Christopher Pike

Stopy hrůzy 65

Poslední upír 1

I.

Jsem upír, taková je pravda. Lidé toho napovídají o příšerách, jako jsem já, ale moderní upír je něco jiného. Neobracím se na slunci v popel, ani se nesvíjím bolestí před krucifixem. Sama nosím na šíji křížek, prostě se mi to líbí. Nemůžu poručit vlkům, aby někoho napadli, nebo se vznesli do vzduchu. A obyčejný člověk se nestane upírem jenom proto, že se napiju jeho krve. Ano, vlci a vůbec dravci jsou moji přátelé. Dokážu vyskočit tak vysoko, že to může vypadat, že umím létat. A co se týče krve… ach ano, krev… krev mě přitahuje. Jdu za ní, jdu za horkou, tekoucí krví, když se potřebuju napít. A já se potřebuju napít často.

Dneska je jiná doba. Jmenuju se Alisa Perneová – dvě slova, která by mi měla vydržet dalších pár desítek let. Upírům z minulosti se nepodobám ani maličko. Mám hedvábné blond vlasy, oči jako safíry a drtivý, vulkanický pohled. Podle dnešních představ jsem malá, měřím i s podpatky sto š edesát dva centimetrů, ale paže a nohy mám silné, svalnaté a přitom hezké. Než promluvím, vypadám na osmnáct, ale můj hlas, pevný a chladný jako studnice dávných prožitků, působí mnohem starším dojmem. Někdy si připomínám, kdy jsem se narodila, dávno předtím, než pod tváří luny vyrostly pyramidy. Ano, byla jsem tehdy v té poušti, i když z té části světa vůbec nepocházím.

Potřebuju krev k životu? Jsem nesmrtelná? Po všech těch nespočetných letech pořád ještě nevím. Piju krev, protože po ní toužím. Jinak jím docela normální věci a některá jídla mám moc ráda. Jím jako každá jiná žena nebo muž. Jsem živá, dýchající bytost.

Srdce mi buší – je to jako údery hromu. Mám úžasně jemný sluch i zrak. Slyším padat lístek ze stromu na míle daleko, krátery na Měsíci 4

si můžu prohlížet i bez dalekohledu, mé smysly se postupem času zdokonalují.

Mám nezranitelný imunitní systém a zázračně se regeneruju, pokud věříte v zázraky – já ne. Můžu se bodnout do paže a rána se mi okamžitě zacelí, nezůstane ani jizvička. Kdyby mě však někdo bodl do srdce, nebo jak se o nás upírech říká, proklál mé srdce dřevěným kůlem, asi bych zemřela. Nejen člověk, ani upír nemůže žít s cizím předmětem v těle. Zatím se mi to naštěstí nestalo.

Kdo by mě mohl bodnout? Kdo by to dokázal? Mám sílu pěti mužů, jsem mrštná jako kočičí matka. Neexistuje obranný a útočný systém, který bych neovládala přímo mistrovsky. Kdyby mě v zapadlé uličce obstoupilo deset černých rváčů, hodím na ně upíří háv, který je sevře jako svěrací kazajka. Miluju boj stejně, jako miluju zabíjení. Už ale nezabíjím tolik jako dřív, protože se to nevyplácí.

Vražda je dneska komplikovaná věc, obírá mne o můj vzácný, i když nekonečný čas. Měla jsem lásky, některých jsem se vzdala a na jiné jsem zapomněla. Asi to zní podivně, když si mě představíte jako monstrum, ale umím milovat s nejoddanější vášní. Já sama se za monstrum nepovažuj u.

Proč to všechno říkám? Komu to vykládám? Pronáším tato slova, tyhle myšlenky jen tak, protože je čas. Jaký čas, nevím, a ani mi na tom nezáleží, dělám jen to, co musím. To je ten pravý důvod. Mé potřeby jsou skromné, ale, ach, jak strašně mě mučí! Těžko říct, ke komu právě hovořím.

Tenhle okamžik je zahalen rouškou tajemství – dokonce i pro mne. Hledím na dveře detektiva Michaela Rileyho. Je pozdní hodina, chudák Riley sedí vzadu, ve své kanceláři, světlo ztlumené, vím to, i když jsem ještě nevstoupila. Volal mi před třemi hodinami, že se mnou potřebuje mluvit. Vycítila jsem v jeho hlase nervozitu a ještě něco, snad pohnutí, nevím, po telefonu se to nepozná. Stojím v přecpané, oprýskané chodbě a jsem zvědavá a taky trochu nervózní.

Není to pro pana Rileyho dobrá předzvěst. Klepu na dveře a vcházím bez vyzvání.

„Dobrý večer,“ povídám. Nevypadám nebezpečně – jsem přece mladá dívka. Zastavuju se v pracovně sekretářky. Dokážu si ji 5

představit, jak už několik měsíců pracuje se slibem, že výplatu dostane „jen co to půjde“. Riley sedí vzadu ve své kanceláři za psacím stolem. Vstává, když mě vidí. Má na sobě staré manšestrové sako, všímám si boule od těžkého revolveru pod levou paží. Tuším, že mě považuje za nebezpečnou a jsem napnutá zvědavostí jako struna. Určitě neví, čím ve skutečnosti jsem. Kdyby věděl, neodvážil by se se mnou sejít – ani v pravé poledne.

„Alisa Perneová?“ povídá. Má rozrušený hlas.

„Ano.“

Pobízí mě z osmi metrů: „Pojďte, prosím, dál a posaďte se.“

Vcházím do kanceláře a ignoruju křeslo u psacího stolu. Vybírám si jiné, u stěny vpravo. Chci mít přehled, kdyby vytáhl bouchačku.

Jen ať to zkusí a zemře – a možná bude i trpět. Prohlíží si mě, rentgenuje pohledem, ale moc se mu to nedaří, protože právě usedám. On sám je směsicí několika dojmů najednou. Nemá sako jenom obnošené, ale i špinavé – mastné hamburgery pojídané v poklusu. Všímám si všeho. Oči má červené únavou a dopingem.

Odhaduju ho na feňák, prášky, kterými se udržuje v bdělém stavu, když čtyřiadvacet hodin denně čmuchá v terénu. Koho sleduje? Mě.

Je na něm vidět, jak je rád, že se kořist lapila sama. V duchu se té představě směju, přestože se necítím zrovna nejlíp. V kanceláři je těžký vzduch a chladno. Nesnáším zimu, ale když na to přijde, přetrpím zmrzlá na kost i nejhorší arktickou noc.

„Asi netušíte, proč s vámi chci mluvit,“ povídá.

Přikyvuj u. Sedím s nohama na podlaze, bílé kalhoty napnuté na stehnech. Jednu ruku mám na klíně, druhou si prohrabuju vlasy, levačka, pravačka – nejsem to ani ono, jsem obojí.

Ptá se: „Můžu vám říkat Aliso?“

„Můžete mi říkat, jak chcete, pane Riley.“ Můj hlas ho trochu zaráží. Přesně o to mi jde. Mohla bych mluvit jako každý jiný teenager, jenže já chci trochu n aťuknout svou minulost, naznačit svou moc. Musím Rileyho udržovat v napětí. Lidé v napětí říkají věci, které by jinak neřekli.

„Říkejte mi Mike,“ povídá. „Našla jste mě snadno?“

„Bez problémů.“

„Dáte si něco? Kávu? Limonádu?“

6

„Ne.“

Stáčí oči k deskám na stole a otvírá je. Odkašlává si. Znovu cítím jeho únavu a strach. Že by se mě bál? Nevím. Kromě bouchačky pod sakem má ještě jednu pod hromádkou papírů na okraji stolu. Cítím chladnou ocel a střelný prach. Nějak moc munice na schůzku s mladou holkou. Slyším jemný, výhružný šum kovu a pásky z umělé hmoty. Riley tenhle rozhovor nahrává.

Povídá: „Nejdřív vám musím říct něco o sobě. Jak jsem vás už informoval po telefonu, jsem soukromý detektiv. Pracuju sám –

nemám žádné asistenty. Lidé za mnou přicházejí, když po někom pátrají, když se obávají riskantních finančních operací, když hledají ochranu, a když potřebují o někom znát fakta, která jsou jinak těžko dostupná.“

Usmívám se. „Anebo čmuchat.“

Mrká. „Já nečmuchám, slečno Perneová.“

„Ach tak.“ Usmívám se ještě víc. Nakláním se. Z rozepnuté černé hedvábné halenky mi vystupují ňadra. „ Je pozdě, pane Riley, tak nezdržujte a řekněte, o co vám jde?“

Vrtí hlavou. „Na své mládí jste trochu prudká, slečno Perneová.“

„A vy jste zase až moc klidný na soukromého čmuchala.“

Nelíbí se mu to. Ťuká ukazovákem do otevřených de sek na stole.

„Vím o vás už pár měsíců, od okamžiku, co jste se přistěhovala do Mayfair. Zajímavá minulost. Hodně jste investovala, ale to jistě sama dobře víte.“

„Ach tak.“

„Než začnu, můžu se vás zeptat, kolik je vám let?“

„Můžete.“

„Kolik je vám let?“

„Do toho vám nic není.“

Usmívá se. Myslí si, že mě dostal. Nemá tušení, že právě přemýšlím o tom, jak zemře, i když pevně doufám, že k takovému extrémnímu řešení nedojde. Nikdy se upíra neptejte na věk.

Nesnášíme takové otázky. Považujeme je za velice nezdvořilé. Riley si znovu odkašlává a mě napadá, jestli bych ho rovnou neměla zaškrtit.

Pokračuje: „Než jste přišla do Mayfair, bydlela jste v Los 7

Angeles, přesněji řečeno v Beverly Hills, Grove street, číslo dvěstě padesát šest. Obývala jste ohromný dům o více než tisíci čtverečních metrech se dvěma bazény, tenisovým kurtem, saunou a vyhlídkou na moře. Cena nemovitosti se odhaduje na šest a půl miliónu dolarů.

Dosud jste registrována jako jediný vlastník, slečno Perneová.“

„Je to zločin, když je člověk bohatý?“

„Nejste jenom bohatá, jste závratně bohatá. Vím, že vlastníte pět dalších objektů po celé Americe. Vím také, že pravděpodobně vlastníte stejný počet, ne-li víc nemovitostí v Evropě a na Dálném východě. Hodnota vašich akcií a obligací je děsivá, počítá se na stovky miliónů dolarů. Jedno však dosud nevím. Jak jste k tomu ohromnému bohatství přišla. Nikde neexistuje jediný záznam o tom, že byste měla r odinu, a ubezpečuju vás, slečno Perneová, že jsem při svém pátrání šel do značné hloubky.“

„To věřím. Povíte mi, koho jste kontaktoval, když jste shromažďoval tyhle informace?“

Těší ho, že vyvolal můj zájem. „Moje zdroje jsou samozřejmě přísně důvěrné.“

„Samozřejmě.“

Civím na něj. Můj pohled má obrovskou sílu. Když si nedám pozor a dívám se delší dobu na květinu, chřadne a uvadá. Riley sebou v křesle netrpělivě vrtí. Úsměv ho opouští.

Ptám se: „Proč šťouráte v mých záležitostech?“

„Připouštíte, že moje poznatky jsou správné?“

„Potřebujete moje ujištění?“ Odmlčuju se, nespouštím z něj oči.

Na Čele se mu objevuje krůpěj potu.

„Protože mě fascinujete,“ povídá. „Říkám si, máme tu jednu z nejbohatších žen na světě a nic o ní nevíme, plus, nebude jí víc než pětadvacet let a nemá žádné příbuzné. Člověk se nestačí divit.“

„Čemu se nestačíte divit, pane Riley?“

Opatrně po mě mrská očima. Jsem neobyčejně krásná, ale není to tím, že by ho má krása uváděla do rozpaků. Má strach. Povídá:

„Kladu si otázku, proč tolik úsilí, aby se o vás nic nevědělo.“

„Jistě si taky kladete otázku, kolik vám zaplatím za mlčení.“

Předstírá údiv. „Nic takového jsem neřekl.“

„Kolik chcete?“

8

Je tou otázkou vyveden z míry, ale zároveň ho těší, že nebyl první, kdo se těmi slovy poskvrnil. Jedna věc mu ovšem nedochází: že krev zanechává hlubší a tmavší skvrny, kterých se tak snadno nezbaví.

Ano, říkám si znovu, tenhle člověk nebude dlouho žít.

Zkouší to: „Kolik nabídnete?“

Krčím rameny. „Přijde na to.“

„Na co?“

„No, kdybyste mi třeba řekl, kdo si vás najal.“

Předstírá pohoršení. „Ujišťuju vás, že si mě nenajal nikdo. Objevil jsem vaše zajímavé vlastnosti sám, svým přičiněním.“

Lže, o tom není pochyb. Vždycky poznám, když mi někdo lže –

skoro vždycky. Obelhat mě můžou jen velice talentovaní lidé, ovšem následky pak nesou sami.

„V tom případě nenabízím nic,“ povídám.

Rovná se v křesle. Myslí si, že je čas udeřit. „Pak vám jako protislužbu můžu nabídnout zveřejnění svých poznatků.“ Odmlčuje se. „Co tomu říkáte?“

„To se nikdy nestane.“

Usmívá se. „Ale jděte.“

Taky se usmívám. „Zemřete dřív, než se to stane.“ Směje se.

„Hodláte vypsat odměnu na mou hlavu?“

„Něco v tom smyslu.“

Přestává se smát, nasazuje vážný výraz. Hovoříme o smrti. Já se ovšem usmívám dál, protože mě řeči o smrti těší. Riley na mě míří prstem.

Povídá: „Ujišťuju vás, kdyby se mi něco přihodilo, budete první, pro koho si policie přijde.“

„Zařídil jste to tak, aby moje záznamy byly ještě v jiných rukou pro případ, že by se vám něco přihodilo?“

„Něco v tom smyslu.“ Pokus o vtip. A další lež. Zajíždím hlouběji do křesla. Riley myslí, že si dělám větší pohodlí, mě jde však o to, abych měla nohy co nejvíc vpředu. Až budu muset udeřit, rozhoduju se, bude to pravou nohou.

„Pane Riley,“ povídám, „nemá smysl se přít. Vy ode mne něco chcete a já bych zase mohla získat něco od vás. Jsem ochotná složit milión dolarů na jakýkoli účet kdekoli na světě, když mi řeknete, kdo 9

vás přivedl na mou stopu.“

Dívá se mi do očí – snaží se – určitě cítí žár, který sálá z mého nitra, protože lapá po dechu, než promluví. Vycházejí z něj zajíkavá, zmatená slova. Nechápe, čím ho najednou tak děsím.

„Kromě mě se o vás nikdo jiný nezajímá,“ povídá.

Vzdychám. „Máte bouchačku, pane Riley?“

„Mám.“

Přitvrzuju tón. „Máte bouchačku pod sakem. Máte bouchačku na stole pod papíry. Nahráváte náš rozhovor. Někdo by si mohl myslet, že tak už to při vydírání chodí, ale já si myslím něco jiného. Jsem mladá dívka, nevypadám nebezpečně, jenže někdo vám řekl, že jsem nebezpečnější, než vypadám, a že musíte být maximálně opatrný.

Ten někdo má pravdu.“ Odmlčuju se. „Kdo je ten někdo, pane Riley?“

Vrtí hlavou. Jevím se mu v jiném světle, než si představoval a jeho ho to zneklidňuje. Vpíjím se do něj očima. Deptám ho.

„Jak tohle všechno můžete vědět?“ ptá se.

„Připouštíte, že moje poznatky jsou správné?“ napodobuju ho.

Znovu vrtí hlavou.

Měním hlas, aby naplno zazněla hloubka mého neskutečně dlouhého života. Daří se. Riley se začíná třást, jako by mu najednou došlo, že sedí v kanceláři s monstrem. Ale já opravdu nejsem monstrum. Jsem vampýra, což ovšem pro někoho v mnoha ohledech může být nejhorší monstrum na světě.

Povídám: „Někdo vám platí, abyste šťoural v mém soukromí. Vím to bezpečně. Hlavně to pořád nepopírejte, nebo se rozzlobím. A když se rozzlobím, jsem zlá. Mohla bych vyvést něco, čeho bych potom třeba litovala. Třeba bych vás mohla zabít, pane Riley.“ Odmlčuju se. „Takže naposledy. Povězte mi, kdo vás na mě poslal, a já vám dám milión dolarů a zůstanete naživu.“

Hledí na mě s nedůvěrou. Oči vidí něco jiného, než slyší uši. Riley vidí krásnou blondýnku s úchvatnýma modrýma očima a slyší temný, hrozivý hlas pekelného démona. Je toho na něj příliš. Začíná koktat.

„S… slečno Pe… Perneová,“ praví. „Vy mi nerozumíte. Já vám nechci škodit. Chci s vámi jenom uzavřít oboustranně výhodný obchod. Nikdo nikomu nechce… ubližovat.“

10

Pečlivě se nadechuju. Potřebuju vzduch, i když bych nemusela dýchat třeba hodinu, kdyby na to přišlo. Vydechuju z plných plic a v místnosti se ochlazuje ještě víc. Riley se třese.

„Odpovězte na mou otázku,“ říkám bez okolků. Zakuckává se.

„Nikdo jiný neexistuje.“

„Uděláte nejlíp, když sáhnete po bouchačce.“

„Pardon?“

„Za okamžik zemřete. Předpokládám, že chcete zemřít se zbraní v ruce.“

„Slečno Per…“

„Je mi pět tisíc let.“ Kulí oči. „Cože?“

Upírám na něj přímý, jasný pohled, který jsem už tolikrát použila v minulosti – pohled, který zabíjí. „Jsem vampýra,“ pravím klidně.

„A vy jste mě urazil.“

Věří mi. Věří v té chvíli všem těm děsivým příběhům, které slýchával v dětství. Už jsou tady: záhrobní monstra lačnící po teplém živém mase, ruce kostlivců škrábající za nejtemnějších nocí po tapetách, tvorové z odvrácené strany reality,

příšery z dosud

nedočtené stránky černokněžníkovy knihy – ach, jak jsou lidské, jak jsou milé…

Riley sahá po zbrani. Pomalu, příliš pomalu.

Vyrážím z křesla takovou silou, že se ocitám vysoko ve vzduchu.

Smysly se mi přepínají do stavu superakcelerace. V posledních několika tisíci letech jsem zažila tolik nepříjemných okamžiků, že jsem si vypěstovala schopnost vnímat věci v extrémně zpomaleném pohybu. To ale neznamená, že bych se pohybovala pomalu, právě naopak. Riley registruje jenom bod, který se k němu přibližuje.

Nemůže můj skok postřehnout. Vybírám si cíl pro smrtelný úder.

Bleskurychlý zásah pravou nohou. Patou mu zasazuju ránu na hrudní kost. Slyším praskot žeber. Riley se řítí po zádech na podlahu, bouchačku pořád ještě v pouzdru pod sakem. Přestože jsem zaútočila v horizontální poloze, přistávám hladce na podrážky. Riley leží pod převráceným křeslem u mých nohou. Lapá po dechu, z úst mu teče krev. Rozbila jsem mu srdeční stěnu a hrudní koš. Umírá. Ale to mi nestačí. Klekám k němu a beru mu něžně hlavu do dlaní. Někdy ke svým obětem pociťuju lásku.

11

„Miku,“ říkám tiše, „vy jste mě neposlechl.“

Má potíže s dýcháním. Dusí se krví. Slyším ji klokotat v plících.

Toužím k jeho ústům přiložit rty a vysát ji z něj. Je to pokušení –

ach, jenom trochu zmírnit svou žízeň! Pouštím to z hlavy.

„Kdo jste?“ chrčí.

Hladím ho po vlasech. „Už jsem vám to řekla. Jsem upír. Neměl jste proti mně šanci. Vím, není to fér, ale je to tak.“ Skláním se k němu blíž a šeptám mu do ucha: „Teď mi povězte pravdu a já ukončím vaše trápení. Kdo vás na mě poslal?“

Třeští oči. „Slim,“ šeptá.

„Kdo je Slim?“

„Slim.“

„Dobře, dobře, Miku. Jak ho najdu?“

„Ne.“

„Ano.“ Laskám jeho rty. „Kde je Slim?“

Pláče. Slzy, krev – jak žalostná kombinace! Chvěje se po celém těle. „Já nechci umřít,“ chrčí. „Můj chlapec.“

„Povězte mi, co chci slyšet, a já se o vašeho chlapce postarám,“

říkám.

Jsem v jádru hodná holka. Můžu říct, jestli mi nepovíte, kdo to je ten Slim, najdu si vašeho chlapečka a stáhnu ho z kůže. Ale Riley příliš trpí, neslyší mě. Začínám litovat, že jsem udeřila tak prudce, místo abych z něj vypáčila pravdu pomalým mučením. Varovala jsem ho, že jsem zlá, když se rozzlobím, a je to pravda.

Dusí se. „Pomoz mi,“ prosí.

„Je mi líto. Umím jenom zabíjet. Neumím léčit a vy jste smrtelně zraněn.“ Sedám si na paty a rozhlížím se po kanceláři. Objevuju na stole fotku pana Rileyho z hezkým, asi tak osmnáctiletým klukem.

Uvolňuju si ruku a natahuju se pro ni. Ukazuju mu ji.

„Je to váš syn?“ ptám se.

Riley má obličej zkřivený hrůzou. „Ne!“ křičí.

Znovu se k němu skláním. „Nechci mu ublížit. Chci Slima. Kde toho muže najdu?“

Smrtelná křeč. Rileymu se třesou nohy, haraší mu po podlaze jako hnáty kostlivce. Držím ho v náručí, hladím ho. Je konec. Riley se zakusuje do spodního rtu, krev mu barví obličej. Nabírá dech, jako 12

by polykal hlínu, kterou mu sypou na rakev. Jsou to pisklavé, klokotající zvuky. Oči se mu obracejí v sloup, tělo se mi v náruči hroutí. Dívám se na fotku toho kluka a zatlačuju Rileymu oči.

Kluk má milý úsměv.

Asi ho zdědil po matce.

Unáhlila jsem se. Než jsem přišla k Rileymu, nenapadlo mě, že by si ho na mně někdo najal. Zabila jsem ho a teď nevím, kudy dál.

Prohrabuju psací stůl a kromě adresy Rileyho bydliště nemám jedinou stopu. Stavím převrácené křeslo, usedám a přemýšlím. Na stole je počítač. Ano! Počítač! Tam by mohly být informace, které potřebuju. Můj předpoklad se potvrzuje, když ho zapínám a dostávám otázku na přístupový kód. Vím toho o počítačích hodně, mnohem víc než většina počítačových expertů. Je mi jasné, že bez cizí pomoci se do Rileyho databanky nedostanu. Znovu si prohlížím obrázek otce a syna. Postavy stojí u počítače. Riley mladší určitě zná přístupový kód. Nezbývá mi, než ho najít a pohovořit s ním.

Musím odstranit Rileyho mrtvolu. Úklid je o to snazší, ž e Riley nemá v kanceláři koberec. Rychle procházím přilehlé chodby a objevuju kumbál s úklidovými prostředky. Vracím se do kanceláře s mopem, hadrem a kbelíkem a dělám práci, kterou jeho sekretářka pravděpodobně odmítá. Našla jsem v kumbále dva velké zelené igelitové pytle. Ukládám do nich mrtvolu. A než se svým nemotorným břemenem opouštím kancelář, stírám všechny otisky.

Pamatuju si přesně každé místečko, kterého jsem se dotkla.

Noční čas je můj spojenec. Zůstává mi věrný po celá ta nekonečná léta. V budově ani venku není živé duše. Snáším Rileyho po schodech a ukládám ho do kufru svého auta. Klid mi vyhovuje, nemám chuť znovu zabíjet. Vražda – stejně jako milování – silně působí na mou psýchu. Nemůžu s tím nic dělat.

Mayfair je městečko na pacifickém pobřeží státu Oregon ohraničené z jedné strany borovým lesem, z druhé strany slanou vodou. Je chladno, podzim se chýlí ke konci. Cestou z Rileyho kanceláře mě napadá zajet k pláži a vrhnout tělo do příboje, ale pak si to rozmýšlím a zatáčím nahoru do pobřežních kopců. Je to v těchhle končinách můj první pohřeb. Riley je první, koho jsem zabila od okamžiku, co jsem se před několika měsíci do Mayfair 13

přistěhovala. Zastavuju na konci úzké prašné cesty a odnáším mrtvolu na zádech do lesa. Napínám sluch. Je klid. Pokud vůbec v okolí někdo bydlí, určitě už dávno spí. Nemám lopatu. Nepotřebuju ji. Dokážu svými nehty proniknout do nejtvrdší půdy jako ostrým nožem do lidského masa. Po dvou mílích skládám Rileyho na zem, spouštím se na ruce a na kolena a začínám hrabat. Je to samozřejmě hrubá práce, špiním si šaty, ale nevadí, mám doma pračku a vynikající prací prášky. Nedělám si starosti, že by tělo někdo našel.

Starosti mi dělají jiné věci.

Kdo je Slim?

Jak mě objevil?

Podle čeho usoudil, že má být Riley v mé přítomnosti opatrný?

Hážu mrtvolu do dvoumetrové hloubky a během minuty ji

zahazuju hlínou. Nepronáším žádnou modlitbu. Ke komu bych se modlila? Ke Kršnovi? Tomu bych dost dobře nemohla říct, že něčeho lituju. Už jednou jsem to udělala – když likvidoval naši divokou smečku a já ve svých krvavých spárech držela jeho nejdražší poklad.

Ne, říkám si, Kršna by nevyslechl prosby za spásu duší mých obětí.

Jenom by se mi vysmál a vrátil se ke své flétně. K písni života, jak to nazývá. Nebyla to snad tahle píseň, kterou hrál těm ze svých vyznavačů, kteří byli mrtví ještě dřív, než skutečně zemřeli? Kde tenkrát bylo jeho slitování? Ne, k bohu se za Rileyho pomodlit nemůžu.

Ani za jeho syna.

Vracím se domů, do svého nového domu na pobřeží. Je hluboká noc. Hledím na fotku kluka a kladu si otázku, čím je mi tak povědomý. Má okouzlující velké hnědé oči. Jsou nevinné, ale zároveň ostražité jako oči mladé sovy za půlnočního úplňku. Něco mi říká, že ho v nejbližších dnech uložím do země vedle otce. Ta myšlenka mě znepokojuje. Nechápu to.

14

II.

Nikdy nespím dlouho, nejvýš dvě hodiny a převážně v době, kdy je slunce v zenitu. Nesnáším slunce, ale není to žádný smrtelný nepřítel, jak ve své knize o hraběti Drákulovi líčí Bram Stoker. Přečetla jsem Drákulu, když vyšlo první vydání, za deset minut. Mám

fotografickou paměť a dokážu se stoprocentně soustředit. Příběh se mi líbil. Aniž to pan Stoker tušil, setkal se se skutečným upírem, když jsem ho jednoho ponurého rána roku 1899 zašla v Anglii navštívit. Byla jsem k němu velice milá. Požádala jsem ho o autogram do knížky a na odchodu jsem mu vtiskla dlouhý polibek.

Jen taktak, že jsem nenasála kapičku jeho krve. Chtěla jsem, ale musela jsem se ovládnout, abych nepřekazila pokračování příběhu, které se chystal napsat – byla jsem to já, kdo ho k tomu inspiroval.

Lidé se většinou odvracejí od věcí, které je děsí víc, než je zdrávo, což ovšem neplatí o autorech moderní hororové literatury.

Stoker byl pozorný, vnímavý muž. Vycítil, že nejsem obyčejná žena, že jsem nebezpečná. A přesto po mě zatoužil. Vím to.

Slunce, to věčné nebeské světlo, mě oslabuje. Ve dne, hlavně v poledne se cítím mizerně. Ne úplně vyčerpaná, abych si musela lehnout, nemám prostě na nic náladu. Pravda, nejsem přes den příliš svěží, ale i tak mám víc energie než většina smrtelníků. Mám radši noc než den. Miluju matné kontury tajemných nočních výjevů. Jsou chvíle, kdy s ním o cestě na Pluto.

Druhý den jsem od rána na nohou. Nejdřív volám třem obchodním agentům, kteří vedou mé účty – každý sídlí na jiném komitentu.

Říkám, že je to smutné, ale že se někdo dostal k informacím o mých majetkových poměrech. Jeden jak druhý tvrdí, že s tím nemá nic 15

společného, a já se z tónu jejich hlasů ujišťuju, že nelžou. Jen to zvyšuje můj obdiv k Rileyho schopnostem. Jakými obskurními, rafinovanými cestičkami se tenhle detektiv vetřel do mého soukromí?

Někdo ho na mě musel nasměrovat.

A určitě ho nasměroval. A ať už to byl kdokoli, Riley si toho člověka držel od těla. Když zjistil, jak jsem bohatá, napadlo ho, že by mohl získat mnohem víc, když se se mnou sejde osobně. Z toho se dá usoudit, že ten, kdo ho najal, zatím neví, co přesně dělám, kde bydlím a podobně. Jakmile pozná, že Riley zmizel, určitě začne hledat toho, kdo ho odstranil. Ještě je čas, ale není ho příliš. Jsem už taková, že radši lovím, než bych se sama nechala lovit. Přísahám, že zabiju… že smetu z povrchu zemského každého, kdo Rileyho najal, tak jako jsem smetla jeho!

S pomocí svého amerického obchodního agenta hned r áno organizuju své přijetí na střední školu Mayfair High. Čas oponou trhl a jsem někdo jiný. Jmenuju se Lara Adamsová. Moje poručnice, paní Adamsová, jde s mými doklady do školy a zapisuje mě na většinu předmětů, na které chodí Ray Riley. Nedalo mi moc práce zjistit si jeho jméno. Sféra mého vlivu je stejně velká jako krvavá řeka, která se za mnou táhne z minulosti. A já se s falešnou paní Adamsovou ani nesetkám a ona se nesetká se mnou, pokud neřekne něco, co by mohlo Laře Adamsové ublížit. Ne, neřekne, ví, že kdyby řekla, už nikdy by nepromluvila znovu. Moji společníci respektují pravidlo mlčení. Jsou za to placeni.

V noci nemůžu usnout, mám žízeň. Jak často se musím napít krve? Začíná mi chybět přibližně po týdnu. Po měsíci nejsem schopná myslet na nic jiného než na to, kdy znovu smočím ret v horké krvi. Když to trvá příliš dlouho, chřadnu. To ale neznamená, že bych bez krve zemřela, alespoň ne hned. Už jsem vydržela bez kapky lidské krve šest měsíců. V největším zoufalství se můžu napít zvířecí krve. Skutečné štěstí však prožívám jedině tehdy, když mám na jazyku krev lidskou. Co ve mně vyvolává palčivou žízeň, není krev sama o sobě, ale životní síla obsažená v lidské krvi. Nevím, jak tu životní sílu definovat, vím jenom, že existuje: tlukot srdce, když mám v ústech žílu cizího člověka, žár jeho nejtajnějších tužeb.

16

Životní síla v krvi zvířete je něco mnohem, mnohem hrubšího. Když se přisaju na člověka, je to, jako bych se posilovala jeho podstatou, jeho vůlí. A existovat padesát století, to už vyžaduje notnou dávku vůle!

Není pravda, že se člověk promění v upíra, když se napiju jeho krve, ani není pravda, že se stane upírem ten, kdo se napije mojí krve. Cizí krev prochází upírovým zažívacím traktem a rozkládá se.

Nevím, jak lidé přišli na to, že krev, která projde ústy, může vyvolat transformaci. Kdybych chtěla z někoho udělat upíra, musela bych smísit jeho krev se svou krví. A nesmělo by té krve být málo. Moje krev musí ovládnout celé jeho tělesné ústrojí, aby se mohl stát nesmrtelným.

Dneska už samozřejmě z nikoho upíra nedělám.

Jedu podle pobřeží k jihu. Poprvé zastavuju v severní Kalifornii.

Je noc. U silnice stojí docela hezký bar. Vklouzávám dovnitř. Muži se po mně otáčejí, dělají na své kumpány grimasy. Upírám na barmana tak drtivý pohled, že se ani neodvažuje požadovat po mně identifikační kartu, jestli jsem plnoletá. V baru je víc mužů než žen.

Hledám určitý typ, někoho, kdo jenom projíždí, a objevuju muže, který sedí osamocen v rohu. Je velký a silný, neoholený, má na sobě čistou zimní bundu, na které zůstaly olejové skvrny, které nešly vyčistit. Je celkem pohledný. Popíjí vychlazené pivo a vypadá znuděně. Je to řidič dálkových náklaďáků, znám tyhle typy. Často se sytím z jejich žil.

Sedám si k němu. Překvapuje ho to. Usmívám se. Dokážu svým úsměvem konejšit i děsit, ale na tomhle muži je vidět, jak je spokojený, že jsem si k němu přisedla. Objednává mi pivo a povídáme si. Nevyptávám se, jestli je ženatý

– s největší

pravděpodobností je – a on se tím nechlubí. Když odcházíme, odvádí mě do motelu, i když bych se spokojila i se zadní částí kabiny jeho trucku. Říkám mu to, ale on mě poplácává po stehně a vrtí hlavou. Je gentleman. Nezabiju ho.

A pak to přichází. Svléká mě a já se mu zakusuju do šíje. Z hrdla mu vychází slastný vzdech. Zaklání hlavu. Nemůže tušit, co s ním provedu. Hypnotizován dosud nepoznaným druhem rozkoše poddává se mým ústům po celou dobu, co piju. Je mu, jako bych ho 17

vzrušovala zevnitř – laskala mu nitro svými dlouhými nehty. Já to tak cítím vždycky, je to sladké a přirozené jako milování. Ale žádný sex s ním nemám. Maličko si nakusuju jazyk a nechávám odkápnout svou krev na jeho ránu. Rána se okamžitě zaceluje, nezůstává nejmenší jizvička. Ukládám ho do postele. Vysála jsem z něj polovinu krve. Bude spát tvrdě a až se probudí, bude ho možná trochu bolet hlava.

„Zapomeň,“ šeptám mu do ucha.

Nebude si nic pamatovat. Jen málokdy se někdo po ránu

rozpomene, co se mu v noci přihodilo.

Druhý den jsem na hodině dějepisu u prof. Castra. Mám na sobě elegantní krémové šaty, na kterých je vidět, že jsou drahé, krajkový lem patnáct centimetrů nad koleny. Mám dokonalé nohy a nechci je skrývat. Dlouhé blond vlasy mi padají na ramena. Nemám žádný make-up ani šperk. Ray Riley sedí vpravo ode mne a já si ho se zájmem prohlížím. Vyučování začíná za tři minuty.

Ray má na rozdíl od svého otce inteligentní obličej. Vypadá přesně jako většina dnešních pěkných kluků, má vlnité kaštanové vlasy a ostře řezaný profil. Vychází z něj vnitřní krása, která dokonale ladí s jeho vzhledem – ach, je božský! Ten kluk je víc mužem než chlapcem. Zračí se to v jeho hnědých očích, něžných a ohnivých, když sedí v tichém soustředění a naslouchá, o čem hovoří spolužáci. Zvažuje názory druhých, a buď s nimi souhlasí, nebo je odmítá, aniž by ho zajímalo, co si o tom druzí myslí. Ray Riley je sám sebou a to se mi na skutečných mužích líbí nejvíc.

Mluví k dívce po své pravici. Jmenuje se Pat a ti dva spolu určitě chodí. Pat je hubeňoučká, a když se dívá na Raye, září jako sluníčko.

Je sebevědomá, ale není vlezlá, je, jak se říká, plná života. Pořád něco dělá s rukama, často se Raye dotýká. I ona se mi líbí a já si říkám, jestli mi nebude překážet. V jejím vlastním zájmu doufám, že nebude. Hrozně nerada zabíjím mladé lidi.

Pat je oblečená jednoduše, má na sobě blůzu a džíny. Rodiče asi nemají moc peněz. Ray je oblečený přesně tak, jak se to k němu hodí. Vnuká mi to myšlenku na milión dolarů, které jsem nabízela jeho otci.

Nezdá se, že by byl rozrušený. Jeho otec určitě dost často nebývá 18

celé dny doma.

Odkašlávám si a Ray ke mně otáčí hlavu.

„Ahoj,“ povídá. „Jsi nová?“

„Čau,“ říkám. „Ano. Nastoupila jsem dneska.“ Podávám mu svou něžnou ruku. „Jmenuju se Lara Adamsová.“

„Ray Riley.“ Tiskne mi dlaň. Jeho dotyk je vřelý, má v žilách zdravou krev. Cítím u lidí krev přes kůži a poznám, když mají nějakou vážnou nemoc – dokonce i několik let předtím, než u nich propukne. Ray na mě upírá oči a já sklápím své dlouhé řasy. Pat přestává mluvit ke spolužačce a taky se ke mně otáčí.

„Odkud jsi?“ ptá se Ray.

„Z Colorada.“

„Opravdu? Podle akcentu bych neřekl.“

Tahle poznámka mě zaráží, protože se považuji za mistryni v napodobování nejrůznějších akcentů. „Slyšíš něco jiného?“ ptám se a čekám, co řekne.

„Nevím. Jako bys v sobě měla něco z angličtiny a zároveň z francouzštiny – takovou kombinaci.“

„Žila jsem dlouho v Anglii i ve Francii. Hodně jsem cestovala.

Asi to bude tím.“

„To je jasný.“ Ukazuje za s e b e . „Laro, to je moje holka Pat McQueenová. Pat, seznam se s Larou Adamsovou.“

Pat přikyvuje. „Čau.“ V jejím chování není ani stopa po defenzívě. Věří v Rayovu lásku i ve svou lásku k němu. To se změní.

Myslím na počítač v Rileyho kanceláři. Třeba už tam byla policie a odnesla ho. Mohla jsem si ten počítat vzít, ale nešlo to. Nemohla bych Rayovi vysvětlit, kde jsem k němu přišla, natož ho požádat, aby mi otevřel datové soubory.

„Ahoj, Pat,“ povídám. „Těší mě.“

„Mě taky,“ říká. „Máš hezké šaty.“

„Dík.“ Radši bych se s Rayem seznámila o samotě. Bylo by lepší, kdybychom se spřátelili, aniž by se nám do toho Pat pletla. No nic, takhle alespoň vím, že Raye zajímám. Holka jako já se nemusí moc snažit, když chce upoutat muže. Znovu se k němu obracím.

Ptám se: „Co bude v téhle hodině?“

„Dějiny Evropy,“ odpovídá. „Něco jako výměna názorů. Dneska 19

máme Francouzskou revoluci. Víš o tom něco?“

„Znala jsem Marii Antoinettu osobně,“ říkám, ale není to pravda.

Slyšela jsem o ní hodně, ale mezi francouzskou šlechtu jsem se nehrnula, protože mi připadala nudná. Byla jsem však u toho, byla jsem v tom davu toho dne, když Marii Antoinettě usekli hlavu.

Dokonce jsem vykřikla, jak jí gilotina přeťala šíji. Gilotina je popravčí technika, která mě děsí. I mě několikrát popravili, přesněji řečeno pověsili, čtyřikrát jsem byla ukřižovaná, ale vždycky jsem se z toho dostala. Kdybych přišla o hlavu, asi bych zemřela. Stihla jsem začátek Francouzské revoluce, ale pak jsem odjela do Ameriky.

„Je pravda, že když jí přišli říct, že chudí lidé hladoví, protože nemají chléb, odpověděla: ‚Tak ať jedí koláče.‘?“ ptá se Ray a dodává, že myslel, že je to vtip.

„Podle mě to řekla její teta.“

Do třídy vchází prof. Castro, smutný exemplář moderního vychovatele, nebo jak bych ho nazvala. Kráčí ke katedře a seká očima po hezkých holkách. Svým pitralonovým způsobem je docela přitažlivý. Hážu k němu hlavou. „ Jaký je?“

Ray krčí rameny. „Celkem ujde.“

„Takže nic moc.“

Ray mě usazuje. „Ty se mu určitě budeš líbit.“

„To jistě.“

Začíná hodina. Prof. Castro mě představuje spolužákům a chce, abych vstala a řekla něco o sobě. Zůstávám sedět a vypouštím asi deset slov. Prof. Castrovi se to moc nezamlouvá, ale nechává to být.

Zahajuje výklad.

Ach, historie – iluze, s kterou lidstvo nahlíží na svou minulost!

Vzdělanci se přou o správnosti svých závěrů, až jim na čelech naskakují žíly, a přitom tak nedávná věc, jako je druhá světová válka, vězí v paměti lidí bez smyslu pro realitu. Pro mě není historie sled událostí, ale soustava pocitů. Lidé si druhou světovou válku představují jako o hromný triumf a přitom to nebylo nic jiného než nekonečná řada utrpení. Jak rychle smrtelníci zapomínají! Já nezapomínám nic. Já, krvelačná prostopášnice, jsem nikdy neviděla válku, kterou by stálo za to oslavovat – jestli je vůbec něco takového možné.

20

Prof. Castro minulosti nerozumí, ani co by se za nehet vešlo.

Dokonce si plete i data. Mluví asi půl hodiny a já se můžu ukousat nudou. Ostré slunce mě uspává. Jsem přistižena, jak hledím z okna.

„Slečno Adamsová.“ Profesor mě vytrhává ze zasnění. „Řekla byste nám laskavě, jaký je váš názor na francouzskou šlechtu?“

„Myslím, že byla velice šlechetná.“

Prof. Castro se mračí.

„Vy schvalujete excesy, kterých se

dopouštěla na úkor nemajetných?“

Než odpovídám, sekám očima po Rayovi. Neřekla bych, že by se mu líbily hloupé holky, a ani necítím potřebu si na něco takového hrát. Dívá se na mne, miláček.

„Já to neschvaluju, ani neodsuzuju,“ povídám. „Beru to, jak to je.

Mocní vždycky těží z bezmocných.“

„To zní dost zjednodušeně, pokud vám dobře rozumím,“ reaguje prof. Castro. „Do jaké školy jste chodila, než jste se přistěhovala sem do Mayfair?“

„Není důležité, do jaké školy jsem chodila.“

„Zdá se, že nemáte zrovna příznivý vztah k vyšší autoritě,“ povídá prof. Castro.

„Někdy. Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli ta vyšší autorita za něco stojí, nebo ne,“ odpovídám s úsměvem, z kterého vyplývá, že mluvím o něm. Prof.

Castro mě moudře nechává na pokoji a přechází k dalšímu tématu.

Když zvoní, dostávám pokyn, abych neodcházela. To se mi nelíbí.

Chci mluvit s Rayem. Sleduju ho, jak vychází s Pat ze třídy. Než se mi ztrácí z očí, ohlíží se na mě. Prof. Castro ťuká prstem do stolu, žádá mne o pozornost.

„Provedla jsem něco?“

„To jistě ne,“ říká prof. Castro. „Obávám se však, že jsme si na poprvé neporozuměli. Jako by nebylo jasné, kam každý z nás patří.“

Dívám se na něj, ne tak silně, abych ho deptala, ale abych ho alespoň uvedla do rozpaků.

Říkám: „Vy jistě víte, kam patříte.“

Pobuřuje ho to. „Ale? A copak to je?“

Cítím v jeho dechu alkohol z minulé noci i z předminulé noci a ze 21

všech nocí předchozích. Je mu sotva třicet, ale kruhy, které má pod očima, naznačují, že jeho játrům táhne na sedmdesátku. Jeho pevný postoj je jenom póza. Čeká na mou odpověď a ruce se mu třesou.

Přejíždí mi očima po těle. Rozhoduju se jeho otázku ignorovat.

„Vy se domníváte, že mám špatný přístup k vašemu vyučování,“

povídám. „Tak aby bylo jasno, nejsem taková, jak si myslíte.

Kdybyste mě znal, jistě byste ocenil můj zájem o historii a…“

ztrácím hlas. „A vůbec.“

„Jak myslíte, že vás budu klasifikovat?“

Je to tak hloupá otázka, že se musím smát. Natahuju ruku a dávám mu štípanec do tváře, mocný štípanec, až vyskakuje ze židle. Má štěstí, že mě nenapadlo štípnout ho do rozkroku. „Ale ale, pane Castro, vy přece své sladké Lárce dáte takovou známku, jakou bude chtít, že ano?“

Chce mi ruku odstrčit, ale ta už je samozřejmě pryč. „Ale no tak!

Co to děláte, slečno Adamsová?!“

Chichotám se. „Musím si na vás dát pozor, pane Castro, abyste se nám do konce Školního roku neuchlastal. Chci dostat tu báječnou známku, že?“

Odcházím a prof. Castro za mými zády protestuje. „ Já nikdy nepiju!“

„A já vám zase kašlu na vaši klasifikaci.“

Nedaří se mi Raye chytit, než začne další předmět, na který nechodí. Mé falešné poručnici se nepovedlo sladit můj rozvrh s jeho.

Musím si odsedět padesát minut trigonometrie, kterou znám stejně dobře jako dějepis. Tentokrát se mi daří vyjít s učitelem po dobrém.

Ani potom nemám hodinu s Rayem, ale určitě ho uvidím na biologii. Třetí hodina je tělesná výchova a já se převlékám do modrých kraťasů a bílého trička. Rayova holka Pat McQueenová má skříňku vedle mne. Při převlékání si povídáme.

„Proč tě Castro nechal ve třídě?“ ptá se.

„Chtěl se vyptávat.“

„Ten chlap jede po holkách. Co tě napadá, když pomyslíš na Raye?“

Pat neplácá nesmysly, jenom provokuje, aby zjistila, jestli ji ohrožuju.

22

Říkám: „Ray podle mě potřebuje děsné množství lásky.“

Pat neví, co si o tom myslet, a tak se směje. „Dávám mu jí tolik, až se mi někdy zdá, že to přeháním.“ Odmlčuje se. Prohlíží si mé nahé tělo. „Víš, ty jsi krásná. Kluci po tobě musejí v jednom kuse šílet.“

Natahuju si kraťasy.

„Mě nezajímají. Všechny odpaluj u. A

tvrdě.“

Pat se usmívá, ale moc velkou radost ze mě nemá.

V tělesné výchově se zrovna na Mayfairce učí lukostřelba. Jsem rozrušená. Je to společná hodina, kluci a holky dohromady. S lukem a šípy v ruce se vracím do dávné minulosti. Ze všeho nejvíc mě děsí vzpomínka na Ardžunu, Kršnova nejlepšího přítele a nejlepšího lučištníka všech dob. Ardžuna zabil víc upírů, než kterýkoli jiný smrtelník.

Všechny lukem.

Všechny za jedinou noc.

Všechny, protože si to Kršna přál.

Pat jde se mnou na hřiště, ale taktně se ode mne odděluje, když si rozebíráme výstroj. Už jsem jí nahnala strach a nemyslím, že to byla chyba. Mám silné sluneční brýle s šedým odstínem. Beru si luk a šípy a oslovuje mě vychrtlý kluk se silnými brýlemi.

„Ty jsi nová, že jo?“

„Ano. Jmenuju se Lara Adamsová. A ty?“

„Seymour Dorsten.“ Podává mi ruku. „Těší mě.“

Projíždím ho svými smysly a hned vidím, že tenhle mladý člověk se nedožije příštích vánoc. Má nemocnou krev, takže ani ostatní tělesnou tkáň nemůže mít v pořádku. Tisknu mu ruku nezvykle dlouho. Je z toho zmatený.

„Máš sílu,“ povídá.

Usmívám se a pouštím ho. „Myslíš na holku?“ Tře si hřbet ruky.

Jeho nemoc mě zaskočila. Nerada jsem ho zmáčkla.

Povídá: „Tak nějak.“

„Co je to za jméno, Seymour? Zní to jako kašpar.“

Moje přímost se mu zamlouvá. „Nesnáším ho. Vymyslela ho máma.“

„Musíš si dát jiné, až vypadneš ze školy. Třeba Marlboro nebo 23

Slade nebo Bubba, tak něco. A zahoď ty brýle. Měl bys nosit kontaktky. Vsadím se, že ti matka kupuje i věci na sebe.“

Tohle Seymourovi ještě nikdo neřekl. Směje se. „Máš pravdu.

Když jsem kašpar, tak je jedno, co mám na sobě, nemyslíš?“

„Neříkej o sobě, že jsi kašpar, nebo ti to zůstane. Podívej se na mě. Bůhví, co jsem zač, ale hlavně, že se tvářím, že jsem něco lepšího.“ Ukazuju mu luk a šípy. „Kam s tím budeme střílet?“

„Asi bude nejlepší, když to zkusíme do terče,“ praví moudře.

Jdeme na to, na druhý konec sportoviště, a vysíláme střely směrem k terčům, které jsou postavené pěkně vedle sebe na padesátce. Trefuju se do černé třikrát po sobě a Seymour zírá. A zírá ještě víc, když si jdeme k terčům pro šípy a moje střely jsou tak hluboko, že má co dělat, aby je vytáhl. Netuší, že kdybych chtěla, můžu první šíp rozštípnout druhým a druhý třetím. Vím, že se předvádím a že to není zrovna nejmoudřejší, ale nevšímám si toho.

Cítím se toho dne nějak rozverná. Poprvé na střední škole. První úspěchy s Rayem a Pat a

teď jsem se zalíbila i Seymourovi.

Pomáhám mu vytahovat šípy.

„Ty už jsi někdy střílela?“ ptá se.

„Ano. Měla jsem za trenéra největšího mistra luku, jaký kdy žil.“

Seymour vytahuje poslední šíp a málem padá na zem. „Laro, ty by ses měla přihlásit na olympiádu.“

Krčím rameny. Vracíme se k brankové čáře. „Nemám zájem,“

povídám.

Seymour pokyvuje hlavou. „Já si vedu podobným způsobem v matice. Jsem na ní jednička, ale k smrti mě nebaví.“

„A co tě baví?“

„Psaní.“

„A co píšeš?“

„Zatím nic. Fascinuje mě všechno záhadné a zvláštní.“ Odmlčuje se. „Čtu hlavně horory. Máš ráda horory?“

„Ano.“ Chce se mi na tu otázku odpovědět nějakým fórkem, jako že neznám k jídlu nic lepšího, když vtom mě zaplavuje pocit déja vu.

Šokuje mě to, nestalo se mi to už celá staletí. Přikládám si ruku na čelo, abych se uklidnila a zjistila, odkud to přichází. Seymour se ke mně otáčí, chce mi pomoct a já pod jeho kůží znovu cítím tu 24

ohavnou nemoc. Nedokazuji přesně pojmenovat, ale vím, co to je.

„Je ti něco?“ ptá se.

„To nic.“ Stírám si z čela studený pot. Je čistý, ne narůžovělý, jak bývá, když vypiju velké množství lidské krve. Po obloze stoupá slunce. Skláním hlavu. Seymour mě pozoruje. Najednou mám pocit, že je u mne a jeho tělo prostupuje mým tělem. Stejně jako nesnáším déja vu, nesnáším ani tenhle pocit. Napadá mě, jestli nejsem citlivější na sluneční paprsky než dřív. Už dlouhá léta jsem nebyla takhle – v pravé poledne – na vzduchu.

Seymour povídá: „Mám pocit, jako bych tě už někde viděl.“

„Mám taky takový pocit,“ říkám upřímně a konečně mi to dochází. Říkala jsem, že umím číst emoce. Rodilo se to ve mně pomalu, celá staletí. Kdysi jsem si myslela, že to patří k mému výjimečnému pozorovacímu talentu, a myslím si to pořád. Vnímám pocity lidí, aniž bych je nějak zvlášť zkoumala, a do dneška se v téhle své schopnosti nevyznám, protože se týká něčeho, co není fyzické, něčeho, co snad nikdy nepochopím.

Ne, nejsem jediná, kdo to dokáže. Občas potkávám lidi, kteří jsou stejně senzitivní jako já. Musím se přiznat, že jsem jich několik zabila, aby nepoznali, co jsem zač, nebo lépe řečeno, co nejsem zač –

že nejsem člověk. Aby neřekli svým přátelům, že jsem nebezpečná.

Zabila jsem je, i když jsem nechtěla, protože byli jediní, kteří mi rozuměli.

Cítím, že Seymour je takový člověk. Opět si chystám luk a šípy a hledím na terč. Něco rozptyluje mou pozornost. V dálce, u školní tělocvičny stojí prof. Castro a hovoří s atraktivní blondýnou. Při řeči se jí dotýká – zřejmě na tu holku zkouší staré triky. Je ode mě asi tak tři sta metrů, ale pro mé silné paže s lukem je pořád ještě na dostřel.

Jak si pohrávám s dalším šípem, napadá mě, že kdybych ho střelila do srdce, nikdo nepozná – nebo neuvěří, že jsem to byla já, kdo ho zabil. Mohla bych to zahrát tak, aby si Seymour nevšiml, kam střílím. Smrt pana Rileyho předevčírem v noci ve mně vyvolala touhu po dalším zabíjení. Pokud násilí opravdu plodí násilí, u upírů to platí dvojnásob. Nic je nemůže oblažit tak jako pohled na krev –

kromě její chuti na jazyku.

Nasazuju šíp na tětivu.

25

Mhouřím oko.

Castro hladí dívku po vlasech.

Koutkem druhého oka vidím, že mě Seymour sleduje.

Co vidí? Co cítí? Jak se mi vaří krev v žilách?

Snad. Jeho další reakce to potvrzuje.

„Ne!“ křičí.

Cíl se mi v oku rozplývá. Žasnu. Seymour vycítil, že chci zabít prof. Castra! Kdo je tenhle Seymour, ptám se sama sebe. Skláním luk a otáčím se k němu. Musím se ho na to zeptat.

„Co ne?“ povídám.

Civí na mě očima zvětšenýma silnými čočkami. „Nesmíš na nikoho střílet.“

Směju se hlasitě, i když mě jeho slova dusí. „Cože, snad si nemyslíš, že chci na někoho střílet?“

Usmívá se a uklidňuje se. Můj smích ho oklamal. Možná. Napadá mě, jestli náhodou Seymour není jedním z těch smrtelníků, kteří by dokázali oklamat i mě.

„Měl jsem pocit, že to chceš udělat,“ říká. „Promiň.“

„Vypadám tak nebezpečně?“

Vrtí hlavou. „ Jsi úplně jiná než ostatní.“

Nejdřív si všiml Ray, že mám zvláštní akcent, a teď Seymour čte mé myšlenky. Zajímavý den, řekla bych. Rozhoduju se, že už nebudu riskovat.

Pořád nechci věřit, že Seymour čte mé myšlenky. Kdybych tomu věřila, zemřel by dřív, než zapadne slunce – i kdybych si to potom měla vyčítat.

Povídám: „Ty jsi asi vedle z toho, jak vypadám. Líbím se ti, viď?“

Směje se a přikyvuje. „Nestává se často, aby se taková pěkná holka bavila s kašparem, jako jsem já.“

Lehce ho šťouchám hrotem šípu do břicha. „Co kdybys mi pověděl něco o těch knížkách, které čteš.“ Snímám šíp z tětivy. Jo, pan Castro se dožije ještě jednoho rána, říkám si, ale dalšího…

kdoví? Dodávám: „Hlavně o hororech, které máš nejradši.“

A Seymour mi po zbytek hodiny povídá o různých autorech a knížkách, co přečetl. Těší mě, že se mu nejvíc líbil Drákula. Úmyslně několikrát za sebou míjím černou, i když si nejsem jistá, jestli tím 26

Seymoura oklamu. Nespouští ze mě oči.

Další hodina je biologie. Ray sedí vzadu u laboratorního stolu.

Neztrácím čas. Přisedám si k němu. Okamžik se tváří, jako by chtěl říct, že místo je obsazené, ale pak si to rozmýšlí.

„Jak se ti líbila lukostřelba?“ ptá se.

„Mluvil jsi s Pat?“

„Ano.“

My o vlku a vlk za humny – přichází Pat a sedá si mezi nás.

Znovu přemýšlím o počítači v Rileyho kanceláři. Kdyby ho odnesla policie a zjistilo se, koho pan Riley vydíral, určitě by po mně šli.

Musím se k počítači dostat dřív než oni, musím zlikvidovat data!

Rozhoduju se to urychlit, i když vím, že si tím zlikviduju celou tuhle kamulfáž. Musím to provést ještě dnes v noci. Natahuju ruku a dotýkám se Rayovy paže.

„Můžeš pro mě něco udělat?“ ptám se.

Stáčí oči k dlani na svém obnaženém předloktí. Můj dotyk je horký. A brzy bude žhavý.

Říká: „Jistě.“

„Naši na pár dní odjeli a já potřebuju pomoct odnést do d omu nějaké věci. Jsou pořád ještě v garáži.“ Odmlčuju se. „Můžu ti za to zaplatit.“

„Žádné placení nepřichází v úvahu. Rád ti pomůžu. Řekněme o víkendu.“

„Víš, je tam moje postel. Včera jsem musela spát na zemi.“

„To je smůla.“ Ray se nadechuje a přemýšlí. Nechávám mu dlaň na paži a vskutku, jemný dotyk mé pokožky mu pomáhá najít správné řešení. „Mám dneska po škole nějakou práci.“

„Do kolika?“

„Do devíti. A pak jdu k Pat.“

„Je to skvělá holka.“ Prohlížím si ho. Jeho oči jako by říkaly, ano, je skvělá, ale v životě jsou ještě jiné věci než láska. Nebo si to namlouvám? Hledím na Raye a nemůžu si pomoci, čím dál tím víc cítím, že je jedním z mála smrtelníků, které bych mohla milovat.

Říkám si, že na to, že je sotva poledne, je tenhle den plný překvapení. Nemilovala jsem muže nebo ženu – když na to přijde –

celá staletí. A nikdy jsem nikoho nemilovala tak jako svého manžela 27

Rámu, než jsem se stala vampýrou.

Dívám se na Raye a vidím Rámu. Už vím, co mě na něm tak přitahuje. Ray má Rámovy oči.

Je zmatený. „Chodíme spolu už rok.“

Nechtěně vzdychám. Dokonce i po staletích se mi po Rámovi stýská. „Rok uteče jako nic,“ říkám tiše.

Ale pět tisíc let – ten čas na mne doléhá jako zástup duchů, je to nepříjemné, ale je to tak. Čas zahání hravost a tříbí zodpovědnost.

Napadá mě, jaké by to asi bylo, kdybych byla s Rayem v noci v parku. Políbila bych ho, zakousla bych se do něj – jemně. Znovu vzdychám. Tenhle nešťastný kluk vůbec netuší, že sedí vedle vraha svého otce.

„Možná bych ti mohl přijít pomoct,“ pokračuje. Mé oči ho neděsí, jak jsem očekávala, nevím, jestli je to jeho vnitřní silou, nebo jestli nemám pohled oslabený svou náklonností k němu. „Ale musím o tom promluvit s Pat.“

Spouštím z něj ruku. „Když to řekneš Pat, řekne fajn a přijde s tebou.“ Krčím rameny. „Každá holka by to udělala.“

„Nemůže se mnou přijít?“

„Ne.“

Odpověď ho překvapuje, ale není hloupý, neptá se proč. Pokyvuje hlavou. „Promluvím s ní. Možná bych mohl přijít potom. Kdy chodíš spát?“

„Pozdě.“

V hodině biologie se probírá fotosyntéza, k jakým chemickým reakcím dochází působením sluneční energie na chlorofyl a jakou úlohu má tento zelený pigment v potravinovém řetězci. Učitel to podává zajímavým způsobem – chlorofyl a červené krvinky jsou prakticky totéž, až na to, že v chlorofylu je atom železa nahrazen atomem hořčíku. Pokukuju po Rayovi a napadá mě, že se od sebe z hlediska evoluce lišíme jenom jedním atomem.

Samozřejmě vím, že upíři do evoluce nepatří. Vznikli jsme omylem, jako strašlivá hříčka přírody. Až mi Ray ukáže datové soubory svého otce, s největší pravděpodobností ho zabiju. Usmívá se, když na něj pohlédnu. Asi už ke mně něco cítí. Ale já se neusmívám. Mám příliš černé myšlenky.

28

Škola končí. Dávám Rayovi adresu, ale ne telefon. Ne c hci, aby zavolal, že nepřijde. Je to adresa mého nového domu, který mi obstarali teprve ráno. V počítači pana Rileyho jistě bude moje původní adresa a já nesmím dovolit, aby Ray něco vytušil, až spolu –

jestli k tomu dojde – počítač zapneme. Slibuje, že dorazí, jak nejdřív to půjde. Ne, nemyslí na sex, myslí na něco jiného, a já nemůžu rozluštit, co to je. Ale jsem ochotná se s ním pomilovat, když bude chtít. Předvedu mu něco, o čem se mu nikdy ani nesnilo.

Přijíždím do svého nového bydliště, k obyčejnému

předměstskému domku. Je zařízený. Rychle, bez problémů přemisťuju většinu nábytku do garáže. Pak jdu do ložnice, zatahuju závěsy a ukládám se k spánku na tvrdou prkennou podlahu. Slunce mě vyčerpalo, říkám si, a jak usínám, cítím, že lidé, které jsem toho dne potkala, pronikli hluboko do mého nitra, do mé železité krve, která se jako pekelná řeka valí ze zvětralých vrstev pravěku, aby do tohohle zeleného světa, do téhle doby, které se říká současnost, vpadla jako boží hněv. Chci, aby se mi, až usnu, zdálo o Kršnovi, ale nedaří se mi to. Vidím ve snu démona.

Jakšu, prvního z upírů.

A já jsem poslední.

29

III.

My jsme původní Árijci – světlovlasí a modroocí. Na cestě za teplejším podnebím, dávno předtím, než se objevil první kalendář, jsme jako roj sršňů vpadli do Indie. Měli jsme ostré meče a prolévali jsme krev. Byli jsme tam i 3000 let před Kristem, když jsem se narodila, ale už ne jako nepřátelé, byli jsme součástí kultury, která vstřebala každého nájezdníka a učinila z něj bratra. Přišla jsem na svět v zapadlé vesnici v Rádžasthánu, v místech, kde se savana měnila v poušť, a z neúrodných plání na západě fičel písek. Dostala jsem jméno Síta. Byla jsem u toho od samého počátku. Amba, pramáti všech upírů, byla mou družkou. Amba v mém jazyce znamená matka. Byla to dobrá žena.

Amba byla o sedm let starší než já a mě bylo právě sedm let, když naši vesnici stihla pohroma. Přestože mezi námi byl sedmiletý věkový rozdíl, byly jsme dobré přítelkyně. Já jsem byla na svůj věk vysoká, ona malá. Často jsme zpívaly, hlavně badžány, obřadní písně ze svatých Véd. Zpívaly jsme po setmění u řeky. Byla jsem tmavá, opálená nelítostným sluncem, zatímco Amba byla tmavá po otci, který pocházel z kmene původních obyvatel Indie. Nepodobaly jsme se jedna druhé, ale když jsme společně zpívaly, bylo to krásné. Byla jsem šťastná. Život v Rádžasthánu byl prostý.

Pak přišla epidemie. Nepostihla každého, jenom polovinu z nás.

Nevím, proč jsem neonemocněla, když jsem pila ze zamořené řeky stejně jako Amba a ostatní. Amba nemoci podlehla první. Poslední dva dny před smrtí zvracela krev a já jí nemohla pomoct, jenom jsem seděla a dívala se, jak umírá. Nejhorší na tom bylo, že Amba byla v osmém měsíci těhotenství. Nikomu, dokonce ani mě, své nejmilejší 30

družce nikdy neřekla, kdo je otcem.

Když zemřela, mohl být všemu konec, její tělo mělo být přeneseno na pohřebiště a spáleno, obětováno Višnuovi a popel vhozen do řeky, jenže tehdy do naší vesnice přišel aghorský kněz, který s jejím tělem naložil jinak. Aghoran byla pochybná, temná stezka. Nebýt všude kolem nás mor a zkáza, nikdo by ho nenásledoval. Kněz kázal bludná slova, avšak lidé mu naslouchali, protože se báli černé smrti. Říkal, že mor je dílem zlého rákšasy, démona, kterému se nelíbí, že vzýváme velkého boha Višnu. Pravil, že můžeme rákšasu z naší vesnice vyhnat jedině, když vyvoláme ještě mocnější bytost, jakšíniho, a uprosíme ho, aby rákšasu snědl.

Některým to připadalo rozumné, ale my ostatní jsme si kladli otázku, jak nás může zachránit nějaký jakšíni, když to nedokáže ani nejvyšší bůh. A mnozí se obávali, co se s námi stane, až jakšíni rákšasu sežere. Z čtení Véd jsme věděli, že jakšové nejsou lidským bytostem příliš nakloněni. Avšak aghorský kněz pravil, že si s jakšínim poradí, a tak mu bylo dovoleno, aby svůj záměr uskutečnil.

Aghoranští obyčejně neinvokují božství ze soch anebo z oltářů, ale z těl zemřelých lidí. Právě pro tohle se jim většina zbožných v Indii vyhýbá. Bohužel, zoufalí lidé zapomínají na víru právě v okamžiku, kdy ji nejvíce potřebují. Měli jsme mnoho mrtvých, kněz si mohl vybrat dle libosti. Vybral si Ambu a já si dneska myslím, že ho ze všeho nejvíc zaujalo její těhotenství. Byla jsem tehdy ještě dítě, ale přesto jsem v knězových očích rozpoznala něco, co mě děsilo.

Bylo to chladné a kruté.

Jako příliš mladá jsem se nemohla obřadu zúčastnit. Zeny tak jako tak neměly na podobné obřady přístup. Jenže já jsem chtěla vědět, co se stane s tělem mé družky, a tak jsem se v noci vykradla do lesa, k místu, kde se konala invokace. Sledovala jsem to ukrytá za balvanem na okraji mýtiny. Aghorský kněz doprovázený šesti muži – jedním z nich byl můj otec – přinesl Ambino nahé tělo. Pomazali je očistným olejem, kafrem a vínem. Pak se u praskajícího ohně sesedli kolem Amby, která měla hlavu zvrácenou nazad, a kněz spustil dlouhý, monotónní zpěv. Nelíbilo se mi to, znělo to úplně jinak, než badžány, kterými jsme opěvovaly Višnua, ucho se vzpíralo tyhle mantry vnímat. Vždycky, když kněz dokončil verš, udeřil dlouhou, ostrou 31

holí do Ambina břicha. Vypadalo to, jako by chtěl, aby se probudila, nebo aby se alespoň probudilo to, co měla v sobě.

Takhle to pokračovalo, až z břicha začala vytékat krev.

Přítomní muži byli zděšení, protože Amba krvácela jako živá žena a byl slyšet tlukot srdce. Nemohla jsem tomu uvěřit. Byla jsem u Amby, když umírala, a ještě dlouho potom jsem u ní seděla, hlídala její tělo. Teď se jí, ne najednou, ale pomaličku vracel dech. Vůbec mě nenapadlo se k ní rozběhnout. Dokonce ani tehdy, když jsem pochopila, že jí kněz oživil. Myslela jsem jen na to, že bych měla utíkat zpátky k mamince, která se už o mě jistě strachovala. Černý mrak zakryl měsíc a zvedl se chladný vítr, který přinášel pach smrti a rozkladu. Bylo to strašné, bylo to, jako by se náhle zjevil obrovský démon a zafuněl na místo, kde se konal obřad.

Něco se dělo. Jak zápach sílil, a muži křičeli, že by se mělo přestat, oheň se náhle smrskl na řeřavé uhlíky. Do vzduchu stoupal dým, vinul se z té krvavé výhně jako obrovitý plaz, který opouští zbytky pozřené kořisti. Někteří muži ječeli hrůzou, avšak kněz se smál a zpíval ještě silnějším hlasem. Vtom se Amba posadila.

Pohled na ni byl strašný. Obličej měla zbrocený krví. Oči jí vystupovaly z důlků, jako by každým okamžikem měly puknout, z úst vyčnívaly zuby, škleb se zvětšoval. Nejhorší byl jazyk. Byl mnohem delší než normální lidský jazyk, snad půl metrů dlouhý, vlnil se a svíjel v horkém vzduchu nad ohništěm jako smažící se had.

Dívala jsem se na to zkamenělá děsem. Před mýma očima vznikal jakšíni. Jakšíni se v té strašidelné rudé záři otočil ke knězi, který okamžitě ztichl. Už mi nepřipadal tak sebejistý.

Jakšíni zahýkal jako hyena a vrhl se na něj.

Kněz vykřikl. Nikdo mu nešel na pomoc.

Jakšíni si ho k sobě přitáhl. Jejich obličeje se téměř dotkly. Pak t e n o šklivý jazyk olízl knězi tvář a křik tomu ubožákovi zanikl v hrdle. Všude, kde se ho jazyk dotkl, odtrhl se mu kus kůže. Když z kněze zbyla jenom beztvará masa potažená sraženou krví, zvrátil jakšíni hlavu a zachechtal se. Jeho ruce se zvedly k ubožákově šíji a sevřely mu lebku. Jedním mocným škubnutím přetočily hlavu na druhou stranu. Bylo slyšet, jak zapraštěly kosti. Jakšíni kněze pustil a ten se skácel mrtvý k zemi. Monstrum, které pořád ještě sedělo, 32

pohlédlo přes ohniště na zděšené muže. Pak pohlédlo směrem ke mně a usmálo se. Ano, myslím, že mě vidělo, přestože jsem se krčila za ohromným balvanem, který ležel mezi mnou a mýtinou. Byl to chladný, ostrý pohled, zajel mi do srdce jako nůž.

Nakonec monstrum zavřelo oči a Amba znovu ulehla.

Dlouho se žádný z mužů nepohnul. Pak můj otec – statečný muž, i když ne nejmoudřejší – poklekl u Ambina těla. Rýpl do něj klacíkem, ale nepohnulo se. Rýpl i do kněze. Bylo jisté, že ten člověk už nikdy žádný další obřad neprovede. Ostatní muži se stáhli k mému otci.

Padlo několik slov o tom, jestli se mají obě těla spálit. Ukrytá za balvanem horlivě jsem přikyvovala. Zápach zmizel, odvál s větrem, a já vím, že jsem nechtěla, aby se ještě někdy vrátil. Naneštěstí, než muži přinesli nové dříví, všiml si otec pohybu v Ambině břiše. Křikl na ostatní. Amba nebyla mrtvá – nebo možná byla, ale dítě žilo. Otec popadl nůž, aby vyřízl plod z Ambina lůna.

V té chvíli jsem vyskočila a vyběhla z lesa.

„Otče!“ vykřikla jsem a vrhla se mu na ruku s nožem. „To dítě nesmí přijít na svět! Amba je mrtvá, copak to nevidíš? A dítě je taky mrtvé. Otče, prosím tě, poslechni mě!“

Muži byli samozřejmě překvapení, kde jsem se tam vzala, má slova však nebrali vážně. Otec se na mě zlobil, ale postavil si mě před sebe a řekl smířlivým hlasem:

„Síto, zdá se, že tvoje družka není mrtvá. Udělali jsme chybu, že jsme tomu knězi dovolili, aby s jejím tělem prováděl tyhle věci.

Zaplatil za svou zlou karmu životem. My však nemáme zlou karmu, proto musíme dítě zachránit. Víš přece, když se narodil Saši, že jeho matka umřela dřív, než dítě přišlo na svět. Někdy se stane, že se mrtvé ženě narodí živé dítě.“

„Ne,“ bránila jsem se. „To bylo něco jiného. Saši se narodil a teprve potom jeho matka umřela. Amba umřela ráno, za úsvitu. Nic živého v sobě nemůže mít.“

Otec ukázal nožem na pohyb v Ambině zakrváceném břiše. „A jak mi tedy vysvětlíš, že tohle dítě je živé?“

„To jakšíni se v ní pohybuje,“ řekla jsem. „Viděl jsi, jak se ten démon usmíval, než zmizel. Podvedl vás. On nezmizel. Vstoupil do toho dítěte.“

33

Otec se nad mými slovy zamyslel. Byla jsem na svůj věk dost chytrá, někdy se se mnou dokonce radil. Čekal, co tomu řeknou ostatní, ale ti se nedokázali rozhodnout. Jedni chtěli, aby nožem ukončil život Ambina plodu, a druzí se stejně jako on báli, aby se nedopustili hříchu. Otec to vyřešil tak, že mi podal nůž.

„Ty jsi Ambu znala ze všech nejlíp,“ řekl. „Jistě taky budeš nejlíp vědět, jestli je život uvnitř dobrý nebo zlý. Pokud ti srdce říká, že je zlý, zabij ho. Nikdo z nás, kteří jsme tady, ti to nebude vyčítat.“

Zděsila jsem se. Byla jsem dítě a vlastní otec mě žádal, abych provedla něco tak strašného. Ale nakonec se ukázalo, že je moudřejší, než jsem si myslela. Pohlédl na můj vystrašený obličej, zavrtěl hlavou a nůž mi odebral.

Řekl: „Vidíš, sama nevíš, jestli to, co říkáš, je pravda. Ve věcech života a smrti musíme být opatrní. A když už se máme dopustit chyby, tak na straně života. Jestli je to dítě zlé, poznáme, až vyroste.

Pak bude víc času na to, abychom o něm rozhodli.“ Znovu se sklonil k Ambině tělu. „Teď nemůžu dělat nic jiného, než se je pokusit zachránit.“

„Možná nebude tolik času, jak si představuješ,“ řekla jsem, když otec ponořil nůž do Ambina lůna. Okamžik nato držel v ruce zkrvaveného novorozence mužského pohlaví. Lehce ho plácl, dítě zachrčelo, nadechlo se a začalo křičet. Muži se rozzářili a propukli v jásot. Já však v jejich tvářích viděla strach. Otec se ke mně otočil a řekl, abych vzala dítě do náruče. To jsem odmítla, ale souhlasila jsem, když mi řekl, abych je pojmenovala.

„Má srdce jakšíniho,“ pravila jsem. „Budeme mu říkat Jakša.“

A tak se dítě jmenovalo, jak jsem řekla. Většina lidí to považovala za zlé znamení, i když tehdy ještě nikdo nemohl tušit, co z dítěte jednou vzejde. Mor toho dne zmizel a už nikdy se nevrátil.

Otec svěřil Jakšu do péče mé tety, která neměla děti a hrozně si nějaké přála. Tahle prostá, dobrotivá žena se o dítě starala jako o své vlastní – jako by to byl tvor, který její lásku dokáže opětovat. Možná v dítěti vyvolala nějakou náklonnost k sobě, ale já o tom nic nevím.

Byl to krásný chlapeček s černými vlásky a pomněnkovýma očima.

Čas plynul, jako vždycky plyne, avšak pro mě a pro Jakšu to byla zvláštní doba. Rostl rychleji než ostatní děti – něco takového vesnice 34

nepamatovala. Přestože se narodil o osm let později než já, když mi bylo patnáct, byl vzrůstem a znalostmi na mojí úrovni. Jakšovo rychlé dospívání oživilo pověsti, které provázely jeho příchod na svět. Zůstalo však jenom u pověstí, neboť muži, kteří té noci byli u toho, nikomu neřekli, co se stalo, když kněz invokoval v Ambině těle jakšíniho. Určitě se navzájem zapřísahali mlčením, protože mě otec příležitostně brával stranou od lidí a připomínal mi, že o té noci nesmím nikdy mluvit. Já jsem o ní samozřejmě nemluvila. Tak jako tak by mi nikdo nevěřil. A kromě toho jsem svého otce milovala a vždycky jsem ho poslechla na slovo, i když jsem věděla, že nemá pravdu.

Když mi bylo patnáct let, začal mě Jakša vyhledávat, chtěl se mnou mluvit. Doposud jsem se ho stranila, a když se ke mně přiblížil, dělala jsem všechno, jen abych s ním nebyla sama. Avšak v tom chlapci bylo něco, čemu se těžko odolávalo. Byl samozřejmě neobyčejně krásný, měl dlouhou hřívu černých vlasů, jasné oči jako dva chladné modré drahokamy zasazené do obličeje, z kterého vyzařovala síla a odvaha. I jeho úsměv byl okouzlující. Vždycky když se na mne usmál, jeho zuby byly jako dvě řady leštěných perel.

A když se někdy stalo, že jsem se s ním přece jen zastavila, měl vždycky u sebe něco, čím mě mohl obdarovat – trošku rybí pasty, vonnou tyčinku, ozdobu z korálků. Přijímala jsem jeho dárky neochotně, bála jsem se, že jednoho dne bude chtít ode mě něco na oplátku, něco, co mu nebudu moci dát. Ale nikdy se to nestalo.

Víc než jeho krásu jsem začala obdivovat jeho osobnost. Přestože mu bylo teprve osm let, byl nejchytřejší z celé vesnice. Dospělí se s ním radili o důležitých věcech: jak zvýšit výnos sklizně, jak nejlíp postavit novou svatyni, jak jednat s potulnými obchodníky, kteří od nás vykupovali úrodu. Lidé měli pochybnosti o jeho původu, ale jinak si ho nemohli vynachválit.

Líbil se mi, ale nikdy jsem se ho nepřestala bát. Tu a tam jsem v jeho očích zahlédla zvláštní, nepříjemný záblesk a rozpomněla jsem se na poťouchlý úsměv jakšíniho, než údajně opustil Ambino tělo.

Když mi bylo šestnáct let, ztratil se první ze šestice mužů, kteří byli u Jakšova narození. Zmizel, jako by ho někdo začaroval. V

témže roce, ale o něco později, zmizel další muž. Mluvila jsem o tom 35

otcem. Řekl mi, že Jakša s tím nemůže mít nic společného. Chlapec mezitím rychle dospěl. Následujícího roku, když zmizeli další dva muži ze šestice, už i můj otec začal pochybovat. Netrvalo dlouho a zůstali jsme s otcem ve vesnici poslední dva, kteří věděli, co se té strašné noci událo. Ukázalo se, že pátý muž nezmizel. Tělo se našlo.

Bylo pokousané, jako by ho napadl neznámý dravec. Nezůstala v něm ani kapka krve. Proč by ostatní nemohl potkat stejný osud?

Prosila jsem otce, aby lidem řekl, co ví o a Jakšově narození. V té době bylo Jakšovi deset let, ale vypadal na dvacet, a pokud ještě nebyl náčelníkem vesnice, jistě si každý myslel, že jím bude co nejdřív. Otec měl měkké srdce. Pozoroval Jakšovo dospívání s pýchou, určitě mu dělalo dobře, že to byl on, kdo tomu nádhernému muži pomohl na svět. A jeho sestra byla Jakšovou nevlastní matkou.

Řekl mi, že nemám nikomu nic říkat, že Jakšu požádá, aby v tichosti z vesnice odešel a už se nevracel.

Byl to však můj otec, kdo se nevrátil. Jakša zmizel s ním. Otcovo tělo se nikdy nenašlo, s výjimkou chomáče vlasů pokrytých zaschlou krví, který lidé našli u řeky. Během obřadu k uctění jeho památky jsem podlehla a v pláči jsem vypověděla, co se té noci, kdy se Jakša narodil, stalo. Jenže lidé si mysleli, že mi hluboký smutek zatemnil rozum a neposlouchali mě. Jenom několik jich uvěřilo – příbuzní těch pěti mužů, kteří zmizeli předtím.

Smutek nad ztrátou otce mě přešel. Od jeho zmizení uplynuly dva roky. Blížily se mé dvacáté narozeniny. Tehdy jsem se seznámila s Rámou, synem potulného obchodníka. Byla to láska na první pohled.

Jakmile jsem ho spatřila, věděla jsem, že patříme k sobě. Pán Višnu nám žehnal. Ráma cítil totéž. Byli jsme oddáni za měsíční noci na břehu řeky. Když jsem poprvé spala po boku svého muže, zdálo se mi o Ambě. Byla stejná jako tenkrát, když jsme spolu chodily k řece zpívat, ale její slova mi byla záhadou. Řekla, abych se varovala krve zemřelých, nikdy se jí nedotýkala. Probudila jsem se s křikem a znovu jsem usnula, až když mě můj manžel sevřel do náruče.

Brzy jsem otěhotněla, a než od naší svatby uplynul rok, měla jsem dceru Lalitu. To jméno znamená dívku, která hraje. Byla jsem dokonale šťastná a na otce jsem zapomněla úplně. Mé štěstí však nemělo trvat ani rok.

36

Jedné bezměsíčné noci mě probudil nějaký zvuk. Vedle mě spal z jedné strany můj manžel a z druhé strany naše dcerka. Nevím, jak mě ten zvuk mohl vzbudit, nebyl příliš silný. Bylo to zvláštní, něco jako skřípot nehtů přejíždějících po ostří. Vstala jsem a vyšla z příbytku.

Zastavila jsem se a rozhlédla.

Přikradl se za mnou, jak to dělával, když jsme se přátelili. Věděla jsem, že je to on, dřív než promluvil. Cítila jsem jeho přítomnost –

jeho nelidskou přítomnost.

„Jakšo,“ zašeptala jsem.

„Síto.“ Oslovil mě tichým hlasem.

Otočila jsem se a chtěla jsem křičet, ale vrhl se na mě, ani jsem nestačila vydechnout. Poprvé v životě jsem poznala Jakšovu sílu, kterou přede mnou skrýval, když žil v naší vesnici. Měl dlouhé nehty, bylo mi, jako by mě sevřely tlapy velkého tygra. U pasu měl dlouhý meč. Zacpal mi ústa; sklonil se ke mně a začal mi šeptat do ucha. Od doby, co jsem ho viděla naposled, ještě víc vyrostl.

„Zradila jsi mne, lásko,“ řekl. „Budeš křičet, když tě pustím?

Když budeš křičet, zemřeš. Rozumíš, co ti povídám?“

Přikývla jsem. Povolil mi ústa, ale nepřestal mě k sobě tisknout.

Musela jsem si odkašlat, než jsem promluvila.

„Ty jsi zradil mě,“ pronesla jsem hořce. „Zabil jsi mého otce a ostatní muže.“

„Nic o tom nevíš,“ řekl.

„Jestli jsi je nezabil, tak kde jsou?“

„Jsou se mnou, někteří z nich. Svým zvláštním způsobem.“

„Co to říkáš? Jsou mrtví! Můj otec je mrtvý!“

„Tvůj otec je mrtvý, to je pravda. Zemřel, protože se ke mně nechtěl přidat.“ Jakša se mnou zatřásl. „Ty se ke mně přidáš, lásko.“

Byla hluboká tma, viděla jsem z jeho obličeje jenom matné obrysy, ale věděla jsem, že se usmívá.

„Ne,“ řekla jsem.

„Nevíš, co ti nabízím.“

„Jsi zlý.“

Udeřil mě do tváře, málem mi urazil hlavu. Ucítila jsem na jazyku krev. „Vůbec nevíš, kdo jsem,“ pronesl popuzeně a zároveň pyšně.

„Vím. Byla jsem u toho tu noc. Neřekli ti to muži, které jsi zabil?

37

Viděla jsem všechno. Byla jsem to já, kdo ti dal jméno Jakša, prokletý syn jakšíniho!“

„Buď zticha!“

„Neudělám, co po mně chceš.“

Znovu mě sevřel tak pevně, že jsem skoro nemohla dýchat. „Pak tedy zemřeš, milá Síto. Ale nejdřív se budeš dívat, jak umírá tvůj manžel a tvé dítě. Oba spí tady v tom příbytku. Vím o tobě všechno.

Celou dobu tě sleduju.“

Hořce jsem si povzdychla a řekla: „Co po mně chceš?“

Pustil mě. Nasadil krutý, úlisný tón.

„Můžeš volit ze dvou

možností. Buď se mnou odejdeš jako moje žena a staneš se tím, čím jsem já, nebo ještě dnes v noci zemřeš a s tebou zemře i tvá rodina.

Jak prosté.“

Kromě krutosti měl v hlase ještě něco jiného, zvláštního. Připadal mi jako člověk rozrušený novým, nečekaným objevem. „Jak to myslíš, stát se tím, čím jsi ty? Nikdy nemůžu být jako ty. Jsi jiný než všichni ostatní.“

„Ano, jsem jiný, jsem první svého druhu, ale umím předělat lidi, aby byli jako já. Můžeš být taky taková, když dovolíš, aby se naše krev smísila.“

Moc jsem mu nerozuměla, ale pomyšlení, že by v mém těle měla kolovat byť jen troška jeho krve, mě děsilo. „Co by to se mnou udělalo?“ zeptala jsem se.

Jakša se napřímil. „Pohled, jak jsem silný. Nikdo mě n emůže jen tak snadno zabít. Vidím věci, které ty nevidíš, slyším, co ty neslyšíš.“

Znovu se ke mně sklonil, jeho dech mě zamrazil na tváři. „A hlavně

– ve svých snech vidím věci, které si ani nedovedeš představit.

Můžeš mít taky takové sny, Síto. Nebo chceš ještě dnes se svým mužem a dítětem ležet mrtvá?“

Nepochybovala jsem o jeho slovech. Věděla jsem od samého počátku, co je Jakša za netvora. A ani mě nepřekvapovalo, že může své schopnosti předávat druhým.

„Když přijmu tvou krev, budu taky krutá, jako jsi ty?“ zeptala jsem se.

Otázka ho pobavila. „Možná horší,“ řekl.

Sklonil se ke mně ještě víc. Dotkl se zuby mého ucha. Lehce mě 38

kousl a olízl krev, která mi vytekla. Překvapilo mě, co to se mnou udělalo. Bylo to nádherné, dokonce krásnější než vášeň, kterou ve mně uprostřed noci probouzel můj manžel. V tom okamžiku jsem pochopila Jakšovu strašlivou moc, onu bezednou hlubinu nočních nebes, kde sídlí jakšíniové. Jako by se mi po tom maličkém kousnutí změnila krev – z rudé v černou. Připadala jsem si nepřemožitelná.

Ale nenáviděla jsem ho víc než předtím.

Ustoupila jsem o krok.

„Vyrůstali jsme spolu,“ řekla jsem. „Ty jsi vyrůstal se mnou, já vyrůstala s tebou. Vždycky říkám, co si myslím. Nenávidím tě. Jak bych mohla být tvou ženou, když tě nenávidím? Co tě to napadlo chtít mě za ženu?“

Jakša řekl vážným tónem: „Už dávno tě miluju.“

Otočila jsem se k němu zády. „Kdybys mě miloval, nemohl bys mi ubližovat. A jestli jsi mi nepřišel ublížit, tak m ě pusť a odejdi.

Zmiz odsud a víckrát se nevracej! Mám svůj život a jsem šťastná.“

Ucítila jsem na rameni studenou dlaň. „Nepustím tě.“

„Tak mě zabij. Ale mého muže a mé dítě nech na pokoji!“

Stiskl mi rameno. Měl sílu deseti mužů. Kdybych začala křičet, Ráma by zemřel. Bolest z ramene se rozšiřovala do celého těla.

Skrčila jsme se a Jakša myslel, že se mu chci vytrhnout.

„Ne,“ řekl. „Půjdeš se mnou. To, že jsi tam tehdy, tu noc byla, je osud. A tvým osudem je, abys šla se mnou. Až k samému prahu temnot.“

„K prahu temnot?“

Zvedl mne a mocně mě políbil na ústa. Ucítila jsem, jak se jeho krev mísí s mojí krví. „Budeme žít věčně,“ pravil. „Jenom řekni ano.

Musíš říct ano.“ Odmlčel se a pohlédl k mému příbytku. Nemusel to opakovat. Už jsem věděla, že to myslí vážně. Prohrála jsem.

„Ano.“

Přivinul mě k sobě. „Miluješ mě?“

„Ano.“

„Lžeš, ale to nevadí. Budeš mě milovat. Budeš mě milovat navždy.“

Vzal mě do náruče a odnesl na klidné, tiché místo v černém lese.

Pak nám oběma svými ostrými nehty otevřel žíly, spojil naše paže a 39

držel je u sebe dlouho, nekonečně dlouho. Té noci ode mne odstoupil čas, všechna moje láska se rozpadla. Zatímco jsem se přetvářela, mluvil ke mně, avšak řečí, které jsem nerozuměla. Napadlo mě, že jsou to skřeky, které vydávají jakšíniové, když se spolu peleší v temných, pekelných kobkách. Líbal mě a hladil po vlasech.

S Jakšovou krví do mě přecházela i jeho síla. Můj dech, tlukot mého srdce se zrychloval, až mě nakonec zachvátila nevýslovná křeč. Ječela jsem, jako by mě hodili do kotle s vroucím olejem.

Nechápala jsem to a nechápu to dodnes. Nejstrašnější na té extázi bylo, že nebrala konce. Takovou rozkoš mi nikdy žádný smrtelník nemohl dát. V té chvíli se Jakša stal mým vládcem a já se začala modlit k němu místo k Višnuovi. Pak můj dech a tep mého srdce dosáhl vrcholu a ustal. Zemřela jsem, zavrhla jsem svého boha.

Vstoupila jsem na stezku, po které můj otec odmítl jít. Ano, taková je pravda. Dobrovolně jsem zatratila svou duši, když jsem křičela rozkoší v náruči ďáblova syna.

40

IV.

Výraz „netrpělivé mládí“ je nesmysl. Čím jsem starší, tím jsem netrpělivější. Přesně tak. Pokud se nic neděje, klidně sedím a možná vyhlížím i spokojeně. Jednou jsem byla šest měsíců v jeskyni a neměla jsem k jídlu nic jiného než krev netopýrů. Ale teď, p o staletích, chci mít všechno čím dál tím rychleji, nejlépe ihned. Velice rychle se dokážu spřátelit. A tak Ray a Seymour jsou pro m n e –

podle mých představ – přátelé, přestože jsme se seznámili teprve před několika hodinami.

A taky své přátele stejně rychle opouštím.

Probouzí mě Rayovo zaklepání na dveře. Jak upíři spí? Odpověď je prostá. Jako mrtvola. Máme i sny, mně se většinou se zdá o krvi a bolesti. Dneska se mi zdálo o Ambě a Rámovi a o Jakšovi, o počátcích toho všeho. Je to jeden z nejkrutějších snů. Ani po tak dlouhém čase bolest nepřechází. Těžkým krokem se vleču k domovním dveřím.

Ray se po škole převlékl do džín a vzal si šedou mikinu. Je deset hodin. Vidím na něm, že sám nechápe, jak je možné, že se tak pozdě večer ocitl u mého domu – u domu dívky, kterou ráno ještě ani neznal. Ta dívka má takové hypnotizující oči. Jestli předtím nepomyslel na sex, jistě na něj za chvíli pomyslí.

„Nejdu pozdě?“ ptá se.

Usmívám se. „Jsem vampýra. V noci nespím.“ Ustupuju a zvu ho dovnitř. „Pojď dál a nelekej se tady té prázdnoty. Nábytek je v garáži. Když jsem byla ve škole, přijeli stěhováci, ale nebyl tu nikdo, kdo by jim otevřel.“

Ray se rozhlíží a přikyvuje. „Neříkala jsi, že vaši odjeli?“

41

„Ano, říkala.“

„Kam jeli?“

„Do Colorada.“

„Kde jste v Coloradu bydleli?“

„V horách,“ povídám. „Dáš si něco k pití?“

„Jistě. Co máš?“

„Vodu.“

Směje se. „To si dám rád. Pokud si dáš se mnou.“

„Třeba. Co takhle láhev vína? Piješ alkohol?“

„Občas pivo.“

Přecházíme do kuchyně. „Víno je lepší, tedy červené víno. Jíš maso?“

Ray říká: „Nejsem vegetarián, jestli myslíš tohle. Proč se ptáš?“

„Jenom tak,“ povídám. Je tak sladký, že se musím ovládat, abych se do něj nezakousla.

Nalévám dvě sklenky vína. Stojíme v kuchyni. Připíjíme na světový mír. Ray se nemůže dočkat, kdy se dáme do práce. Je nervózní. Jsem sama se smrtelníkem, moje aura nabývá na intenzitě.

Ray je ve společnosti výjimečné ženy a je z toho nesvůj, neví, co má říkat. Ptám se, jak se daří Pat. Musím ho zklidnit. „Fajn,“ odpovídá.

„Řekl jsi jí, že jdeš ke mně na návštěvu?“

Klopí oči. Asi má výčitky svědomí, ale to přejde. „Řekl jsem jí, že jsem utahaný a jdu spát.“

„Můžeš spát tady, když budeš chtít. Až přineseme postele.“

Moje opovážlivost ho šokuje. „Táta by měl starost, kde jsem.“

„Mám telefon. Můžeš mu zavolat.“ A dodávám. „Co tvůj táta dělá?“

„Je soukromý detektiv.“

„To je skvělé. Zavoláš mu?“

Ray se na mě dívá. A já se na oplátku dívám na něj. Na rozdíl od svého otce před mým pohledem neuhýbá. Ray má vnitřní sílu.

„Uvidíme potom. Jak nám to bude dlouho trvat,“ odpovídá opatrně.

Pouští se do práce. Brzy heká a funí. Trošičku mu pomáhám a on se pochvalně vyjadřuje o mé síle. Líčím mu, jak jsem se spřátelila se Seymourem. Zajímá ho to. Ukazuje se, že Seymour je i jeho 42

kamarád.

Ray přináší dvě židle do jídelny a povídá:

„Je to zřejmě

nejchytřejší kluk z celé školy. Je mu teprve šestnáct a v červnu už bude maturovat.“

„Říkal, že píše.“

„Seymour je skvělý spisovatel. Půjčil Pat nějaké své povídky a ona mi je přinesla ukázat. Byly dost děsivé, ale nádherné. Jedna z nich se odehrávala v prostoru mezi dvěma časovými rovinami.

Jmenovala se ‚Z druhé ruky‘. Byla o člověku, který se náhle ocitl v časovém vakuu a poznal, že se tam toho děje víc, než v normálním čase.“

„To je zajímavé. A co na tom bylo děsivého?“

„Ten člověk měl jenom hodinu života. A v tom vakuu žil ještě celý rok.“

„Věděl ten člověk, že mu zbývá jen hodina života?“

Ray je zaražený. Určitě ví, jak je na tom Seymour se zdravím. „To mi nějak uniklo, Laro.“

Poprvé vyslovil moje jméno. „Říkej mi Síta,“ povídám a divím se, co mě to napadlo.

Ray zvedá obočí. „Přezdívka?“

„Možná. Říkal mi tak můj otec.“

Všímá si změny mého hlasu. Jako bych posmutněla. Nebo je to nostalgie, ale ta nemá ke smutku příliš daleko. Pět tisíc let mě nikdo neoslovil mým pravým jménem. Těšilo by mě, kdyby mi tak Ray říkal.

„Jak dlouho budou vaši v Coloradu?“ ptá se.

„Lhala jsem ti. Táta tam není. Je mrtvej.“

„Promiň.“

„Myslela jsem na něj, než jsi přišel,“ vydechuju. „Už je to dlouho, co umřel.“

„Proč umřel?“

„Zavraždili ho.“

Ray pokyvuje hlavou. „Muselo to být pro tebe hrozné. Kdyby se něco takového stalo mému tátovi, asi bych to nepřežil. Máma od nás odešla, když mi bylo pět.“

Těžce polykám. Cítím, že mě tenhle kluk vyvádí z míry. Bože, 43

proč? Protože má oči jako Ráma? Nejen to. On má i hlas jako Ráma.

Ne, že by mluvil jako on, to ne – kdyby někdo postavil Rámu a Raye vedle sebe, řekl by, že si nejsou ničím podobní. Já však svým jemným upířím sluchem v Rayově hlase rozpoznávám něco téměř identického. Odmlky mezi slovy. Ano, Rámova rozvážná mluva.

Bylo to něco, co jsem na něm obdivovala.

„Asi tě to dost vzalo,“ říkám. Nic jiného mě nenapadá. Brzy si o Rayově otci popovídáme víc. Ještě dnes v noci musíme být spolu v jeho kanceláři. Pevně doufám, že jsem tam utřela i poslední kapku krve. Nechci zažít tu chvíli, až se Ray dozví, že byl jeho otec zavražděn.

Jestli se to vůbec dozví.

Čekám, až mi odnosí z garáže nábytek, který jsem tam dala. Na co mi stačilo dvacet minut, jemu trvá několik hodin. Je hodně po půlnoci. Podávám mu další sklenici vína, tentokrát velkou, a on ji pije jako vodu. Má žízeň, ale jinou než já. Já žízním po jeho krvi, po jeho těle. Nedělám mezi pitím krve a sexem rozdíl. Ale nejsem žádná barakuda. Neoddávám se lásce, abych zabila, i když je pravda, že vražedný instinkt a sexuální touha se někdy prolínají. Ne, nechci tomu mladému muži ublížit, nechci, aby se mu stalo něco ošklivého, ale pochopitelně, v mé blízkosti se mu může stát ledacos, může i zemřít. Já však musím myslet na sebe a na toho neznámého, který po mě slídí. Dívám se na Raye, jak odkládá sklenici.

„Měl bych už jít,“ povídá.

„Nemůžeš řídit.“

„Proč ne?“

„Jsi opilý.“

„Nejsem opilý.“

Usmívám se. „Zařídila jsem to tak, aby ses opil. Musíš se s tím smířit, hochu. Jsi tu uvězněn. Jestli chceš rychle vystřízlivět, tak teď se mnou vlezeš do horké vany. Musíš ze sebe alkohol vypotit.“

„Nemám s sebou věci na spaní.“

„Já taky ne.“

Láká ho to, hrozně ho to láká, ale bojí se. „Já nevím.“

Pokládám mu ruku na zpocenou hruď. Má krásně vyvinuté svaly.

Napadá mě, že by bylo zajímavé rozdat si to s ním v zápase, zvlášť 44

když vím, kdo by vyhrál. Zvedám hlavu. Je o hodně větší než já.

Shlíží na mne, jako by se propadal do mých očí, do té bezedné studně modrojasu, do nebeských dvojčat, za jejichž zády se skrývá nekonečná propast vesmíru – říše jakšíniů. Raye ta propast přitahuje.

Studuju ho svými smysly. Tolik se podobá Rámovi, tenhle kluk. Na okamžik, jako bych se ho bála. Je to možné? Jak zní Kršnova pravda o lásce, kterou mě učila Rádha?

„Čas ji nemůže zničit. Já jsem láska – čas se mě netýká. Čas lásku pouze přetváří. Jednou, v jiné době, se k tobě vrátím. Až to budeš nejmíň čekat, tu se zjeví tvář tvého milovaného. Nahlédneš do té tváře a…“

Zvláštní, nemůžu si vzpomenout, jak je to dál. Já, která mám takovou paměť!

„Neřeknu to Pat,“ povídám. „Nikdy se nic nedoví.“

Zhluboka se nadechuje. „Nechci jí lhát.“

„Lidé si v jednom kuse lžou. Tak už to na světě chodí. Musíš se s tím smířit. To ovšem neznamená, že bychom svou lží museli někomu ubližovat.“ Beru ho za ruce. Maličko se třese, ale pořád na mě upírá oči. Líbám mu prsty a přejíždím si s nimi po tváři. „Tím, co spolu budeme dělat, Pat neublížíme.“

„Mám jí lhát, abych jí neublížil?“

„Třeba.“

„Kdo jsi?“

„Síta.“

„Kdo je Síta?“

„Už jsem ti to říkala, ale ty jsi mě neposlouchal. No, na tom nezáleží. Pojď, vlezeme si do vody a já ti namasíruju znavené svaly.

Bude se ti to líbit, uvidíš. Mám sílu.“

Za chviličku jsme nazí a ve vaně. Měla jsem samozřejmě hodně lásek, mužů i žen – doslova tisíce – ale tělesný půvab je pro mně něco, co bych mohla obdivovat donekonečna. Ray ke mně sedí otočený nahými zády. Vzrušuje mě to. Zaklesávám si kolena pod jeho žebra a přejíždím mu rukama po páteři. Už ani nevím, kdy jsem naposledy někoho masírovala. Líbí se mi to. Voda je horká. Kolem nás stoupá pára a Rayova pokožka rudne. Říká, že je to krásné, že má pocit, že se v té vodě zaživa uvaří. Mně samozřejmě horká voda 45

nevadí. Skláním se a jemně se mu zakusuju do ramene.

„Opatrně,“ říká. Nechce, aby mu na těle zůstalo něco, co by mohla objevit Pat.

„Ráno to bude pryč.“ Vysávám z ranky několik kapek krve. Ach, to je nádherná noc! Krev do mého hrdla vtéká jako elixír, vyvolává ve mně touhu napít se víc. Bráním se tomu. Nakusuju si špičku jazyka a vpouštím Rayovi do rány kapičku své krve. Kousnutí okamžitě mizí. Pokračuju v masáži.

„Rayi?“

Vzdychá rozkoší. „Ano?“

„Můžeme se pomilovat, jestli chceš.“

Vzdychá víc. „Jsi fantastická holka, Síto.“

Obracím ho k sobě, pomalu, lehounce, něžně. Snaží se uhýbat očima před mým nahým tělem, ale nejde mu to. Skláním se a dávám mu na ústa velkou pusu. Vím, jak mu v té chvíli je. Počáteční šok –

polibek upíra je něco jiného než polibek smrtelníka. Mnoho mužů i žen po prvním dotyku mých rtů omdlévá. Tak silná je rozkoš, kterou nabízím! Má to ale i svou stinnou stránku – můj polibek dokáže člověka zadusit, dokonce i když se o to nesnažím. Ve svém nitru cítím, jak Rayovi tluče srdce. Pouštím ho, než se stane něco zlého.

Čím jsem s ním déle, tím víc se mi nechce mu ubližovat, tím víc se mi to protiví. Objímá mne, smáčený a kluzký, a s hlavou položenou na mém rameni se pokouší popadnout dech.

„Co ti je? Dusíš se?“ ptám se ho.

„Ano.“ Rozkašlává se. „Ty mě dusíš.“

Uculuju se a hladím ho po zádech. „Mohlo to být horší.“

„Jsi úplně jiná než ostatní holky.“

„Ty nechceš jinou holku, viď, Rayi?“

Sedá si, obtáčí mi své nahé nohy kolem těla. Nezdráhá se pohlédnout mi zpříma do očí. „Nechci podvádět Pat.“

„Takže co chceš?“

„Chci se s tebou vyspat.“

„To je paradox. Kdo z nás dvou se s tím vyrovná líp?“ Odmlčuju se a dodávám:

„Jsem mistryně v zachovávání tajemství. Můžeme

zkusit mlčet oba, schválně kdo to vydrží déle.“

„Co po mě chceš? Pravdu!“

46

Tahle otázka mě překvapuje. Je na mě trochu drsná. „Nic,“ lžu.

„Cítím, že ti o něco jde, jenže nevím o co.“ Usmívám se. „O tvé tělo.“

Měl by se usmát, mluvím tak sladce, vím to, ale neusmívá se. „O

co ještě?“

„Jsem sama.“

„Nevypadáš, že bys nikoho neměla.“

„Mám tebe, když jsi tady.“

„Vždyť mě neznáš.“

„A ty neznáš mě. Proč se se mnou chceš vyspat?“

„Chci tě.“ Sklání hlavu. „Ano, je tu ještě něco. Když se na mě díváš, cítím – cítím, že vidíš něco, co druzí nevidí. Máš takové zvláštní oči.“

Přitahuju si ho zpátky k sobě a líbám ho. „To je pravda.“ Znovu ho líbám. „Vidím do tebe. Všechno.“ A další polibek. „Vidím v tobě, co tě trápí.“ Čtvrtý polibek, velká pusa. Když ho zase pouštím, lapá po dechu.

Nadechuje se a říká: „Co vidíš?“

„Miluješ Pat, ale láká tě tajemství. Tajemství je někdy silnější než láska. Vycítil jsi ve mně tajemství a myslíš si, že kdybys teď odešel, mohl bys o něco přijít.“

Moje řeč se mu zamlouvá. „ Je to pravda. Jak to víš?“

Směju se. „To je právě to tajemství.“

Taky se směje a říká: „Líbíš se mi, Síto.“

Přestávám se smát. Jeho poznámka, tak prostá, tak nevinná, do mě zajíždí jako tesák. Už léta mi nikdo neřekl něco tak hezkého jako

„líbíš se mi“. Je to dětinské, vím to, ale je to tak. Znovu se k němu skláním a líbám ho, vím, že ho tentokrát sevřu ještě víc, že se mi už neubrání a pomiluje se se mnou. Ale něco mě zastavuje.

„Nahlédneš do té tváře a spatříš mě.“

Kršnova slova, která mi sdělila Rádha. Ray má něco v očích, nějaké vnitřní světlo, které mi nedovoluje, abych mu ublížila.

Uvědomuju si, jaká jsem pekelná stvůra. V duchu proklínám Kršnu –

jediná vzpomínka na něj a napadají mě takové myšlenky! Kdybych se s ním nikdy nesetkala, nemusela bych se trápit.

„Bojím se o tebe, Rayi.“ Odvracím se. „Pojď, necháme toho, 47

oblečeme se. Musím ti říct něco důležitého.“

Ray na mě kouká zklamaný mým náhlým ústupem. >

Ale cítím v něm i úlevu.

Pak sedíme na podlaze u krbu v obývacím pokoji a dopíjíme víno.

Alkohol mi nemůže nic udělat. Dokázala bych upít k smrti dvacet dálkových řidičů. Povídáme si. Dozvídám se další podrobnosti z Rayova života. Plánuje si od příštího podzimu studium na Stanfordu, chce studovat fyziku a výtvarku – zvláštní kombinace. Dělají mu starosti studijní náklady na takové škole, neví, jestli na to jeho otec bude mít. Starosti přijdou dřív, než si myslíš, říkám si v duchu – až se dozvíš pravdu. Ray je blázen do kvantové mechaniky a abstraktního umění. Po večerech si přivydělává v supermarketu. O

Pat nemluví a já se k ní nevracím. Snažím se mluvit o jeho otci.

„Je pozdě,“ říkám. „Opravdu nechceš tátovi zavolat a říct mu, že sedíš nahatý ve vaně s krásnou blondýnkou?“

„Abych ti řekl pravdu, táta asi není doma.“

„Má ženskou?“

„Ne, na pár dnů odjel. Pracuje na nějakém případu.“

„Co je to za případ?“

„Nemám ponětí, nemluví o tom, ale musí to být něco velkého.

Maká na tom delší dobu,“ říká Ray a dodává: „Začínám se o něj bát.

Často je pryč několik dní, ale ještě nikdy se nestalo, aby nezavolal.“

„Máte doma záznamník?“

„Ano.“

„A ani ti nenechal vzkaz?“

„Ne.“

„Jak dlouho se neozval?“

„Tři dny. Já vím, že to není tak moc, ale on normálně volá každý den.“

S účastí přikyvuj u. „Taky bych na tvém místě měla strach. Má ve městě kancelář?“

„Ano. Na Tudorovce, kousek od moře.“

„Byl ses tam mrknout?“

„Volal jsem sekretářce. Taky o něm neví.“

„To není možné, Rayi. Měl jsi zavolat na policii a oznámit jeho zmizení.“

48

Ray rozhazuje rukama. „Ty mého tátu neznáš. Zbláznil by se, kdybych to udělal. Ne, určitě má moc práce a ozve se, jakmile bude mít trochu času.“ Odmlčuje se. „Doufám.“

„Mám nápad,“ říkám, jako bych to předtím nevěděla. „Co kdybys zajel k němu do kanceláře a podíval se do počítače, co je to za případ, jestli je to něco velkého a tak. Možná bys zjistil, kde je.“

„Asi by nebyl nadšený, kdybych mu vlezl do počítače.“

Krčím rameny. „To musíš vědět sám. Ale kdyby to byl můj otec, udělala bych všechno pro to, abych zjistila, kam se poděl.“

„Má v počítači všechno. Kdybych do něj vlezl, zůstal by tam zápis, že jsem to udělal. Má to tak nastavené.“

„Umíš se dostat do jeho souborů? Tedy chci říct, jestli znáš heslo.“

Ray je překvapený. „Jak víš, že má soubory na heslo?“

V otázce je cítit podezřívavý tón. Znovu žasnu nad Rayovými kombinačními schopnostmi. Nežasnu však dlouho, protože přesně na tenhle okamžik čekám od chvíle, co jsem jeho otce před dvěma dny zabila. V žádném případě nehodlám svůj plán měnit.

„Já nevím,“ povídám, „ale tak se to běžně dělá, když si chceš chránit informace.“

Uklidňuje ho to. „Jo, dostal bych se do souborů. To heslo je přezdívka, kterou mi dal, když jsem byl kluk.“

Nechci se ptát, co to bylo za přezdívku, jenom by to zvýšilo jeho podezření. Místo toho vyskakuju na nohy. „Pojď, zajedeme tam teď hned! Bude se ti líp spát, když budeš vědět, co s ním je.“

Ray je zaražený. „Teď?“

„No, přece mu nepolezeš do počítače před sekretářkou. Teď je nejlepší doba. Pojedu s tebou.“

„Dneska je pozdě.“ Zívá. „Jsem utahaný. Myslím, že bych měl jít domů. Třeba už tam bude.“

„To je dobrý nápad. Mrkneme se, jestli je doma, a když nebude, a nebude tam ani vzkaz, zajedeme k němu do kanceláře.“

„Cože si děláš s mým tátou takové starostí?“

Hážu hlavou, jako by mě jeho otázka ranila. „Ptáš se?“

Připomínám mu, co jsem říkala o svém vlastním otci, že byl zavražděn, a že na svém chování nevidím nic špatného. Ray je 49

popletený, jak se sluší a patří. Odkládá sklenku s vínem a zvedá se z podlahy.

„Sony, možná máš pravdu,“ říká. „Budu líp spát, když budu vědět, co se stalo. Ale když pojedeš se mnou, to abych tě zase hodil zpátky.“

„Možná.“ Dávám mu rychlou pusu. „Možná se sem dopravím sama. Vzduchem.“

50

V.

Čekám u Rayova domu v autě. Ray se jde podívat, jestli se otec nevrátil, nebo nenechal vzkaz na záznamníku. Vrací se za pár minut.

Vyhlíží sklíčeně. Na čerstvém vzduchu vystřízlivěl a o to jsou jeho obavy větší. Nasedá do vozu a otáčí klíčkem v zapalování. „Nic?“

ptám se.

„Ne. Ale mám klíč od jeho kanceláře. Nemusíme se tam dobývat jako lupiči.“

„To je skvělé.“ Když byl Ray pryč, říkala jsem si, že budu muset vylomit zámek.

Přijíždíme k budově, ve které jsem byla před necelými

osmačtyřiceti hodinami. Noc je opět chladná. Jsem zvyklá na teplejší končiny, jako například na svou rodnou Indii. Nevím, co mě to napadlo přestěhovat se do Oregonu. Hledím úkosem na Raye a kladu si otázku, jestli to nesouvisí s ním. Samozřejmě tomu nevěřím, protože nevěřím v osud, s tejně jako nevěřím v zázraky. Nevěřím, že Kršna je bůh, nebo byl bůh… možná býval bohem, prostě si nejsem jistá. Pokud ano, pak nemohl být při smyslech, když utvářel tenhle svět. Jen slyš, jak tebou pohrdám, ó, lotosooký.

A přece po všech těch létech na něj nedokážu přestat myslet.

Kršna. Kršna. Kršna.

Už jenom jeho jméno mě děsí.

Jdu s Rayem dovnitř. Za chvíli se ocitáme přede dveřmi kanceláře Michaela Rileyho. Odmykáme si. Vcházíme. Je tam tma, ale vyznali bychom se, i kdyby Ray nechal zhasnuto. Ale on rozsvěcuje a míří přímo k otcovu stolu. Sedá si k počítači, já se stavím vedle něj.

Projíždím očima podlahu. Do spár mezi dlaždicemi vsákly drobné 51

kapičky krve a zaschly tam. Pro oči smrtelníka jsou to neviditelné skvrnky, ale policie by je objevila, kdyby kancelář podrobila pečlivé prohlídce. Říkám si, že se sem bez ohledu na to, co bude, vrátím a pořádně vysmejčím. Ray vyvolává program a v rychlosti zavádí tajný přístupový kód. Myslí si, že ho nestíhám přečíst. Avšak já stíhám –

RAYGUN.

„Můžeš se podívat, co napsal naposledy?“ ptám se.

„Přesně to dělám.“ Otáčí se ke mně. „Ty se v počítačích moc nevyznáš, viď?“

„Moc ne.“ Přistupuju blíž, abych viděla na monitor. Na obrazovce svítí menu. Ray pohybuje myší a zastavuje na něčem, co se jmenuje Pathlist. Vyskakuje výpis souborů. U každého je uvedeno datum a součet bitů, které soubor zabírá na pevném disku. Kurzor se zastavuje na prvním souboru shora.

ALISA PERNEOVÁ.

Ray ukazuje na písmena. „Musí pracovat s touhle osobou. Nebo ji dokonce sleduje.“ Užuž tiskne enter. „Tak se té ženské podíváme na zoubky.“

„Rayi!“ Pokládám mu ruku na rameno. „Slyšíš to?“

„Co?“

„Ten zvuk.“

„Nic neslyším.“

„Mám citlivý sluch. Někdo tu chodí.“

Ray se ani nehne, naslouchá. „To bude pes venku. Nebo kočka.“

„Už zase. Ty to neslyšíš?“

Nepředstírám mírné zděšení. „Rayi, prosím tě, jdi se podívat, jestli tu někdo není.“

Okamžik přemýšlí. „Jistě. Žádný problém. Zůstaň tady. Zamkni se. Ozvu se, až se vrátím.“ Zvedá se z křesla.

Nechává počítač zapnutý, ale pro jistotu exituje menu.

Zajímavé, říkám si. Klidně by se se mnou vyspal, ale aby mě nechal samotnou s tatínkovými zápisky, to ne. Chytrý chlapeček.

Jakmile mizí za dveřmi, zamykám a vrhám se k počítači. Vypisuju heslo a znovu vyvolávám menu. Ovládám rychločtení, jak to žádný smrtelník nedokáže, a mám fotografickou paměť, ale číst rychleji, než moderní počítač kopíruje, neumím. Z předešlé noci si pamatuju, 52

že pan Riley má ve stole krabičku formátovaných disket tříapůlek HD. Vytahuju zásuvku a vyndávám dvě diskety. Jednu vkládám do počítače. Pracuju s textovým procesorem, spouštím kopírování souboru. Pan Riley toho o mě vypátral hodně. Alisa Perneová je obsáhlý soubor. Odhaduju, ž e na tomhle zařízení mi potrvá nejmíň pět minut, než soubor na obě diskety zkopíruju. Ray bude zpátky dřív. Zatímco počítač pracuje, jdu ke dveřím a prohlížím si zámek.

Slyším Raye, jak jde po schodech. Něco při chůzi mumlá. Zřejmě si nemyslí, že by v budově mohl někdo být.

Napadá mě ucpat zámek. Beru z Rileyho stolu dvě kancelářské sponky a deformuju je do potřebného tvaru. Strkám je do zámku.

První disketa je konečně plná. Ray se vrací z obhlídky. Vkládám druhou disketu.

„Síto,“ říká Ray. „To jsem já. Nikdo tu není.“

Volám zezadu z kanceláře: „Mám ti jít otevřít? Zamkla jsem se, jak jsi říkal.“

„To je v pořádku, mám klíč.“ Zasunuje klíč do zámku, ale odemknout se mu nedaří. „Síto, nejde to. Nezasunula jsi západku?“

Jdu pomalu ke dveřím, aby byl můj hlas slyšet z větší blízkosti, ale nejdřív si otáčím monitor, abych na něj viděla. Bity rychle přibývají, ale s nimi, říkám si, přibývá i Rayovo podezření.

„Žádná západka tu není,“ říkám. „Zkus to ještě jednou.“

Zkouší to několikrát. „Odemkni z druhé strany.“

Předstírám zuřivou snahu o otočení klíčem v zámku. „Zasekl se.“

„Před tím to fungovalo.“

„Rayi, říkám, že se zámek zasekl.“

„Je drážka nahoře?“

„Ano.“

„Tak ji pootoč do strany.“

„Nejde to. Asi tu zůstanu zavřená celou noc.“

„Ne. S tímhle si snadno poradíme.“ Chvíli přemýšlí. „Podívej se tátovi do stolu. Někde by tam měl mít kleště.“

Jsem ráda, že se můžu vrátit ke stolu. Za minutku druhou disketu vyndám a exituju menu. Probírám se zásuvkami, čekám, až kopírování skončí. Když je hotové, přeskakuju do souboru, první stránku nechávám být, označuju zbývající text – je to několik stovek 53

stran – a mažu. Od toho okamžiku obsahuje soubor Alisa Perneová pouze jednu jedinou stránku, na které není nic životně důležitého.

Vracím obrazovku do stavu před vypsáním hesla. Diskety zastrkuju do kapsy. Jdu znovu ke dveřím, vyndávám ze zámku sponky a ukrývám je v zadní kapse. Odmykám

„Co se stalo?“ ptá se Ray.

„Najednou to šlo.“

„To je šílené.“

„Jsi si jistý, že tu nikdo není?“

„Nikoho jsem neviděl.“ Zívám. „Jsem utahaná.“

„Před chvílí jsi byla plná energie. Mám tě hodit domů? Můžu se sem vrátit a podívat se na ten soubor sám.“

„Když už jsme tady, tak se podívej teď.“

Ray znovu usedá k počítači. Já zůstávám u stolu sekretářky.

Málem vykřikuje překvapením.

„Co se děje?“ ptám se.

„Nic tu není.“

„Není tam nic o té Alise Perneové?“

„Skoro nic. Jenom pár poznámek o tom, na co se má táta při pátrání zaměřit.“

„To by mohlo stačit.“

„Těžko. Zápis je useknutý uprostřed věty.“

R a y s e m račí. „To je divné. Něco takového by táta nikdy nepřipustil. Někdo se v tom počítači musel hrabat. Přísahal bych, že…“ Dívá se na mne.

„Co?“ ptám se.

Otáčí se zpátky k obrazovce. „Nic.“

„Ne, Rayi, řekni mi to. Co bys přísahal?“ Napadá mě, že si všiml, jak byl soubor velký, když spustil počítač poprvé, a jak je teď najednou malý.

Vrtí hlavou.

„Nevím,“ říká. „Jsem taky utahaný. Podívám se na to zítra.“

Exituje menu a vypíná počítač. „Vypadneme odsud.“

„Oukej.“

Hodinu a půl nato jsem doma, ve svém skutečném domově, v 54

luxusním domě nad Pacifikem. Musela jsem sem zajet s disketami, protože tu mám počítač. Dala jsem Rayovi v rychlosti pusu na dobrou noc. Nějak se v něm nevyznám, nedokážu odhadnout, co si myslí. Určitě mě podezřívá, ale o to nejde. Vycítila jsem v něm zmatek, starost, oddanost, potěšení

– velice zvláštní kombinaci

pocitů. Vím jistě jen jedno. Že se o svého otce strachuje víc, než když jsme se rozjeli do jeho kanceláře.

Mám několik textových procesorů. Bez problémů importuji soubor Alisa Perneová do paměti a vyvolávám na obrazovku. Krátký pohled do zápisků stačí, abych zjistila, že po mně pan Riley pátral zhruba tři měsíce, než si mě pozval k sobě do kanceláře. Informace, které o mě shromáždil, jsou promíchané osobními poznámkami a komentáři ke korespondenci s nějakým „Mr. Slimem“. Je tam fax na toho Slima, ale žádné telefonní číslo. Fax patří agentuře ve Švýcarsku. Zapisuju si ho do paměti a pouštím se do studia textu.

Rileyho počáteční kontaktní zápis je zajímavý. Nikde v souboru není jediná kopie faxů Mr. Slima, jenom komentáře k nim.

8. srpna

Dnes ráno jsem dostal fax od jistého Mr. Slima. Uvádí osobě, že je právním zástupcem rozličných zámožných evropských klientů.

Žádá mne, abych mu opatřil informace o jisté mladé ženě jménem Alisa Perneová, která žije zde v Mayfair. Sám o té ženě ví jen málo –

mám dojem, že se jedná o jednu z mnoha osob, po kterých on nebo jeho skupina pátrá. Zmiňuje se i o dalších ženách, na které bych se mohl podívat v této části země, ale nesděluje mi jejich jména. U

slečny Perneové ho obzvlášť zajímá finanční situace, rodinné poměry a také – což je překvapující – jestli v poslední době nezemřel někdo, s kým byla ve styku. Když jsem mu faxoval zpátky a dotázal se, jestli ta žena není nebezpečná, dal mi na srozuměnou, že je mnohem nebezpečnější, než by se mi mohla jevit, a abych ji za žádných okolností nekontaktoval osobně. Uvedl také, že vypadá na osmnáct, nanejvýš na dvacet let.

Případ mě zaujal, zvlášť když Mr. Slim vyjádřil souhlas deponovat na můj účet deset tisíc dolarů jako počáteční zálohu na moje pátrání. Již jsem mu odfaxoval, že se případu ujímám. Mám 55

adresu té ženy i číslo jejího sociálního pojištění. Nemám její fotografii, ale brzy si ji pro svou dokumentaci opatřím, aniž bych zapomněl, že mám postupovat s maximální opatrností. Že by byla tak nebezpečná ve svém věku?

Následuje výčet Rileyho poznatků o mé osobě. Asi měl kontakt na TRW, protože nacházím fakta, která soukromým detektivům nejsou běžně dostupná. Mr. Slim zřejmě o tomhle kontaktu věděl a právě proto si Rileyho najal. Riley téměř obratem zjistil, že jsem bohatá a že s největší pravděpodobností nemám žádné příbuzné. Čím víc se toho o mně dovídal, tím víc ho to zajímalo a tím méně poznatků předával Mr. Slimovi. V jistém okamžiku se Riley odhodlal k důležitému kroku: využít známosti na newyorské burze. To ovšem musel počítat s pěkně vysokým úplatkem. Asi došel k přesvědčení, že se mu to vyplatí.

21. září

Slečna Perneová podnikla maximum, aby své cenné papíry zabezpečila, a to nejen před IRS. U různých investičních společností má velká aktiva rozložená v mnoha domácích i zahraničních podnicích. O jejich koordinaci se s největší pravděpodobností stará právní agentura v New Yorku – Benson & Sons. Pokusil jsem se je kontaktovat přímo, vydával jsem se za prosperujícího podnikatele, ale byl jsem příkře odmítnut, z čehož usuzuju, že spravují pouze aktiva slečny Perneové a nic jiného. Pokud je to pravda, pak se jedná o další doklad toho, jak je bohatá, neboť investice Benson & Sons se pohybují kolem půl miliardy dolarů.

Už jsem ji viděl, tu dívku. Je opravdu tak mladá, jak udal Mr.

Slim, a velice atraktivní. Její věk je mi záhadou, rád bych věděl, jestli má někde matku, která se jmenuje stejně. Velká část jejích obchodních aktivit totiž sahá dvě dekády zpět a všechny jsou spojeny se stejným jménem – Alisa Perneová. Přemýšlím, jestli bych se s ní neměl osobně sejít. Bez ohledu na varování Mr. Slima.

Mr. Slim se mnou není příliš spokojen a tenhle pocit je oboustranný. Má dojem, že mu utajuju důležité informace, a je to pravda. Jenže on dělá totéž mě. Stále mi odmítá sdělit důvod svého zájmu o tuto mladou ženu a já si představuju několik scénářů. Co mě 56

však neustále znepokojuje, je jeho původní sdělení o tom, že je nebezpečná. Kdo je tahle Alisa Perneová? Patrně jedna z nejbohatších osob na světě. Jak k takovému bohatství přišla?

Špinavými cestami? Od své neexistující rodiny? Než se případu vzdám úplně, musím se jí na to zeptat.

Myslím, že mě Mr. Slim platí dobře, ale od Alisy Perneové bych mohl očekávat lepší honorář. Jistě by nebylo moudré informovat Mr.

Slima, co za jeho zády připravuju. Jeho faxy mají do jisté míry nevrlý tón. Asi bych se s tím pánem nechtěl setkat. Radši se budu těšit na setkání s Alisou.

Konec září a Riley už mě tituluje křestním jménem. Ozval se mi však až v listopadu. Co mezitím dělal? Čtu dál a vidím, že pátral po mých zahraničních operacích. Zjistil, že mám majetek v Evropě i v Asii a cestovní doklady vydané ve Francii a v Indii. Tohle odhalení pro něj musel být šok, protože se jistě také dopátral, že mi byly vystavené před více než třiceti lety. Proto se mě taky okamžitě zeptal na věk.

A nakonec odhalil i násilný čin spojený s mou minulostí – brutální vraždu Samuela Barbera před pěti lety v Los Angeles. Byl to můj zahradník. Samozřejmě jsem ho zabila, p rotože měl odporný zvyk nakukovat mi do oken. Dozvěděl se něco, co jsem nechtěla, aby se rozneslo.

25. října

Podle policejní zprávy u ní ten muž pracoval tři roky. Pak byl nalezen tváří v mořských vlnách poblíž mola v Santa Monice. Měl rozpárané hrdlo. Koroner – mluvil jsem s ním osobně – nedokázal určit smrtící nástroj. Slečna Perneová byla poslední osobou, která ho viděla živého.

Nechci si připustit, že ho zabila. Čím víc pronikám do jejího tajemství, tím víc se obdivuju její operativnosti a důvtipu. Ten muž o ní zřejmě věděl něco, co nechtěla, a tak ho zabila. Jistě má dostatek prostředků, aby si najala, koho ji napadne. Až s ní budu mluvit, musím se jí na toho zahradníka zeptat. Je to další věc, kterou bych při vyjednávání mohl vy táhnout jako trumf. Asi ji budu kontaktovat 57

velice brzy. Přerušil jsem veškerý styk s Mr. Slimem. V posledním faxu jsem mu oznámil, že se mi pro moje původní tvrzení o výši osobního majetku slečny Perneové nepodařilo sehnat důkazy. Ihned jsem si nechal změnit číslo faxu, takže nevím, jestli se mi Mr. Slim pokusil odpovědět. Dovedu si představit, jak je na mě rozzlobený, ale hlavu si z toho rozhodně nedělám.

Kolik bych měl po slečně Perneové požadovat? Jako hezky zaokrouhlené číslíčko se mi jeví milión. Nepochybuju, že mi ho za mé mlčení ráda vyplatí. Co si s tolika penězi počnu? Asi bych na ně neměl sahat. Dám je Rayovi, až bude dospělý.

Pro všechny případy se na to setkání ozbrojím. Ale nedělám si starosti.

To je poslední zápis. Dobře, že jsem ten soubor v počítači vymazala. Kdyby se tyhle informace dostaly do rukou policie, neměla bych pár týdnů klid. Říkám si, jestli bych tu administrativní budovu neměla zapálit. Nebyl by to problém. Ovšem takový čin by mohl na pokojný Mayfair přivolat krutý hněv Mr. Slima. A nejen na Mayfair. Taky na mladou a krásnou Alisu Perneovou.

Pan Riley byl bláhový, když si myslel, že ho Mr. Slim spustí z očí jenom proto, že si změní číslo faxu. Jsem si naprosto jistá, že ho Mr.

Slim hlídal mnohem pečlivěji, než si myslel, a už jistě ví, že detektiv zmizel. Slim & Company by mohl být nablízku. Slim má určitě k dispozici spoustu peněz a tudíž i velkou moc.

Já se samozřejmě spoléhám jen na svou vlastní moc. Hlavně však nemám zájem, aby se mi tenhle pan Neviditelný pověsil napatý.

Mám číslo švýcarského faxu uložené v paměti a přemýšlím, co tomu chlapovi napsat, abych ho dostala na osobní schůzku. Mělo by to být velmi stručné sdělení. Něco mi říká, že sladký Mr. Slim nezůstane dlouho naživu.

Nezapomínám, že ví, jak jsem nebezpečná. To sice neznamená, že by mohl vědět, že jsem vampýra, ale i tak je to nepříjemné.

Usedám k faxu a tisknu tlačítko „ZAPNI“.

Milý Mr. Slime, t ady Alisa Perneová. Zjistila jsem, že jste najal jistého pana Michaela Rileyho, aby mne sledoval. Vím, že o něm v poslední době nemáte zpráv – nevím, co se mu mohlo přihodit – a 58

tak mě napadlo Vám napsat. Jsem ochotná se s Vámi, Mr. Slime, osobně setkat a prohovořit všechno, co Vás může zajímat.

V úctě Vaše

Alisa

Připojuju číslo svého faxu a ihned dopis odesílám. Pak čekám.

Nemusím čekat dlouho. Za deset minut přichází fax, krátký a věcný.

Drahá Aliso, k de a kdy byste se se mnou chtěla sejít? Mám čas teď v noci. Váš

Mr. Slim

Ano, říkám si, když tu zprávu čtu, Slim & Company se jistě nachází nablízku, bez ohledu na číslo do Švýcarska. Předpokládám, že zpráva šla do Evropy a byla obratem předána zpátky sem –

nedaleko odsud. Píšu odpověď.

Milý Mr. Slime, s ejdeme se za hodinu na konci přístavní hráze ve Water Cove. Přijďte sám. Souhlas?

A deset minut nato:

Drahá Aliso, Souhlas.

59

VI.

Přístavní hráz je půl hodiny od mého domu, v městečku Water Cove, třicet kilometrů jižně od Mayfairu. Před odchodem si do černé kožené bundy zastrkuju krátkou pětačtyřicítku, další pistoli zasunuju do pravé kozačky, do levé ukrývám nůž ostrý jako břitva. S nožem dokážu divy. Jediným švihem zápěstí zasáhnu na sto metrů i ten nejnepatrnější pohybující se objekt. Je mi jasné, že Slim nebude sám, když ví, jak jsem nebezpečná. Nejspíš s sebou bude mít menší armádu.

Vyrážím okamžitě. Chci být na místě dřív než on. A taky jsem.

Molo je opuštěné. Zastavuju ve svém černém ferrari o dva bloky dál a vystupuju. Mám zázračný sluch. Na kilometr daleko slyším, když někdo natáhne závěr samopalu. Blíž ani Slim nepůjde, jestli mě chce zabít, a já tuhle možnost samozřejmě nevylučuju. Ale je klid, nic zvláštního se neděje. Kráčím rychle na konec přístavní h ráze.

Vybrala jsem to místo ze dvou důvodů. Slim ke mně bude muset přijít z jednoho směru. A kdyby si přivedl víc lidí, mohla bych se zachránit skokem do vody. Dokážu bez nadechnutí uplavat těsně při mořském dně půldruhého kilometru. Jsem si absolutně jistá. Proč bych neměla být? Za pět tisíc let mě ještě nikdo nedostal.

Skoro na minutu podle naší dohody zastavuje u mola luxusní bílý vůz. Zezadu vystupují muž a žena. Muž má na sobě černý kožený plášť, tmavou kravatu, bílou košili a elegantní černé kalhoty. Je mu přibližně pětačtyřicet a má rysy větrem ošlehaného mořského vlka nebo agenta CIA: krátký sestřih, vystupující svaly, ostrý pohled. Ze vzdálenosti dvou set metrů rozeznávám zelené oči. Obličej má opálený, zvrásněný dlouhým pobytem na slunci. Pod kabátem ukrývá 60

minimálně jednu bouchačku, možná dvě.

Žena, atraktivní bruneta, je o deset let mladší. Je celá v černém.

Pod pláštěm ukrývá zbraně. Jednou z nich je samopal Uzi. Krémově bílá pleť, pevná, krutá ústa. Má dlouhé nohy s kultivovanými svaly.

Mohla by to být mistryně v karate nebo podobné disciplíně. Snadno čtu její myšlenky. Dostala nepříjemnou práci a hodlá odvést maximální výkon. Vysoký honorář za to stojí.

Není pochyb, že ten muž je šéf. Má spokojený výraz a na rozdíl od sveřepé ženy působí jeho úzké rty příjemnějším dojmem. Je to Slim, vím to.

Slyším další velký vůz. Stojí se spuštěným motorem o čtyři bloky dál. Nevidím ho – skrývá se za budovou – ale vnímám zvuk motoru.

Když na to přijde, může být v jednom takovém voze až deset lidí. V

mé situaci je to přesila dvacet na jednoho.

Muž a žena jdou ke mně beze slova. Říkám si, jestli bych neměla skočit do moře. Zatím však vyčkávám, protože jsem především a hlavně dravec. Nerada vyklízím pole. A taky jsem zvědavá. Co je to za lidi? Co ode mne můžou chtít? Skočím jedině, když sáhnou po zbraních. Zmizím jako pára nad hrncem. Ani trochu nepochybuju, že kreatury, které se ke mně blíží, jdou zabíjet.

Žena se zastavuje ve vzdálenosti pětadvaceti metrů. Muž dochází až na deset. Zatím netahají bouchačky, ale ruce mají v pohotovosti.

Slyším, jak dál v ulici vystupují z druhého vozu tři muži. Rozcházejí se do tří různých stran. Mají zbraně, slyším tření kovu o látku.

Zaujímají předem stanovené pozice – a už jsou v dohledu. Sleduju je koutkem oka. Jeden se ukrývá za nějakým autem, druhý se krčí za stromem, třetí stojí u dopravního ukazatele. Z vozu u přístavní hráze na mně další tři muži zaměřují dalekonosné pušky.

Každé další zaváhání mě může přijít draho.

Když vypukne palba, octnu se v křížovém ohni šesti

profesionálních zabijáků.

Zatím nepropadám panice. Je mi jasné, že dva tři projektily mi nemůžou zabránit v úniku, pokud ovšem nedostanu zásah přímo do srdce. Nechci prchat, dokud to není nezbytně nutné. Chci mluvit se Slimem.

„Vy jste Alisa, že ano?“ bere si slovo.

61

Přikyvuju. „Slim?“

„Od hlavy až k patě.“

„Měl jste být sám.“

„Chtěl jsem přijít sám, ale moji společníci usoudili, že by to nebylo moudré.“

„Vaši společníci se dostavili v plném počtu. Proč taková armáda na jednu obyčejnou holku?“

„Nejste obyčejná, Aliso.“

„A čím jsem neobyčejná?“

Slim krčí rameny. „Máte za ušima, mladá dámo.“

Zajímavá odpověď, říkám si. Že by byl nervózní z bezpečnostních opatření, která byla kvůli mně přijata? Někdo mu je musel určit…

nařídit. Neví, že jsem vampýra a jestliže to neví on, který řídí tuhle akci, pak to nevědí ani ostatní. To je moje obrovská výhoda. Avšak někdo jiný, někdo nad ním, to ví. Musím se s tím někým setkat. Není jiné cesty.

„Co ode mě chcete?“ ptám se.

„Rád bych vás pozval na malou projížďku.“

„Kam?“

„Nijak moc daleko,“ praví.

Lže. Jakmile do jednoho z těch dvou luxusních vozů nasednu, pojedu hezky dlouho. Ptám se: „Kdo vás posílá?“

„Dozvíte se, když přijmete mé pozvání.“ Dozvím se. „Jak se jmenuje?“

„Lituju, ale předem vám to nemůžu sdělit.“

„A když nepojedu?“ ptám se.

Slim si povzdychuje. „To by nebylo dobré. Přesněji řečeno, bylo by to velice zlé.“

Zabijeme tě, když se budeš zdráhat, zní ve skutečnosti jeho odpověď.

Ptám se: „Znáte detektiva Michaela Rileyho?“

„Ano. Spolupracoval se mnou. Předpokládám, že jste s ním mluvila.“

„Ano.“

„Jak se mu daří?“

Usmívám se, ale oči mám chladné. „To nevím.“

62

„Nevíte?“ Zvedá ruku. „Měli bychom jít, prosím. Každou chvíli by se tu mohla objevit policie. Nikdo z nás jistě nestojí o zbytečné komplikace.“

„Když s vámi půjdu, mám vaše slovo, že se mi nic nestane?“ ptám se.

Hledí mi zpříma do očí. „Máte moje slovo, Aliso.“

Další lež. Ten muž je zabiják. Cítím na jeho rukou krev. Pomalu vykračuju. Pušky, které jsou kvůli

mně v pohotovosti, mají

teleskopické zaměřovače. Pohybují se zároveň se mnou. Je mi jasné, že kdybych se pokusila skočit přes zábradlí do moře, přinejmenším jeden střelec mě zasáhne. Netoužím dostat kulku do těla. Už jsem to párkrát zažila. Nemám jinou možnost, než Slimovo pozvání přijmout.

„Dobrá, Mr. Slime,“ říkám, „pojedu s vámi.“

Kráčíme k vozu, Slim po mém pravém boku, žena po levém.

Když docházíme k patě přístavní hráze, vyjíždí zpoza rohu druhý vůz, ale tři muži, kteří původně vystoupili, zůstávají na svých místech. Druhý vůz se zařazuje za první. Vyskakují další čtyři muži.

Všichni mají stejný úbor – černé sportovní soupravy. Míří na mě samopaly. Dostávám strach. Takhle přehnaná bezpečnostní opatření jsem nečekala. Kdyby vypálili, určitě by mě zabili. Rozpomínám se na Kršnu, ani nevím proč. Řekl mi, že když ho poslechnu, budu pod jeho ochranou. Myslím, že jsem ještě neudělala nic, co by si mohl vysvětlit jako neposlušnost.

Slim se ke mně obrací a říká: „Aliso, buďte tak laskavá a pomalu, velice pomalu vyndejte z bundy pistoli a hoďte ji na zem.“

Dělám, o co mě žádá.

„Děkuju,“ říká Slim. „Máte ještě jinou zbraň?“

„Snad, abyste si mě prohledal.“

„To bych nerad. Prosím vás, pokud máte ještě jinou zbraň, abyste ji také odhodila.“

Jsou to nebezpeční lidé. Mají perfektní výcvik. Nesmím se nechat vmanévrovat do defenzívy. Otáčím se k Slimovi a upírám na něj oči.

Chce uhnout pohledem, ale nedaří se mu to. Mluvím tiše, aby moje slova vnímal, jako by mě měl přímo mezi ušima.

Povídám: „Mě se nemusíte bát, Mr. Slime. Nevím, co vám o mně 63

kdo napovídal, ale vaše obavy jsou naprosto zbytečné. Nejsem tak nebezpečná, jak si myslíte.“

Snažím se působit na jeho psýchu, rozehrát struny naladěné na bod mrazu, když vtom žena zakročuje. „Nesmíš ji poslouchat!“ křičí.

„Nesmíš se od ní nechat ovlivnit.“

Slim třepe hlavou, jako by si ji chtěl vyvětrat. Otáčí se k ženě a přikazuje: „Prohledej ji.“

Stojím ztuhlá a žena mě ohmatává až k botám a objevuje druhou pistoli a nůž. Napadá mě skočit po ní a udělat si z ní rukojmí, ale z výrazu mužů kolem sebe usuzuji, že by ji zabili, kdyby mě chtěli dostat, a ani by se tím příliš netrápili. Žena mě odzbrojuje a odskakuje ode mě, jako by se bála, aby ode mě něco nechytla. Muži se asi diví, proč se mnou ti dva dělají takové ciráty, ale asi do toho nemají co mluvit, jejich úkolem je poslouchat rozkazy. Slim vytahuje z kabátu dvoje pouta. Mají zlatou barvu a není z nich cítit ocel – je to zřejmě nějaká speciální slitina. Jsou třikrát silnější než obyčejná želízka. Házeje směrem ke mně. Přistávají mi u nohou.

„Aliso,“ pronáší přívětivě. „Spoutejte si laskavě ruce a nohy.“

„Proč?“ Snažím se natahovat čas. Třeba se objeví policejní auto na obhlídce. Ovšem tihle lidé by si to klidně rozdali i s policií.

„Máme před sebou dlouhou jízdu a rádi bychom vás odsud dostali bez problémů,“ říká Slim.

„Říkal jste, že nepojedeme daleko.“

„Spoutejte se!“

„Dobrá.“ Nasazuju si pouta na ruce a na nohy a znovu žasnu nad materiálem, z kterého jsou vyrobena.

„Tiskněte, až uslyšíte cvaknutí,“ radí mi Slim.

Poslouchám ho. Slyším cvaknutí.

„Spokojen?“

p t á m s e .

„Vyrazíme?“

Slim vytahuje z kapsy klapky na oči podobné těm, co si někteří lidé berou do postele. Jde ke mně. „Vemte si to,“ oznamuje mi.

Ukazuju spoutané ruce. „Budete mě muset oslepit osobně.“

Přibližuje se ke mně. „To zvládnete. Přetáhněte si to přes hlavu.“

Znovu na něj upírám oči. Je to moje poslední šance. „Nemusíš se mě tak bát, Slime. Tvůj strach je směšný.“

Uhýbá pohledem a nasazuje mi klapky. Slyším jeho vnitřní hlas: 64

„Máš pravdu, Aliso.“

Bere mě za ruku a táhne k prvnímu vozu.

Jedeme po Pacifické magistrále k jihu. Nevidím nic než tmu, ale můj mozek se orientuje dobře. S výjimkou očí jsou všechny mé smysly v pohotovosti. Slim sedí po pravé straně, žena po levé.

Otočeni proti nám sedí čtyři silní muži, d alší dva jsou vpředu.

Počítám je podle dechu. Druhý vůz jede za námi ve vzdálenosti sto metrů. Než jsme odbočili na magistrálu, zastavil se ještě pro ty tři muže, kteří původně vystoupili.

Uvnitř není nic, co by mělo nezvyklý zápach. Vůz je nový. Není tam ani žádné jídlo, ale v baru je pití: limonády, džusy, soda. Ve vzduchu je stopička střelného prachu. Přinejmenším z jedné zbraně ve voze se nedávno střílelo. Všichni mají bouchačky v rukou nebo na klíně. Jenom žena na mě míří. Má ze mě největší strach.

Cesta se protahuje. Dech lidí ve voze se zpomaluje, prohlubuje. S

výjimkou ženy všichni relaxují. Jsou přesvědčeni, že nejhorší mají za sebou. Nenápadně zkouším pouta. Kov je neuvěřitelně tvrdý.

Nedokázala bych pouta rozlomit. To ovšem neznamená, že nemůžu nic dělat. I spoutaná můžu skákat mnohem rychleji, než obyčejný smrtelník dokáže utíkat. Mohla bych se zmocnit jednoho ze samopalů, které mají muži naproti mně na klíně. Než by ostatní stačili vystřelit, bylo by po nich. Jenže ještě dřív by mi žena prostřelila hlavu. Vím také, že muži v druhém voze mají jasné instrukce: jeden podezřelý pohyb – okamžitě zahájit palbu. Všichni v prvním voze zemřou a já s nimi. Proto se únosu účastní dva vozy místo jednoho.

Musím vymyslet něco jiného.

Čekám dalších třicet minut a pak se do toho pouštím.

„Slime, potřebuju si odskočit.“

„Lituju, ale nejde to.“

„Nevydržím to. Vypila jsem dvoulitrovku coly, než jsem šla na ten sraz s vámi.“

„Bohužel. Nebudeme zastavovat.“

„Počůrám celé sedadlo. Budete v tom sedět.“

„Klidně to udělejte, když to nemůžete vydržet.“

„Udělám.“

65

Už neodpovídá. Utíkají kilometry. Jestliže Slim měl pouta u sebe, musí taky od nich mít klíčky. Ženě vedle mě umdlévá ruka. Sklání samopal. Slyším šelest látky. Odhaduju naši rychlost na stovku. Jsme přibližně sto padesát kilometrů na jih od Water Cove. Blížíme se k Seaside. Slyším vpředu město, dvě nonstop benzínová čerpadla, nonstop bufet.

„Slime,“ povídám.

„Co?“

„Mám ještě jeden problém kromě čůrání.“

„O co jde?“

„Mám periodu. Musím na záchod. Stačí mi na to dvě minuty. Vy a vaše kolegyně můžete jít se mnou. Můžete mě celou dobu držet na mušce, když chcete, já to beru. Když mi nezastavíte, dopadne to tady špatně a ani to nebude trvat moc dlouho.“

„Nebudeme zastavovat.“

Zvyšuju hlas. „To není možné! Mám spoutané ruce i nohy. Jste po zuby ozbrojení. Potřebuju jenom dvě minuty. Odskočit si na záchod.

Proboha, co jste to za lidi?! Chcete tady sedět v moči a krvi?“

Slim přemýšlí. Slyším ho, jak se sklání a otáčí k ženě hlavu. „Co říkáš?“ ptá se.

„Nesmíme zastavit za žádných okolností.“

„To vím taky, k čertu!“ Opakuje, co jsem už říkala, a já začínám mít dobrý pocit, že jsem ho dostala. „Co by nám mohla udělat?“

Žena trvá na svém: „Musí být neustále pod kontrolou.“ Říkám:

„Už jsem vám řekla, že můžete jít na záchod se mnou.“

„Vy nám to laskavě dovolíte?“ pronáší žena ironicky. Má podrážděný hlas. Je z Německa – z východní části. Chystám jí milé překvapení. „Nevozíme s sebou vložky,“ povídá.

„Použiju, co bude po ruce,“ pravím přívětivě.

Žena mluví k Slimovi: „Je to na tobě.“

Slim přemýšlí, odhaduje mě, to je mi jasné. Pak rozhoduje: „K

čertu, zavolej ostatní.“ Mluví před sebe. „Řekni jim, že zastavíme u první benzínky. Zajedeme dozadu.“

„Nebude se jim to líbit,“ odpovídá muž vpředu.

„Řekni, že je to na moji odpovědnost, kdyby měli obavy,“ říká Slim. Otáčí se ke mně. „Spokojená?“

66

„Děkuju,“

pronáším sametovým hláskem.

„Nechci dělat

problémy. Opravdu si mě můžete ohlídat, jak chcete.“

„To si piš, že si tě ohlídám, kočičko,“ říká Slim, jako by to byl jeho nápad. Já chci jenom jeho klíčky.

Domluveno, v pořádku. Před Seasidem zpomalujeme. Řidič zatáčí k benzínce. Slyším obsluhu na noční směně. Objíždíme objekt, druhý vůz jede těsně za námi. Zastavujeme. Slim otvírá dvířka.

„Zůstaňte!“ nařizuje mi.

Čekáme, až se Slim vrátí. Žena mi znovu míří na hlavu. Nelíbí se jí, co se děje, ale muži jsou klidní. Asi si říkají, k čemu taková přehnaná opatrnost? Slim se vrací. Slyším, jak vytahuje bouchačku.

„My dva jdeme s vámi,“ říká. „Žádné hlouposti.“

Povídám: „Musíte mi sundat tu pitomost z očí, Když neuvidím, bude to trvat dlouho a dopadne to špatně.“

Můžu samozřejmě zvednout ruce a stáhnout si klapky sama, ale když to udělá Slim, ušetří mi práci. Poslepu nemůžu zaútočit. Krčím rameny, abych zdůraznila svou bezmoc.

„Ještě něco?“ ptá se Slim. „Ne.“

Stahuje mi klapky. „Spokojená?“

Vděčně se usmívám. „Budu, až použiju záchod.“

Dívá se na mě, v obličeji se mu zračí nervozita. „Co jste k čertu zač?“

„Hodná holka,“ usmívám se.

Žena mi přikládá otvor hlavně na spánek. „Vystupte! Máte dvě minuty. Ani o vteřinu víc.“

Štrachám se ven. Všichni muži z druhého vozu jsou venku, zbraně mají schované, ale po ruce. Dělají zeď mezi mnou a předkem benzínky. Modlím se, aby někoho z nich nenapadlo jít za mnou na záchod. Musí to být jenom Slim a žena. Vrhám směrem k té ostražité smečce plachý úsměv. Žvýkají. Okukují moji postavu. A jistě si taky kladou otázku, co jsem zač. Žena vchází na záchod první, pak já a po mně Slim. Nikdo další za námi nejde. Dveře se zavírají.

Okamžitě útočím. Naplánovala jsem si to tak.

Bleskurychlým pohybem, který žádný smrtelník nemůže

postřehnout, se vrhám na Slima a vyrážím mu pistoli. Švihám spoutanýma rukama nad hlavu a vedu úder na temeno lebky.

67

Vkládám do něj jenom část své síly. Chci Slima omráčit, nic víc.

Zatímco klesá k zemi, žena se otáčí a chce vypálit. Výkopem oběma nohama jí vyrážím samopal z rukou. Třeští oči, jak bezpečně přistávám na chodidla. Otvírá pusu, chce něco říct, ale to už jí držím hlavu v dlaních. Zuřivě tisknu. Než umírá, z koutků očí jí stříká krev.

Navždy ji svými nehty oslepuju.

Další krev stříká, když jí rozbíjím hlavu o obkládanou zeď. Je to tak silný úder, že pod kachlíky praská omítka. Vylétá obláček bílého prachu smíšeného s krví. Lebka puká na několika místech. Žena se mi v rukou hroutí, krev mi barví předek kožené bundy. Je po ní.

Pouštím ji.

Dveře jsou zavřené, ale nejsou zamčené. Okamžitě je zamykám.

Slim u mých nohou sténá. Skláním se, zvedám ho na nohy a tisknu na zeď vedle rozmázlé mozkové tkáně mrtvé ženy. Ruce se mi zastavují na jeho hrdle. Uteklo pět vteřin od chvíle, co jsme vešli.

Slim sebou cuká a otvírá oči. Zastavují se na mně.

„Slime,“ říkám přívětivě. „Pořádně se podívej. Vidíš svoji kolegyni? Je mrtvá. Mozek má venku, hlavu na kusy – je to strašné.

Já jsem strašná. Mám obrovskou sílu. Už jsi pochopil, jakou mám sílu? Řekli ti, abys byl opatrný. Nebyls a teď to máš. Ale netrap se tím. Povím ti, co uděláš. Sáhneš do kapsy a vyndáš klíčky od pout.

Odemkneš je. Ne, aby tě napadlo křičet. Když mě poslechneš, třeba tě pustím. Když ne, ocitne se tvůj mozek na podlaze vedle mozku tvé partnerky. Uvažuj o tom, jestli chceš, ale neuvažuj dlouho. Jistě jsi už pochopil, že jsem dost netrpělivá.“

Slim koktá. „Já ty… ty klíče nemám.“

Usmívám se. „Špatná odpověď, Slime. Budu si je muset najít sama. Ovšem nejdřív musím mít jistotu, že se nebudeš vrtět, až tě budu šacovat. Zabiju tě, Slime.“

Je vyděšený. Sotva ze sebe souká slova. Nemotorně šlape do hmoty odkapávající z ženiny hlavy. „Ne! Počkejte! Prosím vás. Mám ty klíče. Dám vám je.“

„To je dobře. Dobře pro tebe.“ Povoluju stisk. „Odemkni pouta. A pamatuj, jestli vykřikneš, jsi mrtvý muž.“

Ruce se mu viditelně třesou. S někým jako já při jeho výcviku nepočítali. Upírá oči na to, co zbylo z hlavy jeho partnerky. Krvavá 68

kaše. Konečně se vzpamatovává a snímá mi pouta. Jsem volná. Mám příjemný, svobodný pocit. Už zase se cítím neporazitelná. Připadám si jako vlčice mezi jehňátky, která se chystá na krvavou lázeň. Hážu pouta do odpadkového koše. Vtom někdo klepe na dveře. Zatínám prsty ze stran do Slimova krku.

„Zeptej se, co je,“ říkám. „A hlavně, aby nepoznali, co se tu děje.“

Slim kašle. „Co je tam?“

„Všechno oukej?“ ptá se muž. Slyšeli hluk.

„Jo,“ šeptám.

„Jo,“ opakuje Slim.

Muž venku bere za knoflík u dveří. Jsou samozřejmě zamčené.

„Co se tam děje?“ ptá se muž. Nějaký šťoura, napadá mě.

„Všecko v klídku,“ šeptám.

„Všecko v klídku,“ souká ze sebe Slim. Není divu, že muž venku Slimovi nevěří. Jeho mluva zní, jako by se měl každým okamžikem rozplakat. Muž znovu zkouší dveře.

„Otevři!“ žádá.

„Kdybychom vyšli, asi by nás oba zabili, nemám pravdu?“ ptám se Slima.

Chrčí: „Ano.“

Obhlížím záchod. Zeď, u které Slima držím, je celá

vykachlíkovaná, je to pravděpodobně nejsilnější zeď v místnosti. Ale stěna za jedinou záchodovou mísou vypadá slabší. Odhaduji, že z druhé strany je kumbál pro noční směnu. Jednou rukou držím Slima, skláním se k podlaze a sbírám samopal.

„Projdeme tady tou zdí,“ říkám. „Nejdřív ji vykopnu a pak vyrazíme. Nehodlám se s tebou prát. Jestli se o něco pokusíš, roztrhnu ti hrdlo. Teď mi řekni, co je za tou benzínkou na druhé straně. Pole? Nějaké budovy? Silnice?“

„Stromy.“

„Myslíš les?“

„Ano.“

„Výborně.“ Táhnu ho do kóje. „Dávej pozor. Teď něco zažiješ.“

Se Slimem v rukou vyskakuju metr do výšky a zasazuju do stěny, kousek nad mísou, tři bleskurychlé kopy. Stěna se hroutí, zbytek dorážím hranou ruky. Ocitáme se v kumbálku pumpaře na noční 69

směně. Než se stačí vzpamatovat z šoku, dostává úder do zátylku.

Padá na podlahu, možná živý, možná mrtvý. Vykopávám hlavní dveře. Konečně se po dvou minutách na páchnoucím záchodě nadechuju čerstvého vzduchu. Slyším za sebou, jak dveře záchodu letí z pantů. A pak překvapené výkřiky mužů, kteří objevují nebohou Miss Deutschland s roztříštěnou hlavou.

Vleču Slima z druhé strany kolem obou luxusních vozů za benzínkou. Část mužů se tlačí u dveří záchodu, zbývající právě vylézají z našeho vozu. Zvedám samopal Uzi a pálím dávku. Nocí se rozléhá křik. Několik mužů padá. Ostatní se vrhají po zbraních.

Vyprazdňuju směrem k nim z ásobník a odhazuju Uzi na zem.

Nepotřebuju ho. Jsem vampýra. Vystačím si s vlastními silami.

Jako stín letím se Slimem přes parkoviště a mizím mezi stromy.

Doráží na nás sprška kulek. Dostávám zásah do zadku, do pravé půlky. Pálí to, ale já si toho nevšímám. Les je převážně borový, smíšený s jedlemi. Před námi se objevuje kopec vysoký asi čtyřicet metrů. Táhnu Slima nahoru a na druhé straně dolů. Před námi se objevuje mělká řeka. Vrhám se do vody. Není pravda, co se říká o upírech – tekoucí voda nám nohy nesvazuje.

Držím Slima za hrdlo. Slyším na dálku, že muži vbíhají do lesa –

jejich šest – a roztahují se do rojnice. Hledají nás. Slyším i ostatní, kteří u benzínky chrčí bolestí, sípání umírajících. Doslova si se Slimem pohazuju jako s hadrem na holi, vleču ho kilometr proti proudu řeky. Jsem rychlejší než mladá laň, dokonce i s kulkou v zadku. Nakonec Slima odhazuju do křovinatého porostu. Nasazuju mu podrážku na hruď. Hledí na mě očima plnýma děsu. Vidí spíš ducha než ženu. Ale já ho vidím dobře. Sahám si dozadu a vkládám prsty do roztržených kalhot. Vytahuju kulku a zahazuju ji. Rána se mi okamžitě hojí.

Říkám: „Teď si můžeme rozumně promluvit.“

„K… kdo?“ koktá Slim. Skláním se, aby mi viděl do obličeje.

„Správná otázka,“ povídám. „Kdo tě na mě poslal?“

Lapá po dechu, i když už ho za krk nedržím. „Vy dokážete věci.

Jak je to možné?“

„Jsem vampýra.“

Kašle. „Ne… nerozumím.“

70

„Je mi pět tisíc let. Narodila jsem se dřív, než se začala p sát historie. Jsem poslední svého druhu… alespoň doufám. Myslím, že kdo tě za mnou poslal, ví něco o mých zvláštních schopnostech.

Dobře tě připravili. Ten člověk musí vědět, že jsem vampýra. Chci se s ním setkat.“ Dýchám Slimovi do obličeje. Musí cítit ledový dech Smrťáka. „Řekni mi, kdo to je a kde ho najdu.“

Slim je v šoku. „Je tohle vůbec možné?“

„Viděl jsi ukázku mé moci. Mám ti předvést další?“

Třese se. „Když vám to povím, necháte mě žít?“

„Možná.“

Ztěžka polyká, silně se potí. „Jsme řízeni ze Švýcarska. Párkrát jsem se s bossem setkal. Jmenuje se Graham… Rick Graham. Je velice bohatý. Občas pro něj pracuju… tedy moji lidé a já. Před dvěma lety nás poslal pátrat po někom, kdo odpovídá vašemu popisu.“

„Jak mě popsal?“

„Přesně, jak vypadáte. I všechno ostatní. Říkal, že jste bohatá, žijete sama a nemáte příbuzné. Říkal, že s vaší osobou mají být spojena některá záhadná úmrtí.“

„Znal moje jméno?“

„Ne.“

„Máš pátrat ještě po někom jiném?“

„Ne. Pouze po osobě odpovídající vašemu popisu.“ Obličej se mu křiví bolestí. „Mohla byste ze mě spustit nohu? Asi jste mi zlomila žebra, jak jste se mnou mlátila o stromy.“

„Ty ses ve voze taky moc nezajímal o moje pohodlí.“

„Dal jsem zastavit, když jste chtěla na záchod.“

„To jsi udělal chybu.“ Mám chladný hlas.

Slim je vystrašený. „Co se mnou chcete udělat?“

„Chci Grahamovu adresu. Je ve Švýcarsku?“

„Nikdy není na jednom místě. Věčně cestuje.“

„Proč?“

„Nevím proč. Třeba vás hledá.“

„Může být někde na Západním pobřeží? V Oregonu?“

„To nevím.“

Mluví pravdu. „Ale dneska jste mě k němu vezli.“

71

„To taky nevím. Jeli jsme do San Franciska. Měl jsem zavolat z jedné telefonní budky. Můžu vám říct číslo. Je do Švýcarska.“

„Ano.“ Slim mi říká číslo. Uvažuju. „Dneska v noci jsem ti faxovala do Švýcarska. A přitom jsi byl tady. Je možné, že je tu i Graham?“

„Je to možné. Jsme ve spojení.“

„Máš vizitku, Slime?“

„Cože?“

„Vizitku. Dej mi svou vizitku.“

„Mám peněženku v náprsní kapse vpravo.“

Trhám mu kapsu. „Je to tak.“ Zastrkuju si jeho peněženku do zadní kapsy. Kalhoty mám nasáklé krví, svou vlastní a ženy, kterou jsem zabila. Slyším v lese dva muže. V dálce ječí siréna policejního vozu jedoucího po Pobřežní magistrále k jihu. Muži v lese ji také slyší. Čtu jejich myšlenky, nejsou nijak složité: Ta ženská je monstrum. Jestli má Slima, je už mrtvý. A nás taky zabije, když se s ní setkáme. Blíží se policie. Uděláme nejlíp, když odsud vypadneme a vymluvíme se na tmu.

Muži se otáčejí zpátky k benzínce. Láskyplně hladím Slima po tvářích. Nemůžu ho nechat naživu, to je pochopitelné.

„Proč pro Grahama pracuješ?“

„Pro peníze.“

„Jistě. Jak vypadá?“

„Je vysoký, možná sto devadesát centimetrů. Má tmavé vlasy…

dlouhé vlasy.“

V té chvíli se začínám třást já. „Jaké má oči?“

„Modré.“

„Pomněnkově modré?“

„Ano. Jde z nich hrůza.“ Slyším se, jak šeptám: „Jako mám já?“

„Ano. Pro boha živého, nezabíjejte mě. Můžu vám pomoci, slečno. Opravdu můžu.“ Jakša!

To není možné, říkám si. Po takové době! Všechny ty zvěsti! Proč jsem tomu nevěřila? Myslela jsem, že je mrtvý. Možná to takhle navlékl záměrně. Ale proč si teď pro mě přichází? Nebo je to nejbláznivější otázka, jaká mě mohla napadnout? Ti lidé přece měli rozkaz mě při nejmenším podezřelém pohybu zabít. Musí mu jít o 72

mou smrt.

Jakša má strach z Kršny. Z toho, co mu řekl.

„Už jsi mi pomohl,“ povídám Slimovi.

Oddychuje. „Co chcete dělat? Nedělejte to!“

Obtáčím mu své dlouhé prsty kolem hrdla, přejíždím dlouhými nehty po krčních žilách pod kůží. „Víš, kdo jsem. A mám žízeň. Co mi brání, abych se napila, co mé hrdlo ráčí? Ty nejsi žádný svatoušek. Chladnokrevně vraždíš. Máš štěstí. Když mi někdo zemře v náručí, nikdy na něj nezapomenu.“

Křičí: „Prosím vás, ne! Já nechci umřít!“

Skláním se k němu. Moje vlasy ho zaplavují.

„Tak ses neměl nikdy narodit,“ říkám. Otvírám mu žíly. Otvírám svá ústa. Piju pomalu. Vychutnávám si ho.

73

VII.

Zahrabávám tělo do říčního dna. Je to můj oblíbený způsob. Policie jen zřídkakdy hledá pod tekoucí vodou. Slyším v dálce, co se děje u benzínového čerpadla. Dvě černobílá policejní auta. Přestřelka se zabijáky z luxusních vozů. Zabijáci vítězí. Slyším, jak zběsilou rychlostí mizí z místa činu. Jsou zkušení. Nepochybuju, že se jim podaří uniknout. Když budu chtít, najdu si je.

Jsou slyšet další policejní vozy. Musím z lesa vypadnout na druhou stranu. Běžím mezi stromy, vytvářím nový světový rekord v přespolním běhu. Po deseti kilometrech se ocitám u zavřené benzínky na opuštěné silnici. Je tam telefonní budka. Napadá mě zavolat kamarádovi z lukostřelby Seymourovi Dorstenovi. Je to bláznivý nápad. Lepší by bylo, kdybych běžela dál, až někam k frekventovanější silnici, kde jsou zaparkovaná auta. Dokážu cizí auťák nastartovat zkratem za pár vteřin. Jsem nasycená krví.

Bude šílené, až Seymoura vtáhnu do svého drsného nočního dobrodružství. Mohl by to vytroubit své matce. Ale já ho do něj chci zatáhnout. Mám k tomu chlapečkovi důvěru. Nevím proč.

Získávám na informacích jeho číslo. Volám. Zvedá to na druhé zazvonění. Jeho hlas zní ostražitě. „Seymoure,“ říkám, „tady je tvoje nová kamarádka.“

„Lara?“ Zdá se, že je rád. „Co se děje? Jsou čtyři hodiny ráno.“

„Mám jeden problém a potřebuju tvoji pomoc.“ Prohlížím si ukazatel. „Jsem u benzínky na Pinecove avenue, deset kiláků před Seasidem… no, možná dvanáct, přímo na východ od města.

Potřebuju odsud odvézt. A potřebuju, abys mi přivezl něco na převlečení, kalhoty a mikinu. Musíš přijet okamžitě a nikomu o tom 74

nesmíš říct ani slovo. Jsou vaši vzhůru?“

„Ne.“

„A proč ty nespíš?“

„Jak víš, že nespím?“

„Protože jsem médium,“ povídám.

„Zdálo se mi o tobě. Probudil jsem se z toho snu před pár minutami.“

„To mi povíš jindy. Přijedeš?“

„Jasně. Asi vím, dokud voláš. Je to benzínka Shell. Jediná v okolí.“

„Jasně, bráško, pospěš si. A hlavně, ať vaši neslyší, že mizíš z domu.“

„Proč se potřebuješ převlékat?“

„To poznáš, až mě uvidíš.“

Seymour přijíždí zhruba za hodinu a čtvrt. Je mým zjevem dokonale šokován. V ranním rozbřesku mají moje vlasy barvu sopečné lávy. Zastavuje a vyskakuje z auta.

„Co se ti stalo?“ ptá se.

„Nějací lidé si se mnou chtěli hrát, ale já jsem neměla zájem. Teď ti to nemůžu vysvětlovat. Máš ty šaty?“

„Húúú!“ Nespouští ze mě oči, ani když se natahuje k přednímu sedadlu. Má pro mě džíny a bílé triko a k tomu dva svetry, zelený a černý. Beru si černý. Okamžitě se před ním začínám svlékat. Jel pro mě pěknou dálku a zaslouží si odměnu. „Laro!“ Žasne.

„Já se nestydím.“ Rozepínám si kalhoty a stahuju si je. „Máš v autě ručník nebo nějaký hadr?“

„Ano. Na tu krev?“

„Ano. Udělej to pro mě.“

Podává mi umatlanou utěrku. Jsem už úplně nahá, z krůpějí potu na mém těle stoupá v mrazivém nočním vzduchu mlžný opar. Pečlivě si osušuju vlasy a stírám krev z prsou. Pak si beru věci, které mi přivezl.

„Nenapadlo tě zavolat policii?“ ptá se.

„Ne.“ Nejdřív si natahuju triko.

Seymour pokašlává. „Ty jsi snad s sebou měla luk a šípy, když si to s tebou rozdali.“

75

„Byla jsem ozbrojená.“ Dokončuju oblékání, znovu si nazouvám kozačky a své vlastní věci vážu do uzlíčku. „Chvilku na mě počkej.

Musím to někam zahodit.“

Zahrabávám zakrvácené ošacení v lese mezi stromy, ale předtím vyndávám z bundy klíče od svého auta a ze zadní kapsy kalhot Slimovu peněženku. Za deset minut jsem zpátky u Seymoura. Sedí za volantem, motor má nastartovaný, topení na plné pecky. Při své křehké kondici jistě snadno prochladne. Zalézám na sedadlo vedle něj.

„Mám auto ve Water Cove, kousek od mola,“ říkám. „Můžeš mě tam hodit?“

„Jistě.“ Rozjíždí se. Míříme k severu. „Cože tě napadlo zavolat zrovna mě?“

„Vím, že jsi chytrá hlavička.“

Směje se. „Řekla sis, že jsem ve městě jediný, kdo tě nepůjde okamžitě prásknout.“

„Přesně tak. O tom, co jsi viděl, nesmíš nikomu povědět ani slovo.“

„Ale jistě. Nepovím.“

Usmívám se a poplácávám ho po stehně. „Dík. Kromě toho, že zbožňuju tvou hlavičku, jsem ti taky zavolala, protože vím, že si nenecháš ujít noční dobrodružství.“

Pokukuje po mně přes silné brýle. „Jsi na můj vkus přece jen trochu divoká. Neřekneš mi, co se stalo?“

„Stejně bys mi nevěřil.“

Vrtí hlavou. „Věřil. Po tom, co se mi o tobě zdálo. Bylo to šílené.“

„Pověz mi o tom.“

„Zdálo se mi, že jsi byla na bojišti a ze všech stran se k tobě stahovaly celé armády démonů. Měli všechny možné zbraně, sekyry, meče, kyje. Byli odporní. Vydávali temné skřeky, chtěli tě roztrhat na kusy. Byla jsi trochu výš než všechno ostatní, stála jsi v trávě na kopci. Bojiště bylo prašné a mělo narudlou barvu jako nějaká rovina na Marsu. Nebe se černalo kouřem. Stála jsi sama proti tisícům.

Vypadalo to beznadějně. Ale ty ses nebála. Byla jsi oblečená jako bájná bohyně. Od pasu nahoru jsi měla stříbřité brnění.

V pravé ruce jsi měla meč posázený drahokamy, zlaté náušnice 76

osázené smaragdy, které zvonily, jak jsi povzneseně přehlížela ty zástupy kolem sebe. Ze stočených vlasů ti čnělo paví pero a na nohou jsi měla vysoké boty z právě stažené kůže. Leskly se čerstvou krví.

První linie démonů zaútočila, ale ty ses jen usmívala. Zvedla jsi meč, ale udeřila jsi jazykem.“

„Jazykem?“

„Jo. To na tom bylo právě to šílené. Měla jsi hrozně dlouhý jazyk.

Byl nachový, krvavý – vypadal, jako by ses do něj jednou dvakrát kousla. Když jsi ho vymrštila, všichni démoni ztuhli a zachvěli se hrůzou. Pak ti z hrdla vyšel ten zvuk, to se nedá vylíčit. Byl to hřmotný, nosový zvuk. Nesl se nad bojištěm, a jak dolehl k sluchu démonů, padli všichni mrtví.“

„Húúú!“ křičím. To o tom jazyku mi silně připomíná jakšíniho.

Už se nedivím. Seymour má neuvěřitelně vyvinutý cit pro emoční stavy. A kromě toho vím, že je se mnou na stejné vlně, že je mezi námi neviditelné, intuitivní pouto. Ano, patříme k sobě. Jsem okouzlená tajemstvím. Neumím si svou zvláštní náklonnost k Seymourovi logicky vysvětlit. Ne, není to jako láska k Rayovi, vášeň, kterou k synovi Rileyho cítím. Seymour mi připadá spíš jako mladší bratr, dokonce bych řekla můj syn. Kromě Lality jsem za celých pět tisíc let jiné dítě neměla. Je mi s tímhle klukem dobře. „A dál?“ ptám se.

„No,“ povídá, „asi bych ti to neměl říkat. Je to dost kruté.“

„Já se jen tak něčeho neleknu.“

„Potom, co jsem dneska v noci viděl, asi opravdu ne.

Když byli všichni démoni mrtví, vydala ses přehlédnout bojiště.

Tu a tam jsi šlápla na hlavu démona, která praskla, a mozek vytryskl ven. Tu a tam ses zastavila a usekla jsi démonovi hlavu. Nahromadila jsi hodně hlav. Věšela sis je na krk. Taky jsi nacházela démony, kteří nebyli úplně mrtví. Chytala jsi je za hrdla a zvedala k ústům.“

Významně se odmlčuje. „Prořezávala jsi jim svými nehty krk a pila jejich krev.“

„To nezní tak hrozně.“ Seymour mě fascinuje. Jeho sen je jako metafora téhle noci. „A dál?“

„Poslední věc. Prošla jsi bojiště a zůstala nehybně stát a těla démonů se začala rozkládat. Najednou z nich zbyl jenom prach a 77

rozpadlé kosti. Nebe ještě víc potemnělo. Nahoře bylo něco, nějaký ohromný pták, který nad tebou kroužil. Bál jsem se o tebe. Pozvedla jsi meč a znovu z tebe vyšel ten šílený zvuk. Ale pták kroužil dál a snášel se stále níž. Taky ses ho bála, jako bys věděla, že se mu nemůžeš rovnat.“

„To se ještě nestalo,“ šeptám.

„Cože?“

„Nic. Co to bylo za ptáka?“

„Těžko říct.“

„Nebyl to sup?“

„Možná.“ Seymour se mračí. „Jo, myslím, že byl.“ Seká po mně postrašeným pohledem. „Nemáš ráda supy?“

„Sup je symbol smutného konce.“

„To jsem nevěděl. Odkud to víš?“

„Zkušenost.“ Několik minut sedím mlčky se zavřenýma očima.

Seymour se mě neodvažuje rušit. Když se mu zjevila přítomnost, říkám si, proč by se mu nemohla zjevit i budoucnost? Jakša kolem mne krouží, kruh se stahuje. Moje staré uskoky ho nezastaví. Silou ani rychlostí se mu nemůžu rovnat. Tahle noc končí, brzy bude den.

Avšak den je pro

našince nocí, časem odpočinku, osamění,

zoufalství. Cítím ve svém srdci, že Jakša je nablízku.

Ale Kršna mi řekl, že budu pod jeho ochranou, když ho

poslechnu.

A já ho poslouchám. Jenže, co když Jakšovi řekl totéž? Tomu nevěřím.

Posvátné texty nás učí, že Pán je nevypočitatelný.

Myslím, že Kršna Jakšovi řekl něco jiného.

Otvírám oči. Hledím na silnici před sebou. „Nebojíš se, že umřeš, Seymoure?“

Odpovídá opatrně: „Proč se ptáš?“

„Máš AIDS. Víš o tom?“

Nabírá do sebe dech. „Jak to víš?“

Krčím rameny. „Vím některé věci. Ty taky víš některé věci. Jak jsi k té nemoci přišel? Nevypadáš na teplouše. Koukal jsi na mě roztouženě, když jsem se svlékala.“

„Máš božské tělo.“

78

„Děkuju.“

Pokyvuje hlavou. „Jsem HIV pozitivní. A možná už se u mě rozvinul AIDS. Mám příznaky: únava, rakovina kůže, záchvaty parazitární pneumonie. Ale v posledních týdnech se cítím celkem dobře. To vypadám tak strašně?“

„Vypadáš dobře, ale je na tobě vidět, že jsi nemocný.“

Vrtí hlavou. „Před pěti lety jsme měli bouračku. Měl jsem roztrženou slezinu. Řídil strejda. Byl na místě mrtvý a mě odvezli do nemocnice. Operovali mě a dali mi přes litr krve. Byla po testech na HIV, to je jasné, to se dělá u každé darované krve, jenže tahle várka nějak proklouzla nebo co.“ Krčí rameny. „Takže jsem další číslo do statistiky. Proto ses ptala, jestli se nebojím, že umřu?“

„To byl jeden důvod.“

„Bojím se. Podle mě, kdo říká, že se nebojí smrti, lže. Snažím se na to nemyslet. Zatím žiju. Jsou věci, které bych rád udělal…“

„Chceš napsat ty povídky?“ přerušuju ho.

„Ano.“

Natahuju ruku a dotýkám se jeho ramene. „Napíšeš taky povídku o mně?“

„Co bych měl o tobě napsat?“

„Co tě napadne. Moc nad tím nepřemýšlej. Co se ti vybaví, to napiš.“

Usmívá se. „Přečteš si to, když ji napíšu?“

Stahuju ruku a dělám si pohodlí. Oči se mi znovu zavírají. Jsem najednou hrozně unavená. Nejsem smrtelná, alespoň jsem si to do dnešní noci myslela. A teď si připadám i zranitelná. Bojím se smrti jako každý jiný.

„Když mi ji dáš přečíst,“ odpovídám.

79

VIII.

Seymour mě odváží k mému ferrari. Pak se na mě cestou do Mayfair lepí, ale já to řežu sto šedesát kilometrů v hodině a ujíždím mu. Jistě mi to odpustí. Upozornila jsem ho, že mám naspěch.

Jedu k domu na pobřeží. Zatím jsem o něm nemluvila v detailech, protože pro mě je dům jako dům. Nešílím ze svého domu jako někteří smrtelníci. Stojí na parcele o dvaceti akrech nad zalesněnou zahradou, která se táhne od hlavního vchodu k pobřežním skalám.

Příjezdová cesta je úzká a točitá a převážně skrytá. Dům je z cihel, tudorovský styl, netypicky pro tuhle oblast, má dvě patra, seshora je výhled na Pacifik a velkou část pobřeží. Mám hodně místností, krby a podobně, ale většinou se zdržuju v obýváku, přestože jsou tam velká stropní okna, která jsem ještě nestihla zakrýt. I když jsem ve středověku i později žila na zámcích a hradech, nepotřebuju k životu příliš velký prostor. Kdyby na to přišlo, spokojila bych se i s krabicí… ba ne, to si dělám legraci.

Obliba nábytku se u mě často mění. V současné době se

obklopuju samým dřevem: křesla, velké stoly, příborníky. Nespím v rakvi, ale v posteli, na mahagonovém „letišti“ s černými nebesy s krajkami. Po staletí sbírám umělecká díla. Mám v Evropě ohromnou kolekci nesmírně cenných obrazů a soch, ale nic z toho v Americe.

Byly doby, kdy jsem umění milovala, ale to už je pryč. Jedině klavír si s sebou beru všude, kam se stěhuju. Hraju skoro každý den a při svém nadání a obratnosti jsem bez konkurence nejlepší hudebnicí na světě. Komponuju ale velice málo. Ne že bych neměla tvůrčí talent, ale protože moje melodie a písně jsou až zoufale smutné. Nevím proč

– já sama se za smutného upíra nepovažuju.

80

Ovšem dneska v noci jsem víc než smutná. Jsem nešťastná.

Nezažila jsem tenhle pocit už celá staletí. Trápí mě to. Utíkám do koupelny, sprchuju se a převlékám a hned se zase vracím do auta.

Musím za Rayem. Jestli je to opravdu Jakša, kdo po mně jde, a já o tom nepochybuju, mohlo by ho napadnout dostat se na mě přes někoho z mého okolí. Už jednou to zkusil, když ke svým temným cílům zneužil Rayova otce. Mám důvodné podezření, že o mně ví od chvíle, co jsem poprvé vstoupila do Rileyho kanceláře. Jenom nechápu, proč se na mě okamžitě nevrhl. Možná si chtěl ověřit, jestli na nepřítele, kterého neviděl takovou dobu, pořád ještě stačí. A teď ví, kde jsem zranitelná, a ví to lépe než kterákoli jiná živá nebo neživá bytost na Zemi.

Nedokážu se vyrovnat s faktem, že je naživu.

Brzdím u Rayova domu a běžím ke dveřím. Mám tak t rochu obavu, že nebude doma, že už byl unesen. Přemýšlím, jestli mám zazvonit, nebo rovnou vpadnout dovnitř. Uvědomuju si, že Ray není Seymour, který bere věci v klídku, jak přicházejí, a klepu na dveře.

K mému překvapení otvírá Pat.

Není nadšená, když mě vidí.

„Co tady děláš?“ ptá se nevrle.

„Jdu za Rayem.“ Pat jistě Raye doma hledala, když byl u mě, a možná i několikrát. Naposledy musela přijít krátce potom, co se vrátil. Nejspíš ji pozval nahoru, aby se uklidnila. Ale Pat moc klidně nevypadá.

„Spí,“ povídá. Chce mi zabouchnout dveře před nosem. Nastavuju ruku. Snaží se mě vytlačit. Přirozeně se jí to nedaří. „Vypadni.

Nedošlo ti, že sem nemáš co lézt?“

„Pat,“ povídám naléhavě, „ty nevíš, co se děje. Věci jsou mnohem složitější, než si myslíš. Musím mluvit s Rayem. Zdá se, že mu hrozí vážné nebezpečí.“

„Co to plácáš?“

„Teď ti to nemůžu vysvětlovat. Není čas. Musím okamžitě mluvit s Rayem.“ Hledím jí do očí. „Buď tak hodná a nedělej potíže. Mohla bych se naštvat.“

Můj pohled ji odzbrojuje. Tlačím se dovnitř a rozhlížím se po Rayovi a pak ho slyším, jak se nahoře hrabe z postele. Pár vteřin 81

čekám. „Rayi!“ křičím. Vychází z pokoje.

„On patří mně,“ povídá Pat, ale já ji neposlouchám. Je nešťastná, myslí si, že prohrála. Instinkt jí říká, že mám v sobě, ve své kráse něco, co ona nemá, s čím nemůže bojovat. Cítí k Rayovi upřímnou lásku, vidím to na ní – vzácná věc u holky v jejím věku.

„Neztrácej naději,“ říkám upřímně.

Přichází Ray. Má na sobě kalhoty od sportovní soupravy, nahoře nic. „Co se děje?“ ptá se.

„Moc věcí. Musím s tebou mluvit o samotě.“ Otáčím hlavu k Pat.

„Dovolíš?“

Má vlhké oči. Sklání hlavu. „Tak já můžu jít,“ mumlá.

Ray ji pokládá ruku na rameno. „Ne.“ Upírá na mně ostrý pohled.

Musím se držet, abych to nepokazila. „Řekni, o co jde.“

Říkám: „Souvisí to s tvým tátou.“

Začíná ho to zajímat. „Co to je?“

Snažím se ze všech sil. „Potřebuju s tebou mluvit sama.“ A dodávám k Pat: „Je mi líto.“

Ray ji hladí po zádech. „Pat, jdi nahoru do postele. Přijdu za pár minut.“

Pat pokyvuje hlavou, seká po mně nešťastnýma očima a odchází.

„Nevěřím ti.“

Když jsme sami, Ray se do mě pouští: „Říkala jsi, že nebudeme Pat ubližovat.“

„Nejsem tady jen tak pro nic za nic, Rayi. Situace se

zkomplikovala. Zatajila jsem ti spoustu věcí. Myslím, že to víš.“

„Ano. Vlezla jsi do tátova počítače.“

„Jak to víš?“

„Když jsem počítač zapnul, všiml jsem si velikosti toho souboru.

Byl opravdu velký. A zatímco jsem chodil po budově, scvrkl se na jednu stránku.“

Přikyvuj u. „Ten soubor byl o mně. Tvůj táta mě sledoval. Najali si ho na mě nějací lidé, přesněji řečeno jeden muž. Dneska v noci poslal své lidi, aby mě unesli. Utekla jsem jim. Jsem přesvědčená, že teď jsi na řadě ty.“

„Proč já?“

„Protože ten muž ví, že jsi můj přítel. Sleduje mě ve dne v noci. A 82

navíc, najal si tvého tátu a tvůj táta se k němu nezachoval zrovna nejlíp.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Řekli mi to ti lidé, co si pro mě v noci přišli.“

„Jak to myslíš, že si pro tebe přišli? Chtěli tě zabít?“

„Možná. Měli zbraně.“

„A jak se ti podařilo utéct?“

„Udělali chybu a já toho využila. Ray i,

teď ti to nemůžu

vysvětlovat. Musíš se mnou odsud okamžitě vypadnout.“

„Nepůjdu nikam, dokud mi neřekneš, kde je můj táta.“

„To nemůžu.“

„Ty to nevíš?“

Váhám. Není pro mne snadné lhát někomu, koho miluju. „Ne.“

Nevěří mi. Má silně vyvinutý smysl pro pravdu a tedy i pro lež.

„Myslíš, že by se tátovi mohlo něco stát?“

„Ano.“

Poznává z mých slov, že mluvím pravdu. „Tak zavoláme policii.“

„Ne!“ Chytám ho záruku. „Policie nám nepomůže. Musíš jít se mnou. Věř mi, Rayi. Vysvětlím ti to, jen co budeme u mě doma.“

„Jaký je v tom rozdíl? Můžeš mi to říct rovnou tady.“

„Nemůžu. Uvidíš proč.“

Ray nakonec souhlasí, že se mnou pojede. Vrací se nahoru rozloučit s Pat, a když ji slyším plakat, představuju si, kolik slz v příštích dnech ještě prolije. Ráda bych se mýlila. Nerada Raye zatahuju do nebezpečí života, ale nemůžu s tím nic dělat. Cítím na sobě čísi pohled, stejně mocný pohled, jako mám já sama. Napadá mě, jestli se náhodou neutíkám k Rayovi, protože mám strach.

Strach, abych nezemřela sama.

Ray se vrací za pár minut, oblečený. Jdeme k mému autu. Ještě ho neviděl a teď žasne, že mám ferrari. Míříme k mému domu. Ray se diví, proč nejedeme stejnou cestou jako předtím. Říkám mu, že mám dva domy.

A dodávám: „Jsem strašně bohatá.“

„Souvisí to s tím, proč tě táta sleduje?“ ptá se.

„Ano. Nepřímo.“

„Mluvila jsi s tátou?“

83

„Ano.“

„Kdy?“

„Před dvěma a půl dnem.“

„Kde?“

„U něj v kanceláři.“

Ray je naštvaný. „To jsi mi neřekla. Proč jsi za ním byla?“

„Pozval mě k sobě.“

„Proč?“

Musím si dávat větší pozor na slova než jindy. „Aby mi řekl, že mě sleduje.“

„Že by tě chtěl varovat?“

„Myslím, že ano. Jenže…“

„Jenže co?“

„Neměl přesnou představu o tom, kdo ho najal, co je to za člověka.“

„Ale ty toho člověka znáš.“

„Znala. Už je to strašně dávno.“

„Jak se jmenuje?“

„Často mění jména.“

„Jako ty?“ ptá se Ray.

Ten kluk je samé překvapení. Natahuju ruku, dotýkám se jeho stehna. „Děláš si starosti o otce. To chápu. Prosím tě, Rayi, nemysli si o mně nic špatného.“

„Nejsi ke mně upřímná.“

„Říkám ti všechno, co můžu.“

„Když jsi říkala, že tátovi hrozí nebezpečí, co přesnější měla na mysli? Mohl by ten muž tátu zabít?“ ptá se klidně.

Musím lhát, nemám na vybranou. „Nevím.“

Zastavujeme u domu. Nikdo tam nebyl, když jsem byla pryč, o tom nepochybuj u. Mám perfektní bezpečnostní zařízení, nejlepší, jaké je na trhu. Každý drát každé sekce plotu kolem mého domu je pod napětím. Pohybové senzory, laserové paprsky a radar kontrolují celý pozemek. Vím, že by to Jakšu nezastavilo ani na vteřinku, kdyby se chtěl dostat dovnitř. Je mnohem silnější a rychlejší než já.

Ray prochází dům, prohlíží si ho. Zastavuje se a dívá se na oceán.

Nad temnou vodní masou visí blednoucí půlměsíc. Okna obýváku 84

jsou situovaná k západu. Na druhé straně, na východě, svítá.

„Co teď?“ ptá se.

„To kdybych věděla.“

Hledí mi do očí. „Myslíš, že se tu ten muž objeví?“

„Mohl by se objevit.“

„Říkala jsi něco, jako že jsi byla ozbrojená. Máš tady zbraně?“

„Ano. Ale žádnou ti nedám. Nemělo by to cenu.“

„Chceš říct, že jsi něco jako expert? Střelec?“

„Ano.“

Ray je podrážděný. „Kdo k čertu jsi, Síto? Jestli je to vůbec tvoje pravé jméno.“

„Je to moje pravé jméno. Zná ho málo lidí. Tohle jméno mi dal můj otec. Ten muž, o kterém mluvím – právě on mého otce zavraždil.“

„Proč proboha nezavoláme policii?“

„Ten muž má ohromnou moc. Disponuje téměř neomezenými

prostředky. Policie by mu v ničem nezabránila, kdyby se rozhodl něco nám udělat.“

„A jak mu v tom chceš zabránit ty?“

„Nevím, musím něco vymyslet.“

„Proboha, co tu děláme? Proč neskočíme do auta a nezmizíme odsud?“

To, co říká, je zajímavá myšlenka. Nepostrádá logiku. Přemýšlím o tom od okamžiku, co jsem odstranila Slima. Háček je v tom, že nevěřím, že bych mohla Jakšovi uniknout. Jakmile mě jednou našel, a o tom už nepochybuju, nemůžu nikam utéct. Jenom bych zbytečně pokoušela osud.

„Ty můžeš odjet, jestli chceš,“ povídám. „Můžeš si vzít moje auto a vrátit se domů. Nebo si vzít moje auto a odjet třeba do Los Angeles. To by bylo to nejlepší, co bys mohl udělat. Ujišťuju tě a vím na sto procent, že tady ti hrozí strašné nebezpečí.“

„Tak proč jsi mě sem přivezla?“

Odvracím se. „Já nevím. Ale myslím… já nevím.“

„Cože?“

„Ten muž – jeho pravé jméno je Jakša – ví, že jsi můj kamarád.

Jsi základní veličina rovnice, na jejímž konci jsem já. Tedy podle 85

jeho logiky.“

„Co to plácáš za nesmysly?“

Otáčím se k Rayovi zpátky. „Jakša mě sleduje od chvíle, kdy jsem se sešla s tvým tátou. Vím to. Nepřišel si pro mne osobně, poslal své lidi, jenže to není totéž. A on to dobře ví a já to také vím.“

„Myslí si, že jsem tvůj ochránce? Že tě budu bránit?“

„Takhle to není. Spíš ho bude zajímat, jaký my dva k sobě máme vztah.“

„Proč?“

„Já se jen tak s někým nepřátelím.“ Ray vzdychá. „Víš, já myslím, že pro tebe nic neznamenám.“

Tahle slova mě pálí víc než kulka, kterou jsem v noci dostala do zadku. Natahuju ruku a dotýkám se jeho tváře. Je tak krásný! Skoro jako Ráma, i když vzhledem si moc podobní nejsou. Ray je krásný vnitřně. Ráma taky byl. Možná měl Kršna pravdu. Ti dva mohou mít společnou duši, jestli tyhle věci existují. Co mě se týče, pochybuju, že bych měla duši.

Říkám: „Už dávno jsem k nikomu necítila, co cítím k tobě. Jsem o hodně starší, než vypadám, a jsem osamělejší, než si někdy připouštím. Když jsem tě poprvé spatřila, jako by se něco změnilo.

Považuju se za tvou holku, Rayi, i když vím, že mě nechceš.“

Dívá se na mě, jako by to věděl. Pak sklání hlavu a líbá mi ruku, kterou se ho dotýkám. Jeho další slova ke mně doléhají jakoby z nesmírné dálky.

„Mám chvílemi pocit, že nejsi lidská bytost.“

„Ano.“

„Jsi jako vyřezaná ze skla.“

„Ano.“

„Jako bych tě znal dávno a zároveň vůbec.“

„Ano.“

„Říkala jsi, že jsi vampýra.“

„Ano.“

Neptá se, jestli jsem vampýra, on to konstatuje. Ví, že mu povím pravdu, a nechce ji slyšet. Znovu mi líbá ruku a já se k němu tisknu a zmocňuju se jeho rtů. Je to dlouhý, hluboký polibek – Ray se tentokrát nedusí a já jsem tak šťastná. Chce mé tělo, vím to. Jsem 86

šťastná, nesmírně šťastná.

Vkládám v obýváku do krbu dříví a zapaluju hučivý oheň. Na podlaze u krbu leží předložka z dávné Persie, na které někdy spím, když je slunce na obloze vysoko. Přináším polštáře a přikrývky.

Svlékáme se pomalu, nechávám Raye, aby mě svlékl sám. Dotýká se mého těla a já ho líbám od tváří až po konečky prstů na nohou. Pak si leháme a sex s ním je pro mě i pro něj jako dlouhá, kouzelná pohádka. Musím se krotit, abych mu neublížila.

Potom usíná. Jdu si pro samopal. Pečlivě plním zásobník, ujišťuju se, jestli všechny součástky dobře fungují, abych se na zbraň mohla spolehnout. Pak se vracím k Rayovi a zastrkuju samopal pod polštář.

Ray spí jako dřevo. Hladím mu vlasy a šeptám mu, aby spal a neprobouzel se dřív než večer. Předpokládám, že se Jakša objeví až v noci – další noc, další zabíjení. To by mu odpovídalo. Vím, že ho můj samopal nezastaví. Jediné co mi zbývá, je Kršnův slib, že mě bude ochraňovat. Dodrží bůh dané slovo, jenom proto, že v něho věřím?

Jednou věcí jsem si jistá: Jestli Kršna nebyl bůh, tak m usel být nejpozoruhodnější lidskou bytostí, jaká kdy žila. Byl mocnější než všichni upíři dohromady. Myslím na něj, když uléhám vedle Raye a žasnu nad svou láskou k tomu neznámému klukovi. Co když se mi v ní vrací moje dávná láska ke Kršnovi? Co když se na Raye přenesla Kršnova podoba? V duchu vidím Kršnovu tvář, jako by stál přede mnou. Něco tak krásného nelze zapomenout ani po pěti tisíci letech.

87

IX.

Zase jednou se vracím do minulosti. Odešli jsme z kraje, Jakša a já.

Záhy se k nám přidali dva muži z naší vesnice, kteří předtím zmizeli.

Stali se z nich upíři. Já byla taky upír, vampýra. Ovšem v té době tahle slova ještě neexistovala. Nevěděla jsem, co jsem, věděla jsem jenom, že jsem jako Jakša.

Bylo to všechno hrozné a nepochopitelné.

Zpočátku jsem žádnou touhu po krvi nepociťovala. Jakša řekl mužům, aby se o tom přede mnou nezmiňovali, a oni ho poslechli.

Začalo se mi protivit denní světlo. Myslela jsem, že to k tomu patří, protože už jako dospívající holka jsem si všimla, že Jakša se přes den zdržuje ve stínu. Nebylo mi dobře, když jsem si uvědomila, že se už nikdy nebudu těšit ze slunečné oblohy.

Pak jsem poznala, že noc v sobě skrývá dosud netušenou krásu.

Viděla jsem v noci líp než za dne. Hleděla jsem na měsíc a věděla jsem, že to není hladká koule, jak se říkalo, ale nebeské těleso rozbrázděné rýhami a poseté krátery, mrtvý svět bez vzduchu.

Vzdálené předměty mi připadaly, že by stačilo natáhnout ruku a dotknout se jich. Objevila jsem detaily, o kterých jsem předtím neměla ani potuchy: póry své pokožky, složitou stavbu očí nepatrného hmyzu. Na domněle tiché pláni jsem neustále slyšela rozmanité zvuky. Rychle jsem se naučila rozlišovat charakteristický způsob dýchání jednotlivých osob, jak se mění rytmus jejich dechu a jaký momentální citový stav tomu odpovídá. Úžasně se mi vytříbil smysl pro pachy. I ten nejslabší závan vzduchu mě dokázal zaplavit tisícerými vůněmi.

Ze všeho nejvíc jsem byla pyšná na svou neobyčejnou sílu.

88

Dokázala jsem vyskočit na špičku nejvyššího stromu, úderem ruky jsem drtila mohutné balvany. Ráda jsem se honila se zvířaty, hlavně se lvy a tygry. Skrývali se přede mnou. Vycítili, že je ve mně něco nelidského.

A pak to přišlo. Jednoho dne jsem zašla za Jakšou a řekla mu, že mám hrdlo v jednom ohni a srdce mi buší až v hlavě. Upřímně řečeno, myslela jsem, že umírám

– v duchu jsem viděla krvavé

výjevy, ale ani mě nenapadlo, že mám žízeň, že se potřebuju napít krve. Nechápala jsem to. A když mi Jakša řekl, že se trýzně nezbavím, dokud nepozřu lidskou krev, přišla mi ta představa tak odporná, že jsem se ji v sobě snažila potlačit. Už jsem nebyla lidskou bytostí, ale namlouvala jsem si, že pořád ještě jsem. Zůstala jsem tu noc u Jakši. Myslela jsem, že je to moje poslední noc, že do rána umřu. Tehdy jsem ještě byla přesvědčená, že jsem živá, jako jsou živí ostatní lidé. Nevěděla jsem, že m ůj život není z tohoto světa.

Jakša mi řekl, že jsem neplodná, a pak mi pověděl o krvi. Rozplakala jsem při vzpomínce na Lalitu a na Rámu, trápilo mě, že nevím, jak žijí sami, bez své Síty.

Ale podívat jsem se za nimi nešla.

Nechtěla jsem, aby viděli, jaké se ze mě stalo monstrum.

Bála jsem se, abych z nich taky neudělala upíry.

Odolávala jsem touze po krvi, až jsem neznala nic než trýzeň.

Ztrácela jsem sílu, ustavičně jsem sténala. Myslela jsem, že když se nenapiju cizí krve, tak mě to, co ze mě Jakša udělal, zaživa pohltí.

Měsíc po mé přeměně přinesl Jakša polomrtvého chlapce s otevřenými žílami na šíji a nařídil mi, abych se napila. Ach, jak jsem se tomu pokušení bránila! Jak jsem ho v té chvíli nenáviděla za to, že mě odvedl od Rámy a Lality. Jenže, k čemu mi moje nenávist byla, když jsem nemohla nic dělat? Jakša byl mé prokletí, ublížil mi, ale já jsem ho potřebovala. A potřeba je něco velice blízkého lásce. Ne, nemůžu říct, že bych Jakšu milovala, ale ctila jsem ho, protože byl mocnější než já. Jakša byl dlouhou dobu jediná autorita, ke které jsem mohla vzhlížet – než přišel Kršna.

Tak jsem vypila chlapcovu krev. Vrhla jsem se na něj jako smyslů zbavená. Nejdřív jsem si myslela, že se napiju jenom trochu, jenom tolik, aby nezemřel, ale když jsem začala pít, nedokázala jsem 89

přestat. Chlapec zemřel. Vypustil duši v mých rukou. Křičela jsem hrůzou. Ale Jakša se smál. Řekl mi, že kdo zabije jednou, zabije příště s mnohem lehčím srdcem.

Ano, nenáviděla jsem ho, protože měl pravdu.

Od té doby jsem zabila mnohokrát a zalíbilo se mi to.

Plynula léta. Táhli jsme k jihozápadu. Nikdy jsme nezůstali na jednom místě. V každé vesnici, do které jsme přišli, se brzy ukázalo, co jsme zač. Přišli jsme, spřátelili jsme se s lidmi – a nakonec jsme je povraždili. Naše hrůza kráčela před námi krajem jako zlá předtucha.

A dělali jsme nové upíry. První vampýra, kterou jsem stvořila, byla dívka mého věku. Měla velké tmavé oči a vlasy jako závoj utkaný z půlnoční oblohy. Přestože jsem ji násilím odvedla od rodiny, namlouvala jsem si, že se z nás stanou věrné družky. Tehdy mi Jakša řekl, co musím udělat: spojit žílu vedoucí od mého srdce s žílou, která vede k jejímu srdci – transfuze, děs, extáze. Jmenovala se Mátadží a nikdy mi nepoděkovala za to, co jsem pro ni udělala, i když s námi zůstala několik let.

Když jsem jí předala svou sílu, trvalo mi několik dní a padlo mi za oběť mnoho lidí, než jsem se dala jakž takž do pořádku. Takhle to s námi se všemi chodilo s výjimkou Jakšy. Když on někoho předělal, ještě ho to posílilo. Věděli jsme to, protože jsme v sobě měli část jeho duše – my, oživlí jakšíniové, démoni z hlubin času.

Jakša byl krutý a přitom laskavý. Nechápala jsem to. Každého, koho stvořil, taky ochraňoval, a ke mně byl vždycky velice hodný.

Sice mi už nikdy neřekl, že mě miluje, ale já vím, že mě miloval.

Měl oči jenom pro mě, ale co mi to bylo platné? Proklatci se mezi sebou neberou. Bůh by takovou svatbu nepřipustil – tak učí Védy.

Tehdy, asi tak padesát let ode dne, co jsem se stala vampýrou, se začaly šířit zvěsti o muži, který prý měl být inkarnací Véd, o člověku, který byl víc než člověkem, snad s amotným bohem Višnuem. V každé další vesnici, do které jsme vpadli, jsme se dozvídali nové podrobnosti. Jeho hlavní jméno bylo Kršna a žil v lesích Vrndávany u řeky Jamuny mezi pastevkyněmi krav a dojičkami, gópí, jak se nazývaly. Prý tenhle muž, tenhle Vasudéva –

měl mnoho jmen – pobije démony a vrátí štěstí na Zemi. Jeho nejvěrnějšími druhy byli bratři Pánduovci, o kterých šla pověst, že 90

jsou inkarnací dalších menších božstev. Jeden z bratrů, Ardžuna, se těšil skoro stejné slávě jako Kršna. Říkalo se, že je synem samotného velkého boha Indry, vládce ráje. Ze všeho, co jsme slyšeli, jsme usoudili, že Ardžuna je vynikající válečník.

Jakša zneklidněl. My ostatní upíři také, ale někteří z nás se chtěli s Kršnou setkat. Bylo nás tou dobou už na tisíc a věděli jsme, že k nám Kršna nechová žádné zvláštní sympatie. Kdyby jen polovina toho, co se o něm a jeho druzích říkalo, byla pravda, musel by nás všechny zničit. Jakša se nedokázal vyrovnat s představou, že by měl v zemi být někdo mocnější než on. I Jakšovo jméno mělo určitou slávu, ale byla to sláva smrti a hrůzy.

Vydali jsme se k Vrndávaně a vyptávali se smrtelníků na cestu.

Ochotně nám pomáhali, protože byli přesvědčeni, že si naše potulná, krvežíznivá smečka kráčí pro svou vlastní záhubu. Viděla jsem v jejich očích radost a dostala jsem strach. Nikdo z nich Kršnu v životě neviděl, a přesto v něho každý věřil. Jeho jméno mělo velkou sílu.

Když jsme je zabíjeli – a zabili jsme jich mnoho – dovolávali se Kršnova jména.

Kršna věděl, že přicházíme. Na to ani nepotřeboval být vševidoucí. Jakša byl vysoce inteligentní, ale zároveň arogantní, což vyplývalo z jeho moci. Když jsme vešli do lesů Vrndávany, bylo nezvyklé ticho. Stromy mlčely. Ani my s naším ostrým sluchem jsme nic neslyšeli. Jak se ukázalo, Kršna s útokem vyčkával, až do jeho říše pronikneme co nejhlouběji. Pak začaly létat šípy. Ne v salvách, ale po jednom. Rychle za sebou a s úžasnou přesností. Skutečně – ani jediný šíp neminul cíl. Tajemný střelec mířil na srdce a na hlavu.

Každý šíp někoho z nás zabil, a přitom Jakša tvrdil, že jsme nesmrtelní. A nejděsivější na tom bylo, že jsme nedokázali ani odhadnout, odkud se střílí. Neviděli jsme toho střelce ani jeho mystickou zbroj kavač – tak byl mocný, Ardžuna.

Mátadží zahynula mezi prvními. Šíp jí zasáhl mezi oči.

Bylo nás však mnoho, nemohl nás pozabíjet ani nejlepší lučištník všech dob. Jakša nás hnal rychle vpřed. Šípy začaly padat do našeho týlu, až střelba nakonec úplně ustala. Ukázalo se, že jsme rychlejší než sám Ardžuna, ale měli jsme velké ztráty. Proti Jakšovi se začal zvedat odpor. Většina z nás by z lesů Vrndávany nejradši utekla, 91

jenom vědět kudy ven. Jakša ztrácel autoritu a to se mu ještě nikdy nestalo. Tehdy se v těch bájných lesích přihodilo něco, co Jakšovi v prvním okamžiku připadlo jako spása seslaná samotným peklem.

Narazili jsme na Rádhu, náčelnici žen gópí, Kršnovu životní družku.

Znali jsme Rádhu z doslechu. Její jméno znamená Toužící.

Dostala ho, protože toužila po Kršnovi víc než po vzduchu k dýchání. Zahlédli jsme ji, jak sbírá nad průzračnými vodami řeky Jamuny jasmíny. Nebála se nás, dokonce se na nás usmívala. Byla neobyčejně krásná. Za celých pět tisíc let jsem neviděla krásnější ženu. Měla neobyčejně jemnou pleť, tvář jako měsíční paprsek v mlžném oparu, dokonalou, božskou postavu. Kráčela, jako by se vznášela, jako by každým gestem paže nebo pohybem svých nádherně modelovaných nohou přinášela kraji požehnání. Byla taková, protože její tělo žilo myšlenkami na Kršnu. Zpívala o něm píseň, když jsme ji uviděli. První slova, která vyšla z jejích úst, byla, jestli se tu píseň chceme taky naučit.

Jakša ji na místě zajal. Ani se nesnažila tajit svou totožnost.

Spoutali jsme ji na rukou a na nohou. Já dostala za úkol ji hlídat a Jakša několik z nás vyslal, aby po lesích rozhlásili, že ji zabijeme, pokud Kršna nepřijme Jakšovu výzvu na souboj. Netrvalo dlouho a přišla Kršnova odpověď. Poslal se vzkazem Judhišthiru, Ardžunova bratra. Souboj se měl konat při okraji lesů Vrndávany, přesně v místě, kde jsme původně vešli do lesa. Judhišthira nám měl ukázat cestu, kdybychom to místo nemohli najít. Kršna měl dvě podmínky: že Rádze nebude ublíženo a že on sám zvolí způsob boje. Jakša poslal Judhišthiru zpět se vzkazem, že podmínky přijímá. Možná jsme se nejdřív měli Judhišthiry vyptat na cestu. Lesy byly jako bludiště a Rádha mlčela. Neměla z nás nejmenší strach. Občas ke mně otočila oči a usmála se s tak chladnou sebejistotou, že jsem to byla já, kdo se začal bát.

Jakša byl u vytržení. Prohlašoval, že ho žádný smrtelník, ať už zvolí jakýkoli způsob boje, nemůže v souboji porazit. Hanobil Kršnu, hanobil pověst o jeho božském původu. Když jsem se ho zeptala, proč to dělá, neodpověděl. Z očí mu sršely blesky. Pravil, že byl zrozen právě pro tuto chvíli. Napadlo mě, že má za lubem nějaký uskok a řekla j sem mu, že i Kršna může chystat léčku. Jakša se mi 92

vysmál. Pravil, že Kršnu rozdrtí a z Rádhy učiní vampýru. Stane se jeho nevěstou. Nežárlila jsem. Nevěřila jsem, že se mu to podaří.

Nakonec jsme přece jen došli k místu, kudy jsme předtím vstoupili do lesů. Poznali jsme to podle velké jámy v zemi. Nebylo pochyb, že Kršna chce jámu využít k souboji. Když jsme vyšli z lesů, byli tam už Kršnovy lidé. Bylo jich mnohem víc než nás, ale nezaútočili. Spatřila jsem Ardžunu. Stál tam se svými bratry a držel v ruce svůj mocný luk. Upřel na nás zrak, a když mě spatřil, jak vedu Rádhu, zachmuřil se, uchopil šíp a přiložil si ho k líci. Víc neudělal.

Čekal na svého pána. Všichni jsme čekali. Tehdy, ačkoli mi ještě nebylo sedmdesát let, jsem měla pocit, že na tuhle chvíli, na setkání s Kršnou, čekám od samého úsvitu stvoření – já, která jsem ve svých spárech držela nejdražší poklad jeho života.

Z lesů vystoupil Kršna.

Nebyl modrý, jak ho později začali zobrazovat malíři. Ti mu dali mu modrou barvu, protože modraje symbolem nebes, jež se ztrácejí v nekonečnu a jsou tím, čím je ve své podstatě i Kršna – věčný, nekonečný Brahman, nad nímž a za nímž není nic většího. Byl to muž jako všichni muži, které jsem znala, měl dvě ruce a dvě nohy, nad hrudí jednu hlavu, pleť barvy čaje s mlékem. Nebyl tak tmavý, jako obyčejně lidé v Indii bývají, ale přece jen nebyl tak světlý jako já. Ne, ten muž neměl na světě sobě rovného. Stačil mi jediný pohled a viděla jsem, že je zvláštní a že to nikdy nepochopím. Vyšel z lesů a všichni k němu upřeli zrak.

Byl vysoký jako Jakša, což v těch dobách, kdy se jen málokdo dorůstal sto osmdesáti centimetrů, bylo neobvyklé. Měl černé, dlouhé vlasy – jedno z jeho jmen bylo Kéšava, Pán smyslů nebo Dlouhovlasý. V pravé ruce držel lotosový květ, v levé svou bájnou flétnu. Měl mocné tělo, dlouhé nohy, byl okouzlující každým svým pohybem. Zdálo se, že se na člověka nedívá přímo, ale sleduje ho koutkem oka. I to stačilo, aby naháněl hrůzu davu na obou stranách.

Nebylo možné odtrhnout od něho zrak, i když jsem se o to usilovně snažila. Bála jsem se, aby mě nezačaroval. Nikdy bych se z toho nevzpamatovala. Nakonec se mi na kratičký okamžik přece jen podařilo pootočit hlavu. Vzápětí jsem na čele ucítila dlaň. Byla to Rádha, kterou jsem pokládala za nepřítele. Hladila mě, abych se 93

zbavila strachu.

„Kršna znamená lásku,“ řekla. „Rádha znamená toužit. Touha je starší než láska. Jsem starší než on. Věděla jsi to, Síto?“

Pohlédla jsem na ni. „Odkud znáš moje jméno?“

„On mi je pověděl.“

„Kdy?“

„Jednou.“

„Co ještě ti o mně řekl?“

Tvář jí potemněla. „To nechtěj nikdy vědět.“

Kršna přistoupil k jámě a pokynul svým lidem, aby se postavili k okraji lesů. Zůstal s ním pouze Ardžuna. Kývl na Jakšu a ten také svým lidem pokynul, aby ustoupili. Mně Jakša nařídil, abych zůstala u jámy a držela Rádhu s rukama připravenýma zmocnit se její šíje.

Viděla jsem, že se to Kršnovi nelíbí. Setkal se s Jakšou kousek od místa, kde jsem stála. Kršna nebyl otočený přímo k Rádze a ke mně, ale byl dostatečně blízko, abych slyšela, co říká. Měl hypnotický hlas. Nebyl to zvuk jeho slov, ale osobnost, z které slova vycházela, Kršnova velikost a síla. A samozřejmě láska. Slyšela jsem lásku, dokonce, i když mluvil ke svému nepříteli. V jeho hlase byl hluboký mír. Při všem tom, co se událo, nebyl ani maličko rozrušený. Jako by to všechno pro něho byla jenom hra. My všichni jsme byli herci v dramatu, který on řídil. Nelíbila se mi úloha, pro kterou jsem byla vybrána. Přestala jsem věřit, že by Jakša mohl Kršnu porazit. Cítila jsem, že nastává náš konec, den poslední.

Nebyl ovšem den, byla noc, i když svítání bylo už nablízku.

„Slyšel jsem, že Jakša je pánem hadů,“ pravil Kršna. „Že jim dodává jed hlasem své flétny. Jak ses možná už doslechl, i já hraju na flétnu. Tak jsem usoudil, že bude nejlepší, když tě vyzvu na souboj v ovládání nástrojů. Naplníme tuto jámu kobrami a ty usedneš po jedné straně, já usednu po druhé straně a budeme hrát o to, kdo hady ovládne. Budeme hrát o život Rádhy. Můžeš hrát, co ti přijde na mysl. Když mě hadi ukoušou k smrti, budiž. Ponecháš si Rádhu ke svému potěšení. Avšak když tebe hadi pokoušou natolik, že to bude znamenat tvoji smrt, nebo usoudíš, že bude moudřejší se vzdát, musíš se teď zapřísahat, že přijmeš slib, který ti sám zvolím. Je to rozumný návrh?“

94

„Ano,“ řekl Jakša. Jeho sebedůvěra v té chvíli ještě stoupla.

Každý věděl, že Jakša ovládá hady přímo mistrovsky. Sama jsem mnohokrát zažila, jak je zhypnotizoval zvukem své flétny. Vůbec jsem se tomu nedivila, protože jakšíniové jsou zobrazováni jako hadi a kromě toho jsem věřila, že Jakša je ve své podstatě had. Upíři mají ve skutečnosti mnohem víc společného s hady než s netopýry. Hadi své oběti požírají zaživa.

Věděla jsem, že ho může stokrát uštknout kobra a on nezemře.

Bylo na nás, abychom přinesli kobry, jenže v lesích Vrndávany žádné nebyly. Upíři si ovšem dokážou poradit, velké vzdálenosti pro ně nejsou žádná vážná překážka. Druhý den večer byla jáma naplněna smrtelně nebezpečnými plazy. Celá naše smečka věřila v Jakšovo vítězství. Nikdo nepředpokládal, že by nějaký smrtelník vydržel v jámě naživu. I když byl Kršna výjimečný a učinil na upíry patřičný dojem, pořád ho pokládali za člověka, za výjimečného člověka, ale ne za božstvo. Už se nemohli dočkat, až zápas začne.

Strávila jsem s Rádhou celý den. Pověděla jsem jí o Rámovi a Lalitě. Řekla mi, že už nejsou na tomto světě, že Ráma měl krásný život a moje dcera byla šťastná. Nevyptávala jsem se jí, jak to ví, prostě jsem jí

věřila. Plakala jsem při jejích slovech. Rádha mě

konejšila. Všechno, co se rodí, také umírá, říkala. A všechno co umírá, rodí se znovu. Tak je to dáno. Řekl to Kršna. Rádha mi pověděla hodně, co znala od Kršny.

Nakonec, krátce před soumrakem, vstoupili Jakša a Kršna do jámy. Každý měl jenom flétnu, nic víc. Dav na obou stranách přihlížel zpovzdálí, jak Kršna určil. Jenom Rádha a já jsme stáli přímo u jámy. V té ohromné prohlubni musely být stovky hadů.

Zakusovali se jeden do druhého a také se navzájem požírali.

Jakša a Kršna usedli proti sobě, každý na opačné straně j ámy, zády k hliněné stěně. Okamžitě začali hrát. Museli. Kobry se k nim začaly hrnout. Avšak s prvními tóny obou fléten se zastavily, znejistěly.

Jakša hrál nádherně, i když to byly písně protkané smutkem a bolestí. Jeho hudba byla hypnotická. Uměl svou flétnou lákat oběti, z kterých potom pil. Rychle se však ukázalo, že jeho hraní je při vší své síle jenom pouhým stínem toho, co předvádí Kršna, neboť Kršna 95

hrál Píseň života. Každá melodie jeho flétny odpovídala jednomu centru v lidském těle. Jeho dech, který svou flétnou proměňoval v píseň, byl jako univerzální dech, jenž prostupuje každé tělo celého lidského rodu. Zahrál třetí melodii a třetí centrum v mém těle, kolem pupku, se rozechvělo nejrůznějšími emocemi. Pupek je sídlem žárlivosti, oddanosti, radosti a štědrosti. Když Kršna vypustil z flétny hluboký tón, bylo mi, jako by všechno, co jsem kdy nazývala svým, ode mne odstoupilo. A když tón změnil, zahrál dlouze a vysoko, tu jsem se začala usmívat a pocítila jsem potřebu obdarovat lidi kolem sebe. Taková byla jeho virtuozita.

Úplně svým hraním hady zkrotil. Žádný ho nemohl napadnout. I Jakšovi se dařilo udržovat hady v uctivé vzdálenosti, ovšem obrátit je proti svému soupeři nedokázal. Tak zápas pokračoval, aniž jedna strana druhé straně ublížila. Věděla jsem, že Kršna má navrch, protože jeho hudba ve mně vyvolávala silné emoční stavy. Zahrál pátou melodii a v mém těle, v hrdle, se ozvalo páté centrum. V tom bodě jsou dvě emoce: smutek a vděčnost. Obě vyvolávají slzy, jedna hořké, druhá sladké. Když snížil tón, bylo mi do pláče. Když však zahrál výš, bylo mi, jako bych se dusila, ale to, čím jsem se dusila, byla překypující vděčnost.

Jenom jsem nevěděla, za co a komu bych měla být vděčná. Jistě ne Kršnovi za to, jak tenhle zápas skončí. Už jsem nepochybovala, že Jakša prohraje, a pak nebude následovat nic jiného než naše krvavá poprava.

Bylo zvláštní, že jen jsem pomyslela na brzkou záhubu, začal Kršna hrát čtvrtou melodii, kterou se dotkl mého srdce a dotkl se i srdcí všech ostatních. V srdci jsou tři emoce – a já je cítila: láska, strach a nenávist. Poznala jsem, že člověk může mít vždy jenom jednu z nich. Když miluje, necítí strach ani nenávist. Když se bojí, nemůže milovat ani nenávidět. A když nenávidí, má jenom nenávist.

Kršna hrál čtvrtou melodii zpočátku lehce a vysoko a obě strany ovládal pocit vřelosti. Nechal ji znít dlouho a upíři a smrtelníci na sebe hleděli přes mýtinu, jako by nechápali, proč se nenávidí.

Takovou moc měla jeho píseň.

Nakonec Kršna dovedl svou hru k vyvrcholení. Snížil tón a láska v davu se změnila v nenávist. Přihlížející ovládl nepokoj, cloumalo 96

to s nimi tam a zpět, jako by se na sebe měli každým okamžikem vrhnout. A Kršna zahrál ještě jednou a nenávist se změnila v strach.

Strach zachvátil Jakšu, který až dosud při hře Kršnovy flétny seděl bez pohnutí. Viděla jsem, jak se roztřásl – a to byl před tolika hady jeho konec. Neboť plaz útočí tam, kde cítí strach.

Kobry se pustily k Jakšovi.

Mohl se v té chvíli vzdát, ale přestože byl krutý, byl i statečný.

Vydával z flétny zoufalý zvuk, kterým se pokoušel hady zaplašit.

Trochu je to zpomalilo, ale ani Kršna nelenil. Udržoval čtvrtou melodii, hlas jeho flétny vibroval jámou nahoru a dolů, až nakonec jeden velký had skočil na Jakšu. Zakousl se mu do holeně a nepustil.

Jakša si n emohl dovolit sklonit flétnu a odtrhnout ho od sebe.

Vyskočil další had a pak další a další, za chvíli byl Jakša obsypaný hady po celém těle. Byl to král upírů, syn jakšíniho, jenom tak jeho tělo dokázalo vydržet tolik jedu. Pak mu flétna vypadla z rukou a Jakša se zakymácel. Myslím, že chtěl vykřiknout a možná i vyslovit moje jméno. Už to nedokázal. Padl na tvář a hadi ho začali požírat.

Nemohla jsem se na to dívat.

Kršna odložil flétnu a povstal. Tleskl a hadi na Jakšově těle se rozprchli. Vyskočil z jámy a přešel k Ardžunovi. Jeho nejvěrnější druh vstoupil do jámy, vytáhl Jakšovo tělo a položil ho na zem nedaleko ode mne. Viděla jsem, že Jakša pořád ještě dýchá, i když jen slabě, nasáklý od hlavy k patě smrtelným jedem. Jed odkapával z čerstvých ran.

Pustila jsem Rádhu. Objala mne a odešla. Nešla ke Kršnovi, ale k nějaké ženě. Slyšela jsem za sebou, že se někteří z upírů stahují k lesům, jako by chtěli vzít do zaječích. Zatím to ale neudělali, zřejmě čekali, až jak Kršna rozhodne. Ten si jich však nevšímal. Pokynul mi, abych přistoupila blíž k Jakšovi a sám poklekl. Měla jsem velice zvláštní pocit. Když jsem poklekla vedle Kršny, člověka, který mě měl vyhladit z povrchu zemského, bylo mi najednou, jako by nade mnou rozprostřel svá ochranná křídla. Sledovala jsem, jak pokládá svou krásnou ruku na Jakšovu hlavu.

„Bude žít?“ zeptala jsem se.

Kršna mě překvapil otázkou: „Chceš, aby žil?“

Upřela jsem oči na ostatky svého dávného nepřítele a zároveň 97

životního druha. „Chci to, co chceš ty,“ zašeptala jsem.

Kršna se přívětivě usmál. „Časy se změní. Až přijde den a já opustím tento svět, nastane kali-juga. Bude to věk svárů a zlá doba pro lidstvo. Stvoření jako jste vy, jsou tamasická – škodlivá. Věk kali-juga sám o sobě bude pro lidstvo břemenem. Není vás třeba na Zemi. Souhlasíš?“

„Ano. Způsobujeme jenom bolest.“

„Tak proč tu ještě jsi, Síto?“

Ach, jak krásně vyslovil mé jméno. Dojalo mě to. „Chci žít, pane.“

Pokýval hlavou. „Nechám tě žít, když mě poslechneš. Když už nikdy nestvoříš tvora sobě podobného, budeš mít mou milost, mou ochranu.“

Sklonila jsem hlavu. „Děkuji, můj pane.“

Ukázal na ostatní upíry. „Vrať se k nim. Musím si promluvit s tvým pánem. Tenhle věk ještě neskončil. A dlouho neskončí.“ Chtěla jsem odejít, ale Kršna mě zadržel. „Síto?“

Ještě jednou, naposledy, jsem pohlédla do jeho očí. Bylo mi, jako bych před sebou měla celý vesmír. Možná byl Kršna bůh, možná byl jenom Probuzený. Nevím, a ani to není důležité. V té blažené chvíli jsem poznala, že ho miluju. Později se moje láska změnila v odpor a strach. Zdálo by se, že tyhle emoce jsou protikladné, ale v Kršnových písních mají stejný tón. Ano, Kršna mi ukradl srdce.

„Copak, pane?“ řekla jsem.

Pokynul mi, abych se sklonila blíž k jeho rtům. „Moje milost je tam, kde je láska,“ zašeptal. „Tohle nikdy nezapomeň.“

„Nezapomenu, můj pane.“

Vrátila jsem se k ostatním. Kršna oživil Jakšu a potichu mu říkal něco do ucha. Když skončil, Jakša přikývl. Kršna mu pomohl na nohy a my jsme viděli, že Jakšova zranění jsou pryč. Vykročil směrem k nám.

Pravil: „Kršna nás propouští.“

„Co ti řekl?“ zeptala jsem se.

„To nesmím prozradit. Co řekl tobě?“

„To nesmím prozradit.“

Netrvalo dlouho a poznala jsem, co mu řekl. Jakša začal potajmu 98

odpravo vat jednoho upíra za druhým. Nemohl to dlouho skrývat.

Utekla jsem. Všichni jsme utekli. On nás ale pronásledoval, celá léta, i potom, když Kršna zemřel a přišel věk kali-juga. Táhl za námi celá staletí po všech koutech světa, až zabil každého, koho jsem kdy znala. Zbyla jsem jenom já. Pro mě si nikdy nepřišel. Prý ho ve středověku, když Evropu zachvátila morová epidemie, obvinili z čarodějnictví, poslali na něj celou armádu a nakonec ho na nějakém hradě spálili na popel. Plakala jsem, když jsem se to dozvěděla. I když zničil všechno, co jsem kdy milovala, byl to v určitém smyslu můj stvořitel. Byl mým pánem stejně, jako byl mým pánem Kršna.

Sloužila jsem oběma, světlu i temnotám, a obojí jsem také viděla v Kršnových očích. I ďábel koná podle vůle boží.

Už nikdy jsem nestvořila nového upíra, ale taky jsem nikdy nepřestala zabíjet.

99

X.

Slunce klesá k západnímu obzoru. Ray sebou vrtí. Sedím v obýváku na pohovce, před sebou na stolku mám fax a čísla, která jsem získala od Rileyho a Slima. Ale neposílám Jakšovi zprávu. Není to nutné.

Přichází sám. Cítím, že přichází.

„Rayi,“ povídám. „Musíš vstávat, je noc.“

Ray si sedá a zívá. Protírá si oči jako malý kluk. Je překvapený, kolik je hodin. „To jsem prospal celý den?“ ptá se.

„Ano,“ říkám. „A teď musíš jít. Myslím, že tu pro tebe není bezpečno. Vrať se k Pat. Miluje tě.“

Odhazuje přikrývky a natahuje si kalhoty. Jde ke mně, sedá si a bere mě za ruku. „Nechci od tebe odejít.“

„Nemůžeš mě ochránit. Zabijou tě.“

„Když mě mají zabít, tak ať mě zabijou. Ale jen tak snadno mě nedostanou.“

„Silná slova, hloupá slova. Ale ty odejdeš, až ti řeknu celou pravdu. Budeš odsud mazat a proklínat moje jméno.“

Usmívá se. „Tomu nevěřím.“

Přitvrzuju hlas, i když mě bolí srdce, že jsem k němu tak krutá.

Přemýšlela jsem a došlo mi, že jsem ho k sobě přivedla z čistě sobeckých pohnutek. Musím ho za každou cenu donutit, aby odešel.

„Tak si něco poslechni,“ povídám. „Minulou noc jsem ti lhala, i když sis myslel, že jsem k tobě upřímná. První, co ti řeknu, je, že tvůj táta je mrtvý a že ho nezabil Jakša, ale já.“

Ray padá zády na opěradlo, je ohromený. „To přece nemyslíš vážně!“

„Můžu ti ukázat, kam jsem zahrabala jeho tělo.“

100

„Ale ty jsi ho přece nemohla zabít! Proč? Jak?“

„Odpovím ti. Zabila jsem ho, protože si mě zavolal k sobě do kanceláře a pokusil se mě vydírat pomocí informací, které o mě nahromadil. Vyhrožoval, že je zveřejní. A zabila jsem ho tak, že jsem mu rozdrtila hrudní koš.“

„To není pravda!“

„Teď víš, co dokážu, jaká jsem.“ Natahuju se pro miniaturní model starověké pyramidy, který mám v obýváku na stole. „Tenhle kousek pro mě před dvěma sty let vytvořil z jednoho kusu mramoru jeden egyptský umělec. Je pěkně těžký. Můžeš si ho potěžkat, jestli mi nevěříš.“

Rayovi tmavnou oči. „Věřím ti.“

„Měl bys.“ Držím pyramidu v pravé ruce. Zavírám pěst a drtím ji na prach. Ray vyskakuje z pohovky. „Už věříš tomu, co ti říkám?“

Chvíli mu trvá, než se dává dohromady. „Ty jsi vampýra!“

„Ano.“

„Věděl jsem, že s tebou není něco v pořádku.“

„Ano.“

Má v hlase bolest. „Ale mého tátu jsi nezabila!“

„Zabila. Zabila jsem ho bez slitování. Zabíjím celá staletí. Zabila jsem tisíce lidí. Jsem monstrum.“

Ray má slzy na krajíčku. „Ale mně nic neuděláš, viď, že ne?

Chceš, abych odešel, protože mi nechceš nic udělat. Ty mě miluješ, já tě miluju. Řekni, že jsi tátu nezabila.“

Beru ho za ruku. „Rayi, tenhle svět je krásný, ale i hrozný.

Většina lidí nemá potuchy, co se všude kolem děje. Pro ně se neděje nic. Musíš se s tím nějak vyrovnat. Podívej se mi pořádně do očí a uvidíš, že nejsem lidská bytost, že je ve mně něco nelidského. Ano, zabila jsem tvého tátu. Zemřel mi v náručí. Už nikdy se nevrátí. A když teď odsud neodejdeš, ani ty se už nikdy nevrátíš domů. A tvému tátovi se nevyplní poslední přání.“

Ray pláče. „Táta měl nějaké přání?“

„Nevyřkl je, ale měl, ano, ano. Vzala jsem do ruky tvou fotku a on začal křičet. To už věděl, kdo jsem, jenže bylo pozdě. Nechtěl, aby se ti něco stalo.“ Hladím Rayovi ruku. „Ještě se můžeš zachránit.

Prosím tě, běž.“

101

„Ale když jsi tak strašná, jak to že mě hladíš, jak to, že se mnou miluješ.“

„Někoho mi připomínáš.“

„Koho?“

„Mého manžela Rámu. Té noci, co jsem se stala vampýrou, jsem ho musela opustit. Už jsem ho nespatřila.“

„Před pěti tisíci lety?“

„Ano.“

„Opravdu žiješ tak dlouho?“

„Ano. Znala jsem Kršnu.“

„Haré Kršna? S holou hlavou?“

Chvíle je vážná, ale já se musím smát. „On nebyl to, co si myslíš, ty lidi, co vidíš dneska. Kršna byl – to se nedá vylíčit. Byl všechno.

Kršna mě celé věky ochraňuje.“

„Ty tomuhle věříš?“

Váhám, ale je to tak. Proč pořád nechci uznat pravdu? „Ano.“

„Proč?“

„Protože mi řekl, že mě bude ochraňovat, když ho poslechnu, a protože to tak je. Mnohokrát, dokonce i se svou obrovskou silou jsem mohla zahynout. Ale nikdy se to nestalo. Bůh mi žehná.“ A dodávám: „A proklel mě.“

„Jak tě proklel?“

I já mám slzy v očích. „Tím, že mě uvedl do téhle situace.

Nemůžu tě znovu ztratit, svou lásku, ale ani s tebou nemůžu zůstat.

Běž odsud, než se objeví Jakša. Odpusť mi, co jsem udělala tvému otci. Nebyl to špatný člověk. Chtěl peníze a chtěl je pro tebe. Měl tě rád.“

„Ale…“

„Počkej!“ Přerušuju ho. Slyším tón flétny. Slévá se s hukotem vln, jediný tón. Volá mne k sobě, říká mi, že přišel můj čas. „Je tu,“

šeptám.

„Co? Kde?“

Vstávám a jdu k širokému oknu otočenému na moře. Ray se staví vedle mě. Dole u Pacifiku, kde se vlny tříští o skály, stojí osamělá postava celá v černém. Je k nám otočená zády, ale já v její ruce vidím flétnu. Píseň, kterou slyším, je smutná. Jako vždy. Nevím, 102

jestli Jakša hraje pro mě nebo pro sebe, ale nejspíš pro nás oba.

„Je to on?“ ptá se Ray.

„Ano.“

„Je sám. Mohli bychom ho zajmout. Máš zbraň?“

„Mám ji támhle pod polštářem. Jenže kulky ho nezastaví. Pokud by jimi nebyl provrtaný jako řešeto.“

„Proč se vzdáváš bez boje?“

„Já se nevzdávám. Chci s ním mluvit.“

„Půjdu s tebou.“

Otáčím se k Rayovi a hladím ho po vlasech. Je tak slaďoučký.

„Ne. Nemůžeš jít se mnou. Jakša je ještě míň lidskou bytostí, než jsem já. Neposlouchal by, co mu vykládá člověk.“ Přikládám mu prst na rty, abych zarazila jeho odmlouvání. „Nepři se se mnou. Já se s tebou taky nepřu.“

Ray říká: „Já odsud neodejdu.“

Vzdychám. „Na to už je možná pozdě. Budeš muset zůstat. Dívej se a modli se.“

„Ke Kršnovi?“

„Bůh jako bůh. Na jménu nezáleží. Ale jestli nám teď někdo pomůže, tak jedině Kršna.“

Deset minut nato stojím tři metry za Jakšovými zády. Je silný, krutý vítr, jako by fičel přímo z chladného slunce, které visí jako obrovská kapka krve nad rozplizlým západním obzorem. Vodní tříšť ulpívá na Jakšových dlouhých vlasech jako tisíceré kapky rosy. Na okamžik si ho představuju jako sochu, která stojí před mým domem celé věky. Vždycky patřil do mého života, dokonce, i když pro mě neexistoval. Přestává hrát. Sklání flétnu.

„Buď vítán,“ oslovuju osobu, s kterou jsem nemluvila od samého úsvitu dějin.

„Líbila se ti moje píseň?“ ptá se, pořád zády ke mně. „Byla smutná.“

„Je smutný den.“

„Den končí,“ říkám.

Pokyvuje hlavou a otáčí se. „Chci, aby skončil, Síto.“

Věky jeho vzhled vůbec nezměnily. Proč mě to překvapuje, když ani mě nezměnily? Nevím. Prohlížím si ho ještě pečlivěji. Každý se 103

za takový dlouhý čas musí změnit, říkám si. Jakša už určitě není ta bestie, co býval. Usmívá se při mé myšlence.

„Forma se mění, podstata je pořád stejná,“ říká. „Něco v tom smyslu mi Kršna řekl o přirozenosti. U nás se ale forma nemění.“

„Nemění, protože jsme nepřirození.“

„Ano. Přirozenost se děsí cizího. Nejsme v tomto světě vítáni.“

„Vypadáš dobře.“

„Ale není mi dobře. Jsem unavený. Chtěl bych umřít.“

„Já ne,“ říkám.

„Vím.“

„Testoval sis mě prostřednictvím Slima a jeho lidí. Abys věděl, jak tvrdě se budu bránit.“

„Ano.“

„Prošla jsem tou zkouškou na jedničku. Nechci zemřít. Odejdi odsud. Jdi si po svých. Nechci s tebou mít nic společného.“

Jakša smutně potřásá hlavou a já si na něm všímám jedné změny –

hlubokého smutku. Nějak ho zjemňuje, nemá už tak chladné oči. Ten smutek mě však drtí víc než kdysi jeho krutost. Jakša byl vždycky příliš plný života na to, aby se z něj postupem věků stala chodící mrtvola.

„Nechal bych tě na pokoji, kdybych mohl,“ říká. „Jenže nemůžu.“

„Kvůli tomu slibu, který ti vnutil Kršna?“

„Ano.“

„Co ti řekl?“

„Řekl, že dojdu

jeho milosti, když zničím všechno, co jsem

stvořil.“

„Přesně to jsem si myslela. Proč jsi mě nezničil už dřív?“

„Byl čas. Alespoň jsem si to myslel. Kršna mi nestanovil žádnou časovou hranici.“

„Ostatní jsi zničil před staletími.“ Hledí na mě.

„Jsi velice

krásná.“

„Děkuju.“

„Hřálo mě u srdce, že tahle krása pořád ještě chodí po světě.“

Odmlčuje se. „Proč mi dáváš takové otázky? Dobře víš, že jsem tě nezabil, protože tě miluju.“

„Pořád mě miluješ?“

104

„Jistě.“

„Tak mě nech žít.“

„Nemůžu. Lituju, Síto, opravdu nemůžu.“

„Je tak důležité umřít pro jeho milost?“

Jakša je vážný.

„Kvůli tomu jsem přišel na tento svět. Ten

aghorský kněz mě nevyvolal, přišel jsem z vlastní vůle. Věděl jsem, že je tu Kršna. Přišel jsem, abych se vymanil z toho, kde jsem byl předtím. Přišel jsem, abych, až zemřu, došel jeho milosti.“

„Ale vždyť ses pokusil Kršnu zabít!“

Jakša krčí rameny, jako by na tom příliš nezáleželo. „Pošetilost mládí.“

„Byl to bůh? Jsi si jistý? Můžeme si být jistí?“

Jakša vrtí hlavou. „To není tak důležité. Co je to bůh? Jenom slovo. Ať už byl Kršna cokoli, my dva dobře víme, že byl někým, koho nesmíme neposlechnout. Tak je to.“

Ukazuju na vlny. „Je to jako tahle čára. Moře se stýká s pobřežím.

Nekonečné říká konečnému, co bude. Já to beru. Ale ty stojíš před problémem. Ty nevíš, co Kršna řekl mně.“

„Vím. Sledoval jsem tě dlouho. Pravda je prostá. Řekl ti, abys už nevytvářela další z nás a že tě za to bude ochraňovat.“

„Ano, tady je právě ten paradox. Když mě budeš chtít zničit, postavíš se proti jeho ochraně nade mnou, proti jeho vůli. A když mě nezničíš, budeš proklet.“

Jakša si z mých slov moc nedělá. Je o krok přede mnou. Vždycky byl. Ukazuje flétnou k domu. Ray pořád ještě stojí u okna a pozoruje nás.

„Sledoval jsem tě obzvlášť pečlivě v posledních třech dnech,“

říká. „Miluješ toho kluka? Asi ho nechceš vidět umírat.“

V té chvíli se mě zmocňuje nesmírná hrůza, ale odpovídám chladně: „Jestli mě tímhle chceš donutit, abych se zničila sama, a já to udělám, tak taky přijdeš o Kršnovu milost. Bude to, jako bys mě zabil vlastníma rukama.“

Jakša kupodivu zůstává klidný. Nezdá se, že by ho to

překvapovalo. „Ty mi nerozumíš. Dokud jsi pod jeho o chranou, nic proti tobě nepodniknu. K ničemu tě nebudu nutit.“ Ukazuje k zapadajícímu slunci. „Stačí jedna noc a můžeš stvořit nového upíra.

105

Určitě si to ještě pamatuješ. Až slunce znovu vyjde, přijdu si pro tebe, pro vás oba. To už bys to měla mít za sebou. A budeš moje.“

Reaguju s opovržením: „Jsi blázen, Jakšo. Kolikrát už jsem byla v pokušení udělat dalšího z nás, ale vždycky jsem odolala. Nevzdám se boží ochrany. Musíš se s tím vyrovnat, prohrál jsi. Zemřeš a vrátíš se do temných pekel, odkud jsi přišel.“

Jakša zvedá obočí. „Ty víš, že nejsem blázen, Síto. Dej si pozor.“

Otáčí hlavu k domu, k Rayovi a přikládá k ústům flétnu. Vyluzuje jediný tón, bolestivě vysoký. Třesu se křečí, jak se mi ten zvuk zařezává do masa. Slyším za sebou praskot skla. Nejen skla – okna, u kterého stojí Ray. Otáčím se v okamžiku, kdy Ray oknem propadává a letí po hlavě do dvacetimetrové hloubky na betonovou příjezdovou cestu. Utíkám od Jakši. Chytá mě za rameno.

„Mrzí mě, že jsem to musel řešit takhle,“ říká.

Odrážím mu ruku. „Nikdy jsem tě nemilovala. Možná si ještě užiješ trochu boží milosti, než zemřeš, ale mě nikdy nedostaneš.“

Na okamžik zavírá oči. „Jak myslíš.“

Nacházím Raye v kaluži krve a hromadě skla. Má prasklou lebku a přeraženou páteř. Je to neuvěřitelné, ale je při vědomí. Moc života už mu nezbývá. Přetáčím ho na záda a on ke mně mluví pusou plnou krve.

„Spadl jsem,“ povídá.

Moje slzy jsou chladné jako kapky mořské tříště, co mám na tváři.

Přikládám mu ruku na srdce. „Tohle jsem nechtěla.“

„Nechá tě žít?“

„Nevím, Rayi, nevím.“ Skláním se k němu a objímám ho. Slyším krev v jeho plicích a chrčivý dech, přesně takový jako měl jeho otec, než zemřel. Pamatuju se, jak jsem tomu muži říkala, že neumím léčit, že umím jenom zabíjet. Jenže to není tak docela pravda, říkám si, když začínám chápat Jakšův záměr. Už jednou využil mého strachu o jiné a udělal ze mě upíra. Tentokrát využívá mé lásky, aby mě donutil udělat z někoho jiného upíra. Má pravdu, není blázen.

Nemůžu dopustit, aby Ray zemřel, když vím, že svou krví dokážu vyléčit i smrtelné zranění.

„Chtěl jsem ti jít na pomoc,“ šeptá Ray. Pokouší se zvednout ruku a dotknout se mě, ale klesá mu zpátky na zem. Sedám si na zem.

106

Hledím do očí smrtelníka, snažím se do nich vložit lásku, jako jsem dlouhá léta vháněla jiným smrtelníkům do očí strach.

„Mohla bych tě zachránit,“ říkám. „Chceš, abych tě zachránila?“

„Můžeš?“

„Ano. Když smísím svou krev s tvou krví.“

Ray se chce usmát. „Stanu se upírem jako ty?“

Přikyvuju a usmívám se v slzách. „Ano, budeš tím, čím jsem já.“

„Budu muset ubližovat lidem?“

„Ne. Ne všichni upíři ubližují lidem.“ Dotýkám se jeho rozbité tváře. Nezapomínám na Jakšova slova, že si pro nás druhý den za rozbřesku přijde. „Někteří upíři dokážou hluboce milovat.“

„Já miluju…“ Oči se mu pomalu zavírají. Nesmí zemřít.

Skláním se ještě víc a líbám ho na rty. Cítím na jazyku jeho krev.

Musím udělat víc, než se jí jenom dotýkat ústy, musím ho zachránit.

„Ty jsi láska,“ říkám a otevírám nám oběma žíly.

107

XI.

Ray má klidný, hluboký spánek. Tak to má být. Odnesla jsem ho zpátky do domu a položila k ohni, který jsem rozdělala. Krev jsem mu omyla. Krátce po transfúzi, když ještě ležel smrtelně zraněný na příjezdové cestě, se mu najednou zrychlil dech a pak ustal. Nijak mě to ovšem nevyděsilo, protože totéž se stalo i mně, Matadží a mnoha jiným. Když se mu dech vrátil, byl silný a pravidelný.

Zranění zmizela jako v pohádce.

Jsem oslabená ztrátou darované krve, nesmírně vyčerpaná.

Vím, že Ray bude spát dlouho do noci a že Jakša dodrží slovo.

Dřív než za svítání se neobjeví. Odcházím z domu a jedu ve svém ferrari k Seymourovi. Není ještě moc pozdě – deset večer. Hlavně na sebe nesmím upozornit jeho rodiče, aby si nemysleli, že jim synáčka vytrhávám od učení. Zastavuju za rohem a vidím v okně Seymoura, jak sedí u počítače. Škrábu svými silnými nehty na sklo. Je vylekaný.

Opatrně přistupuje k oknu. Když mě vidí, v očích se mu zračí radost.

Otvírá okno a já lezu dovnitř. Není pravda, co se upírech říká – můžu vejít do domu i bez pozvání.

„To je pecka! Kde se tu bereš?“ říká. „Celou dobu o tobě píšu.“

Usedám na postel, Seymour stojí u psacího stolu. Má v pokoji samé badatelské přístroje – mikroskopy a podobně – ale na stěnách visí filmové plakáty klasických hororů. V takovém prostředí se cítím dobře. Často chodím do kina. Na půlnoční představení.

„Píšeš o mně povídku?“ ptám se. Nakukuju k počítači, ale je tam manažer textového procesoru.

„Ano… tedy, ne, ne docela. Ale inspirovala jsi mě k té povídce.

Přichází to ke mně ve vlnách. Je to o holce našeho věku, která se 108

stala vampýrou.“

„Já jsem vampýra.“

Silné brýle mu klesají na špičku nosu. „Cože?“

„Jak říkám. Jsem vampýra.“

Háže očima do zrcadla nad prádelníkem. „Vidím tvůj odraz.“

„A co? Jsem to, co říkám. Mám se napít tvé krve, abys mi uvěřil?“

„To je v pořádku, nemusíš.“ Zhluboka se nadechuje. „Húúú, já věděl, že jsi zvláštní holka, ale v životě by mě nenapadlo…“ Zaráží se. „Ale ty si vymýšlíš, viď, že si vymýšlíš? Vždyť přesně tohle o tobě píšu. Jsi opravdu vampýra?“

„Jsem.“

„Ale jak je to možné? Musíš mi to vysvětlit!“

„Ne. Je to jedna z věčných záhad. Občas se s takovými věcmi setkáš, když žiješ hrozně dlouho.“

„Jak dlouho jsi na světě?“

„Pět tisíc let.“

Seymour zvedá dlaň. „Počkej, počkej, brzdi. Já neříkám, že ti nevěřím, a nechci, abys pila mou krev, ale než budeme pokračovat, bude lepší, když mi něco předvedeš. Pomůže mi to. Jako materiál.

Rozumíš?“

Usmívám se. „Seymoure, ty mi nevěříš, viď? To je oukej. Nevím, jestli bych tě zrovna teď přesvědčila, ale potřebuju se s tebou o něčem poradit.“ Úsměv mě opouští. „Blíží se můj konec. Přichází si pro mě dávný nepřítel, poprvé v životě někdo, proti komu se nemůžu bránit. Ty jsi chytrý kluk a máš prorocké sny. Třeba tě napadne něco, co bych mohla udělat.“

„Já mám prorocké sny?“

„Ano. Musíš mi věřit, jinak jsem sem nemusela chodit.“

„Co po tobě ten dávný nepřítel chce? Zabít tě?“

„Zabít sebe i mě. Nemůže zemřít, dokud nezemřu já.“

„A proč chce zemřít?“

„Už nechce žít.“

„Je tu asi moc dlouho, řekl bych.“ Seymour se zamýšlí. „Chce umřít zároveň s tebou?“

„Tak je to pro něj nejlepší. Jistě po tom touží.“

„Mám nápad, co bys mohla udělat. Co kdybys to nastrojila tak, 109

aby si myslel, že zemřete společně, a zatím by zemřel jenom on.

Musela bys to připravit v předstihu, abys, až to bouchne, nebo jak to uděláš, zůstala naživu.“

„Je to zajímavý nápad.“

„Děkuju. Chtěl jsem ho použít ve své povídce.“

„Má to ale jeden háček. Ten nepřítel je nesmírně opatrný.

Nedokážu ho jen tak přesvědčit, že chci umřít zároveň s ním, dokud nebude nad slunce jasné, že chci opravdu zemřít. A to já nechci.“

„Musí se to vymyslet. Vždycky je nějaká možnost.“

„Jak to píšeš v té své povídce?“

„K detailům jsem se ještě nedostal.“

„Pro mě to momentálně není detail.“

„Promiň.“

„To je v pořádku.“ Slyším Seymourovi rodiče, kteří se vedle v místnosti dívají na televizi. Mluví o něm, o jeho nemoci. Matka trpí.

Seymour mě sleduje přes silná skla.

Říkám: „Vaši si dělají starosti kvůli tvé nemoci.“

„Pro mámu je to katastrofa.“

„Virus AIDS není nový. V určité formě existoval už dřív. Nebyl stejný jako dneska, ale dost podobný. Viděla jsem, co dokáže.

Zachvátil starý Řím. V době úpadku. Zemřela spousta lidí. Zanikly celé vesnice. Tím se zastavil. V některých oblastech byla tak vysoká úmrtnost, že nezůstal naživu nikdo, kdo by ho přenášel.“

„To je zajímavé. V historických knížkách o tom není ani zmínka.“

„Na knížky moc nespoléhej. Historie je něco, co se dá jedině prožít, v knížkách se o tom nedočteš. Podívej se na mě. Já jsem historie.“ Vzdychám. „ Já bych mohla vyprávět.“

„Vyprávěj.“

Zívám, což nikdy nedělám. Ray mě vyčerpal víc, než jsem si myslela. „Teď není čas.“

„Pověz mi, jak ty sama ses v minulosti ubránila AIDS.“

„Mám silnou krev. Můj imunitní systém je nezranitelný. Nepřišla jsem za tebou jenom, abys mi pomohl, i když jsi mi opravdu pomohl.

Jsem tu, abych pomohla já tobě. Dám ti svou krev. Ne zas tak moc, abych z tebe neudělala upíra, jen tolik, kolik je třeba k likvidaci viru v tvém organizmu.“

110

Seymour je rozrušený. „Myslíš, že by to zabralo?“

„Nevím. Ještě jsem to nezkoušela.“

„Může to být nebezpečné?“

„Jistě. Může tě to zabít.“

Váhá, ale jenom vteřinku. „Co mám udělat?“

„Sedni si sem ke mně na postel.“ Sedá si. „Podej mi ruku a zavři oči. Otevřu ti žílu. Neboj se, mám v tom praxi.“

„To si dovedu představit.“ Pokládá mi ruku na klín, ale oči nezavírá.

„Co je s tebou?“ ptám se. „Myslíš, že tě chci zneužít?“

„To klidně můžeš. Nestává se každý den, aby školního kašpara zneužila nejkrásnější holka na světě.“ Odkašlává si. „Já vím, že pospícháš, ale rád bych ti něco řekl, než začneš.“

„O co jde?“

„Chci ti poděkovat za to, že se mnou kamarádíš a že mě bereš.“

Vzývám Kršnu, vzývám ho, aby při mě stál, on, který má ve své moci celý vesmír. „Dík, Seymoure, že o mně píšeš.“ Dávám mu pusu na rty. „Jestli v noci umřu, alespoň tu bude někdo, kdo si na mě občas vzpomene.“ Přikládám nehty. „Zavři oči. Neměl by ses na to dívat.“

Vpouštím mu do žil přiměřené množství krve. Dech se mu zrychluje, je horký, ale ne tak rychlý a žhavý, jako měl Ray.

Seymour stejně jako předtím Ray upadá do hlubokého spánku.

Vypínám počítač a zhasínám světlo. Na posteli leží přikrývka, kterou mu zřejmě ušila matka. Přikrývám ho. Než odcházím, pokládám mu na čelo dlaň a naslouchám, vciťuju se do něj, jak mi to jen mé smysly umožňují.

Ano, virus je pryč. Jsem si tím jistá.

Dávám mu na rozloučenou ještě jednu pusu.

„T a k a teď napíšeš povídek, kolik budeš chtít,“ šeptám mu do ucha. „Věř mi.“

Vracím se k autu.

Tolik krve jsem vydala a sama jsem si žádnou nevzala. Ještě nikdy za celá staletí jsem se necítila tak slabá. „Věř mi,“ opakuju si v duchu. Startuju. Rozjíždím se do noci. Mám spoustu práce.

111

XII.

Seymour mi vnukl zajímavý nápad, ale i kdyby všechno vyšlo, jak si představuju, naděje, že se mi podaří Jakšua zabít a sama uniknout, je sotva padesátiprocentní. Spíš menší. Hlavně musím zachránit Raye.

Ray je můj kluk a taky mé dítě. Nedokážu si představit, že by měl takhle mladý zemřít. Mýlil se, když říkal, že se vzdávám bez boje.

Jsem vampýra. Vždycky bojuju do konce.

Existuje projekt NASA, který spočívá ve vypouštění obrovských objektů do vesmíru. Nazývá se Orion. Je to revoluční idea. Odborníci tvrdí, že je neuskutečnitelná, avšak někteří fyzikové a inženýři věří, že přesně takový bude příští systém kosmické dopravy. V podstatě jde o zbudování ohromné, silně izolované rampy opatřené na spodku zařízeními odpalujícími miniaturní jaderné pumy. Existují výpočty, že tlaková vlna jaderných explozí – za předpokladu, že budou dokonale seřízené a koordinované – rampu v yzvedne a dá jí i potřebnou rychlost. Předností tohoto systému je, že by se jeho pomocí dala vypouštět na oběžnou dráhu mnohem větší tonáž než dosud používanými raketami. Má to však jeden háček: komu by se chtělo cestovat do vesmíru na dopravním prostředku poháněném jadernými výbuchy? Mně. Já bych se k tomu perfektně hodila.

Extrémní radiace mi může uškodit asi tak jako hezký, slunečný den.

I když mám velké prostředky, jadernou bombu nevlastním. Avšak idea projektu Orion se přesně hodí pro můj plán. Seymour uhodil hřebíček na hlavičku, když řekl, abych dostala Jakšu do situace, která ho přesvědčí, že zahyneme všichni tři najednou. Jakšu to uklidní.

Odebere se ke Kršnovi v dobré víře, že upíři přestali existovat. Podle mé teorie stačí zbudovat těžkou ocelovou rampu, na které se Ray a já 112

zachráníme, zatímco druhá, předem připravená exploze připraví Jakšu o život.

Promýšlím to do nejmenších podrobností. Vpustím Jakšu do domu a řeknu mu, že vím, že proti němu nemám šanci a že jsem se rozhodla udělat to tak, abychom všichni tři zemřeli v jednom okamžiku, v jednom obrovském výbuchu. To se Jakšovi určitě zalíbí.

Usedneme v obýváku kolem bedny s dynamitem. Dokonce Jakšu nechám, aby zažehl zápalnici. Přesvědčí se, že nálož je dost silná, aby nás všechny tři s jistotou sprovodila ze světa.

Co ovšem neuvidí, bude šestipalcová ocelová deska pod mým a Rayovým křeslem zakrytá kobercem. K desce budou přišroubovaná naše křesla, aby s ní tvořila jeden celek. Na spodku desky bude druhé, menší výbušné zařízení, které nenápadně odpálím já těsně předtím, než dohoří Jakšova. Exploze můj amatérský Orion vynese v obýváku ke stropním oknům. V tom okamžiku vybuchne bedna s dynamitem, Jakšova bomba. Tlaková vlna nás zbrzdí, takže zase měkce přistaneme zpátky. Prosté? Na první pohled ano. Ale má to spoustu zádrhelů.

Moje skryté zařízení zahájí činnost zlomek vteřiny před explozí bedny s dynamitem – čili k oběma explozím dojde téměř současně.

Ray a já musíme být v okamžiku druhého výbuchu na našem Orionu minimálně pět metrů nad zemí. Jinak nás výbuch Jakšovy bomby prožene stropními okny. Pokud budou od sebe obě epicentra vzdálená pět metrů – ideální by bylo jednou tolik – tlaková vlna z mého zařízení nedorazí k Jakšově bombě dřív, než nabereme pětimetrovou výšku.

I kdybychom prorazili stropní okna, zranění se nám rychle zahojí

– pokud ovšem zůstaneme naživu.

Fyzika se v teorii jeví jako snadná záležitost, v praxi však může všechno zmařit jediná chybička. Měla bych se smířit s tím, že Ray a já do svítání zemřeme a nic nepodnikat. Jenže my proklatci se jen tak nevzdáváme. Mám v rukou karty, takže s nimi budu hrát, jak nejlépe umím.

Zastavuju

u telefonní budky a volám svému hlavnímu

bezpečnostnímu poradci v Severní Americe. Oznamuju mu, že do dvou hodin musím mít dynamit a těžké ocelové desky. Kde je má 113

vzít? Je u mě zvyklý na neobvyklá přání. Ať prý počkám, ozve se mi do dvaceti minut.

O čtvrt hodiny později ho mám znovu na drátě. Slyším v jeho hlase úlevu, ví, jak nesnáším špatné zprávy. Informuje mě, že v Portlandu je firma, která vede jak dynamit, tak ocelové desky.

Franklin & Sons – stavby mrakodrapů.

Dává mi adresu hlavního skladu a já zavěšuju. Do Portlandu je to sto dvacet kilometrů. Čas: dvaadvacet patnáct.

Zastavuju před skladem ve tři čtvrtě na dvanáct. Uvnitř slyším hlasy. Brána je zavřená, ale ve vrátnici konají službu tři muži z bezpečnostní agentury. Jeden je v přední části malého přístěnku a kouká na televizi. Druzí dva jsou vzadu a kouří marjánku. Poněvadž jsem část noci věnovala myšlenkám na Kršnu, věřím, že při mě stojí.

Nechci ty lidi zabít. Vystupuju z auta.

Zamčená vrata pro mě nic neznamenají. Vrážím k zfetovaným mužům vzadu, že ani nestačí mrknout okem. Pacifikuju je přiměřenými ranami do spánku. Až přijdou k sobě, bude je bolet hlava. Avšak muž, který se dívá na televizi, dostává nešťastný nápad podívat se za svými kolegy zrovna v okamžiku, kdy je posílám k zemi. Chce tasit bouchačku, ale já jsem rychlejší. Zabíjím ho skoro stejným způsobem, jako jsem zabila Rayova otce, mohutným kopem karate mu rozbíjím hrudní koš. Než vypouští duši, zplna hrdla se napájím jeho krví. Potřebuju energii. Jsem strašně oslabená.

Můj citlivý nos mě vede k dynamitu, který se nachází v chráněném prostoru v přední části budovy

– několik beden

naplněných tlustými červenými roubinkami. Jsou tam i roznětky a zápalnice. Musím v Portlandu nechat své ferrari. K přepravě ocelových desek potřebuju tahač. Desky nejsou tak silné, jak bych si přála, budu je muset svařit do několika vrstev. Nacházím svářečku a beru ji s sebou.

V skladové hale stojí několik tahačů s návěsy, klíče jsou v zapalování. Nakládám materiál a vyjíždím branou ven. Přemisťuju ferrari o několik bloků dál, do temné uličky.

Znovu nasedám do tahače a ve třiadvacet patnáct vyrážím na zpáteční cestu domů.

Před druhou hodinou ranní jsem v Mayfair. Vcházím hlavními 114

dveřmi do svého domu. Ray sedí u krbu. Změnil se. Stal se upírem.

Nevyčuhují mu žádné tesáky, či podobné hlouposti, jak se povídá, ale určité charakteristické znaky tu jsou – hluboko ve svých původně čistých hnědých očích má zlatou skvrnku, jeho opálená pokožka je lehce průsvitná, pohybuje se s elegancí, kterou žádný smrtelník nedokáže napodobit. Když mě vidí, vstává.

„Jsem živý?“ ptá se nevinně.

Nesměju se té otázce. Nejsem si jistá, jestli se na ni dá odpovědět jenom „ano“ nebo „ne“. Jdu k němu.

„Jsi můj,“ říkám. „Jsi to, co já. Když jsi mě poprvé spatřil, myslel sis, že jsem přelud, viď?“

„Ano.“

„Teď i ty jsi přelud. Jak se cítíš?“

„Skvěle. Mám ohromnou sílu. Můj zrak, můj sluch… máš taky takové smysly?“

„Moje smysly jsou citlivější. Postupem času se mi zdokonalují.

Bojíš se?“

„Vrátí se?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Za rozbřesku.“

„Zabije nás?“

„Chtěl by.“

„Proč?“

„Protože si myslí, že jsme zlo. Má za úkol nás zničit, než opustí tento svět.“

Ray se mračí, prohlíží si své nové tělo, testuje svalové vibrace.

„My jsme zlo?“

Beru ho za ruku a usedám s ním. „Nemusíme být. Brzy začneš toužit po krvi a krev ti bude dodávat sílu. Abys získal krev, nemusíš zabíjet. Ukážu ti, jak se to dělá.“

„Říkala jsi, že Jakša chce opustit tento svět. Znamená to, že chce zemřít?“.

„Ano. Už ho nebaví žít. To se stává – žijeme strašně dlouho. Jenže mě život baví.“ Jsem tak šťastná, když jsem s Rayem. Je to nádherné.

„Mám tebe a to je hodně.“

115

Usmívá se, ale je to smutný úsměv. „Obětovala ses, abys mě zachránila,“ říká.

To mi bere dech. „Jak to víš?“

„Když jsem umíral, zaváhala jsi, než jsi mi dala krev. Co se stane, když to děláš? Oslabuje tě to?“

Objímám ho, šťastná, že ho k sobě můžu přitisknout celou svou silou a nezlomit mu přitom kosti. „Nedělej si se mnou starosti.

Zachránila jsem tě, protože jsem tě chtěla zachránit.“

„Je můj táta opravdu mrtvý?“

Odtahuju se od něj, dívám se mu do očí. „Ano.“

Dělá mu potíže pohlédnout na mě. Dokonce i teď, kdy se stal upírem, dravcem. Dokonce i když se jeho myšlení začíná měnit.

Neprotestuje, když mu říkám, že bude pít krev. Ale láska k otci je silnější než krev.

„Muselo se to stát?“ ptá se.

„Ano.“

„Trpěl?“

„Ne. Netrvalo to ani minutu.“

„Je to hrozné.“

Konečně zvedá oči. „Dala jsi mi svou krev taky proto, že máš výčitky svědomí?“

Přikyvuju. „Snad jsem svůj hřích trochu napravila.“

Drží se za hlavu. Ještě mi úplně neodpustil, ale rozumí mi a jsem mu za to vděčná. Stesk po otci ho jen tak neopustí, znám to. „Radši o tom nebudeme mluvit,“ říká.

„Správně.“ Zvedám se. „Máme spoustu práce. Jakša přijde za svítání. Nedokážeme ho zničit brutální silou, ani když jsme teď dva.

Musíme na něj nastrojit léčku. Povím ti to při práci.“

Ray vstává. „Ty máš plán?“

„Mám něco lepšího než plán. Mám kosmickou loď.“

Sváření kovových desek do patnácticentimetrové ochranné vrstvy netrvá dlouho. Pracuju s obloukovou svářečkou venku, aby Jakša nezaregistroval zápach, až vejde do domu. Bude muset vejít, protože ven mě nedostane. Avšak vyřezat do podlahy ohromný obdélník k uložení kovové desky mi trvá neuvěřitelně dlouho. Pracuju zuřivě, 116

čas letí. Ray mi spíš překáží, než pomáhá, chybí mu moje dlouhověká zkušenost. Nakonec mu říkám, aby si radši sedl.

Neprotestuje. Kulí oči, civí na úplně obyčejné věci, jako by vůbec nevěděl, že existují. Říkám mu, že je upír na baterky. Směje se. Líbí se mi, když že se směje.

Pracuju a necítím, že by byl Jakša nablízku.

Máme štěstí.

Horečně ke svařené desce přidělávám obě křesla a zakrývám desku kobercem. Nemusí to být úplně dokonalé, pod křesla není vidět. Když jsem hotová, vypadá to v obýváku, jako by se nic nestalo. K maskování detonátoru skrytého zařízení instalovaného na spodní straně kovové desky používám odkládací stolek. Vyvrtávám dlouhý otvor, a protahuju jím kabel, který vede k desce. Vrchní díl kabelu zakrývám podstavcem lampičky. Ke konci připojuju spínač.

V pravý okamžik stisknu spínač na stolku, zažehne se roznětka a moje tajné zařízení vybuchne a vynese nás vzhůru.

Téměř současně vybuchne i Jakšova bomba. V duchu se k tomu okamžiku neustále vracím, protože je to hlavní slabina mého plánu.

Přemýšlím, jestli budeme dost vysoko, až k nám dorazí tlaková vlna Jakšovy bomby. Nemám jistotu, jestli nás kovová deska opravdu dostatečně ochrání.

Připevnit pod desku odpalovací zařízení mi trvalo jenom pár minut – dvacet pevně svázaných roubinek dynamitu. Zbývajících padesát roubinek, plnou jednu bednu, stavím v obýváku vedle krbu, k nejluxusnějšímu křeslu v celém domě. To místo nabídnu Jakšovi.

Přežijeme, nebo zahyneme podle toho, jak jsou mé výpočty správné, jak zvládneme svou roli. To je další slabina mého plánu. Co když Jakša vycítí, že se děje něco zvláštního. Radím Rayovi, aby moc nemluvil, nejlépe vůbec. Já už Jakšu nějak oklamu. Lžu stejně přesvědčivě, jako když říkám pravdu, možná ještě lépe.

Sedíme s Rayem v našich speciálních kosmických křeslech a povídáme si. Bedna s Jakšovou bombou stojí přímo před námi, ve vzdálenosti deseti metrů. Nad námi jsou stropní okna, která jsem otevřela. Čerstvý noční vzduch mi zase jednou dělá dobře. Ale i tak narazíme do skla, až vystartujeme. Upozorňuju na to Raye, ale zdá se, že si z toho nic nedělá.

117

„Už jsem dneska jednou umřel,“ říká. „Musel jsi mít nos až na skle, že jsi tak snadno vypadl.“

„Šel jsem blíž, až když Jakša začal hrát na flétnu.“ Přikyvuju.

„Díval se k domu. Musel tě přitáhnout silou svých očí. To on umí.

Umí hodně věcí.“

„Má větší moc než ty?“

„Ano.“

„Čím to je?“

„Jakša je první upír.“ Mrkám na hodiny – do svítání zbývá šedesát minut. „Chceš vědět, jak přišel na svět?“

„Chci slyšet všechno, co víš.“

Usmívám se. „Ty mluvíš jako Seymour. Byla jsem za ním v noci, když jsi spal. Dala jsem mu dárek. Povím ti o tom, až bude čas…

jestli ještě nějaký bude.“

Odmlčuju se a nabírám do plic vzduch. Potřebuju sílu. Mám za sebou těžkou práci teroristky. Kde bych měla své vyprávění začít?

Čím mám skončit? Nepřipadá mi správné, aby všechno za hodinu skončilo. Správné – dost nezvyklé slovo pro upíra, pro mne, která jsem porušila všechna přikázání Véd i Bible a všech ostatních svatých textů na zeměkouli. Smrt nikdy nepřichází v správný čas, jak se smrtelníci mylně domnívají. Smrt vždycky přichází jako zloděj.

Vypravuju Rayovi, jak se zrodil Jakša a jak ze mě udělal vampýru. Líčím mu setkání s Kršnou, když vtom mě opouští hlas.

Nepláču, nejsem rozčilená. Prostě o Kršnovi nemůžu mluvit. Ray mi rozumí, pobízí mě, abych mu pověděla o životě v jiné době.

„Byla jsi ve starověkém Řecku?“ ptá se. „Vždycky mě ta doba fascinovala.“

Přikyvuju. „Byla jsem tam dlouho. Znala jsem Sokrata i Platona i Aristotela. Sokrates ve mně rozpoznal něco nelidského, ale já ho nechala na pokoji. Ten muž neznal strach. Smál se, když pil jed, který mu nařídili vypít.“ Potřásám při té vzpomínce hlavou. „Řekové byli zvídaví. Byl tam jeden mladý muž – Cleo. V dějinách se o něm nepíše, ale byl stejně geniální jako ostatní.“ Hlas mi znovu vypovídá poslušnost. „Byl ke mně hodný. Žila jsem s ním dlouho.“

„Věděl, že jsi vampýra?“

Směju se. „Myslel, že jsem čarodějnice. Ale jemu se čarodějnice 118

líbily.“

„Pověz mi o něm,“ říká Ray.

„Seznámila jsem se s Cleonem za časů Sokrata, když jsem se zase jednou po letech vrátila do Řecka. To je můj styl. Zdržuju se na jednom místě jen tak dlouho, dokud moje mládí, moje věčné mládí, nezačne vzbuzovat podezření. Když jsem se vrátila do Athén, nikdo už si mě nepamatoval. Cleo byl jedním z prvních lidí, které jsem potkala. Procházela jsem se hájem, když jsem ho spatřila. Zrovna pomáhal na svět dítěti. To bylo v té době něco neslýchaného, u porodů asistovaly jenom ženy. Byl samá krev a měl plné ruce práce.

Požádal mě o pomoc. Když se dítě narodilo, podal ho matce a odešel se mnou. Vysvětlil mi, že objevil nový, bezbolestný způsob porodu a chtěl si to ověřit. Řekl mi taky, že je otcem onoho dítěte, ale že to pro něj není důležité.

Cleo byl velký lékař, jenže ostatní lékaři ho neuznávali. Byl mnohem dál než oni. Zdokonalil techniku císařského řezu, experimentoval s magnety, chtěl zjistit, jestli by se s nimi nedaly léčit nemocné orgány: záporný magnetický pól měl orgán stimulovat, kladný ho měl zklidňovat. Věděl, jaký vliv má aroma určitých květin na zdraví. Byl taky prvním chiropraktikem. Napravoval lidi, rovnal jim krční páteř a záda. Jednou se mě taky pokusil napravit a vyvrtnul si zápěstí. Takový člověk se mi zamlouval.“

Vypravuju o tom, jak jsem byla dlouhá léta Cleonovou přítelkyní, mluvím i o jeho fatálním zlozvyku: rád sváděl ženy athénských vládců, až ho jednou přistihli v posteli s manželkou jednoho velkého vojevůdce a usekli mu hlavu. A on se přitom usmíval, zatímco mnoho athénských žen plakalo. Báječný Cleo.

Vyprávím Rayovi o svém životě anglické vévodkyně ve

středověku, jaké to bylo, když jsem žila na hradě. Moje slova ve mě vyvolávají ztracené vzpomínky. Neustálé šarvátky. Kamenné zdi.

Hukot ohně za noci. Ach, jak černé to byly noci! Jmenovala jsem se Melissa a v létě jsem jezdila na bílém koni po zelené krajině a vysmívala se rytířům v zářné zbroji, kteří se se mnou chtěli sblížit.

Dostala jsem i několik nabídek k sňatku, kterých potom ti muži litovali.

Mluvím o tom, jak jsem za americké občanské války žila na Jihu, 119

jak Yankeejové pálili a loupili, když překročili řeku Mississippi.

Cítím ve svém hlase hořkost, ale neříkám Rayovi všechno. Neříkám mu, jak mě zajalo dvacet vojáků, kteří mi přivázali na krk provaz a táhli mě bažinami a vtipkovali o tom, jak si se mnou po setmění užijí.

Nechci Raye děsit, a tak mu nelíčím, jak ti muži zemřeli, jak vřískali, když prchali za noci bažinami, aby unikli bleskurychlým pařátům, které jim drásaly údy a rozbíjely lebky.

Nakonec mu povídám, jak jsem byla na Cape Canaveralu, když Apollo 11 startovalo k měsíci, jak jsem tenkrát byla pyšná na lidstvo, že v sobě znovu objevilo onoho dobrodružného ducha, kterého mělo, když bylo ještě mladé. Ray je mým vzpomínáním nadšený. Pomáhá mu to zapomenout na hrůzu, která nás čeká, a s kterou tohle všechno, co mu vypravuju, těsně souvisí.

„Chtěla by ses někdy podívat na měsíc?“ ptá se.

„Na Pluto. Co nejdál od slunce, to víš. Tam by se upírovi líbilo.“

„Plakala jsi, když Cleo umřel?“

Usmívám se, ale do očí se mi hrnou slzy. „Ne. Žil po svém.

Kdyby se měl dožít vysokého věku, asi by se nudil.“

„Rozumím.“

„Dobře,“ říkám.

Jenže Ray mi úplně nerozumí. Špatně si vysvětluje mé slzy.

Nepláču kvůli Cleonovi, ale pro svůj dlouhý život, pro jeho bohatství, pro všechny lidi a místa, která jsem poznala. Tlustá kniha historie končí, odkládám ji do zapadlého kouta. Pláču pro všechny ty příběhy, které nikdy nebudu moci Seymourovi ani Rayovi vyprávět.

Pláču pro slib, který jsem porušila. Pláču pro Jakšu a pro lásku, kterou jsem mu nikdy nemohla dát. A ze všeho nejvíc pláču pro svou duši. Věřím, že existuje bůh a že jsem se s ním setkala, ale nevím, jestli mi dal nesmrtelnou duši, nebo duši, která bude existovat jenom tak dlouho, dokud bude existovat mé tělo. Nevím, kdy se uzavře poslední stránka téhle knihy, kdy přijde můj konec.

Temnota přichází zvenčí.

Nenacházím v sobě nic, čím bych ji mohla zastavit. „Už je tady,“

říkám Rayovi.

120

XIII.

Ozývá se zaklepání na dveře, volám, že je otevřeno. Vchází. Je sám, celý v černém, háv, klobouk – úchvatný zjev. Uklání se a já mu naznačuju, aby se posadil do křesla naproti nám. Nemá s sebou flétnu. Usazuje se k bedně s dynamitem a usmívá se na nás. Avšak nevidím v jeho úsměvu radost a začínám mít pocit, že lituje toho, co se má stát. Venku, za okny za námi se na černé oblohu vybarvuje proužek světla.

Ray sedí a mlčky pozoruje našeho hosta. Je na mě, abych promluvila první. „Jsi šťastný?“ ptám se.

„Kdysi jsem věděl, co je to štěstí,“ říká Jakša. „Ale už je to dávno.“

„Ale splnilo se ti, co jsi chtěl,“ pokračuju. „Porušila jsem slib.

Stvořila jsem další monstrum, další věc, kterou musíš zničit.“

„V poslední době si nepřipouštím, že bych měl nějakou povinnost, Síto. Myslím jenom na klid.“

„Já taky myslím jenom na klid.“

Zvedá obočí. „Neříkala jsi snad, že chceš žít?“

„Byla bych ráda, kdyby byl ještě nějaký jiný život, až tenhle život skončí. Myslím, že máš podobné přání. Právě proto jsi tady, abys přivolal zkázu, abys dneska v noci všechno ukončil.“

„Vždycky jsi uměla hezky mluvit.“

„Děkuju.“

Jakša váhá. „Máš nějaké poslední přání?“

„Několik. Hlavně mám návrh, jak zemřeme.“

„Chceš, abychom zemřeli společně?“

„Přesně tak,“ říkám.

121

Jakša pokyvuje hlavou. „Bude to tak lepší.“ Stáčí zrak na bednu s dynamitem, která stojí vedle jeho křesla. „Vidím, že jsi připravila bombu. Mám rád bomby.“

„Já vím. Měl bys to být ty, kdo ji odpálí. Máš tam zápalnici a zapalovač. Tak se dej do díla, starý příteli, zažehni oheň. Shoříme spolu.“ Nakláním se k němu. „Možná jsme měli shořet už dávno.“

Jakša si bere zapalovač. Přemýšlí o Rayovi. „ Jak vám je, mladý muži?“

„Všelijak,“ odpovídá Ray.

„Nechal bych vás naživu, kdybych mohl,“ říká Jakša. „Oba bych vás nechal žít. Ale musí to skončit, není jiné cesty.“

Takhle Jakšu neznám. Ještě nikdy se nikomu tolik neotevřel.

„Síta mi vysvětlila vaše důvody,“ říká Ray.

„Váš otec je mrtvý,“ povídá Jakša. „To vím.“

Jakša přikládá palec na zapalovač, škrtá a hledí na plamínek. „Já jsem svého otce nikdy nepoznal.“

„Já jsem ho znala. Tenkrát,“ říkám. „Odporné individuum. Tak uděláš už to konečně, nebo to mám udělat já?“

„Nemůžeš se dočkat, až zemřeš?“ ptá se Jakša.

„Vždycky jsem nedočkavá, když se chystá nějaké povyražení,“

směju se.

Přikyvuje a zažehuje plamínkem zapalovače zápalnici. Zápalnice se zkracuje – rychle. Ten hořlavý cancourek má životnost tři minuty.

Jakša se v křesle zaklání.

„Dneska v noci se mi zdálo, jak jdu podle oceánu,“ říká.

„Naslouchal jsem hučení vln a bylo to, jako bych vstupoval do dimenze, kde voda zpívá píseň, kterou ještě nikdy nikdo neslyšel, píseň o stvoření. Byla o tom, že nikdy nikdo, žádná živá bytost nemůže poznat, co to je stvoření. Kdyby mohla, kdyby pravda byla zjevena všem a pak všemi zpochybněna, smysl by se vytratil a vody by se vypařily. Tak to bylo řečeno v mém snu. Přišlo ke mně poznání. Vešel jsem do světa a zabil všechny tvory, kterým daly vody život. Pak jsem se jednoho dne probudil a zjistil, že slyším píseň. Hrozně smutnou píseň.“

„Zahranou na flétnu?“ ptám se.

Zápalnice hoří.

122

Není na co čekat. A tak čekám. Jakšův sen mě zajímá.

„Snad,“ praví klidně. „Oceán v tom snu zmizel. Kráčel jsem po nekonečné, pusté pláni rudého prachu. Půda byla temně rudá, jako by na ní po celá staletí krvácela obrovská b ytost a slunce spálilo na prach, co ta bytost ze sebe odevzdala.“

„Nebo ukradla jiným,“ říkám.

„Snad,“ říká Jakša znovu.

„Co ten sen znamená?“ ptám se.

„Myslel jsem, že mi to řekneš ty, Síto.“

„Co ti mám říct? Neznám tvoje myšlenky.“

„Ale znáš. Jsou stejné jako tvoje.“

„Ne.“

„Ano. Jak jinak bych já mohl znát tvé myšlenky?“

Chvěju se. Jakšův tón se změnil. Zbystřuje pozornost, vždycky byl vnímavý k věcem kolem sebe. Byla jsem bláhová, když jsem si myslela, že na něj můžu vyzrát lstí. Pořád ještě nevztahuju ruku ke spínači na konci kabelu, abych odpálila své tajné zařízení. Ještě chvíli chci předstírat, že je všechno v pořádku. Mluvím.

„Možná tvůj sen znamenal, že když zůstaneme na zemi a budeme se dál rozmnožovat, zpustošíme tento svět.“

„Jak by ses chtěla rozmnožovat, Síto?“ ptá se. „Řekl jsem ti, že nikdy nebudeš mít děti. Kršna ti řekl něco podobného.“ Teď ke mně naklání on. „Co ti ještě řekl?“

„Nic.“

„Lžeš!“

„Nelžu.“

„Lžeš.“ Vztahuje levou ruku k hořící zápalnici, prsty se téměř dotýká žhavého místa, jako by chtěl oheň zamáčknout. Ale nechává ho hořet. „Mě neoklameš.“

„A čím bych tě měla klamat, Jakšo?“

„Ty nečekáš na smrt. Vidím ti to na očích.“

„Že by?“

„Nemáš v nich to, co já.“

„Jsi upír,“ říkám. Nenápadně, jako bych se protahovala, posunuju ruku k podstavci lampičky. „Nevidíš se, když se podíváš do zrcadla.

Nic tam není. Co můžeš vědět o svých očích?“ Samozřejmě žertuju.

123

Vyprskávám smíchy.

Jakša se usmívá. „Těší mě, že ti čas neubral na humoru. Doufám taky, že ti neubral ani na rozumu. Jsi rychlá. Jenže já jsem rychlejší.

Nemůžeš udělat nic, co bych nedokázal překazit.“ Odmlčuje se.

„Radím ti, abys toho nechala.“

Ruka mi ve vzduchu tuhne. Zatraceně! kleju si pro sebe. On to ví!

Jasně, že to ví!

Povídám: „Nemůžu si vzpomenout, co říkal.“

„Máš perfektní paměť. Jako já.“

„Tak mi pověz ty, co říkal.“

„Nevím. Pošeptal ti to do ucha. Nechtěl, abych ho slyšel. Věděl, že poslouchám, i když jsem ležel na zemi s jedem v těle. Ano, vím, jaký slib jsi mu dala. Ale neslyšel jsem konec. Určitě k tomu měl své důvody, ale čas pro tyto důvody je pryč. Oba za vteřinku zemřeme.

Chtěl po tobě ještě nějaký jiný slib?“

Zápalnice hoří.

„Ne.“

Jakša si poposedá. „Řekl ti něco o mně?“ Zápalnice je čím dál tím kratší. „Ne!“

„Proč neodpovídáš na moji otázku?“ Pravda ze mě vyráží ven.

Ach, jak dávno jsem ji chtěla vyslovit. „Protože tě nenávidím!“

„Proč?“

„Protože jsi mě připravil o mou lásku, o Rámu a o Laiku. A teď mi zase bereš lásku, když jsem ji konečně znovu našla. Budu tě nenávidět na věky, a jestli se on i přesto nad tebou slituje, budu ho nenávidět taky!“ Ukazuju na Raye. „Jeho nech jít. Nech ho žít.“

Jakša je ohromen. Dostala jsem ho, ďábla. Říká: „Ty ho miluješ.

Miluješ ho víc než svůj vlastní život.“

Cítím v prsou bolest. Čtvrté centrum, čtvrtá melodie. Zní falešně.

„Ano.“

Jakša tiší hlas. „Neříkal náhodou něco o lásce?“

Přikyvuju, pláču, jsem absolutně bezmocná. „Ano.“

„Co to bylo?“

„Řekl mi, že kde je láska, tam je i jeho milost.“

Hlas Kršnovy flétny je tak strašně daleko. Není čas poděkovat mu za to, čeho se mi v mém předlouhém životě dostalo. Mám pocit, že 124

se zalknu zoufalstvím. Vidím jenom Raye, svého miláčka, své dítě, všechny ty roky, o které bude ochuzen. Hledí na mne tak oddanýma očima, jako by věřil, že pořád ještě bojuju o jeho záchranu. „A taky mi řekl, abych si to dobře zapamatovala.“

„Mně řekl to samé.“ Jakša se odmlčuje, žasne. „Musí to být pravda.“ A pak, jakoby nic dodává: „Ty a tvůj přítel můžete jít.“

Zvedám k němu oči. „Cože?“

„Porušila jsi svůj slib, protože miluješ tohoto mladého muže. To je ten pravý důvod, proč jsi ho porušila. Už nepochybuju, že máš Kršnovu milost. Stala ses vampýrou, protože jsi chránila Rámu a své dítě. Musíš mít jeho milost od samého počátku. Proto se k tobě choval s takovou laskavostí, aniž bych chtěl. Došlo mi to teprve teď.

Nemůžu t i ublížit. Nejde to.“ Jakša sklápí oči k hořící zápalnici.

„Měli byste si pospíšit.“

Zápalnice je už jako poslední zrníčko písku v přesýpacích hodinách.

Popadám Raye za ruku, vyskakuju a táhnu ho k domovním

dveřím. Neotvírám je rukou. Vykopávám je. Panty praskají, dřevo se mění v třísky. Před námi je noční prázdnota. Strkám Raye před sebe.

„Utíkej!“ křičím.

„Ale…“

„Utíkej!“

Konečně mě poslouchá a běží mezi stromy. Otáčím se, nevím proč. Štvanice skončila, závod je vyhraný. Není ale proč pokoušet osud. To, co právě dělám, je ta největší pošetilost v mém životě. Jdu zpátky do obýváku. Jakša stojí u okna a hledí na temnou mořskou hladinu. Postavím se za něj.

„Zbývá ti deset vteřin,“ oznamuje mi.

„Nenávist, strach a láska, to všechno je v srdci. Cítila jsem to, když on hrál na flétnu.“ Dotýkám se Jakšova ramene. „Nejenže tě nenávidím. Já se tě taky bojím.“

Otáčí se a dívá se na mě. Usmívá se. Vždycky se uměl ďábelsky šklebit.

„Já to vím, Síto,“ říká. „Sbohem.“

„Sbohem.“

Vrhám se do dveří. Jsem venku, skoro deset metrů od přední 125

verandy, když bomby explodují. Tlaková vlna je tak mohutná, že jí ani já nedokážu čelit. Zvedá mě do vzduchu a několik vteřin to vypadá, že umím létat. Ale měkce přistát se mi už nedaří. V určitém bodě této krkolomné balistické dráhy si připadám jako hliněný pták pro střelce na závodech. Zezadu se mi zabodává do těla žhavý, ostrý předmět.

Proklává mi srdce. Dřevěný kůl!

Dopadám na zem v agónii. Za mnou dohořívá noc. Krev, která mi vytéká z rány v hrudi, pálí. Ray je u mě, ptá se, co má dělat. Svíjím se v prachu, prsty se mi zatínají do země. Nechci odejít ze světa, když už jsem na něm tak dlouho. Soukám ze sebe slova – jde to špatně. Vidím, že mám srdce prokláté utrženou nohou stoličky od piána.

„Vytáhni mi to,“ chrčím.

„Tu hůl?“ Je to první pitomost, která kdy z Rayových úst vyšla.

Natáčím se k němu hrudí. „Ano.“

Ray bere do rukou konec nohy. Dřevo pořád hoří, přestože prošlo skrz naskrz mým tělem. Ray zuřivě škube. Noha se láme, polovička mu zůstává v ruce. Druhou polovičku mám pořád v sobě. Nevypadá to dobře. Na okamžik zavírám oči a vidím milión červených hvězdiček. Mrkám a hvězdičky vybuchují, jako by nastal konec vesmíru. Je jen rudé světlo. Barva soumraku, barva krve. Ležím na zádech. Hlava se mi stáčí ke straně. Cítím na tváři studené bláto.

Zahřívá se krví, která mi vytéká z pusy a rozlévá se mi pod hlavou.

Rudé tratoliště, skoro černé v té ohnivé noci, zaplavuje mé krásné blond vlasy. Ray pláče. Dívám se na něj s takovou láskou, že mi to připadá, jako bych hleděla do tváře Kršny.

Není to nejhorší smrt.

„Miluju…“ šeptám.

Objímá mne. „Miluju tě, Síto.“

Tolik lásky, říkám si, když zavírám oči a bolest ustupuje. Musím mít velkou milost, velkou ochranu, jestli to Kršna myslel tak, jak to řekl. Samozřejmě, věřím, že to tak myslel. Věřím v zázraky.

Najednou mám pocit, že neumírám.