si dnes nebyla ve škole, že bych ti měla přinést poznámky o tom, co v ní bude.“

„To je pozorná kamarádka,“ komentoval to pan Northwood. „Kde jsi vlastně byla, Johano? Chyběla jsi nám.“

„Nebylo mi dobře.“

Pokrčil rameny a vrátil se ke skládání polen. Zamířily jsme s Margaret k našemu domu.

„Mám nahrávku celé dnešní hodiny, kdyby sis chtěla poslechnout, cos dneska zameškala,“ zakřičel za námi ještě pan Northwood.

Poděkovala jsem mu s tím, že mi stačí Margaretiny sešity.

„Půjdeš dál?“ zeptala jsem se, když jsme dorazily k domu. Pátravě jsem se jí dívala do tváře. Poslední dobou jsme se moc nestýkaly a rozhodně ke mně přátelská nebyla. Proto jsem měla pocit, že nepřišla 97

jen proto, aby mi dala opsat sešity. Proč vlastně přišla? Co tu chce?

„Ani ne, mám málo času,“ odpověděla a odhodila si z čela pramínek rudých vlasů.

Odpolední slunce zapadalo za stromy a kolem nás se začaly prodlužovat stíny. Vzduch se zdál čím dál mrazivější.

„Všichni ve škole mluví jen o tobě, Johano,“ zašeptala a významně se podívala směrem k panu Northwoodovi. „Každý mluví o té sázce a o spoustě peněz, které do toho ostatní vrazili.“

„Hmm… no jo.“ Co jsem na to měla říci? I když, najednou mě přepadl divný pocit. Napadlo mě, že bych měla Margaret všechno vysvětlit. Chtěla jsem jí říct, jak pan Northwood ničí Denisovi život a jak si zasedl na jeho kamarády a že tím ničí i můj život.

Ale vzápětí jsem si uvědomila, že Margaret nic nepochopí.

Nepochopí nic o mně a Denisovi. Nikdy by nerozuměla sázce, kterou Denis a jeho kamarádi uzavřeli, protože nebyla jedna z nás. Nepatřila k nám.

Nikdy by to nemohla pochopit. Nikdy.

Zahnala jsem náhlý impuls vysvětlit jí, o co jde, a mlčky jsem se na ni dívala.

„O co ti vlastně jde?“ zeptala jsem se naštvaně.

Chvíli váhala a kousala se do spodního rtu.

„Já jen… chtěla jsem se ujistit…“ Ztišila hlas, takže jen šeptala.

„Chci jen vědět, že do toho nejdeš, že ne…“

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděla jsem rozhodně a v kapse kabátu jsem sevřela revolver. „To víš, že ne.“

98

XXV.

Sobota byla šedivá a podmračená. Den jako stvořený pro vraždu, myslela jsem si, když jsem se dívala z okna na holé javory před domem. Perfektní den pro vraždu.

Zůstala jsem v posteli, dokud jsem nezaslechla bouchnutí dveří.

Mamka odešla do práce. Vyskočila jsem z postele, umyla se a navlékla se do šedivého svetru. Začala jsem si divoce kartáčovat vlasy, až mě to bolelo. Potřebovala jsem nějakou silnou bolest, abych se probrala.

Byl téměř čas k obědu, ale přesto jsem neměla ani trošku hlad.

Přecházela jsem nervózně z místnosti do místnosti a připadala si jako lev v kleci.

Žaludek se mi svíral a hrdlo jsem měla tak stažené, že jsem ani nedokázala polknout.

Je to šílenost, naprostá šílenost.

Pan Northwood třeba ani není doma, zadoufala jsem.

Podívala jsem se ven oknem v kuchyni. Nikde po něm nebylo ani stopy. Hromada dříví, kterou včera pečlivě narovnal, se tyčila uprostřed dvorku jako nějaké veliké neforemné zvíře. Všimla jsem si, že u hranice stojí malá veverka. Byla celá napjatá, dlouhý huňatý ocas měla zvednutý do výšky a větřila. Najednou kolem projelo auto a to ji vyplašilo. Poskočila, prudce se otočila a pádila k úkrytu.

Napadlo mě, že jsme na tom stejně, že jsem právě tak vyděšená jako ta malá veverka.

Znovu mě přepadly křeče v žaludku. Bylo mi opravdu špatně.

Dál jsem neklidně přecházela po domě, z jedné místnosti do druhé a z a se zpět. Aniž bych si to uvědomila, sešla jsem dolů a 99

automaticky zkontrolovala uvolněnou dlaždici, místo, kam jsem chtěla schovat revolver, až bude po všem.

Sobotní odpoledne. Je sobota odpoledne.

Sobota, sobota, sobota…

Opakovala jsem si to slovo tak dlouho, až pro mě ztratilo význam, nemělo žádný smysl.

Vrátila jsem se zpět do kuchyně a vyhlédla ven. Pan Northwood se objevil před domem a jeho šedivé rozcuchané vlasy povlávaly ve větru. Na sobě měl rozepnutou červenočernou bundu a pod ní zelený rolák… V jedné ruce držel plechovku s barvou a v druhé štětec.

Srdce se mi

rozbušilo, když jsem se dívala, jak si to svými typickými dlouhými kroky rázuje ke kůlně za garáží. Hlava mu poskakovala v rytmu chůze.

Jde natírat kůlnu, pomyslela jsem si a tiskla jsem čelo na studenou okenní tabuli. Jde natírat kůlnu… a já ho půjdu zastřelit. Proč?

Protože je sobota, je sobota, sobota.

Ale to nedává žádný smysl.

V břiše mi to zabouřilo, jako by mi měla prasknout střeva.

Představila jsem si, že jsem jako sopka před erupcí. Už už jsem viděla, jak se ze mě valí láva.

Polkla jsem a snažila se ten nepříjemný pocit zahnat. Bože, jak mi bylo zle.

Najednou jsem si uvědomila, že stojím v obýváku a v ruce svírám revolver.

Jak jsem se sem dostala? Vůbec si nepamatuji, že bych vyšla z kuchyně, vůbec nevím, že bych otevírala zásuvku a brala z ní zbraň.

Ale udělat jsem to musela, jak bych se tu najednou ocitla?

Měla jsem v ruce revolver.

Protože je sobota, sobota, sobota.

A pan Northwood je na dvorku a čeká, až ho zabiju.

Jednou rukou jsem se držela za břicho, v druhé svírala zbraň, a tak jsem se pomalu plížila do předsíně, abych si vzala kabát.

V tom někdo zazvonil.

100

XXVI.

Leknutím jsem revolver upustila na zem. S tupým zaduněním dopadl na koberec vedle gauče. Zvonek u dveří se ozval podruhé. Po zádech mi přejelo zamrazení.

Prudce jsem se sklonila, sebrala zbraň ze země a běžela ke stolku.

Schovala jsem ji do zásuvky a zamířila ke dveřím, abych otevřela.

Denis!

Neusmíval se. Chladně se na mě podíval. „Tak co, udělalas to už?“

„Ještě ne,“ odpověděla jsem zkroušeně a ustoupila krok vzad, aby se mohl kolem mě protáhnout dovnitř. „Nejsem si jistá, jestli to dokážu,“ přiznala jsem.

„Je Northwood doma?“ zeptal se, jako by to vůbec neslyšel.

Přikývla jsem. „Je vzadu na dvoře a natírá kůlnu. Věřil bys tomu?

Taková zima a on jde natírat.“

„To je skvělý!“ zajásal Denis náhle. „Tam bys ho mohla nejsnáze dostat.“

„Co tu vlastně děláš?“ zeptala jsem se.

„To není právě nejlepší způsob přivítání,“ zažertoval.

„Jsem trochu nervózní a není mi dobře…“

Přerušil mě, objal a políbil. Jeho obličej byl zvenku celý studený, ale ústa měl teplá.

„To je morální podpora,“ dodal na vysvětlení.

Začala jsem se chvět. Měla jsem pocit, že mám tělo z gumy. Jako bych neměla žádné kosti.

„Udělej to konečně, ať to máme za sebou,“ zašeptal. „Ať můžeme jít někam oslavovat.“

101

„Oslavovat?“ podivila jsem se. To slovo pro mě nemělo žádný smysl. Nic nemělo smysl. Nic.

„Kde máš revolver?“ zeptal se a nespouštěl ze mě oči.

Ukázala jsem ke stolku.

Žaludek mi zase prudce zabouřil. Chytila jsem se oběma rukama za břicho. „Hned jsem zpátky,“ řekla jsem Denisovi a zamířila ke schodišti.

„Kam jdeš?“ zeptal se překvapeně. Všimla jsem si, že je také nervózní. Na čele měl kapičky potu.

„Jdu nahoru do pokoje. Potřebuji prášky na žaludek.“

Vyběhla jsem do schodů. Hlava se mi točila a měla jsem pocit, že se mi rozskočí. Vrazila jsem do koupelny a zabouchla za sebou dveře.

Opláchla jsem si obličej studenou vodou a snažila se uklidnit dech. Vzala jsem si prásek a zadívala se na sebe do zrcadla. Rukama jsem se opírala o umyvadlo a čekala, až bolest přejde. Ani nevím, jak dlouho jsem tam stála a dívala se do zrcadla na svůj bledý obličej.

Vítr zalomcoval oknem v koupelně a zvenku jsem zaslechla ránu.

Asi výfuk nějakého kolem projíždějícího auta, napadlo mě. Ta úvaha mě vrátila zpět do skutečnosti. Nemůžu se schovávat v koupelně, musím ven. Musím. Ještě jednou jsem si opláchla obličej ledovou vodou. Vůbec se mi nechtělo dolů. Nejraději bych v koupelně zůstala navěky. Ale věděla jsem, že mi nic jiného nezbývá.

Byla přece sobota, sobota, sobota.

Přijala jsem sázku, nemůžu se z toho teď vykroutit.

Rozhodla jsem se sejít dolů k Denisovi. Nohy se pode mnou podlamovaly a žaludek jsem měla pořád ještě jako na vodě, ale snažila jsem se to ignorovat.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Denis ustaraně. Čelo měl celé zpocené a několik kapiček potu se mu třpytilo i nad horním rtem. Byl bledý, jako jsem byla já, a vypadal právě tak napjatě a vyděšeně.

To je od něho sladké, pomyslela jsem si. Má o mě strach, stará se o mě. Denis se o mě stará, zajímá ho, jak mi je.

Pohled na jeho nervozitu mi kupodivu dodal odvahy. Zamířila jsem k zelenému stolku a otevřela zásuvku. Překvapilo mě, že byl revolver horký, když jsem ho sevřela, teda alespoň mi tak v tu chvíli 102

připadal. Měla jsem pocit, že mě ve studené upocené dlani doslova pálí. „Hodně štěstí, Johano,“ zašeptal mi Denis do ucha. Cítila jsem jeho horký dech. Dostala jsem chuť ho políbit. Chtěla jsem, aby mě dlouze objal a líbal a líbal a…

Na to bude času dost… potom…

Odhodlaně jsem zamířila ke dveřím, v chodbě jsem však znovu trochu zaváhala.

Vyšla jsem před dům. V ruce schované v kapse kabátu jsem svírala zbraň. Obloha byla zatažená tmavými těžkými mraky. Bylo šedivo a ponuro a vzduch byl chladný.

Stála jsem před dveřmi a dívala se k domu pana Northwooda.

Zamířila jsem pohledem ke kůlně, ale k mému úžasu tam pan Northwood nebyl. Stál u hromady dřeva a zase ji přerovnával.

Nadechla jsem se a vyrazila.

Revolver mě pálil v ruce.

Nad mou hlavou se honily tmavé mraky, pod nohama mi křupala zmrzlá tráva, okolo chrastily větve holých stromů – zdálo se, že vše kolem je v pohybu, všechno na mě křičí a varuje mě. Vítr, stromy, tráva.

Zavřela jsem oči a zase je otevřela. Snažila jsem se svět kolem mě donutit, aby se vrátil do normálu.

Do normálu?

Byla přece sobota.

Nebyl to žádný obyčejný normální den. Den, kdy nic nedávalo smysl.

Pan Northwood se skláněl nad dřívím. Ruce měl položené na hranici, jako by se o ni opíral a jeho záda tvořila dokonalý terč.

Vytáhla jsem revolver z kabátu.

Natáhla jsem ho.

Přiložila jsem prst na spoušť.

Blížila jsem se k cíli. Blíž a blíž.

Udělám to?

Udělám?

103

XXVII.

Chtěla jsem zamířit přímo doprostřed Northwoodových zad, ale ruka se zbraní se hrozně třásla. Musela jsem proto revolver uchopit oběma rukama a snažila se ho držet pevně a bez hnutí.

Prudký poryv větru zavlál rozepnutou bundou pana Northwooda.

Musím už konečně vystřelit. Teď, okamžitě. Než se otočí, než si mě všimne.

Stále se mi nedařilo uklidnit roztřesené ruce a zamířit.

Střílej, střílej! nařizovala jsem si.

Musím vystřelit. Musím. Je přece sobota.

Nedokázala jsem to.

Věděla jsem, že to nedokážu.

Věci kolem mě najednou začaly mít smysl.

Nemůžu to udělat, věděla jsem náhle zcela jasně.

Jsem to přece JÁ, Johana.

Nejsem vrah, nemůžu někoho jen tak zastřelit. Nemůžu vůbec nikoho zastřelit.

Já jsem Johana… všemu se zase navrátil smysl.

Co mě to vlastně napadlo? Co se se mnou stalo?

Sklonila jsem revolver k zemi.

Najednou mi bylo zase dobře, bolení břicha mě jako zázrakem přešlo a stažené hrdlo se mi uvolnilo. Opět jsem mohla normálně dýchat!

Nejsem vrah, ne. Já jsem já, jsem Johana.

Neudělám to, neudělám. Ne!

Je sobota, ale já nikoho nezabiju.

Pan Northwood stál na stejném místě a všechno bylo zase 104

normální. Až na to, že tam pořád stál jako socha. Stál a nehýbal se.

Vítr odhrnul jeho červenočernou bundu.

Ale on se stále nehýbal. Ruce měl položené na hranici polen.

„Pane Northwoode?“

Strčila jsem revolver do kabátu. „Pane Northwoode?“ Hlas se mi třásl a téměř zanikal v silném větru, který mi vál do obličeje.

Northwood byl stále nehybný, jako by zkameněl.

Udělala jsem několik kroků dopředu.

Najednou jsem si všimla, že má na zádech tmavou skvrnu.

Tmavou krvavou skvrnu.

„Pane Northwoode?“

Proč mi neodpovídá? Proč se nehýbe?

Zírala jsem na rudou skvrnu na jeho bundě a všimla si, že uprostřed té skvrny byla díra. Díra v kabátě, díra v zádech pana Northwooda.

A pak jsem si všimla krvavé louže u jeho nohou.

„Pane Northwoode, pane Northwoode!“

Neodpovídal.

S ústy hrůzou dokořán jsem si uvědomila, že je mrtev. Někdo ho zastřelil.

105

XXVIII.

Kolena se mi roztřásla strachy a měla jsem co dělat, abych se vůbec udržela na nohou.

Měla jsem pocit, že šedivá obloha nad mou hlavou náhle spadla na zem a všechno jsem viděla jako přes hustou šedivou mlhu, která kolem mě začala vířit.

Zaslechla jsem za sebou kroky. Otočila jsem se a uviděla Denise.

Běžel přes trávník a na tváři měl úsměv.

„Johano, tys to dokázala!“

„Ne, já to nebyla, Denisi,“ vypravila jsem ze sebe.

Zastavil se u mě a položil mi paži kolem třesoucích se ramen.

Nespouštěl oči z těla pana Northwooda, které se bezvládně opíralo o hranici dřeva.

„Dokázala jsi to. Wow! Nemůžu tomu uvěřit!“

„Ale já ho nezastřelila!“ zaječela jsem zoufale a vyškubla se z Denisova objetí. „Poslouchej mě, Denisi, já to nebyla. Já to fakt neudělala!“

Denisův obličej svítil nadšením a jeho zelené oči se vzrušením jen leskly. „Ale jistě žes to udělala. Johano, tys ho zastřelila!“

„Ne, prosím tě, poslouchej, co ti říkám.“

„Podívej se na zbraň,“ řekl náhle chladně. „Jen se na ni podívej, Johano.“

„Cože? Co tím myslíš? Proč nevnímáš, co ti povídám?“

„Zkontroluj revolver,“ nařídil a ukázal na kapsu mého kabátu.

Vytáhla jsem z kapsy revolver, z kterého jsem zcela určitě nevystřelila. Byla jsem si tím naprosto jistá. Tak proč na tom Denis trvá?

106

„Podívej se na hlaveň,“ řekl a na tváři měl divný úšklebek. „Z

tohoto revolveru bylo vystřeleno, jen si čichni, ještě je cítit střelným prachem. No tak si přece čichni.“

Poslušně jsem přičichla. Opravdu byl cítit prachem.

Vzpomněla jsem si, jak byl revolver teplý, když jsem ho vyndala ze zásuvky.

„Ale Denisi, já jsem vážně nestřílela,“ zaprotestovala jsem.

„Zavoláme policii,“ řekl a jeho obličej byl najednou jako led.

„Cože!“ vykřikla jsem vyděšeně.

„Zavolám policii,“ opakoval jakoby nic. „Budou tu za pár minut.

Řeknu jim, že to bylo v sebeobraně. Neboj, Johano, dosvědčím, že tě Northwood napadl a tys vystřelila jen v sebeobraně.“

„Ale Denisi, proč…“ Najednou jsem se zarazila. Všechno jsem pochopila, všechno mi bylo nad slunce jasné.

Ten výstřel, který jsem slyšela, když jsem byla v koupelně, nebyl od výfuku nějakého auta, byl to výstřel z revolveru. Z toho, který jsem právě držela v ruce.

„Denisi, tys ho zastřelil!“ vykřikla jsem. Hlas jsem měla hrůzou tak změněný, že jsem ani nemohla věřit, že je můj. „Tys ho zabil!“

Denis ustoupil několik kroků vzad a nespouštěl oči z mrtvého těla pana Northwooda. „Neboj, Johano, řeknu jim, žes to udělala v sebeobraně,“ opakoval měkkým, konejšivým hlasem.

„Ale tys ho zastřelil, ne já. Určitě jsi to udělal, když jsem šla do koupelny.“

Cítila jsem, že ve mně narůstá zlost. Opět jsem se cítila jako sopka před výbuchem. Chytila jsem Denise oběma rukama za ramena a zacloumala s ním. „Proč, Denisi, proč?“

Prudce se mi vyškubl a uskočil stranou. Oči mu zlostně zasvítily.

„Proč jsi to všechno takhle zařídil, proč jsi to hodil na mě?“

„Co se tu děje?“ ozval se z ulice dívčí hlas.

Otočila jsem se a uviděla Caitlin, jak si to k nám namířila.

„Caitlin!“ vykřikla jsem a byla jsem ráda, že tu někdo je. „Caitlin, pomoz mi, prosím, pomoz.“

Běžela jsem jí naproti. Ona se mi ale vyhnula a šla k Denisovi.

„Všechno proběhlo naprosto hladce,“ řekl jí s úsměvem a ukázal na mrtvé tělo.

107

Caitlin ho políbila na přivítanou. „Tak jsme to dokázali!“ vykřikla nadšeně.

108

XXIX.

Znehybněla jsem úžasem a zděšením.

Caitlin objímala Denise oběma rukama a tiskla ho k sobě jako divá.

Stromy kolem se začaly hýbat, jejich větve se v náporu větru kymácely na všechny strany a jejich štíhlé kmeny se ohýbaly, jako by se měly zlomit. Okolo nohou mi poletovalo hnědé, dávno uschlé listí.

„To teda nechápu,“ mumlala jsem si polohlasně.

„Byla to všechno jen sázka,“ začal mi vysvětlovat Denis, jako by se nic nedělo. „Caitlin se se mnou vsadila, jestli tě dokážu přesvědčit, abys nás zbavila Northwooda.“

„Chceš říct že…“ mozkem mi vířilo snad na tisíc nejrůznějších myšlenek. Měla jsem pocit, že se mi z toho musí rozskočit hlava.

„Bylo to snadné,“ pokračoval Denis. „Sama ses nabídla jako dobrovolník. Tak ses do toho hnala. A udělalas to.“ Caitlin jeho slova potvrdila pokýváním a nespouštěla z Denise oči.

„Nechtělo se mi věřit, že to tak dopadlo. Netušila jsem, že právě ty máš revolver,“ řekla se smíchem. „Ani kdybych chtěla, tak bych to nedokázala tak perfektně vymyslet. Koho by napadlo, že to zvládneš!“

„Tys mě zval na rande jen proto, abych zabila pana Northwooda?“

„Více méně ano, to víš, sázka je sázka.“

„Denis je můj kluk,“ řekla Caitlin. „Chodíme spolu už dlouho, tak to ti nebylo divné, proč se začal zajímat právě o tebe?“

„Nemůžu věřit, že jste to měli takhle naplánované,“ mumlala jsem nešťastně a vrtěla nechápavě hlavou.

109

„Musím se dostat zpět do družstva, musím na olympiádu.

Northwood by mě úplně zničil,“ vysvětloval Denis. „Vypadalo to, že mi ráda pomůžeš.“

Zalapala jsem po dechu. „Ale nakonec jsi ho přece zabil ty sám.

Tys ho zabil, tak proč to všechno?“

„Měl jsem strach, že sis to na poslední chvíli rozmyslela. Bál jsem se, že to nedokážeš a že se všechno pokazí. Tak jsem to musel udělat za tebe. Ale policie si bude myslet, žes ho zabila ty. Každý si to bude myslet.“

Sopka ve mně konečně vybuchla. Všechno zklamání, bolest a zlost se ze mne vyvalily v podobě výkřiků a zuřivých slov.

„Věřila jsem ti, tolik jsem ti věřila. Tak jsem o tebe stála!“

Slyšela jsem svá vlastní slova, ale ani jsem si neuvědomovala, co vlastně říkám. Byla jsem bolestí a zlostí celá bez sebe, takže jsem nedokázala jasně uvažovat. Takové zklamání, taková zrada!

Caitlin a Denis se drželi za ruce a lhostejně se na mě dívali. Moje zlost a bolest pro ně nic neznamenaly. Nic.

Denis zabil pana Northwooda a já za to měla pykat.

Denis mi zničil život jen proto, aby se mohl vrátit do sportovního týmu a mohl pokračovat ve své atletické kariéře. A aby mohl žít šťastně s Caitlin!

Na ulici se ozvaly sirény policejních vozů a jejich kvílení se mísilo s mými zuřivými výkřiky.

Nedokázala jsem se ovládnout, nedokázala jsem to zastavit.

„To ti jen tak neprojde, to mi přece nemůžeš udělat,“ štěkala jsem na Denise.

Uvědomila jsem si, že v ruce stále ještě držím revolver.

Namířila jsem ho na Denisovu hruď.

110

XXX.

Nedokázala jsem to.

Nemohla jsem, nejsem vrah.

Zhluboka jsem se nadechla a zalapala po vzduchu. Měla jsem pocit, že se dusím, že se topím, že padám někam dolů, řítím se do děsivé hloubky.

Co to bylo za zuřivé ječení?

Byl to opravdu můj hlas?

Byly to policejní sirény?

Proč byla taková tma? Taková strašná tma?

Proč jsem nemohla popadnout dech?

„Zahoďte tu zbraň!“ přikázal mi přísně hluboký mužský hlas a než jsem se mohla pohnout, uchopily mě čísi pevné paže. Viděla jsem tmavé uniformy a zamračené obličeje.

„Nehýbejte se!“ poručil mi nějaký muž, zatímco jeho kolega mě popadl za ruce a zkřížil mi je za zády.

Tma, kterou jsem měla před očima, se začínala rozplývat a z ní se pomalu vynořili čtyři policisté.

Dva z nich se skláněli nad mrtvým tělem pana Northwooda, jeden mě držel a další přistoupil k Denisovi a Caitlin.

Caitlin začala brečet, což mě nemálo překvapilo. „Bylo to hrozné, něco takového…“ vyprávěla mezi vzlyky.

„Všechno jsme viděli,“ skočil jí do řeči Denis. V obličeji měl zkroušený a lítostivý výraz a držel Caitlin pevně kolem třesoucích se ramen.

Caitlin několikrát vzlykla a zhluboka se nadechla.

„Snažili jsme se Johanu zastavit,“ vyprávěla policajtovi a otírala si 111

oběma rukama slzy z tváří. „Chtěli jsme ji zastavit, ale nestihli jsme to.“

„Kdybych jen přišel dřív,“ říkal Denis. „Jen o pár minut dřív a pan učitel Northwood mohl být naživu.“

„Ale nebyls tu a ona ho zabila, Johana zabila pana Northwooda,“

přerušila ho Caitlin a znovu propukla v pláč.

Policista za mými zády mi zkroutil ruce, až jsem vykřikla bolestí.

„Seznamte ji s jejími právy,“ přikázal mu kolega a přistoupil ke mně tak blízko, že se mi díval přímo do očí.

„Budete obviněna z vraždy prvního stupně.“

112

XXXI.

„Hej, on ještě žije!“ vykřikl náhle jeden z policistů, kteří se skláněli nad bezvládným Northwoodovým tělem.

„Honem, zavolejte sanitku,“ ozval se jeho kolega. „Ztratil sice spoustu krve, ale pořád má ještě šanci. Když mu rychle pomůžeme, zachrání se.“

Pan Northwood nebyl mrtev!

Ta dobrá zpráva mi alespoň trochu zvedla náladu. Srdce se mi rozbušilo, zatímco policista vedle mě mi odříkával do ucha má práva.

A co mamka, napadlo mě. Jen velmi pomalu se mi dařilo začít zase uvažovat normálně. „Moje matka je v práci.“

„Dobře, seženeme vaši matku,“ řekl mi policajt a stále mi držel za zady zkroucené paže. „Vy ale, slečno, teď potřebujete hlavně dobrého právního zástupce. I když to ten chlapík přežije, budete mít pěkné problémy. Napadení se zbraní s úmyslem zabít…“

„Ale já to neudělala!“ vykřikla jsem zoufale mezi vzlyky.

Nikdo mi nevěřil. Vypadalo to, že mi nebude věřit vůbec nikdo.

Caitlin a Denis to přece viděli.

Mohla jsem svou nevinnost prohlašovat sebehlasitěji, ale neměla jsem naději, že tomu někdo uvěří.

Celá škola věděla, že se chystám Northwooda zastřelit.

Každý ve škole mohl policii dosvědčit vše o těch bláznivých sázkách a o tom, co se mělo stát.

Ale policie ani takové svědectví potřebovat nebude. Chytili mě při činu se zbraní v ruce. Se zbraní, kterou byl zabit pan Northwood.

Nikdo mi neuvěří. Nikomu nedokážu, že jsem nevinná.

Policista mě odváděl k vozu. Otočila jsem se na Caitlin. Stále ještě 113

plakala a Denis ji držel kolem ramen a snažil se ji utěšit.

„Proč ho zastřelila?“ slyšela jsem Caitlinin hlas. „Proč jen to udělala?“

To bylo ale perfektní divadlo.

Náhle se ozval překvapený výkřik.

„Pojď sem zpátky, Valtře. Na to se musíš podívat.“

Policista, který mě odváděl, se prudce otočil a táhl mě zpět k hranici dřeva. Denis stále ještě objímal a utěšoval Caitlin, zatímco dva policisté si zvědavě prohlíželi nějaký malý předmět.

„Vyndal jsem to z kapsy oběti,“ řekl jeden z nich a v ruce držel malý nahrávač.

„A co má jako být?“ divil se druhý.

„Je ještě zapnutý,“ odpověděl kolega. „Vsadím se, že to střílení tam bude nahrané.“

Caitlin náhle přestala plakat a s hrůzou pozorovala, jak policista zmáčkl tlačítko, aby přetočil pásku zpět.

„To se mi nezdá,“ prohodil jeden z policistů.

Z nahrávače se ozvala zmatená směsice hlasů, jak se pásek ve velké rychlosti přetáčel na začátek. Pak cvaklo tlačítko a vzápětí jsem slyšela Denisův hlas.

„Byla to jen sázka. Caitlin se se mnou vsadila, jestli tě přesvědčím, aby ses o Northwooda postarala.“

Nikdo nepohnul ani brvou.

Nikdo nevydal ani hlásek.

„Vypněte to!“ vykřikla náhle Caitlin a hrábla po nahrávači, ale jeden z policistů ji včas zastavil a chytil ji v pase.

Denis jen odevzdaně vzdychl a sklonil hlavu. Caitlin se snažila vykroutit z policistova sevření a dostat se k nahrávači, ale marně.

„Zastřelils ho,“ slyšela jsem svůj vlastní hlas z nahrávače. „Tys ho zabil, proč?“

Vzápětí se ozvalo Denisovo přiznání, tak jak jsem ho před chvílí slyšela v originále. „Měl jsem strach, že sis to na poslední chvíli rozmyslela. Bál jsem se, že to nedokážeš a že se všechno pokazí. Tak jsem to musel udělat za tebe. Policie si bude myslet, žes to byla ty.

Každý si to bude myslet.“

Jeden z policistů přistoupil k Denisovi a ten se ani nesnažil utíkat.

114

Stál tam jako zpráskaný pes, hlavu měl skloněnou a černé vlasy mu padaly do obličeje.

„Obvinění bude znít

– napadení s úmyslem zabít,“ oznámil

policista stroze.

Caitlin se znovu rozbrečela, tentokrát doopravdy. Policista jim tichým monotónním hlasem odříkával jejich práva.

Ozvala se houkačka, byla to sanitka pro pana Northwooda.

Strážník za mými zády mi konečně uvolnil zkroucené paže a začal se omlouvat.

„Budeme potřebovat vaše svědectví,“ řekl mi. „Ale až později, to nespěchá.“

Mávl rukou směrem k Denisovi a Caitlin.

„Opravdu povedení přátelé,“ prohodil ironicky. „Nikdy jsem nic podobného neslyšel. Co to říkal o sázení?“

Dívala jsem se, jak Caitlin a Denise odvádějí k policejnímu vozu.

Caitlin hlasitě vzlykala a Denis kráčel mlčky se skloněnou hlavou.

„Sázení? To byl jen takový výmysl,“ odpověděla jsem strážníkovi. „Hloupý výmysl, který se stal skutečností.“

Otočila jsem se a pospíchala domů.