Christopher Pike

Stopy hrůzy 66

Poslední upír 2

I.

Jsem v temných, nebezpečných uličkách betonové džungle Los Angeles. Zdánlivě bezbranná dívka s hedvábnými blond vlasy a magnetickýma modrýma očima mezi haldami odpadků, v zákoutích a průjezdech značkovaných krví a kulkami puberťáků, kteří ještě ani nemají řidičák. Jdu směrem k činžákům, k těm archaickým

pavilónům šelem, kam zabloudit může být dražší, než tam bydlet.

Díky svým nadpřirozeným schopnostem vím, že po mně pokukují lidé, kteří vám za bílého dne rozpářou břicho jenom proto, že se jich zeptáte, kolik je hodin. Jenže já nejsem bezbranná a strachu nemám ani za nehet, protože já, Síta dávnověku, která si ve dvacátém století říká Alisa Perneová – nejsem člověk. Je mi pět tisíc let a jsem poslední upír, jeden ze dvou posledních upírů.

Jsme opravdu poslední? Jediní dva?

V betonové džungli L. A. se děje něco podivného, co m ě

znepokojuje. Poslední dobou se v Los Angeles Times objevují zprávy o brutálních vraždách takového druhu, že si musím klást otázku, jestli kromě mě a Raye neexistuje ještě někdo třetí, kdo má v žilách krev, která znamená věčné mládí a imunitu vůči lidským nemocem. Těla jsou rozpáraná, hlava chybí a v některých případech

– uvádí se v novinách – v nich nezůstává ani kapka krve. A to je přesně důvod, proč jsem v Los Angeles. Ano, mám ráda krev, ale nestojím o to, aby se mezi námi vyskytovali další upíři. Vím, co stvůry jako my dokážou, a vím také, jak rychle se umějí množit, pokud znají tajemství našeho zrodu. Jestli dnes v noci narazím na upíra, přísahám, že se nedožije rána, nebo abych se vyjádřila lapidárněji, východu slunce, i když slunce není náš spojenec. My 4

upíři nesnášíme slunce, ale dokážeme s ním žít, když to musí být.

Vcházím na Exposition avenue a mířím k severu. Měsíc je v

úplňku. Tady došlo k poslední vraždě – v parčíku byla nalezena šestnáctiletá dívka s utrženými pažemi. Je pozdě, hodně po půlnoci, a přestože je prosinec, celkem teplo, skoro dvacet stupňů. Měsíc je v zimě v Los Angeles jako plátek plesnivého sýra, který spadl pod stůl.

Mám na sobě černé kožené džíny, vestu odhalující můj útlý pas a černé kozačky. Kráčím opatrně po hrbolatém chodníku, vlasy stočené pod černou kšiltovkou. Miluju černou barvu stejně jako rudou. Vím, že vypadám skvěle. V lýtku pravé boty cítím chladnou ocel – čepel šestipalcové dýky. Je to jediná zbraň, kterou mám.

Ulicemi projíždějí policejní vozy. Skláním hlavu, předstírám, že jsem místní. Nenosím u sebe bouchačku, protože nemám zájem, aby mě poldové sbalili. Nejde o mě, já se o sebe dokážu postarat, ale nechci jim zbytečně ubližovat. Kdybych musela, zničila bych všechny poldy, i kdyby se sjeli třeba z celé Kalifornie. Jsem přesvědčena, že ten mladý upír proti mně nemá šanci. Ano, musí být mladý, když tak nesmyslně vraždí.

K d o t o může být, tenhle kluk nebo holka? Kdo mohl udělat nového upíra? Děsivá otázka.

Necelých sto metrů přede mnou jsou tři muži. Přecházím ulici.

Přecházejí za mnou. Jeden je vysoký a štíhlý, druhý jako soudek piva. Třetí vypadá jako andílek, který si spletl cestu a místo do nebe došel do pekla – určitě vůdce. Tlemí se na mě, když se jim snažím vyhnout, a napíná mocné bicepsy. Má na sobě špinavou vojenskou bundu a pod ní bouchačku. Druzí dva nemají nic. Třemi skoky mi zastupuje cestu. Zákon ulice. Stojím a zvažuju, co s ním udělám.

Můžu se samozřejmě otočit a utéct. I kdyby to náhodou byli olympionici, nikdy by mě nedohonili. Jenže já děsně nerada vyklizuju pole a navíc mám hroznou chuť napít se krve. Už vidím, jak ho ten jeho škleb opouští, až se mu zakousnu do hrdla. Čekám, jak se předvedou. Nemusím čekat dlouho.

„Hele, puso,“ povídá vůdce a všichni tři mě berou mezi sebe.

„Cože tak sama v tyhle pustině? Zbloudilá ovečka?“

Jsem v pohodě. „Ne. Jenom tak, na procházce. Nějaký problém, pánové?“

5

Vyměňují si úšklebky, které nevěstí nic příjemného.

„Jak se jmenuješ?“ ptá se vůdce.

„Alisa. A ty?“

Tváří se jako mladý bůh, za kterého se určitě považuje. „Paul.

Hele, ty jsi pěkná buchta, Aliso, to teda jo. A já se nějak neumím ovládat, když vidím pěkný věci.“

„To máš smůlu, Paule. Pěkné věci můžou být nebezpečné.“

Pochechtávají se. Myslí si, že to na ně zkouším. Paul se směje, až se plácá do stehen. „Aliso, chceš snad říct, že jsi nebezpečná?“ říká.

„Vypadáš jako buchta na mejdan. Já a tihle dva volové zrovna najeden jdeme. Půjdeš s náma? Bude to hustý.“

Přemýšlím. „A budete tam jenom vy tři?“

Paulovi se zamlouvá, že na to jdu zostra. „Je to možný. Nestačí to?“ Přistupuje blíž. Táhne z něj pivo – značka Coors – a v kapse bundy, těsně vedle bouchačky, má krabičku marlborek. Drsan. Chytá mě za ruku a tváří se úlisně. Nejen úlisně, ale i výhružně. Dodává:

„Nebo že bych ti stačil já sám, co říkáš, puso? Roztočíme to?“

Hledím na něj. „Ne.“

Najednou neví, kam s očima. Když chci, mám vražedně zdrcující pohled, ví to každý, kdo mě zná. Tentokrát se ovládám, a tak Paul není vystrašený, jenom nervózní. Ani ho nenapadne, aby mě pustil.

„Mně se nesmí říkat ne, puso. Nějak špatně tohle slůvko snáším.“

„To vidím.“

Rozhlíží se po svých kumpánech a pak s vážným výrazem

pokyvuje hlavou. „Nezdá se, že bys byla odsud. Můžeš si vybrat, jak takovej zdejší mejdan prožít. Jsou jenom dvě možnosti. Budeš se buď smát, nebo plakat. Víš, co tím myslím, že, Aliso?“

Teď už se tlemím i já. „Chceš mě snad znásilnit, Paule?“

Krčí rameny. „To záleží na tobě, prdelko.“ Vytahuje z bundy revolver, pětačtyřicítku Smith & Wesson, kterou n ejspíš dostal od maminky k narozeninám. Přikládá mi otvor hlavně pod bradu. „A taky na mý Colleen.“

„Říkáš svý bouchačce Colleen?“

Přikyvuje. „Je to dáma. Nikdy mě nenechá ve štychu.“

Tlemím se ještě víc. „Paule, ty jsi normální vůl. Mě v životě nemůžeš znásilnit. Pusť to z hlavy, jestli se chceš dožít vánoc. Něco 6

takového prostě nejde.“

Moje drzost ho překvapuje, znervózňuje. Maskuje to dalším

šklebem, protože kamarádi se dívají. Musí zachovat dekorum. Tlačí mi bouchačku pod bradu, chce mi zvrátit hlavu dozadu. Ani se nehnu a to ho vyvádí z míry víc než můj drzý tón.

„Víš, co mi řekni? Proč bych ti nemoh udělat třeba přímo tady na fleku?“ povídá. „Jen mi to řekni, Aliso. No, bude to? Dělej, než ti ustřelím tu tvoji pitomou palici!“

„Protože jsem taky ozbrojená, Paulíčku.“

Valí bulvy – masíruju mu svým pohledem mozek. „Co máš u

sebe?“

„Nůž. A dost ostrý. Chceš ho vidět?“

Ustupuje o krok, aby mě měl od těla, a sklání mi bouchačku k břichu. „Ukaž!“ nařizuje.

Zvedám pravou nohu. I na jedné noze stojím pevně jako

mramorová socha. „Tady, nahoře v botě. Vytáhni ho a pak si to třeba můžeme rozdat.“ Chová se jako frajer, dělá na kamarády lascivní úsměvy. Obezřetně mi zasunuje ruku do kozačky. Netuší, že strká hlavu do oprátky

– vlastně do bucharu. Jenže já nemám zájem

napájet se z krvavé kaše. Mohla bych se zamazat. Valí oči, když nahmatává nůž, a rychle ho vytahuje z kůže ven. Láskyplně si jím pohazuje, ukazuje ho ostatním. Chvíli čekám, předstírám neklid.

Pak říkám: „Vrať mi ho. Nemůžu se bránit, když jsi mi ho sebral.“

Paul dělá gesto, jako že ho přestávám bavit. Jenže on mě nebaví už začátku. „Jsi pitomý střevo. To si fakt myslíš, že ti ho vrátím?

Ještě bys mě mohla říznout, až ti to budu dělat.“

Přikyvuju. „Taky že tě říznu, o tom nepochybuj. Kašlu na to, že s těmi svými poskoky pobíháš po ulici jako nadržený ratlík. Tohle je džungle a v džungli přežije silnější. Znám to líp, než si dovedeš představit. Ale i džungle má své zákony. Nevezmeš, co nepotřebuješ, a když vezmeš, přijmeš trest. Ale tomu ty nerozumíš, viď, Paulíčku?

Sebral jsi mi nůž a já ho chci nazpátek. Okamžitě mi ho vrať, nebo to s tebou dopadne hůř, než si myslíš.“ Nastavuju ruku a dodávám hlasem temným, jako je temný celý můj život: „Mnohem hůř.“

Paul už zjevně zuří, tváře se mu nalévají krví. Skutečný bojovník džungle pozná jedovatého hada na sto honů. Tohle je obyčejný srab.

7

Místo, aby mi nůž vrátil, pokouší se mě seknout do dlaně.

Samozřejmě se mu to nedaří, protože moje dlaň už není tam, kde byla ještě před vteřinkou. Švih levou nohou a bouchačka letí vzduchem. Není to úder do ruky, ale jenom do revolveru. Vidím, co ti tři nevidí

– zbraň obloukem přistává na střeše dvoupatrového

činžáku. Kamarádi žasnou, Paul se zmateně rozhlíží, kam se mu revolver vypařil. Pohybuje rty, ale nějak ze sebe ne a ne dostat slovo.

„Eééé,“ povídá konečně.

Chytám ho za vlasy a táhnu k sobě, levičkou mu kroutím pravou ruku, v které drží nůž. Spaluju ho očima jako slunečními paprsky pod silnou lupou. Třese se v tom sevření a poprvé v životě mu dochází, že v džungli žije i jiná zvěř, než s jakou se dosud setkal.

Šeptám mu přívětivě do ucha: „Vím, že jsi už zabil, Paule. To je oukej. I já jsem zabila. A mockrát. Jsem o hodně starší, než vypadám, a jak vidíš, taky mnohem silnější. Teď tě zabiju, ale než to udělám, můžeš vyslovit poslední přání, jestli nějaké máš? A rychle, spěchám.“

Pokouší se mi vytrhnout, ale uniknout mému pohledu se mu

nedaří. Z čela mu crčí pot a mě v té chvíli napadá přirovnání, že jsou to slzy těch, kteří truchlí po jeho obětech. Kamarádi nabírají rozumný odstup. Paulovi se chvěje spodní ret.

„Kdo jsi?“ vydechuje.

Usmívám se. „Buchta na mejdan, jak jsi říkal.“ Pak mě úsměv opouští. „Žádné poslední přání? To je smutné. Rozluč se se životem.

Pozdravuj v pekle. Vyřiď satanovi, že brzy přijdu za tebou.“

Moje slova – zbytečné vtipkování nad obětí, po které mi nic není.

Ovšem taky trochu pravdy. Jak ho k sobě tisknu, ozývá se mi v prsou stará bolest. Té noci, co zahynul Jakša, jsem byla proklatá dřevěným kůlem. Rána se mi nezhojila. Bolest se od té doby – už to bude šest týdnů – vrací v pravidelných intervalech. Asi se jí už nikdy nezbavím. Úzkost přichází vždycky, když to nejmíň čekám, a drtí mě jako nánosy sopečné lávy. Dusím se a svíjím, tisknu oči. Říkám si, že jsem během svého, pět tisíciletí dlouhého života utrpěla už mnoho ran, které přešly – proč zrovna od téhle nemůžu mít pokoj? Vždyť i tak je život proklatce životem v ustavičném utrpení.

Ne, nebyla to neposlušnost vůči Kršnovi, když jsem stvořila Raye 8

– opravdu ne, přesvědčuju sama sebe. Vždyť i Jakša byl přesvědčen, že mám Pánovu milost. „Ach, Pane,“ vzdychám.

Tisknu k sobě Paulovo tělo plné čerstvé, horké krve jako bandáž na neviditelnou ránu. Cítím, že slábnu, ale právě v okamžiku, kdy už se zdá, že tu bolest nevydržím, slyším kroky. Rázná chůze. Nablízku je někdo, kdo má rychlost a sílu nesmrtelnosti. Naskakuje mi husí kůže, jako by mě v horečné agónii náhle polili ledovou vodou.

Nablízku je upír! Mé tělo trne, otvírám oči. Paulovi kumpáni už nabrali slušnou vzdálenost a pořád pokračují v ústupu. Paul na mě kouká, jako by koukal do svého vlastního hrobu.

„Nechtěl jsem ti nic udělat, Aliso,“ mumlá.

Dlouze se nadechuju, srdce mi buší až v mozku. „Už jsi udělal,“

odpovídám a zarážím mu nůž do pravého stehna, těsně nad koleno.

Čepel zajíždí do masa čistá, z opačné strany vychází krvavý hrot.

Paul má v očích smrt, ale já se s ním nemůžu zdržovat. Hraju mnohem vyšší hru. A musím ji vyhrát. Odhazuju ho jako prázdnou popelnici. Otáčím se a nabírám směr, odkud jsem zaslechla kroky.

Nůž nechávám Paulovi na památku.

Tajemné monstrum je ode mne asi půl kilometru, chodí po

střechách, přeskakuje z budovy na budovu. V polovině trasy se zastavuju a vrhám se za ním – dvěma skoky přistávám nad okny dvoupatrových činžáků. Uháním mezi polorozpadlými komíny a zrezivělými ventilátory a za minutku ho vidím – dvacetiletého černocha s tak mocnými svaly, že by se za ně nemusel stydět ani rváč z televizního s eriálu. Ovšem upírova moc nemá se svaly nic společného. Vyplývá z čistoty krve, odolnosti duše a délky života. Já, kterou Jakša, první ze všech upírů, stvořil na samém úsvitu civilizace, jsem nejmocnější bytost na světě. Řítím se prostorem, vím, že dostihnout to černé monstrum je pro mne záležitost vteřin.

Záměrně však nespěchám. Musím zjistit, kam má namířeno.

Že se jedná o upíra, o tom není pochyb, a jeho zápach dokazuje, že byl stvořen teprve nedávno. Z upírů vychází velice subtilní vůně, jemný odér hadího jedu. Ten přede mnou páchne jako obrovský černý plaz. Není to zrovna nepříjemný zápach, pro většinu smrtelníků spíš opojný. I já ho dřív užívala jak pro lásku, tak proti svým nepřátelům. Ovšem pochybuju, že by o tom ten nový, mladý 9

upír něco věděl.

O mně ví, to ano. Nezastavuje se a neútočí. Prchá, protože má strach. Ptám se sama sebe, jak ví, že jsem nebezpečná? Kdo mu o mě řekl? Je jenom jedna odpověď: ten, kdo ho udělal. Určitě běží za svým stvořitelem, aby u něj našel ochranu. Bolest v prsou polevila, ale žízeň se stupňuje. Potřebuju oběť. Pro upíra je krev jiného upíra něco jako lahůdka, špetka soli a pepře na vzácném stejku. Nemám se čeho bát. I kdyby ten kluk měl nějaké spojence, nevadí. Zničím je všechny a než se na oblohu vyhoupne slunce, budu opět plná energie, moje žízeň uhašena. A pak svým soukromým tryskáčem odletím do Oregonu. Najednou mě napadá, copak asi dělá Ray, když je sám.

Chudák, jeho přeměna z člověka v upíra se protahuje a přináší mu strádání. Beze mě se nikdy neodváží napít.

Slyším motor. Zmrzlinářská dodávka.

Teď, uprostřed noci! Zvláštní.

Černoch dobíhá na konec bloku obytných budov a jediným

dlouhým, plavným skokem se snáší k zemi. Při dopadu se mu

podlamují nohy. Mohla bych toho okamžiku využít, přistát mu na hřbetě a rozdrtit mu páteř na tisíc kousků, ale nechávám ho pokračovat v útěku. Už vím, kam míří – na Výstaviště, kde je většina losangeleských galerií, Memorial

Sports Aréna a

Memorial

Coliseum. Jeho cílem je určitě Coliseum, kde se v roce 1984 konala olympiáda. Svištíme přes prázdné parkoviště jako ptáček

Chocholáček z kresleného seriálu nad lučinou. Ještě štěstí, že v širém okolí nikdo není, protože by musel zírat, co se to děje, kde se tu bere kojotice pronásledovatelka, když není neděle ráno a tohle není televize. Jsem rozhodnutá ptáčka Chocholáčka dopadnout a nenechat na něm ani peříčko.

Dlouhý plot kolem Colisea je protržený a to mě trochu

zneklidňuje. Rychle zvažuju své šance. S pěti nebo šesti upíry, jako je tenhle černý kluk, bych si snadno poradila, ale co když jich je dvacet nebo dokonce stovka? Nemám nejmenší představu, kolik jich ten neznámý mohl stvořit. Losangeleské Coliseum se za okamžik může proměnit v koloseum starověkého Říma. Mám srdce

gladiátora, a tak ani okamžik neváhám.

Jen pronikám dovnitř, cítím krev. Pak objevuju znetvořené tělo 10

člena bezpečnostní služby. Nad rozpáraným hrdlem poletují mouchy

– mrtvola je stará několik hodin. Kluk se mi vytrácí z dohledu, ale já ho sleduju sluchem. Jsem v dolní části haly, v chodbách pod tribunami. On už je v Coliseu, přeskakuje bariéry. Stojím jako socha a projíždím prostor ušima jako radarem. Kdesi přede mnou jsou další tři osoby a ani jedna z nich není člověk. Jdu po zvuku. Scházejí se na severní tribuně, potichu se domlouvají a rozbíhají se do temných zákoutí. Pochybuju, že by věděli, kde přesně jsem, ale jejich plán je jasný: chtějí mě obklíčit a vrhnout se na mě. Nechci jim tu radost pokazit.

Klidně a pomalu procházím betonovým koridorem na sportoviště, kde se na skle třpytí měsíc jako záblesk po výbuchu jaderné pumy.

Vidím čtyři upíry a oni vidí mě. Vyčkávají, až dojdu na středovou čáru. Jen ať začnou první, říkám si. Potřebuju čas, abych si je očíhla, zjistila, jestli nemají zbraně. Přestože mě před šesti týdny proklál dřevěný kůl a já zůstala naživu, kulka v mozku nebo nůž v srdci vždycky může znamenat moji smrt. Se vzpomínkou se opět ozývá stará bolest, ale já ji ignoruju. Mám jinou práci.

Měsíc mi stojí nad hlavou. Tři upíři se krčí ve svých zákoutích, čtvrtý stojí nehybně na severní straně a pozoruje mě. Je to jediný běloch, je vysoký, hubený, ruce má jako fosilní kostlivec. Na dálku, v tom mdlém, stříbřitém světle vidím jeho upřený pohled, zelené panenky, krvavé žilky vražedných, planoucích očí, které vypadají jako vlákna zarudlých pavučin. Je to vůdce a o jeho sebevědomí vypovídá povznesený úsměšek v obličeji posetém stopami po akné.

Možná je mu třicet, ale víc už mu nikdy nebude, protože ho zabiju.

Je to ten, koho hledám, ten, na kom ukojím svou žízeň. V duchu vidím zavražděného člena bezpečnostní služby, zavražděnou dívku ve včerejších novinách. Bude mít pomalou smrt – vychutnám si ho.

Zdá se, že nikdo z nich nemá bouchačku. Rozhlížím se, co by mi mohlo posloužit jako zbraň, když už nemám nůž, kterým dokážu s děsivou přesností zasáhnout pět set metrů v zdálený cíl. Je předvánoční čas, stadión je mimo provoz, ale při okraji sportoviště se povaluje technické a sportovní náčiní. Ten, kdo to má na starosti, si s vánočním úklidem nedělal příliš velkou hlavu. Opodál dokonce leží oštěp. Nenápadně se k němu přesunuju. Vůdce upírů mě sleduje.

11

Není jenom krutý a ohyzdný, také mu to perfektně myslí. Vidí nebezpečí a gestikuluje na ostatní, aby vyrazili do akce.

Se schodů se řítí tři temné postavy. Ve vteřince přeskakují bariéry a přistávají na běžecké trati, která obtáčí sportoviště. Ale já jsem ve stejné vteřince u náčiní a už držím v pravici oštěp. Smůla, že je tam jenom jeden. Zvedám levou ruku směrem k vůdci, který stojí nahoře na tribuně.

„Chci si promluvit,“ volám. „Když na to přijde, dokážu se ubránit.“

Úsměšek na vůdcově tváři vzdálené přes dvěstě metrů se

protahuje. Jeho kumpáni se také šklebí, i když ne s takovou dávkou sebejistoty. Dobře vědí, že jsem vampýra. Civí na oštěp v mé pravici, pitomečkové nesmrtelní, a čekají, co s ním provedu, ach, bože! Mám je všechny na očích, přestože hledím jenom jedním směrem.

„Není moudré zbytečně riskovat život,“ volám.

Vůdce sahá do zadní kapsy a vytahuje nůž. Na hrotu je čerstvá krev, vidím ji dobře. Nevěřím, že by se na takovou dálku trefil, protože já sama jsem dosáhla

virtuozity ve vrhání nožů až po

dlouhých staletích. Ale počíná si zkušeně, vyvažuje nůž v otevřené dlani. Mladík, za kterým jsem se hnala do Colisea, stojí přede mnou, dělá svému vůdci zeď. Čtyři na jednoho, říkám si. Musím tu přesilu zredukovat. Vypouštím oštěp rychlostí, kterou oko smrtelníka nemůže p ostřehnout. A nestačí ji postřehnout ani mladý upír. Bodlo ho zasahuje do prsou, proniká mu žebry i páteří. Slyším krvavou erupci pukajícího srdce. Hoch klesá k zemi, z hrdla se line smrtelný chrapot. Z těla mu trčí ostrý, dlouhý dřevěný kůl.

Slyším svist ostří.

Podcenila jsem vůdcovy schopnosti!

Stíhám jen ucuknout, abych si uchránila srdce, a vzápětí dostávám zásah do pravé paže, v těsné blízkosti ramenního kloubu – nůž do mě zajíždí až po rukojeť. Je to úder, až se mi podlamují nohy. Padám na kolena a chňapu po noži. Oba zbývající upíři na sportovišti se ke mně rozbíhají. Vůdce sestupuje po schodech z tribuny. S překvapením zjišťuju, že nůž, který mám v rameni, je můj. Vůdce upírů byl nepochybně nablízku, když jsem se kočkovala s Paulem, vytáhl mu nůž a neuvěřitelně rychle se přesunul do Colisea, aby na mě počkal.

12

Kde se v něm bere taková síla? Můžu se při bolesti, kterou právě prožívám, někomu takovému ubránit?

Tuším, že Paul už žádnou bolest necítí.

Teď hlavně musím vyřídit zbývající dva upíry. Sotva mám nůž v ruce, jsou u mě a první z nich se mi vrhá po krku. V posledním okamžiku nastavuju čepel a sleduju, jak mu zajíždí do lebky. Jsem příliš oslabená, nedokážu dost rychle uhnout, a on, už mrtvý, na mě padá a sráží mě k zemi. Je to tvrdý dopad se stokilovým nákladem masa a kostí na břiše. Zem se obarvuje krví a já si říkám, že nadešel můj konec. Nemám ale ve zvyku válet se na zádech, a už vůbec ne, když můj protivník pořád ještě stojí na nohou. Shazuju ze sebe upíra, kterému jsem probodla mozek, a už je u mě i třetí z nich. Zvedá nohu, aby mi rozdrtil hlavu. Tenhle však není dost rychlý. Na lopatkách a zbrocená vlastní krví švihám nohou a přerážím mu holenní kost. Klesá s výkřikem k zemi a já jsem okamžitě na něm a koleny mu tlačím paže do umělého trávníku. V dálce vidím vůdce.

Pomalu se přibližuje. Myslí si, že už mu kořist nemůže neuniknout.

Vtom mě poprvé napadá, jestli jsem se náhodu nenechala vlákat do pasti.

Není čas se vyptávat, a tak alespoň černého kluka pod sebou popadám za vlasy a křičím: „Kdo je váš vůdce? Jak se jmenuje?“

Klukovi není víc než pětadvacet a upírem je asi tak měsíc. Jeníček v perníkové chaloupce. Jako by nechápal, v jakém je nebezpečí, přestože viděl, co se stalo s ostatními. Netuší, že si své upíří nesmrtelnosti příliš neužije.

„Táhni ke všem čertům, děvko!“ povídá.

„Později,“ říkám. Jindy bych si s ním pohrála jako kočka s myší, zmučila bych ho. Teď nemám čas. Tisknu mu hrdlo, že ani nestačí heknout a přetáčím hlavu na druhou stranu. Slyším praskot kostí v krční páteři. Kluk umírá, ale já už jsem zase na nohou a vytahuju z lebky upíra číslo dvě nůž. Vůdce nepřidává do kroku, ani

nezpomaluje. Je padesát kroků ode mě. Jeho výraz je podivná směsice apatie a bojovnosti – že by depresivní maniak? Jak je libo, říkám si, bude z tebe mrtvý maniak. Beru nůž do levé dlaně, napřahuju a vypouštím čepel. Mířím přímo na srdce, jako on zamířil na mě. Jsem si jistá, že trefím.

13

A taky se trefuju, sice jinak, než jsem myslela, ale trefuju.

Chytá nůž ve vzduchu, pár centimetrů od své hrudi.

Chytá ho za rukojeť a to je něco, co bych nikdy nesvedla.

„Ne, ne,“ uniká mi ze rtů.

Takový muž musí být mocnější než Jakša!

Není na co čekat.

Otáčím se a upaluju ke koridoru, kterým jsem přišla na

sportoviště. Zraněná paže mě bolí, pálí, srdce mi buší. Mám pocit, že každý další krok bude můj poslední. Znovu v sobě ucítím nůž, vnikne mi mezi lopatky a zajede hluboko do srdce, které nedávno už jednu ránu dostalo. Třeba to tak bude dobře. Třeba to ukončí mé strádání. Ale kdesi uvnitř cítím, že o to nestojím. Bolestmi alespoň připomíná, že pořád ještě žiju, a já si svého života cením nadevše, i když se občas stává, že beru život jiným. A když zemřu dřív než on, co se stane s životem na Zemi? Zbytečná otázka. Vím, že tenhle upír znamená konec lidstva.

Nůž nepřichází. Upír přidává do kroku. Napadá mě, že si se mnou chce pohrát – podle svých představ – než mě zabije. Chce mě pomalu vysát, chce, abych mu zemřela v náručí. Tak to ne, tohle potěšení mu nedopřeju. Přísahám.

Utíkám dlouhou betonovou chodbou. Podpatky mi duní jako

nepřetržitá palba z kulometu, jeho kroky jsou jako dusot kopyt závodních koní, kteří mě dobíhají, dotahují yard za yardem. Nemám sílu, nemůžu mu uniknout. Už s tím ani nepočítám. Když zabili člena bezpečnostní služby, ani se neobtěžovali sebrat mu revolver. A ani já jsem to neudělala, když jsem vešla do Colisea a našla ho. Ach, jak bláhově jsem spoléhala na svou nepřemožitelnost.

Teď j e t a

bouchačka mou poslední nadějí. Když se k ní dostanu dřív, než mě upír dožene, naučím ho, jak strašně pálí střelné r ány. Nejsem moc velká, nahá vážím jenom pětačtyřicet kilogramů a už jsem ztratila nejmíň litr krve. Zoufale si

potřebuju odpočinout, vydýchat se,

vzpamatovat. Zachránit mě může jedině revolver člena bezpečnostní služby.

Když dobíhám k mrtvole, démon je ode mne na třicet kroků.

Okamžitě mu dochází, co mám za lubem. Vytahuju revolver z

holstru a koutkem oka sleduju, jak se ten mocný upír napřahuje mým 14

nožem k hodu. Tentokrát mě musí zabít, i kdybych přitom měla vycedit zbytek krve, co mi ještě zůstal v žilách. Dobře ví, jak je těžké chytit kulku nebo před ní uhnout, zvlášť když střílí jiný upír. A já nedokážu zachytit nůž v letu. Pevně tisknu zbraň, mířím a zároveň se odrážím ke skoku. Letím vysoko, jenže, bohužel, tenhle fígl ho nepřekvapuje. V okamžiku, kdy vychází první výstřel, jeho nůž…

můj nůž mi podruhé proniká do těla, tentokrát těsně vedle pupíku.

Bolí to. Bože, nemůžu uvěřit, jakou mám smůlu! Ale pořád ještě se můžu ubránit, a když se mi to podaří, bude mít smůlu on. Při dopadu zpátky na zem pálím ostošest a pokaždé zasahuju, přestože před kulkami uskakuje, jak jen může. Dostává to do žaludku, do krku, do levého ramene a dvakrát do prsou. Klesám k zemi a čekám, kdy to s ním taky švihne.

Nešvihá. Vrávorá sice, ale drží se na nohou.

„Proboha,“ uniká mi, zatímco kl e s á m n a kolena. Copak toho hajzla nedokážu zabít? Hledíme na sebe ze stínu výklenků pod tribunami, oba silně krvácíme. Naše oči se na okamžik střetávají a já konečně cítím neklid, který z něj vychází, poznání reality, po které žádný člověk ani upír netouží. Revolver je prázdný. A démon jako by se usmíval – nechápu, co ho na tom ještě může bavit. Pak se otáčí a šourá se zpátky a najednou je pryč. Už ho nevidím, ani neslyším.

Vytahuju si z nahého břicha nůž a polomrtvá zůstávám ležet na chladném betonu. Snažím se prodýchat oparem krvavé agónie.

Skutečně si nevzpomínám, že bych někdy zažila horší noc.

Pořád ještě jsem Síta z počátku historie lidstva, vampýra obdařená neuvěřitelnou odolností – pokud se ovšem nesrovnávám s ním, s tímhle satanem, jehož jméno jsem se nedozvěděla. Není mrtvý, o tom nemůže být pochyb. Zhruba po dvaceti minutách strádání na betonu s úlevou zjišťuju, že jsem to přežila. Rány se mi konečně zacelují, můžu se posadit a pořádně si vydechnout. Předtím, než mé srdce proklál dřevěný kůl, se mi i nejhorší zranění vyhojilo během dvou minut.

„Stárnu nebo co,“ mumlám si pro sebe.

Široko daleko necítím jediného upíra, ale ke Coliseu se stahují policejní vozy. Strkám nůž na původní místo, nahoru do kozačky a vleču se betonovou chodbou zpátky na sportoviště.

Nacházím

15

hydrant a smývám si ze šatů krev, jak jen to jde. Na paži ani na břiše nemám nejmenší jizvičku. Ztratila jsem však mnoho krve, jsem strašně slabá, a teď ještě problémy s policií! Před stadiónem zastavují hlídkové vozy. Někdo musel ohlásit střelbu. S tolika mrtvolami by asi nebylo moudré nechat se v Coliseu chytit. Odvezli by mě k výslechu a asi těžko bych vysvětlovala, kde jsem si tak zdevastovala to, co mám na sobě. Napadá mě ukrýt se uvnitř a počkat, až se věci zklidní, ale ne, to by mohlo trvat celé hodiny, možná dny, a já musím co nejrychleji domů, musím mluvit s Rayem. Musíme vymyslet, co podniknout dál.

Před odchodem ze stadiónu prohlížím všechny tři upíry, jestli jsou opravdu mrtví. Našinec se bez ohledu na smrtelná zranění může vždycky probrat k životu a uzdravit. Pro jistotu jim drtím pravým podpatkem lebky. Nepociťuju ani nejmenší výčitku svědomí. Když se to tak vezme, chráním tímhle groteskním aktem policisty, kteří je za chvíli najdou.

Vyrážím směrem, kde není slyšet tolik hluku, a za okamžik jsem venku a na opačné straně plotu. Vbíhám na parkoviště, když vtom se přímo proti mně rozsvěcují reflektory. Hlídkový vůz, zatraceně!

Zajíždí ke mně a z bočního okénka vykukuje policista, který vypadá jako by v posledních dvaceti letech nejedl nic jiného než koblihy.

„Copak tady děláme takhle pozdě v noci, mladá dámo?“ ptá se.

Plácám, co mě v té chvíli napadá: „Já… víte, ztratilo se mi auto.

Asi tak před hodinou se něco porouchalo a já hledala pomoc a začali mě honit takoví ti kluci. Stříkali na mně z cisterny vodu a ohrožovali mě.“ Třesu se, civím na něj, snažím se hrát na nejcitlivější strunu.

„Ale nakonec jsem jim utekla.“

Policista si mě prohlíží od hlavy k patě. Nemyslím, že by na mém oděvu viděl stopy po krvi. Ve tmě jsou na černém materiálu sotva k rozpoznání. A k tomu můj pohled, který se mu zatíná do mozku.

Fascinuju ho svou neobvyklou krásou, mládím, svými dlouhými blond vlasy, které mám teď, když jsem přišla o čepici, rozpuštěné.

Seká zrakem po kolegovi za volantem a říká: „Měla jste štěstí, že vás jenom postříkali. Tohle není zrovna nejlepší místo pro noční výlety. Vlezte si dozadu a my vás odvezeme k vašemu vozu.“

Bylo by podezřelé, kdybych odmítla. Říkám děkuju a přecházím k 16

zadním dvířkům. Usedám do hlídkového vozu. Policista za volantem, o hodně mladší než pan Koblížek, za mnou otáčí hlavu.

Ptá se: „Nebyla jste teďka náhodou v Coliseu?“

Upírám na něj nevinné oči. „Ne,“ odpovídám stručně. „Co bych tam dělala? Nebo… jak bych se tam dostala. Je tu tři metry vysoký plot.“

Přikyvuje jako maňásek. „Měli jsme tady v okolí nějaké

problémy. To je všechno.“

„Jo? A co?“ říkám.

Z vysílačky se ozývá mužský hlas. Koblížek hlásí, že mě vzali do do vozu. Muže ve vysílačce moje story nedojímá. Přikazuje, aby mě nepouštěli, dokud si mě sám neomrkne. Z jeho hlasu vychází vnitřní síla, dokonce i na dálku. Kladu si otázku, jestli ho oklamu stejně snadno jako tyhle dva. Sedíme a čekáme na šéfův příjezd. Policisté se omlouvají za zdržení. Představuju si, jak piju jejich krev a utíkám z vozu a oni potom omámení a polomrtví hrůzou koktají šéfovi nesouvislé věty o záludné vampýře… ale ne, to nejde, mám pro policejní uniformu určitou slabost. Tlusťoch mi nabízí koblihu.

Muž, který přijíždí, není od policie, ale z FBI. Sedí v

neoznačeném voze a nařizuje mi, abych si k

němu přesedla.

Nevzpírám se. Představuje se jako zvláštní agent Joel Drake.

Vyzařuje z něj aura moci. Mladý muž s blond vlasy a modrýma očima, obojí o něco tmavší, než mám já. Má na sobě modrou

sportovní bundu a drahé kalhoty s puky. Je pozoruhodně krásný.

Když usedám do jeho vozu, připadám si jako v televizním seriálu.

Agentka vampýra by se to m ohlo jmenovat. Má snědý obličej, ostře řezané rysy, inteligentní výraz. Nechává dvířka na své straně otevřená a prohlíží si mě ve vnitřním světle vozu. Vidí, že jsem řádně promočená, ale, jak už jsem říkala, stopy po krvi nejsou na mém oblečení vidět. Policisté v hlídkovém voze odjíždějí.

„Vaše jméno?“ ptá se.

„Alisa Perneová.“

„Kde máte auto?“

„Nevím přesně. Už tu chodím nejmíň hodinu. Zabloudila jsem.“

„Uvedla jste, že vás nějaká tlupa mladíků postříkala z cisterny.

Domníváte se, že vám to uvěřím?“

17

„Ano,“ říkám a naše krásné oči se střetávají. Zvažuju, jestli se nepokouším otupit jeho vůli příliš prudce. Nechci mu zbytečně ubližovat. Jenže ten muž je silný. Když se nebudu snažit, nic s ním nesvedu. Ze všeho nejmíň stojím o to, aby mě odvezl k Výslechu.

Snižuju hlas, nasazuju tón, který má tu vlastnost, že ho druhý člověk vnímá jako hlas vlastního mozku, jako by si sám myslel to, co mu říkám.

„Nic špatného jsem neudělala,“ pronáším sladce. „Říkám vám jenom pravdu. Jsem mladá žena, bezbranná a nevyznám se tady.

Nejlepší, co pro mě můžete udělat, je zavézt mě k mému vozu.“

Chvíli přemýšlí. Můj hlas se mu v mysli odráží jako ozvěna.

Třepe hlavou, zjevně se chce vymanit z neznámého, cizího vlivu.

Vnímám jeho stav, i když myšlenky číst nedokážu. Jeho pochybnosti neslábnou. Natahuje ruku a zaklapává dvířka, motor už je spuštěný.

„Byla jste dneska v noci v Coliseu?“ ptá se.

„Ne. Co se tam děje?“

„Na tom nezáleží. Policie hlásí, že jste se potulovala na parkovišti.

Co jste tu dělala?“

„Utíkala před kluky, co mě obtěžovali.“

„Kolik jich bylo?“

„Nevím přesně. Tři nebo čtyři.“

„Máme udání od dvou mladých mužů z téhle čtvrti. Jejich

kamarád byl napaden někým, kdo odpovídá vašemu popisu. Tělo bylo před několika minutami nalezeno ve stoce. Co mi k tomu můžete sdělit?“

Tvářím se nechápavě. „O tom nic nevím. Jak zemřel?“

Joel má tvrdý výraz. „Násilnou smrtí.“

Vrtím hlavou, tvářím se pohoršeně. „Já jenom hledám své auto.

Můžete mi ho pomoct najít? Tohle je pro mě strašná noc.“

„Odkud jste?“

„Z Oregonu. Nevyznám se v L. A. Špatně jsem odbočila z dálnice a pak se mi auto porouchalo. Ale s vaší pomocí bych ho mohla najít.“

Dotýkám se konečky prstů jeho ramene a znovu se mu dívám do očí, tentokrát však přívětivě, bez nátlaku. „Prosím vás.“

Konečně přikyvuje a rozjíždí se. „Kde jste odbočila z dálnice?“

„Zapomněla jsem jméno. Je to tady kousek. Ukážu vám to místo a 18

pak to můžeme vzít, kudy jsem jela.“ Ukazuju před sebe, když vyjíždíme z parkoviště, a pak k severu, směrem k dálnici. „Věřte mi, v životě jsem nikomu neublížila.“

Hořce se směje. „Vy těžko můžete mít něco společného s tím, co se dneska v noci stalo.“

„O L. A. se říká, že je to město zločinu.“

Přikyvuje. „Zvláště v poslední době. Jistě čtete noviny.“

„Ano. Jste šéfem týmu, který vyšetřuje vraždy?“

„Pár našich lidí na to dohlíží.“

„Máte nějaké stopy?“

„Ne. Ale to je jenom mezi námi.“ Usmívám se. „Ale, pane

Drakeu, já nejsem novinářka.“ Taky se lehce usmívá.

„Těmhle

končinám byste se měla v noci obloukem vyhnout. Jak dlouho se zdržíte v L. A.?“

„Proč?“

„Možná vám později budeme muset položit pár otázek.“

„Budu na telefonu. Až najdeme moje auto, dám vám číslo.“

„Fajn. Jela jste po dálnici na Harbor nebo na Santa Monicu?“

„Na Santa Monicu. Bude to ještě o pár bloků dál. Myslím, že tu ulici poznám, až ji uvidím.“

„Kolik je vám let, Aliso?“

„Dvaadvacet.“

„A co děláte v L. A.?“

„Návštěva přátel. Asi tu budu od příštího roku chodit do školy.“

„Ale? A do které?“

„Na univerzitu. USC.“

„Coliseum je hned vedle USC.“

„Proto jsem tady jezdila. Mám na koleji kamarádku.“ Znovu cítím chlad. „Ale teď, když vidím, jak to tady vypadá, zločin a tak, začínám vážně uvažovat o jiné univerzitě.“

„To se vám nedivím.“ Seká po mně očima, tentokrát si prohlíží moje tělo. Nemá snubní prsten. „Tak vy jste studentka. A co studujete?“

„Historii,“ odpovídám.

Několik minut jedeme beze slov, já jenom ukazuju, kde myslím, že bychom měli příště odbočit, ale nechci, aby viděl auto, které mám 19

z půjčovny, i když ho mám hodně ve svém vlivu, zachovává si vlastní vůli. Perfektní výcvik. Zapamatoval by si poznávací značku a v půjčovně by zjistil mou totožnost. Blok od místa, kde parkuju, míjíme červenou hondu a já naznačuju, aby zastavil.

„Tady je to,“ říkám a otvírám dvířka. „Mockrát vám děkuju.“

„Myslíte, že teď už vám pojede?“ ptá se.

„Co kdybyste zastavil přede mnou a počkal, jestli se mi podaří nastartovat.“ Vkládám do svého hlasu sexy tón. „Uděláte to pro mě?“

„Jistě. Aliso, máte u sebe nějaký průkaz totožnosti?“

Tvářím se provinile. „Věděla jsem, že se mě na to zeptáte. Musím se přiznat, že s sebou nemám řidičák. Ale můžu vám dát číslo, kde budu zítra. Je to 310-555-4141. Je do Oregonu, ale dovoláte se přes něj na mě do L. A. Můžete mi v příštích třech dnech volat ve dne v noci. Mám vám to číslo napsat?“

Neodpovídá hned a já vím, že si říká, že mě najde kdykoli bude chtít podle poznávací značky. Pak povídá: „To nemusíte. Mám na čísla paměť.“ Znovu se odmlčuje, prohlíží si tmavé skvrny, které mám na košili. V životě nemůže jen tak na pohled poznat, že je to krev, ale může ji cítit, i když jsem se umyla, jak nejlíp to šlo. Kdyby poznal krev, n enechal by mě odjet a nepomohl by mi ani můj neviňoučký, subtilní zjev. Pořád ještě nejsem volná. „Mohla byste mi taky povědět svou adresu?“

„Joele,“ pronáším svým speciálním, svůdným tónem. „Přece si nemyslíte, že jsem někoho zabila, že ne?“

Odpovídá tichým hlasem: „Ne.“

„Tak proč se mě pořád vyptáváte na takové věci?“

Krčí rameny. „No nic, na adrese nezáleží. Telefon mi stačí. Zítra se vám pravděpodobně ozvu.“

„To bude nejlepší. Jsem ráda, že jsem vás poznala.“ Vystupuju z vozu. „Teď se můžu jenom modlit, aby mi ten křáp naskočil.“

Joel zajíždí přede mne a čeká, jak jsem mu navrhla. Nebyl to ode mne zrovna nejlepší nápad, ale nic lepšího, co by zmírnilo jeho podezření, mě nenapadlo. Honda je zamčená, ale já otvírám dvířka mocným škubnutím a zapadám za volant. Dvěma prsty odlamuji spínač zapalování. Všímám si, že si Joel ve zpětném zrcátku prohlíží poznávací značku. Zatímco spojuji kontaktní kabely a startuji, 20

zapisuje si ji do notýsku. Mávám na rozloučenou a rychle odrážím od chodníku. Nechci, aby si lidé v přilehlém domě všimli, že jim kradu auto. Objíždím blok, přeskakuju do svého vozu a ani ne za hodinu jsem ve vzduchu, letím svým soukromým Learjetem na sever, do Oregonu. Brzy se zase do Los Angeles vrátím, abych dovedla válku s mocným upírem do konce.

Ať už to dopadne, jak chce.

21

II.

Ray není doma. Máme samozřejmě nový dům. Můj původní dům vyletěl do povětří. A s ním i Jakša. Moderní vila stojí v lese nedaleko mého předchozího bydliště. Je tam spousta elektroniky, krásný výhled na Pacifik a těžké závěsy, které nás chrání před poledním Sluncem. Ray je na slunce až bolestně citlivý, mnohem citlivější než všichni upíři, které jsem kdy znala. Ze všech nejvíc se blíží starodávným představám o upírech, jak je pojímá Bram Stoker. Jeho nová existence mu způsobuje spoustu starostí. Stýská se mu po kamarádech ze školy, po jeho lásce a hlavně po otci. Bohužel, nic z toho mu nemůžu vrátit – a už vůbec ne otce, vždyť jsem to’byla já, kdo ho zabil. Jediné, co mu můžu dát, je láska, bláhově si namlouvám, že mu to stačí. Dvě minuty v domě a už zase sedím za volantem a hledám ho po městě. Do svítání zbývá hodina.

Nacházím ho na schodech před domem jeho bývalé lásky, ale Pat McQueenová o tom neví. Spí a její rodiče taky. Domnívá se, že Ray zahynul při výbuchu, při kterém jsem měla přijít o život i já. Můj miláček sedí s hlavou zabořenou do kolen a ani se nenamáhá vzhlédnout, když mě slyší přicházet.

Hlasitě vzdychám. „Co kdybych byla polda?“

Zvedá hlavu. Jeho krása se ztrácí v melancholii, kterou trpí. A mě bolí srdce, když ho zase vidím. Bolí mě od okamžiku, co vstoupil do mého života – bolí mě dvakrát, fyzicky i duševně. Rádha, Kršnova nevěsta, mi jednou řekla, že touha je starší než láska, a že jedno bez druhého nemůže existovat. A pravda že je, její jméno znamená tu, která touží, a Kršnovo jméno znamená lásku. Neřekla bych, že by ti dva někdy zažili bolest, kterou prožívám já, když toužím po Rayovi.

22

Uvedla jsem ho do říše věčných temnot a on zatím netoužil po ničem jiném než po životě plném slunce. Sdílím jeho slabost, trýzeň žízně.

Už šest týdnů ho nutím, aby ji uhasil, říkám mu, že když nechce, nemusí svým obětem ubližovat, neboje dokonce zabíjet. Nevypadá nadšeně, že mě vidí, a to mě sužuje ještě víc.

„Kdybys byla polda,“ povídá, „jednoduše bych ti sebral pistoli.“

„A měl bys průšvih.“

Ukazuje hlavou na krev, kterou mám na bundě. „To spíš ty jsi v noci měla průšvih. Nebo dokonce dva.“ Když mlčím, pokračuje: „Jak bylo v Los Angeles?“

„Povím ti to až doma.“ Otáčím se. „Pojď.“

Nezastavuju se a ohlížím. „Za chvíli bude sluníčko.“

„Mně je to jedno.“

„Ale nebude ti to jedno, až vyjde.“ Neodpovídá. Vracím se, sedám si k němu a pokládám mu ruku na ramena. „Je v tom Pat, viď?

Můžeš se jí ukázat, když budeš chtít, to přece víš. Já si jenom myslím, že by to byla hloupost.“

Vrtí hlavou. „Nechci se jí ukazovat.“

„Tak co tady, proboha, děláš?“

Dívá se na mě. „To je jediné místo, kde je mi o trochu líp, když je mi nejhůř.“

„Rayi.“

„Tím chci říct, že nevím, kam jsi zahrabala mého tátu.“ Odvrací se a krčí rameny. „Ale na tom nezáleží. Už je to pryč.“

Beru ho za ruku. Moc se mu to nezamlouvá. „Můžu ti to místo ukázat. Ale je to jenom jáma v zemi, zaházená jáma. To ti

nepomůže.“

Zvedá hlavu ke hvězdám.

„Myslíš, že i na jiných planetách

existují upíři?“

„Nevím. Možná. V nějaké vzdáleně galaxii třeba existuje planeta, kde jsou jenom upíři. Na téhle planetě už to tak málem dopadlo.“

Přikyvuje. „Kršna tomu zabránil.“. „Ano, Kršna tomu zabránil.“

Upírá oči k nebi. „Jestli existuje planeta, kde jsou jenom upíři, tak tam život asi dlouho nevydrží. Všichni se tam navzájem zničí.“ Dívá se na mě. „Je tohle to, co ti dělám? Ničím tě?“

Smutně vrtím hlavou. „Ne. Udělal jsi pro mě strašně moc. A já 23

nevím, jak ti to oplatit, jak ti pomoct zapomenout na to, co bylo.“

Lehce se usmívá. „Já nechci zapomenout, Síto. A je to a si jenom můj problém.“ Odmlčuje se. „Zavez mě k jeho hrobu. Nebudeme tam dlouho.“

„Myslíš?“

„Určitě. Neboj.“

Vstávám a podávám mu ruku. „Tak pojď.“

Zajíždíme do lesa. Vedu ho mezi stromy. Samozřejmě si pamatuju místo, kde jsem soukromého detektiva Rileyho zahrabala – pamatuju si všechno. Cítím slabý závan rozkládajícího se těla, který se prodírá hlínou z dvoumetrové hloubky. Bojím se, že to Ray taky cítí. Život upíraje život s mrtvolami. Smrt na mě nepůsobí tak silně jako na většinu lidí. Když jsme na místě, Ray klesá na kolena a já od něj odstupuju na deset dvacet metrů, aby byl sám, nechci ho v jeho zármutku rušit. Potřebuje se vyplakat. Nemám ještě dost sil, abych snesla jeho slzy. A moje vina je těžká. Slyším Raye plakat nad neexistujícím náhrobkem.

Moje dvě poslední zranění se už dokonale zahojila, ale bolest v prsou neustává. Vidím před sebou tu noc, kdy hořel můj dům a Ray mi vytáhl ze srdce dřevěný kůl. Sotva při smyslech nevěděla jsem, jestli umírám, nebo zůstanu naživu. A v dalších třech dnech to nevěděl ani Ray, protože i když se rána rychle zacelila, zůstala jsem v bezvědomí. Celou tu dobu se mi zdál zvláštní sen.

Byli jsme s Rayem ve vesmíru, v kosmické lodi, mířili jsme k souhvězdí Plejád, ke Kuřátkům, jak je s oblibou nazývají

astronomové. Předními okny jsme sledovali namodrale zářící hvězdy, které se zvětšovaly a zářily stále silněji, a přestože to byla dlouhá cesta, byli jsme celou dobu jako u vytržení, věděli jsme, že se vracíme domů, tam, kam patříme, kde nejsme upíři, ale světlonoši utkaní z paprsků hvězd. Bylo to kruté, když jsem se probudila, a od té doby vždycky, když jdu spát, přeju si, aby se mi ten sen zase vrátil. Hvězdy mi svou barvou připomínají Kršnovy oči.

Ray se ze zármutku rychle vzpamatovává. Jsme zpátky ve voze a jedeme domů, zatímco obloha na východě začíná blednout. Můj miláček sedí beze slova vedle mě, hledí kamsi do prázdna, a mé temné myšlenky mi svírají rty, až to bolí. Jsem se svou energií 24

nadoraz, ale vím, že nesmím odpočívat, dokud nevymyslím něco, jak zastavit ten černý mor, který se šíří šest set mil jižně od Oregonu.

Vím, že ten s těma zlýma očima ještě tuhle noc udělal nové upíry, aby měl náhradu za ty, které jsem mu zničila. A noví upíři budou dělat další upíry. Každý den, každou noc. Situace je kritická. Lidstvo je v nebezpečí. Kršno, modlím se, dej mi sílu, abych toho zloducha zničila. Dej mi sílu, abych v boji nepodlehla.

Když jde Ray do postele, dávám mu napít ze svých vlastních žil, ale jenom trochu, jenom tolik, aby mu to vystačilo na další den. I tenhle nepatrný doušek mě vyčerpává. Nejdu spát s ním, čekám jenom, až zavře oči a usne. Bude se mu zdát o tátovi, říkám si. O Los Angeles mu povím potom.

Navštěvuju svého kamaráda Seymoura Dorstena. Od té doby, co jsem mu v krvi několika kapkami své krve zahubila virus AIDS, jsem ho viděla dvakrát. Rychle se uzdravil. Má teď holku a já si ho dobírám, že žárlím. Jenže on mi stejně nevěří. Lezu k němu oknem a probouzím ho tím, že ho shazuju z postele na podlahu. Mračí se, jak mu hlava s hlasitým zaduněním dopadá na parkety. Jen můj sladký Seymour si ode mně nechá líbit takové vylomeniny.

„Zrovna se mi o tobě zdálo,“ povídá a stydlivě si přikrývkou zakrývá obličej.

„Zřejmě jsem neměla nic na sobě,“ říkám.

„Ovšem že ne.“ Sedá si a tře si zátylek. „Co jednou vidíš na vlastní oči, to už nezapomeneš.“

„Kdy si mě viděl nahou?“ ptám se, i když to samozřejmě vím.

Místo odpovědi se chichotá. Nechci ho zesměšňovat, Velkého Seymoura, svého osobního kronikáře. Vím, jaké je mezi námi psychické pouto, a tak se ho ptám, jestli náhodou v noci nepsal něco o tom, že jsem v průšvihu. Vrtí hlavou. Díval se se svou novou holkou na video a šel brzy spát.

Vypravuju mu o Los Angeles a vysvětluju, proč mám na šatech krev.

„Húúúú!“ vyráží, když končím.

Roztahuju se na jeho posteli, opírám se zády o stěnu. Seymour sedí na podlaze.

25

Říkám: „Myslela jsem, že z tebe vyleze něco lepšího než tohle.“

Pokyvuje hlavou. „Chceš, abych ti pomohl vykoumat, odkud se berou.“

„Pocházejí od toho démona. O tom

nepochybuju. P otřebuju

vykoumat, odkud přišel on.“ Vrtím hlavou. „Přemýšlím o tom celou cestu a nic mě nenapadá.“

„Vždycky existuje nějaké vysvětlení. Vzpomínáš, co říkal

Sherlock Holmes? ‚Když vyloučíte nemožné, v tom co zbyde, ať už je to jakkoli podivné, musí být pravda.‘“ Seymour přemýšlí a rukama sepnutýma na špičce nosu.

„Takhle mocného upíra mohl udělat

jedině Jakša.“

„Jakša je mrtvý. A kromě toho Jakša by žádného dalšího upíra nedělal. Byl vázán slibem, který dal Kršnovi. Posledních pět tisíc let strávil tím, že je zabíjel.“

„Víš určitě, že Jakša je mrtvý? Třeba ten výbuch přežil.“

„Velice nepravděpodobné.“

„Ale ne nemožné. To zase říkám já. Kromě tebe byl Jakša jediný, kdo mohl stvořit dalšího upíra. Pokud ovšem nevyloučíš možnost, že byl nějakou prazvláštní shodou okolností invokován z mrtvoly těhotné ženy další Jakšíni.“

Úpím: „Nepřipomínej mi tu noc!“

„Máš špatnou náladu. Ale já bych řekl, že dostat za jednu noc dvě rány vlastním nožem je docela k popukání.“

Trochu se usmívám. „Děláš si ze mě srandu? Hele, já mám žízeň.

Klidně ti teďka můžu otevřít žíly a vypít si tě do dna a nemáš šanci.“

Seymour projevuje zájem. „To zní perverzně. Mám si svlíknout pyžamo?“

Hážu po něm polštář. Tvrdě. Jen taktak, že mu neurážím palici.

„Ještě jsi tu svou novou lásku nedostal do postele? Co se to s tebou děje? S mou krví ve svých žilách bys měl zmáknout každou, která se ti zamane.“

Znovu si tře hlavu, zřejmě si myslí, že mu v ní celý den bude dunět. „Jak víš, že jsem s ní nic neměl?“

„Poznám panice na sto honů. Choděj tak nějak jinak, jako by strašně dlouho seděli na koni. Ale vraťme se k našemu problému.

Jakša toho chlapa nestvořil, to je mimo diskuzi. Aleje tu taky druhá 26

pravda – Jakša je jediný, kdo ho mohl stvořit. Paradox. Jak se z toho vymotat? A jak mám zničit tuhle bestii, která je nejmíň dvakrát silnější a rychlejší než já? Když mi to povíte, pane talentovaný spisovateli, nechám vás naživu tak dlouho, abyste si užil tu trošku tělesné rozkoše s hloupou husičkou, které jste tak bláhově dal přednost přede mnou.“

„Lituji, madam, neznám odpověď na vaši otázku. Ale mohu vám prozradit, kde ji hledat.“

„Kde?“

„Tam, kde se přetrhla poslední nitka, kde jsi naposled viděla Jakšu. Roztrhala ho výbušnina, kterou jsi nastražila ve svém domě, ale i po dynamitu něco zůstane. Musíš se podívat, jestli se něco zachovalo, a pak možná uvidíš, odkud přišel tvůj nový nepřítel.“

Přikyvuju. Jeho závěry jsou rozumné. Jako vždycky. „Ovšem, i když třeba zjistím, odkud přišel, budu muset ještě vymyslet, jak ho zničit.“

„Vymyslíš. Jakša byl mnohem větší bestie. Věděl stejně dobře jako ty, jakou má upír moc. Z toho, co tenhle chlap vyvádí, lze usoudit, že je nováček. Pořád ještě hledá sám sebe. Neví, kde má slabiny. Najdi ho, udeř na to zranitelné místo a padne.“

Sjíždím na podlahu, klekám si a dávám Seymourovi pusu na rty.

Lehce mu zajíždím prsty do vlasů. „Ty jsi na mě tak hodnej,“ říkám.

„Čím to je?“

Chce říct něco legračního, ale neodvažuje se. Lehce se pod mými doteky chvěje.

Říká tiše: „Je opravdu tak strašný?“

„Ano. Jakša nebyl větší bestie. Jakša byl svým způsobem

ochránce lidstva. Tenhle chlap je psychopat. Vzal si d o hlavy, že zlikviduje všechno živé na Zemi. A dokáže to. Když ho nezastavím já, tak už nikdo.“

„Viděla jsi ho jenom chvilku.“

„Dívala jsem se mu do očí. Hluboko do očí. A viděla jsem dost.

Věř mi.“

Seymour se dotýká mé tváře, v očích má obdiv a lásku.

Říká: „Jsem rád, že pro tebe můžu něco udělat. Když jsme se seznámili, byl jsem jednou nohou v hrobě a ty jsi mě zachránila. Jsi 27

hlavní postava mé story. Najdi ho, Síto, zmáčkni ho. A pošli ho ke všem čertům. Ať vidí, že narazil.“ A d o d á v á : „Bůh ti bude nápomocen.“

Držím ho něžně záruku, znovu si uvědomuju svou slabost, svou bolest. Nezbavím se jí, vím to určitě, dokud neodejdu z tohoto světa.

Poprvé v životě jsem v pokušení – na všechno se vykašlat a odejít na věčnost. Zapomenout. Jenže nemůžu. Nesmím. Stejně jako Jakša mám poslední úkol, který musím udělat, než zemřu a rozplynu se v hvězdných výšinách svých snů.

Nebo zmrznu v chladném pekle. Nenávidím zimu.

Žádný upír nemá rád zimu. Jsme jako plazi. Tuhneme.

„Jen aby na své straně neměl ďábla,“ říkám Seymourovi. „Nejsem si jistá, kdo z těch dvou má větší moc.“

28

III.

Slunce už je vysoko na obloze a já sedím ve své pracovně a přemýšlím, co podniknout. Když před šesti týdny vyletěl můj dům do povětří, dostavili se na místo činu tři sbory profesionálů: hasiči, policie a zdravotníci. Ray mě odtáhl do lesa a ukryl, ale potom, když jsem přišla k sobě, sama jsem se přihlásila. Řekla jsem, že o výbuchu nic nevím. Vyšetřování ustrnulo na mrtvém bodě. V okolí se prý nenašly žádné lidské ostatky, což ovšem neznamená, že by nikdo při výbuchu nezahynul. Víc mi na policii neřekli. Možná, že jsem pořád ještě podezřelá.

Musím sehnat kontakt na místní policii a musím ho sehnat

okamžitě. Je dost možné, že zdravotníci odvezli do nemocnice Jakšovy ostatky. Když se přes správné spojky nedostanu k správným autoritám, nic nezjistím. Se svými rozsáhlými známostmi a

bohatstvím nebude problém najít cestu, jenže to chce čas. Jak tak sedím za psacím stolem a přemýšlím, začíná na mém telefonu blikat světlo. Hovor z jiného státu. Zvedám sluchátko.

„Ano?“ říkám.

„Alisa?“

„Ano. Agent Joel Drake? Ani nevíte, jak jsem šťastná, že voláte.“

Považuju to za osudové znamení přímo od Kršny. Ten chlap se ozval v pravý čas. Samozřejmě, že na podobná znamení nevěřím, ale tonoucí se i stébla chytá. Říkám: „Zrovna jsem vám chtěla volat.

Vyskytly se určité věci, o kterých bychom si měli promluvit. Včera v noci jsem se neodvážila.“

Projevuje zájem. „Jaké věci?“

„Možná vím, kdo je za těmi vraždami.“

29

Chvíli mu trvá, než reaguje. „Mluvíte vážně?“

„Ano. Mám skvělý tip.“

„O koho se jedná?“

„Můžu vám to říct jenom osobně. Přileťte dneska odpoledne do Portlandu. Vyzvednu vás na letišti. Garantuju vám, že budete rád, že jste to udělal.“

„Myslím, že jste mi slíbila, že několik dní neopustíte L. A.“

„Lhala jsem. Volejte aerolinky. Objednejte si letenku.“

Uchichtává se. „Ne tak hrr. Nemůžu uprostřed vyšetřování odletět do Oregonu. Povězte mi, co víte. Pohovoříme si.“

„Ne,“ říkám rozhodným tónem. „Vy musíte přiletět sem.“

„Proč?“

„Ten vrah je odsud.“

„Jak to víte?“

Nasazuji nejrafinovanější tón, jakého jsem schopna. „Vím toho hodně, milý agente Drakeu. Jeden z těch chlapů, co jste našli v Coliseu, měl v sobě oštěp, druhý měl proraženou lebku a třetí měl přetrženou šíji. Neptejte se mě, odkud tohle všechno vím a hlavně o mně neříkejte svým kamarádům od FBI, jestli chcete s tímhle případem pohnout a hlavně si dobýt všechny vavříny. Přemýšlejte o tom, Joeli. Může z vás být velké eso.“

Moje znalosti ho šokují. Přemýšlí. „Vy mi špatně rozumíte, Aliso.

Já netoužím po poctách. Chci jenom zarazit zabíjení.“

Zní to upřímně. To se mi líbí.

„Já ho zarazím, když přiletíte,“ pronáším miloučkým tónem.

Zavírá oči. Slyším, že je zavírá. Moje slova mu ždímají mozek.

Nejspíš si myslí, že jsem čarodějka. „Kdo jste?“ ptá se.

„Na tom nezáleží. Počkám, až si objednáte letenku. Zeptejte se na nejbližší let.“

„Musím informovat své kolegy, kam cestuju.“

„N e . T ohle je jenom mezi námi dvěma. Taková je moje

podmínka.“

Znovu se uchichtává, ale tentokrát trpce. „Jste dost odvážná na mladou dívku.“

Myslím na nůž, jak se mi sotva před necelými dvanácti hodinami zapíchl do břicha, a říkám: „Odvážnější, než si dovedete představit.“

30

Joel odchází od telefonu. Za pár minut se ozývá znovu. Bude v Portlandu za tři hodiny. Domlouváme se, že se sejdeme u východu z letiště. Pokládám telefon, vycházím z pracovny a zalézám do postele k Rayovi. Vrtí sebou a obrací se ke mně zády, ale neprobouzí se. Do Portlandu je to autem půldruhé hodiny. Mám na odpočinek jenom devadesát minut. Pak musím vyrazit do boje.

Joel vypadá unaveně, když vychází z letiště. Určitě se už pár nocí pořádně nevyspal. Okamžitě vyráží s otázkami, ale já říkám, aby počkal, až budeme ve voze. Jakmile vyjíždíme, pouštím muziku, pásku se svým brnkáním na klavír. Jedeme do Mayfair. V jednom kuse přemýšlím, jak začít. Poněvadž máme mluvit o něčem, co zavání tajemnými silami, nemám strach, že se budeme nudit.

„Kdo to hraje?“ ozývá se konečně Joel.

„Líbí se vám?“

„Ta muzika je čarovná a ten hráč je skvělý.“ Vhodný výběr slov.

„To jsem já.“

„Mluvíte vážně?“

„Tuhle otázku mi už dneska pokládáte podruhé. Vždycky mluvím vážně, milý agente Drakeu.“

„Joeli. Říkejte mi, prosím, Joeli. Je Alisa vaše pravé jméno?“

„Proč se ptáte? Oťukal jste si mě?“

„Tak trochu. Moc toho nevylezlo.“

„Chcete říct, že vám z vašeho počítače nevylezlo o Alise Perneové nic?“

„Přesně tak. Jaké je vaše skutečné jméno a kdo vás naučil takhle skvěle hrát na klavír?“

„Naučila jsem se sama. A jméno Alisa se mi líbí.“

„Neodpověděla jste na mou otázku.“

„Částečně.“

Dívá se na mě. Pro těch pár milých vět jsem zapomněla na

opatrnost, na změnu hlasu. Vloudila se mi do něj ozvěna dávných věků. Můj skutečný hlas se rozléhá jako hlas oživlého ducha. Nejen muzika, kterou hraju, je čarovná.

„Kolik jste říkala, že je vám let?“ ptá se Joel.

„Jsem starší, než vypadám. Ale vy chcete vědět, co vím o těch 31

vraždách.“

„Kromě jiného jste mi včera večer lhala, když jste říkala, že jste nebyla v Coliseu.“

„Přesně tak. Byla jsem tam. Viděla jsem umírat ty tři mladíky na sportovišti.“

„Viděla jste jejich vraha?“

„Velmi dobře.“

Zaráží se. „Znáte ho?“

„Ne. Ale má něco společného s člověkem, kterého jsem znala kdysi. Ten člověk zahynul před šesti týdny při explozi v mém domě.

Důvod, proč jsem vás sem pozvala je, abyste mi pomohl vypátrat j e h o o s t a t k y . Teď zajedeme na mayfairskou policejní stanici.

Potřebuju, abyste si vyžádal přístup k vyšetřovacím spisům.“

Vrtí hlavou. „To ne. Nejdřív mi musíte odpovědět na mé otázky, než pro vás něco udělám.“

„Jinak mě zatknete?“

„Ano.“

Lehce se usmívám. „To se nestane. A já nebudu odpovídat na všechny otázky, jenom na ty, na které budu chtít. Nemůžete dělat nic jiného, než se mnou spolupracovat. Jak jste říkal včera v noci –

nemáte jedinou stopu. Plácáte se v tom víc, než si sám připouštíte.

Máte několik lidí, kteří vypadají, že je zabil někdo, kdo disponuje neobyčejnou si lou. Někým tak mocným, že vám musí připadat jako nadčlověk.“

„Tak divoce bych to neviděl.“

Tiše vzdychám. „To už vyžaduje nějakou sílu, abyste v lidské šíji zpřelámal všechny krční obratle. Přesně tohle se přece ukázalo při pitvě, nemám pravdu?“

Joel si nervózně poposedá, ale je pořád plně soustředěný. „Pitva nemůže vypovědět všechno u žádné oběti.“

„Ale lékař z losangeleské policie vám o té šíji pověděl. Muselo vás to udivit, nebo snad ne?“

Odpovídá opatrně. „Spíš mě udivuje, jak tohle všechno víte.“

Pokládám mu dlaň na stehno. Můj dotek je velice smyslný, když si to přeju, a já vím, že mě Joel přitahuje. Ne že bych po něm toužila jako po Rayovi a ani ho nechci za Rayovými zády svádět. Já, která 32

jsem měla desetitisíce milenců, nesdílím iluze smrtelníků o věrnosti v lásce. Ale nechci Rayovi ubližovat a už mu víckrát nechci lhát.

Můj dotek Joela elektrizuje. Vrtí sebou. Líbí se mi, když se mi chlapečkové pod rukama vrtí.

„Nechtěl jste něco říct?“ ptám se a nespouštím mu dlaň ze stehna.

Odkašlává si. „ Jste velice milá, Aliso. Zvlášť když něco zamlčujete nebo potřebujete.“ Hledí na moji ruku, jako by si nebyl jistý, zdaje to jenom bezvýznamná nicůtka nebo zrádný pavouk, který ho vtahuje do své sítě. „Ale už začínám do té vaší fasády vidět.“

Odtahuju ruku. „Je tohle všechno jenom fasáda?“

Vrtí hlavou. „Kde jste vyrostla?“

Vyprskávám smíchy. „V džungli! V prostředí, které se m oc neliší od míst, kde došlo k těm vraždám. Byla jsem přitom, když tomu mladíkovi praskl vaz. Normální člověk něco takového nedokáže.

Osoba, kterou hledáte, není normální. A ani můj přítel, který zahynul, když v mém domě došlo k výbuchu, nebyl normální. Když najdeme jeho ostatky nebo něco, co mu patřilo, najdeme vašeho zabijáka – doufám. Ale neptejte se mě, v jakém smyslu nejsou tihle lidé normální, nebo jak je možné, že mají takovou sílu. A ani se mě neptejte, proč můj dům vyletěl do povětří. Neřeknu vám to.“

Upírá na mě vyjevené oči. „A vy jste normální, Aliso?“ ptá se.

„Co myslíte?“

„Že ne.“

Poplácávám ho po noze. „To je oukej. Klidně si to myslete dál.“

Začínám mít dojem, že už toho o mně ví příliš mnoho. Až tohle všechno skončí, budu muset Joela Drakea zabít.

33

IV.

Cestou do Mayfair mi Joel povídá o svém životě. Možná z něj ty informace tak trochu páčím. Nebo nemá co skrývat. Pozorně ho poslouchám a s každým úsměvem, který se mu mihne na tváři, se mi líbí čím dál víc, až mě to zneklidňuje. A třeba se mi svěřuje záměrně.

Třeba už chápe, že jsem nebezpečnější, než vypadám.

„Vyrostl jsem na jedné farmě v Kansasu. Chtěl jsem být agentem FBI od chvíle, kdy v televizi začali dávat ten starý seriál F. B. I. s Efremem Zimbalistou, jr. Pamatujete? Bylo to nádherné. Přestavoval jsem si, že jsem hrdina, že chytám bankovní lupiče, zachraňuju unesené děti, odhaluju mnohonásobné vrahy. Ale když jsem dokončil policejní akademii v Qaunticu ve Virginii, byl jsem přidělen k odboru vyšetřování hospodářské kriminality v Cedar Rapids v Iowě.

Celý rok jsem proháněl pány účetní. Pak jsem se dostal k prvnímu velkému případu. Byla zavražděna moje b ytná. Byla probodnutá a zahrabaná v kukuřičném poli. Stalo se to na konci léta. Přijela místní p o l i c i e a rychle tělo našla. Prohlásili, že to udělal její milenec.

Dokonce toho muže zatkli a postavili před soud. Já jim do omrzení opakoval, že on to být nemůže, že tu ženu miloval a za nic na světě by ji neublížil. Nebrali mě vážně. Mezi FBI a policií existuje stará řevnivost. I v Los Angeles, při práci na tomhle případu, mi poldové neustále zatajují informace.

No nic, začal jsem pátrat sám a narazil jsem na další podezřelou osobu, šestnáctiletého syna zavražděné. Jistě, vypadalo to jako slepá stopa – ten kluk byl její jediné dítě. Jenže já ho dobře znal, stejně jako jsem znal jejího milence. Kluk byl pěkný grázl. Narkoman, který se nerozpakoval obrat bezdomovce o poslední čtvrťák. Bydlel 34

jsem s nimi v jednom domě a přistihl jsem ho, když se mi vloupal do vozu. Chtěl rádio. Potřeboval peníze na drogy. Když byl zfetovaný, choval se jako maniak – jednou to byl nejhodnější kluk na světě, podruhé zvíře, které vám bez okolků zakroutí krkem. Ztratil veškerý pojem o realitě. Na matčině pohřbu zpíval ‚Všechnu lásku tobě‘. Byl při tom všem mazaný jako liška. Tímhle bizarním chováním

maskoval svou vinu. Jenže já věděl, že to udělal, a jak tak ráda říkáte, neptejte se mně proč. Když jsem s ním mluvil o matce, měl v očích něco zvláštního – jako by si říkal, jak je hezké, že má konečně celý dům pro sebe.

Problém byl, že jsem neměl nejmenší důkaz, který s ním a s tím zločinem nějak souvisel. Ale držel jsem si ho na očích, věřil jsem, že ho dostanu. Nejradši bych se z domu odstěhoval, ale ve volných chvílích jsem si říkal, že toho hajzla musím dostat. Cítil jsem, že něco přijde.

Pak byly svátky, Halloween, a kluk toho večera vyřezával venku na verandě z ohromné tykve strašidelnou lampu. Když jsem šel k autu, odporně sladce se na mě usmál a ten jeho zvláštní kukuč mě přiměl, abych se zastavil a podíval na nůž, který měl v ruce. V té době byl už milenec zavražděné před soudem a vypadalo to s ním špatně. Jak jsem říkal, žena byla probodnutá, a když jsem si tak prohlížel toho jejího kluka a tykev, co měl na klíně, vzpomněl jsem si na poznámku v pitevní zprávě o neobvyklých stopách po kovovém ozubení na kůži oběti. Ten nůž byl zvláštní – ostří mělo nepravidelně rozložené zoubky.

Zakryl jsem zájem o nůž nonšalantním mávnutím ruky, ale hned druhý den jsem si vyžádal povolení k domovní prohlídce. Našel jsem nůž: Ostří bylo porovnáno s fotografiemi pořízenými koronerem.

Všechno souhlasilo. Ale abych to zkrátil, kluk byl nakonec odsouzen. Kroutí si to v Iowě na furt, jak u nás říkáme.“ A Joel dodává: „A všechno jenom kvůli jedné strašidelné lampě.“

„Kvůli jednomu tvrdému agentovi,“ říkám. „Získal jste tímhle úspěchem volňáska na větší a lepší kusy?“

„Ano. Můj šéf pochopil, že jsem vytrvalý, a hodil mi na triko dva pomníčky, nevyřešené vraždy. Jeden jsem vyřešil a byl jsem povýšen. Od té doby dělám na těžkých vraždách v L. A.“ Pokyvuje 35

hlavou. „Vytrvalost je klíčem k vyřešení většiny záhad.“

„A představivost. Proč jste mi tu story vyprávěl?“

Krčí rameny. „Pokus o neformální konverzaci s potenciálním svědkem.“

„Kdepak. Zkoušíte, jak budu reagovat na to, že jste vyřešil komplikovaný případ.“

Nutí se do smíchu, „Za co mně máte, Aliso? Za hrdinu nebo za vola? Udělal jsem, co jste chtěla – neřekl jsem nikomu, kam cestuju.

Ale ještě dneska musím volat do L. A. Až jim povím, že se proháním po Oregonu s rozkošnou blondýnkou, nejspíš to mé kariéře moc neprospěje.“

Usmívám se. „Připadám vám rozkošná?“

„Chytáte mě za slovo?“

„Ano. Řekla bych, že i vy jste rozkošný.“

„Děkuju. Máte chlapce?“

„Ano.“

„Je normální?“

Pociťuju bodnutí u srdce. „Je božský.“

„Může vám dosvědčit, kde jste byla v posledních dvou dnech?“

„To nemusí. Už jsem vám řekla, že jsem byla v Coliseu a dívala se, jak se lámou vazy a propichují hrudní koše. Jestli se tomu dá říct napomáhání k trestnému činu, tak jsem vinná úplně strašně.“

„To se nebojíte takhle mluvit před agentem FBI?“

„Máte pocit, že se bojím?“

„Ne. Bát se začínám spíš já.“ Vrací se ke komisnímu tónu. „Jak ta nenormální osoba zlomila tomu muži vaz?“

„Holýma rukama.“

„Ale to přece není možné.“

„Už jsem vám říkala, že mi nemáte dávat tyhle otázky. Počkejte, až budeme v Mayfair a uvidíme, co tam mají na policii. Pak vám možná řeknu víc.“

„Budu muset vyrozumět místní odbočku FBI, aby vyrozuměli

policejní stanici o mém příjezdu. Nepustí mě ke spisům jenom proto, že se objevím ve dveřích.“

Podávám mu telefon. „Můžete vyrozumět, koho chcete, Joeli.“

36

Na mayfairské policii získáváme sice skromnou, ale šokující informaci. Čekám ve voze a poslouchám na dálku hovor uvnitř. Joel se dovídá, že na místě exploze bylo nalezeno tělo, ne pouze krvavé cáry masa, jak jsem se domnívala. Nechápu to – jak se mohl Jakša z toho výbuchu dostat? Byl nejmocnější ze všech živých tvorů, kteří kdy chodili po této Zemi, ale že by

si dokázal poradit s tak

obrovskou náloží dynamitu? Nikdy! Policisté Joela informují, že tělo bylo převezeno na prosekturu v Seaside, sto dvacet kilometrů od Mayfair, do města, kde jsem se střetla s lidmi, které na mě Jakša poslal – se Slimem a jeho bandou.

„Prosím vás, ne! Já nechci umřít!“

„Tak ses neměl nikdy narodit.“ Slimova krev byla hořká stejně jako jeho smrt. Tak už to chodí.

Joel se vrací do auta a já jsem zvědavá, co si vymyslí, že mu na policii řekli. Ale informuje mě přesně, nic netají.

„Jedeme do Seaside,“ povídám a znovu mu podávám telefon.

„Ohlaste náš příjezd.“

„Jak se jmenoval ten váš přítel, co zahynul?“

„Jakša.“

„Co je to zájmeno?“

„To je sanskrt,“ říkám jakoby nic.

„Výraz pro démonickou

bytost.“

Mačká číslo na seasidskou prosekturu. „Máte opravdu roztomilou společnost.“

Nemohu odolat – mrkám na něj. „Čím dál tím roztomilejší.“

Joel je špičkový agent FBI. V nemocnici se mohou přetrhnout, ukazují mu všechno, co mají v mrazáku. A jaké je naše překvapení, když prohlídka končí – tentokrát mě Joel bere s sebou – tělo, které hledáme, je pryč! Tohle mu na policii v Mayfair neřekli. Joel je z toho otrávený. Já jsem v šoku.

Zůstal Jakša naživu? Stvořil to monstrum, co mě chtělo zabít?

Jestli ano, tak je s námi všemi konec. Seymour si může myslet, že dokážu všechno na světě, ale zastavit svého stvořitele, pokud je to on, kdo roznáší černou krev, nesvedu. Ale nedává to smysl. Jakša chtěl odejít ze života, toužil po tom, udělal všechno proto, aby zemřel. Musel splnit boží příkaz.

37

„Jak tomu mám rozumět, že je pryč?“ ptá se Joel. „Co se s ním stalo?“

Obrýlenému koronerovi se chvějí ruce. Vypadá jako kluk

přistižený při uždibování svátečního dortu, až na to, že místo od šlehačky má prsty od formaldehydu, v kterém se čvachtá snad už dvacet let. Žloutenkový virus mu leze z uší. Jsem vampýra, to je fakt, ale nikdy nepochopím, jak se někdo může stát koronerem a každý den se hrabat v mrtvolách, třeba i čerstvých, plných sladké krve.

Ještě podivnější sorta jsou pohřebáci. Kdysi jsem jednoho pohřebáka pohřbila zaživa – krátce po druhé světové válce ve Francii – v jeho nejdražší rakvi. Dopustil se chyby, že řekl, že Američané jsou dobytek. Popudilo mě to. Sám kopal jako dobytek, když jsem ho zahazovala hlínou. Někdy mě napadají veselé věci.

„Nevíme nic určitého,“ odpovídá koroner. „Domníváme se, že tělo někdo ukradl.“

„No, to je tedy skvělé,“ mračí se Joel. „Jak dlouho jste ho tu měli, než zmizelo?“

„Týden.“

„Pardon,“ vkládám se do toho. „Jsem zvláštní agentka Perneová a řekla bych expertka, pokud jde o předměty doličné. Máte absolutní jistotu, že tělo, o kterém mluvíme, bylo skutečně tělo? Že ta osoba byla skutečně mrtvá?“

Koroner mrká, jako by si cípem kapesníčku tahal snítku z oka.

„Co tím chcete říct?“

„Jenom to, že se ten chlap sebral a odešel.“

„To je absolutně vyloučeno.“

„Proč?“ ptám se.

„Obě nohy byly utržené,“ tvrdí koroner. „Byl mrtvý. Celou dobu byl v mrazáku.“

„Máte představu, kdo mohl tělo zcizit?“ ptá se Joel.

Koroner se zklidňuje. „Ano. Pracoval tu jeden člověk, nějaký Eddie Fender. Zmizel zároveň s tělem. Vypadl, ani si nevyzvedl poslední výplatu. Chodil na noční a byl tu většinou sám.“

„Co měl za funkci.“

„Něco jako sanitář.“

Ušklebuju se. „Čili připravoval lidi na pitvu.“ Koroner se cítí 38

dotčen. „My nepitváme lidi, agentko Perneová.“

Joel si zvednutím ruky zjednává pozornost. „Máte o tom muži nějaké údaje? Vyplnil dotazník?“

Koroner přikyvuje. „Předali jsme kopie těchhle věcí seasideské policii. Ale bude mi potěšením ukázat vám originály. Kdybyste se obtěžovali ke mně, vytáhnu vám je z kartotéky.“

„Jdeme,“ povídám Joelovi. „Musím to vidět. Ověřit si to na vlastní oči.“

Joel vrtí hlavou. „Nechte mrtvé na pokoji.“

Prohlížím si vzadu

mrazicí boxy. Díky svému mimořádně

vytříbenému čichu okamžitě poznávám místo, kde ležel Jakša.

Aroma hadího jedu – zůstává i po smrti, i po zmrazení. Jenže tohle je něco jiného. Tohle není přesně to, co si pamatuju po šesti týdnech –

nebo dokonce po pěti tisících let. V nepatrných stopách pachu Jakšovy krve, které v mrazáku zbyly, je něco zvláštního. Cizí příměs.

Prázdný box má prapodivné vibrace. Jestli je Jakša opravdu mrtvý, pak tento svět neopustil v myšlenkách na Kršnu, jak jsme ji mysleli.

Moje zlé tušení začíná dostávat jasnější kontury.

Zatímco Joel zůstává s koronerem, já obcházím prosekturu a v kancelářském kumbále objevuju sekretářku s nohama na stole a s rozdělanými nehty. Miluju ženy, které svůj džob neberou moc vážně.

Hvězda se ani neobtěžuje pořádně posadit, když vcházím. Chápu, že pro některé lidi jsem puberťačka. Je jí přibližně třicet, na monitoru počítače má milé sdělení DOČASNÁ FUNKČNÍ PORUCHA! a na

stole rozečtený National Enquirer a dvoulitrovku diet-pepsi. Rty má nažhavené temně rudou rtěnkou, vlasy jako chochol římských legií.

Nadváha deset kilo, tváří se žoviálně a trochu oprskle.

„Jééé, hele,“ povídá, když mě vidí. „To je kočička! Kampak ses to zatoulala v tomhle strašidelným baráku?“

Nahazuju úsměv. „Jsem tady se zvláštním agentem Joelem

Drakem. Jmenuju se Alisa Perneová. Vyšetřujeme vraždu.“

Konečně spouští nohy ze stolu. „ Jsi z FBI? Vypadáš spíš na mažoretku ze stadiónu.“

Sedám si. „Děkuju. Ty zase ze všeho nejvíc vypadáš na

sekretářku, která je zrovna v práci.“

Vytahuje si cigaretu a mává rukou. „Jo, to sedí. Jsem v práci. Co 39

pro tebe můžu udělat, sestřenko?“

„Znáš Eddieho Fendera?“

„Jde o toho chlapa, co unesl mrtvolu?“

„Unesl?“

Zapaluje si. „Jistě. Láska na první pohled.“ Chichotá se. „Ta zdechlina pro něj znamenala víc než já.“

„Udržovala jsi s Eddiem poměr?“

Naklání se ke mně a vyfukuje kouř. „Chceš říct jako, jestli jsem s ním píchala? Tak hele, sestřenko, radši bych si nechala vystřelit mozek z hlavy, než bych vlezla na Eddieho Fendera. Je to jasný?“

Přikyvuju. „Jak se jmenuješ?“

„Sally Diedrichová. Nejsem Němka, jenom to jméno je německý.

Eddie je podezřelej z vraždy?“

„Teprve případ oťukáváme, sbíráme informace. Budu ti vděčná za všechno, co mi o něm řekneš.“

Sally piští. „ Já ti o něm řeknu takový informace, že se ti zježej vlasy a vystřelíš odsud jako namydlená. Hele, máš chviličku? Povím ti, co je náš milej Eddie za individuum.“

Přehazuji si nohu. „Já mám chviliček, kolik budeš chtít. Řekni mi všechno, co o něm víš.“

„Stalo se to před třema měsícema. Měli jsme tu výpomoc a

prolejzaly jsme spolu děsně starý papíry kvůli zašantročeným rentgenům. Nevěř tomu, co říkaj poldové, nebo co je v papírech – s doličnejma předmětama je to u soudu vždycky jinak. V pitevních zprávách je děsnej bordel. Měli jsme mrtvýho chlapa, byl tu pár dní, a v úmrtním listě stálo, že zhebnul na mimoděložní těhotenství. No nic, ta výpomoc se jmenovala Heather Longstonová a byla slaďoučká jako cukrátko, ale taky tele. Eddie to na ni zkusil, řekl jí, jestli by si s ním nevyrazila, a ona byla hned pro, ani jsem ji nestačila varovat.

Když jsem s ní promluvila, připadala si ‚vinná‘. To jenom pro příklad, co to bylo za tele. Chlap jí řekne, jak jí to sluší a tak, a pozve jí na večeři, a ona se cítí vinná. Byla to jedna z těch holek, co si pořád musej kupovat všechny ty věci přes telefon. Jednou jsem byla u ní a ona měla doma dvě sady takových těch nožů, co se prý daj použít jako virgule k hledání vody a nafty.

No, takže Heather šla s Eddiem, a to ti teda povím, bylo to rande, 40

jak vystřižený z toho Ripleyho seriálu Věřte – nevěřte! Nejdřív ji vzal k McDonaldovi na večeři. A dal si prý akorát tři hamburgery a nic k tomu. Žádný pití, žádný hranolky, prostě nic. Pak šli ven.

Hádej, kam jí odved?“

„Na hřbitov!“ říkám.

„Přesně tak! Zhltnul hamburgery, vzali se za ručičku a šli se podívat na hrobečky. Položil ji na hrob, a že prý jí to tam udělá.

Říkal, že jí to vyrajcuje, jak to v životě nezažila. No, Heather byla pro. Dělali to sotva dva metry od nějaký shnilý mrtvoly. Řekla mi, že to s Eddiem bylo docela hezký. Štípnul z jednoho hrobu kytky a dal jí je jako dárek. Byla z toho celá pryč, to ti teda povím.“ Sally vrtí hlavou. „Není to krásný, když se dají dohromady dva cvoci?“

„Asi tak krásný, jako když se daj dohromady dva lotři,“ říkám.

„To je fakt. No, ale to není všechno. Eddie ji vzal k sobě domů na video a hádej, co tam na ni vy tah?“

„Pornofilmy?“

Sally se ke mně naklání ještě blíž. Rozhazuje svými velkými prsy celotýdenní práci na stole a odstrkuje láhev pepsi. „Saďárny. Víš, co to je?“

„Ano. Videokazety s krutými detaily zabíjení – hlavně žen.“

„Hnus, ne? Eddie jich má plný regály. Heather viděla tři nebo čtyři tyhle filmy – jsou většinou dost krátký, to je jasný – než jí došlo, že to nejsou žádný disneyovky. Pak vstala a chtěla vypadnout.

Problém byl, že ji Eddie nechtěl pustit.“

„Použil násilí?“

Sally se škrábe na hlavě. „Nevím. Nemyslím. Ale fakt je, že v cimře, kde spal, Heather přivázal, stoupl si k ní a měl na sobě školní sako – nic jinýho – a celou noc ji nutil cucat nanuky.“

„Cucat nanuky?“

„Zlechtal by ji, kdyby nechtěla. A Heather je strašně lechtivá.

Musela cucat nanuky až do rána. Říkala, že když přišla domů, měla zmrzlou pusu, jako by vykloktala půl litru novokainu.“

„Ale jinak jí neublížil?“

„Zápěstí měla sedřený, ale jinak byla oukej. Radila jsem jí, aby to ohlásila, ale neposlechla mě. Chtěla s ním jít zase! A já jí řekla, že to teda ne. Šla jsem za Eddiem a řekla mu, že jestli nedá Heather pokoj, 41

půjdu a osobně ho prásknu, že má doma saďárský kazety. Na to je zákon, to víš. No jasně, že to víš! Děláš u FBI. Promiň, teď mi to nějak vypadlo, když tě tak vidím, jak tady sedíš a jsi taková mlaďoučká a tak. No nic, Eddie tam hodil zpátečku, bál se, aby nepřišel o práci. Bože, to ti teda povím, ten chlap je přímo zrozenej pro to, aby dělal s mrtvolama. Člověk má pocit, že jsou pro něj něco jako Barbie.“

„Říkala jsi, že se do té mrtvoly, co unesl, zamiloval. Jak jsi to myslela?“

„Hrál si s ní v jednom kuse.“

„Jak přesně to hraní vypadalo?“

„Já nevím, prostě s ní pořád něco dělal, to je všechno.“

„A to mu nikdo neřekl, aby toho nechal?“

Sally se řehtá. „Ne! Mrtvoly si nestěžujou.“

Chvíli nemluvím, abych si to srovnala v hlavě. Dělat něco s Jakšovými ostatky mohlo znamenat dělat něco s jeho krví. Může z krve mrtvého upíra vzniknout živý upír? To mě nikdy nenapadlo.

„Pak už nikdy Heather neobtěžoval?“ ptám se.

„Ne.“

„A ani tobě neudělal nic za to, žes mu vyhrožovala?“

Sally váhá. Veselost se jí z obličeje vytrácí. „Nevím určitě. Měla jsem starou kočku, Sybilu, už od malička. Měla jsem ji strašně ráda.

Dva dny po tom incidentu s Eddiem jsem ji našla u nás na dvorku mrtvou.“

„Jak zašla?“

„Nevím. Nic na ní nebylo vidět. A k zvěrolékaři na pitvu jsem ji nevzala.“ Sally se chvěje. „Užiju si toho tady až dost. Rozumíš mi?“

„Rozumím. Je to smutné s tou kočkou. Pověz mi – nemá náhodou Eddie pronikavě zelené oči, dlouhé hubené ruce a stopy po akné v obličeji?“

Sally přikyvuje. „To je on! Zabil někoho?“

Vstávám ze židle. Zjistila jsem jméno démona, ale nejsem z toho ani trochu nadšená. Je to horší, než jsem si myslela.

„Ano,“ říkám, „Teď dělá svý vlastní saďárny.“

42

V.

Sedíme na konci přístavní hráze ve Water Cove, kam si pro mě přišel Slim se svou armádou a nezničitelnými želízky. Není tam nikdo, jen my dva. Je příliš chladno na to, aby člověk jedl pod širým nebem, ale jsme docela nabalení. Pojídáme rybu a hranolky a krmíme ptactvo. V chladných vodách se odráží zimní slunce, mrazivý vzduch je nasáklý pachutí soli. Mám tmavé brýle a klobouk.

Miluju klobouky, hlavně červené a černé.

Poprvé v životě jsem spatřila moře až jako vampýra, takže nevím, jaké pocity vyvolává u obyčejného smrtelníka. Spousty ryb, chaluhy, mušle – vidím i v kalných vodách. Oceán je pro mě obrovské, průzračné akvárium. Hemží se životem, potravou. Už se mi stalo, že jsem se v případech extrémní žízně musela napít krve ryb, dokonce i žraloků. Jednou, v sedmnáctém století, jsem v místech, kde je dneska Velký Súr, zabila ohromného b ílého žraloka, ale ne kvůli krvi. Ten gauner mi chtěl ukousnout nohy.

Představuju si Jakšu bez nohou.

A pokládám si nesmyslnou otázku: Může být přes to všecko pořád ještě naživu?

Joel má v rukou papíry, které dostal od koronera, osobní údaje o Edwardu Fenderovi – Eddiem. Za několik minut mu je seberu.

Nejdřív s ním ale musím mluvit, aby mě neprozradil, protože ho nechci zabít. Je to dobrý člověk – vím to. Chce být užitečný lidem, nestojí o ovace. Ale přinutit ho, aby byl zticha, znamená povědět mu víc o našem společném nepříteli i o sobě. Pak ovšem budu mít ještě větší důvod ho zabít. Je to paradox, ale takový je život. Bůh to tak zařídil. Věřím, že jsem se s Pánem kdysi setkala. Dopustil se mnoha 43

omylů.

Budu mluvit o věcech, které bych nikdy žádnému smrtelníkovi neřekla. Protože trpím, uvědomuju si svou smrtelnost. A to je dost dobrý důvod k tomu, abych si nebrala servítky.

„Jezdíte sem často?“ ptá se Joel a má na mysli Water Cove, tohle místo dvacet mil jižně od Mayfair. „Nebo jezdíte až do Seaside?“

„Ne.“ Jsem zesláblá a tíží mě to jako balvan. Jestli se co nejdřív a pořádně nenapiju, nebudu schopná přesunout se v noci do Los Angeles. „Proč se ptáte?“

„Přemýšlím o tom, co jste mi říkala o tom výbuchu ve vašem domě před šesti týdny. Nějakou zvláštní shodou okolností došlo v téže době v Seaside k několikanásobné vraždě. Myslím, že to bylo den předtím, než jste přišla o dům, pokud mi paměť dobře slouží.“

„Máte skvělou paměť.“ Čeká, že k tomu něco dodám, ale já

mlčím. Ptá se:

„Máte vy a váš přítel s těmi vraždami něco

společného?“

Otáčím k němu své černé brýle. „Jak vás to napadlo?“

„Jednou ze zavražděných u benzínové pumpy v Seaside byla žena.

Měla rozdrcenou lebku a podle koronerova názoru to udělal někdo výjimečně silný. Říkal, že to muselo být monstrum.“ Odmlčuje se a dodává: „Způsob, jakým ta žena byla zabita, mi připomíná, co se stalo v Los Angeles.“

Hážu ptactvu hranolek. Zvířata mě většinou mají ráda – když je zrovna nelovím. „Joeli, vy se domníváte, že jsem monstrum?“

„Není možné, abyste na mé otázky odpovídala svými otázkami.“

„Jenže každá odpověď vyvolává další otázku.“ Krčím rameny.

„Nemám chuť líčit vám tady svůj životopis.“

„Byla jste v Seaside tu noc, co zahynuli ti lidé?“

Okamžik mlčím a pak říkám: „Ano.“

Joel nasává dech. „Zabil váš přítel tu ženu?“

Hranolek chytá bílá holubice. Otírám si ruce do sukně. „Ne. Můj přítel tu ženu poslal, aby zabila mě.“

„Zvláštní přítel.“

„Měl k tomu své důvody.“

Joel vzdychá. „Takhle se nikam nedostaneme. Řekněte mi, co máte na srdci, a necháme toho.“

44

„Ten, koho hledáte, je Eddie Fender.“

„To nevíte.“

„Já to vím. Se stoprocentní jistotou. A ještě jedno vám řeknu –

líbíte se mi a nechci vám ublížit. Budete mi muset Eddieho přenechat.“

Uchichtává se. „Fajn. Díky, Aliso, ale já už se o sebe postarám.“

Dotýkám se Joelova ramene a upírám na něho oči. I přes černé brýle. „Vůbec nevíte, koho proti sobě máte. Nevíte nic ani o mně.“

Sjíždím prsty po rukávu jeho bundy. Beru ho za ruku. Zapomínám při tom dotyku na své vyčerpání. Joelova blízkost mě posiluje.

Ačkoli se vůbec nesnažím, vím, že ho můj upřený pohled drtí. Radši ho líbat než zabíjet, napadá mě. Ale hned si vzpomínám na Raye, kterého miluju. Brzy bude vstávat. Slunce je už dost nízko nad obzorem. Joelův obličej polévá oranžová záře, jako by seděl v prázdném očistci, kde právě – před pěti tisíci lety – Poslední soud rozhodl o zavržených a spasených. Je tak blízko u mě, ale já ho nemůžu přijmout do svého světa, dokud se do něho nezahryznu jako do Raye. A musím ho zranit, ano, hluboce zranit. Říkám: „Tu ženu jsem zabila já.“

Joel se nervózně usmívá. „To jistě. A jak jste to provedla?

Holýma rukama?“

Tisknu mu dlaň. „Ano.“

„To tedy musíte mít pěknou sílu.“

„Mám.“

„Aliso…“

„Síto. Jmenuju se Síta.“

„Tak proč si říkáte Alisa?“

Krčím rameny. „ Je to jméno. Jenom ti, na kterých mi záleží, mi říkají Síta.“

„A já vám mám říkat jak?“

Nasazuju smutný úsměv. „Jak byste chtěl říkat vražedkyni?“

Vyprošťuje dlaň z mého sevření a chvíli pozoruje Pacifik. Pak říká: „Když s vámi mluvím, mám někdy pocit, že mluvím s případem pro psychiatra. Problém je v tom, že jste příliš vyrovnaná, abych vás mohl označit za nesvéprávnou.“

Reaguju věcným tónem. „Stalo se to na rohu ulic Fryer a Tads.

45

Žena ležela na podlaze dámské toalety. Mozek ležel na podlaze vedle ní. Jak jste říkal, měla rozdrcenou lebku. Přední stranu. To proto, že jsem ji popadla zezadu a narazila obličejem na zeď.“ Upíjím z láhve coly. „Prozradil vám koroner tyhle detaily?“

Z Joelova šokovaného výrazu vyplývá, že ho koroner do

některých detailů zasvětil. Nedokáže ze mě spustit zrak. Vím, že v téhle chvíli jsou pro něj moje oči jako oceán, jako nejhlubší podzemní trhlina. Pod oceánem je žhavá hornina. Snad v mých očích vidí tu věčnou, nikdy neuhasínající výheň. A třese se a konečně ví, proč. Moje slova jsou jasná.

„Je to přesné,“ vydechuje.

„Ano. Já nejsem normální.“ Vstávám a vytrhávám mu z ruky

papíry, ani nestačí mrknout. Drtím ho svým pohledem. „Teď půjdeš domů, Joeli, nebo kam chceš. Nepokoušej se mě sledovat. S nikým o mně nebudeš mluvit. Jestli promluvíš, dozvím se to a přijdu si pro tebe. A to bych ti nepřála, stejně jako ti nepřeju setkání s tím vrahem.

On je jako já a zároveň není jako já. Jsme oba krutí, ale jeho krutost je šílená a bezohledná. Ano, zabila jsem tu ženu, ale ne bez příčiny.

Jsem schopna slitování, když si to mohu dovolit. Když mi ale jde někdo po krku, jsem stejně nebezpečná jako náš milý Eddie. A já teď půjdu po krku jemu, je ti to jasné? A dostanu ho. Dostanu ho na vhodném místě a ve vhodnou dobu. Je to jediná možnost, jak ty vraždy zarazit. A ty u toho být nemůžeš. Nepřežil bys to. A taky nepřežiješ, když se mi pokusíš zabránit, abych udělala, co chci udělat. Je ti to jasné?“

Joel na mě civí jako na nedokončené strašidlo, které se před ním pokouší vyštrachat z říše duchů, o jejíž existenci nemá ani ponětí.

„Ne,“ mumlá.

Ustupuju o krok. „Zkus mě zatknout.“

„Eh?“

„Zatkni mě. Přiznávám se, že jsem vlastníma rukama zabila ženu.

Znám podrobnosti té vraždy, jak je může znát jenom pachatel. Je tvou povinností agenta FBI mě sebrat. Vytáhni bouchačku a vysvětli mi moje práva. Dělej!“

Můj drtivý pohled mu zkratuje mozek. A Joel vstává, vytahuje bouchačku a napřahuje ji na mě. „Zatýkám vás.“

46

Vyrážím mu zbraň z ruky. Letí obloukem nejmíň sto metrů a mizí ve vodě. Tím to pro něj skončilo. Jeho šokovaný obličej, dokonce i v rubínových paprscích zapadajícího slunce povážlivě bledne.

„Vidíš,“ říkám klidně. „Tuhle hru nevyhraješ. Proti mně nemáš šanci. Tvoje bouchačka leží na dně moře. Věř mi, Joeli, nedělej hlouposti – nebo skončíš pod kytičkama.“ Plácám ho po rameni a odcházím ho. „Za chvíli mi jede autobus. Zastávka je tady u mola.

Měj se.“

47

VI.

Myslím, že bych neměla brát Raye s sebou do Los Angeles. Mám zlé tušení. Ale když se po západu slunce probouzí a já mu vysvětluju, oč jde v L. A., říká, že se mnou pojede. Ach, jak se chvěje při představě, že jsou mezi námi další upíři! A jak mě z toho jeho strachu bolí srdce! I když jinak ho chápu. Je to tak, upíři pro něj pořád ještě představují zlo. Říká, že dva jsou silnější než jeden, a to jsou tak jasné počty, že proti tomu nemůžu nic namítat. A nemůžu vědět, jestli se třeba nestane něco, kdy ho budu potřebovat. Kromě toho si uvědomuju, že když ho s sebou nevezmu, zůstane další noc bez potravy. Nemám ponětí, kolik takových nocí může vydržet. Já osobně přežiju bez krve půl roku… tedy, pokud mě nezapíchnou ti druzí upíři, takový je náš život.

Nemůžeme se dočkat, kdy budeme v Los Angeles, a tak letíme mým Learjetem na jih hladoví. Po přistání Rayovi říkám, že ze všeho nejdřív vyrazíme na lov. Neochotně souhlasí, musím mu slíbit, že nikomu neublížíme. Jenže, co já vím – když někomu otevřete žílu, vždycky můžou nastat komplikace.

Jedeme do Zuma Beach, severně od Malibu. Pláže jsou jedním z nejlepších loveckých revírů. Spousty turistů z jiných států, bezdomovci, opilci – přesně ta část populace, kterou momentálně nikdo nepostrádá. Samozřejmě, že v poslední době už skoro

nezabíjím. Snad je to tím, že jsem uvěřila v zázraky, nebo že jsem se zamilovala do svého neposlušného „hraběte Drákuly“, nebo co z toho bylo dřív. Kdysi, v patnáctém století, za války s osmanskými Turky, jsem se v Transylvánii setkala s Vladem Draculem zvaným Narážeč na kůl, skutečným mužem, který byl Bramu Stokerovi 48

vzorem pro Drákulu. Zapomeňte na ty povídačky o ostrých, vyčnívajících tesácích. Tenhle muž přímo volal po moderním zubařském zákroku. Chrup měl zkažený a příšerně mu zavánělo z úst. Nebyl to žádný upír, jenom horlivec katolického vyznání posedlý popravami. Pozval mě na projížďku kočárem. Přitahuju neobvyklé muže. Řekla jsem mu, aby mi políbil, však víte co. Věřím, že jsem tenhle výrok vymyslela já.

Bereme to po Pobřežní magistrále k severu a já z auta vidím mladý pár, který se právě mucká na roztažených spacácích. Široko daleko na pláži není človíčka. Mohla by to být výborná večeře, ale Ray je proti. Pořád je proti. Kdybychom byli normální lidský pár a zašli na večeři do restaurace, určitě by nebyl spokojený s výběrem na jídelním lístku. Ovšem upír si nemůže vybírat, to prostě nejde.

I když je tu taky problém – například krví přenášené choroby.

Například AIDS. Ale to se nás netýká. Choroby druhých nám

nemůžou ublížit. Naše krev je hustá černá žíravina – zpracuje do mrti všechno, v čem smočíme zub. A tihle dva mladí lidé mi připadají zdraví a šťastní, krevní skupina, kterou miluju. Je pravda, že citlivě rozlišuju „životní vibrace“ lidí, z kterých se napájím. Jednou jsem se napila krve slavného zpěváka rapu a týden mě z toho bolela hlava.

„Co se ti na nich nelíbí?“ ptám se Raye, když o sto metrů dál zastavujeme. Mladý pár je dole pod námi, těsně u vody. V těch místech jsou velké vlny a značný přílivový proud.

„Nejsou o moc starší než já,“ říká Ray.

„To ne. Byl bys radši, kdyby byli nad hrobem?“

„Ty mi nerozumíš.“

„Ale rozumím. Připomínají ti život, z kterého jsi nedávno odešel.

Jenže já potřebuju krev. Tohle se nedá vysvětlit. Včera v noci jsem utrpěla dvě vážná zranění a ještě jsem musela nakrmit tebe, když jsem se vrátila domů.“

„Nechci, abys mě krmila.“

Rozhazuju rukama. „A já se zase nechci dívat, jak umíráš. Prosím tě, Rayi, ať už to máme za sebou a můžeme se soustředit na to, proč jsme tady.“

„Jak se k nim chceš připlížit?“

Otvírám dvířka vozu. „Nejde o žádné indiánské plížení. Prostě se 49

na ně vrhneme, zakousneme se do nich a budeme pít krev.“

Ray mě chytá za paži. „Ne. Vyděsí je to. Poběží na policii.“

„Policie v tomhle městě má jiné starosti, než zabývat se dvěma hysterickými stopaři.“

Ray trvá na svém. „Tobě přece stačí několik vteřin a zpacifikuješ je svýma hypnotickýma očima. Pak nebudou trpět.“

Stojím vedle auta a mračím se na něj. „Chceš, abych trpěla já?“

Ray se zdrceně sune z vozu na druhé straně. „Ne, Síto. Prostě nechci pít krev.“

Obcházím auto a beru ho za ruku – dvojka veselých mladých lidí na nevinné procházce. A přitom mám náladu pod psa. „Chceš, abych trpěla?“ opakuju.

Ti mladí blonďáčci ani nevnímají, že se k nim blížíme, tak jsou navzájem zabraní do své praktické anatomie. Házím po Rayovi další nevlídný pohled. Tyhle dva mám zhypnotizovat? Krčí rameny – asi by se mu ze všeho nejvíc líbilo, kdybych jim dala narkózou, než se zakousnu do žil. Moje trpělivost je u konce. Překračuju cukroušky, chytám spacák a vytrhávám ho zpod jejich nažhavených tělíček.

Vylétají – doslova – metr dvacet do vzduchu. Zírají na mě, jako bych je chtěla kousnout. Představte si to!

„Právě jste byli přepadeni,“ říkám. „ Je to nový druh přepadení.

Nic se vám nestane, ani nepřijdete o peníze. Jenom nám poskytnete určitou službičku. Zachovejte klid a za deset minut je to vyřízené.“

Nezachovávají klid. Nic si z toho nedělám. Chytám holku a hážu ji Rayovi a vrhám se na kluka. Kroutím mu paže za záda, tisknu jednou rukou k sobě, ani mě nezajímá, že otvírá pusu dokořán a volá o pomoc. V

burácení slapových vln ho nikdo neuslyší. A i kdyby

slyšel, stejně by se nic nestalo. V L. A. můžete řvát o pomoc, jak chcete, lidé budou předstírat, že se jedná o andělské kuropění.

Trochu křiku u vody nikoho v Zuma Beach nevzrušuje. A já to navíc řeším tak, že volnou rukou zacpávám klukovi ústa.

„Nesnáším, když mi někdo u večeře huláká do ucha,“ povídám.

Ohlížím se po Rayovi, který s holkou zápasí, a – zbytečně – mu radím: „Takhle ne! Nesmíš se s ní mazlit!“

„Mám svůj styl,“ odsekává mi.

„Hmm,“ vydechuju.

50

Zavírám oči, dlouhým nehtem palce otvírám klukovi žílu na krku, přikládám rty na krvavé, syrové maso a mocně saju. Prořízla jsem krční žílu. Krev mi stéká do hrdla jako horká čokoláda na vanilkovou zmrzlinu. Můj mladičký úlovek mi v rukou měkne, začíná se

poddávat rozkoši. Sání krve je někdy pro mě i pro mou oběť neuvěřitelně slastný zážitek. Vím, že klukovi je, jako by mu každý nerv v těle laskalo tisíc nejněžnějších prstíčků. A jeho krev je pro mě horký gejzír. Ovšem, když chci, může oběť trpět. Například Slim.

Jeho poslední chvíle byly tak strašné, že peklo je proti tomu odpočinkovou záležitostí.

Žádná z mých obětí se samozřejmě tím, že ji kousnu, nepromění v upíra. Takovou změnu může vyvolat jenom transfúze velkého

množství krve. Napadá mě, že Eddie Fender musel používat jehlu a plastikovou hadičku.

Zabraná do obnovy své energie nevnímám, že už nejsme čtyři, ale jenom tři. Když otvírám oči, vidím, že holka Rayovi utekla. Mete si to jako střelená mezi balvany – ani není slyšet dupot nohou – k betonovým schodům vedoucím k Pobřežní magistrále.

„Co to, k čertu, vyvádíš!“ křičím na Raye.

Krčí rameny. „Ona mě kousla do ruky.“

„Zdrhej za ní. Ne! Já jí chytím!“ Přenechávám mu svého

chlapečka. „Napij se tady z toho kluka. Jedna pinta navíc mu neublíží.“

Ray kluka neochotně přijímá. „Je skoro vyřízený.“

„Mysli na sebe,“ křičím přes rameno a ženu se za holkou. Má náskok sto metrů a začíná zvolňovat do kroku – nechápu, že vůbec nekřičí. Nejspíš bude v šoku, říkám si. Dobíhám ji tři metry od silnice a shazuju zpátky pod schody. Je srdnatější, než jsem si myslela. Vyskakuje a dává mi pěstí do prsou. Bolí to. Úder šel přímo do místa, kudy do mého srdce pronikl dřevěný kůl. Ovšem mé sevření je drtivé. „Bude to bolet, holčičko,“ říkám jí, zatímco na mě zděšeně kulí oči.

Pravou rukou jí tisknu obě paže k tělu, levou zacpávám pusu. A znovu nehtem palce otvírám krční žílu. Jsem lačnější než předtím, saju rudou tekutinu, jako to byl elixír mládí, což taky je. Ne, není to krev sama, tekutina či složky, v čem se skrývá to, co upírovi 51

zachovává dlouhověkost. Je to život – ona jedinečná esence, kterou žádný vědec nedokáže v laboratoři napodobit, a které se žádný jiný zdroj výživy nevyrovná. Ovšem pití z téhle holky není žádná erotika

– je to jenom žízeň. Připadám si, jako bych chtěla zapít na ex svou bolest a únavu, vypíjím tu holku do dna, mstím se na jejím životě za všechna příkoří, která jsem kdy musela vytrpět.

Lačnost mě zbavuje smyslu pro dobro a zlo, zapomínám na svou starou zkušenost. Najednou se mnou něco třese. Je to Ray a křičí, abych přestala. Otvírám oči. Kluk leží na pláži víc než sto metrů od nás. Usnul. Je mu dopřáno vyspat se ze svého dobrodružství s přízraky noci. Až se pro b udí, bude ho trochu bolet hlava, nic víc.

Holka v mé náruči je na tom hůř. Je neskutečně bílá, chladná jako písek, co má pod nohama, a chrčí. V prsou jí zuřivě buší srdce.

Skláním se a pokládám ji na záda. Ray proti mně pokleká a třepe jí hlavou. Je mi strašně. Moje vina je jako hořký dezert.

„Tohle jsem nechtěla,“ říkám. „Přehnala jsem to.“

„Přežije?“ ptá se Ray.

Přikládám jí dlaň na prsa a sleduju tep. Říká mi to víc než celá jednotka intenzivní péče nabitá nejmodernějšími přístroji. Ta holka má srdeční vadu – zjizvenou pravou aortu, patrně následek nemoci v dětství. Ne že bych jí vypila všechnu krev, to ne, ale přece jen jsem se napila víc, než jsem měla, a teď vidím, že takovou zátěž při svém zdravotním stavu nepřežije.

„Nevypadá to dobře,“ říkám.

Ray jí hladí ruku. Mě nevzal za ruku už přes měsíc. „Můžeš jí nějak pomoct?“ ptá se s bolestí v hlase.

Rozhazuju rukama. „Co asi? Nemůžu vrátit krev, kterou jsem vysála. Je konec – radši zmizíme.“

„Ne! Nemůžeme ji tady jen tak nechat. Ty máš moc. Ty ji můžeš zachránit – jako jsi zachránila mě.“

Na okamžik zavírám oči. „Zachránila jsem tě tím, že jsem tě změnila. Ji změnit nemůžu.“

„Ale ona umře.“

Stojím nad svým dílem zkázy a upírám oči na Raye. „Ano.

Všechno, co se rodí, umírá.“

Ray se s tím nechce smířit. „Tak ji odvezeme do nemocnice.“

52

Shýbá se, chce ji zvednout. „Dostane transfuzi a bude žít.“

Lehkým dotykem mu od ležícího těla odtahuju ruce. Skládám holce paže na prsou a poslouchám srdce. Už ho skoro neslyším.

Pozoruju přitom svého miláčka, hledám na něm známky nenávisti nebo alespoň zděšení, že zbytek věčnosti stráví po boku čarodějnice.

Ale nacházím v jeho očích jenom smutek a to je pro mě ještě horší.

„Nebude žít,“ říkám. „Ani převoz do nemocnice by nepřežila. Má slabé srdce. Nedala jsem si na začátku pozor. Měla jsem hroznou žízeň – přehnala jsem to. To se tak někdy stane. Nejsem dokonalá.

Nejsme dokonalé bytosti. Jestli můžu něco udělat, tak jenom říct, že toho lituju. Kdybych jí uměla uzdravit, udělám to. Bohužel, tuhle schopnost mi Kršna nedaroval.“ A dodávám: „Umím akorát zabíjet.“

Ray chvíli sleduje dívčin dech. Nic jiného mu v té chvíli nezbývá.

Holka vydává slabý, přiškrcený zvuk. Záda se jí v písku prohýbají do oblouku. Klesá a zůstává nehybně ležet. Beru Raye mlčky za ruku a odvádím ho k vozu. Už dávno jsem se naučila, že o smrti nemá smysl mluvit. Je to jako mluvit o temnotě. Z obojího nevzejde nic rozumného – a především mezi námi, kteří žijeme smrtí a temnotou noci. Všechno, co se rodí, umírá, připomínám si Kršnova slova.

Všechno, co umírá, rodí se znovu. Těmito slovy ve své hluboké moudrosti utěšuje ty, kteří se narodili v kali-juze, věku, ve kterém dnes žijeme – v temném věku. Je zvláštní, že když nasedáme do auta a odjíždíme od pláže, nedokážu si vybavit jeho oči. Obloha je potažená mlžným oparem. Hvězdy, měsíc – nic nesvítí. Nějak nechápu, co to je být mladý. Všechno se ztrácí v temnotách.

53

VII.

Když jsem poprvé spatřila Rayova otce, soukromého detektiva Michaela Rileyho, mluvil o mém předchozím bydlišti. Snažil se na mě udělat dojem, co všechno o mně ví, a především o mém

bohatství.

„Než jste přišla do Mayfair, bydlela jste v Los Angeles, přesněji řečeno v Beverly Hills, Grove street číslo dvěstě padesát šest.

Obývala jste ohromný dům o více než tisíci čtverečních metrech se dvěma bazény, tenisovým kurtem, saunou a malou observatoří. Cena nemovitosti se odhaduje na šest a půl miliónu dolarů. Dosud jste registrována jako jediný vlastník, slečno Perneová.“

Rileyho znalosti mě překvapily. Byl to jeden z hlavních důvodů, proč jsem ho zabila. Měl na mysli dům, kam jedeme ze Zuma Beach.

Ovšem pan Riley se zapomněl zmínit o jeho rozsáhlém podzemí.

Právě zde skladuju svůj nejďábelštější arzenál: samopaly Uzi, granátomety, d alekonosné

ostřelovací

pušky s laserovými

zaměřovači, pistole „desítky“ vybavené tlumiči – hračičky snadno dostupné na černém trhu v každé zemi Blízkého východu. Nakládám j e d o vozu a připadám si jako Rambo, který ve své předchozí inkarnaci určitě byl upírem. Miluju ten pohyb, když plácá lidi po zádech. Ray mě sleduje, jak se lopotím se zbraněmi, a vyhlíží zmateně.

„Víš,“ povídá, „v životě jsem neměl zbraň v ruce.“

Trochu mě to zaráží. Ray je upír, ale to přece neznamená, že by taky musel být šíleným rozsévačem kulek. No nic, brzy jím bude. Pár lekcí, žádný problém. Já osobně ovládám každou zbraň, kterou vlastním, a to tak mistrovsky, že ji vždycky, když je třeba, využiju na 54

doraz.

„Hlavně, aby sis neustřelil palec u nohy,“ říkám.

„Já myslel, že řekneš, hlavně, abys to do mě nenapálil.“

„To taky,“ říkám a není mi z toho moc dobře.

Edward Fender uvádí ve formuláři žádosti o zaměstnání pouze jednu adresu trvalého bydliště, a to adresu své matky. Myslím, že to stačí. Dům paní Fenderové se nachází pouhých šest kilometrů západně od Colisea, v předměstí Los Angeles zvaném Inglewood.

Jsme na místě ve čtvrt na deset. Spouštím sklo a přikazuju Rayovi, aby byl zticha. Pečlivě naslouchám, co se v domě děje. V televizi běží „Tutovka.“ Na houpacím křesle sedí starší žena a čte časopis. Je slabá na plíce, má lehký, suchý kašel. Okno v průčelí domu je pootevřené. Interiér je špinavý a vlhký. Nezdravé doupě lidských plazů. V domě byl upír, ale už odešel. V té chvíli jsem si absolutně jistá, že jdu po správné stopě.

„Byl tu před necelými dvěma hodinami,“ šeptám Rayovi.

„Je někde poblíž?“

„Ne. Ale velice rychle se tu může zase objevit. Je minimálně dvakrát rychlejší než já. Promluvím si nejdřív s tou ženskou. Ty popojedeš a zaparkuješ na konci ulice. Kdybys viděl někoho přicházet k domu, nesnaž se mě varovat. Okamžitě odjedeš. Poznám, když to bude on. Poradím si s ním. Jasný?“

Ray se tváří pobaveně. „Jsem na vojně? Dáváš mi rozkazy?“

Beru ho za ruku. „Vážně, Rayi, v situaci jako je tahle, pro mě nemůžeš nic udělat. Můžeš mi jenom uškodit.“ Vystupuju z auta a zastrkuju si do bundy krátký revolver. „Stačí, když mu provrtám lebku několika kulkami a víckrát už žádného upíra neudělá. Pak přijdou na řadu ti ostatní. Jako zákusek, jako dort.“

„Máš ráda dort, Síto?“

Musím se zasmát. „No, jistě, hlavně polárkový.“

„Ještě jsi mi neřekla, kdy máš narozeniny. Víš vůbec, kdy ses narodila?“

„Ano,“ Skláním se a dávám mu pusu. „Toho dne, co jsem tě

poprvé spatřila. Tenkrát jsem se narodila podruhé.“

Taky mi dává pusu a ještě mě chytá za ruku. „Nic ti nevyčítám.

Věříš mi?“

55

Přikyvuju, i když moc jistá si nejsem. „Věřím.“

Na zaklepání mi otvírá starší žena a zůstává stát za otlučenými nízkými vrátky. Má bílé vlasy a strhaný obličej, ruce zkřivené artritidou, prsty jako spáry hladové krysy. Má šedé oči, které vypadají, jako by celá léta koukala na černobílou televizi. Těžko z nich něco vyčíst, snad jen citovou prázdnotu a opovržení. Oblečená je v županu nebo s píš v odrbaném hábitu se zaschlými skvrnami od jídla a krve. Některé krvavé skvrny vypadají čerstvější než jiné. Na šíji má zarudlé ranky, které se ještě nestačily zhojit. Eddie Fender se sytí její krví!

Rychle nahazuju úsměv. „Dobrý večer. Paní Fenderová? Jsem

Kathy Gibsonová, přítelkyně vašeho syna. Je Eddie doma?“

Moje krása, mé kultivované pohyby ji vyvádějí z míry. Dělá se mi špatně při pomyšlení, jaké ženy si Eddie vodí domů. „Ne. Je na noční. Přijde až k ránu.“ Odmlčuje se, projíždí mě očima od hlavy k patě. „Jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Kathy.“ Můj hlas zní sladce a přívětivě a nezvykle přesvědčivě.

„Tak pozdě nemůžu přijít. Doufám, že vás neruším.“

Krčí rameny. „Jenom koukám na televizi. Jak to, že o vás můj hodný chlapeček nikdy nemluvil?“

Dívám se jí do očí. „Seznámili jsme se teprve před pár dny. Přes mého bratra. Pracuje s ním.“

„Ve špitále?“

Ta ženská se mě pokouší doběhnout. Mračím se. „Eddie přece už ve špitále nepracuje.“

Žena se zklidňuje. „Ve skladišti?“

„Ano. Ve skladišti.“ Protahuju úsměv. Vidím do jejího nitra. Ta ženská je mentálně labilní. Tají před světem sexuální úchylku. Zdá se, že jí můj upřený pohled vůbec nevadí. Touží po mladých dívkách, dokonce holčičkách. Napadá mě, jestli taky existuje nějaký pan Fender? Ptám se: „Můžu dovnitř?“

„Pardon?“

„Potřebuju si nutně zavolat. Můžu od vás?“ dorážím. „Zádně strachy, já vás neukousnu.“

Udeřila jsem na správnou strunu. Ta ženská se nechá ráda kousat.

Synáček jí saje krev s jejím souhlasem. Jistě, já sama jsem nemorální 56

stvůra, ovšem incestní vztahy mě vždycky odpuzovaly. Tady se samozřejmě nejedná o incest v pravém slova smyslu, ale i tak mě jímá hrůza. Tenhle dům by nepřežil snad ani sám pan doktor Šmucler.

„Ale jistě,“ povídá ženská a otvírá nízká vrátka. „Jen pojďte dál.

Kam si potřebujete zavolat?“

„Bratrovi.“

„Ach tak.“

Vcházím dovnitř, citlivý čich na stopkách. Eddie v domě

přespává. Jakpak si asi matka vysvětluje jeho spaní přes den a vůbec averzi vůči slunečním paprskům? Já naštěstí snáším slunce dobře. V

nastávajícím souboji s monstrem by to mohla být výhoda. Ani Jakša, který byl tisíckrát mocnější než já, nevydržel na slunci tak dlouho jako já. V koutku duše si přeju, aby na tom byl Eddie tak špatně, že v denní době nemůže vyjít na ulici bez astronautické přilby s UV-filtrem 100 nebo i silnějším. Přestože všemi ostatními smysly analyzuju interiér domu, sluchem jsem pořád venku. Už se nesmím nechat zaskočit jako předtím. Paní Fenderová mě vede k telefonu u houpacího křesla. Čtivo má zpola zakryté špinavou utěrkou na nádobí – stará čísla bláznivého Mad Magazínu, ale mně se Mad Magazíne docela líbí.

Vytáčím neexistující číslo a předstírám hovor. „Jsem u Eddieho.

Není doma. Trochu se opozdím. Ahoj.“ Pokládám sluchátko a znovu se otáčím k paní Fenderové.

„Volal Eddie dneska večer?“ ptám se. „Ne. Proč by volal? Vždyť sotva odešel.“ Přistupuju blíž. „Ani nikdo jiný nevolal?“

„Ne.“

Ta ženská lže. Určitě volali z FBI, možná Joel osobně. Ale dům v poslední době nikdo – s výjimkou Eddieho – nenavštívil. Poznala bych, kdyby tu byli vyšetřovatelé. Ovšem dlouho to trvat nebude.

Dřív nebo později se to tady bude úředními osobami jen hemžit. To ovšem na věci nic nezmění. Eddie se nenechá jen tak vlákat do pasti a se svou kohortou se v tomhle domě určitě neschází. Skladiště bude určitě správný tip. Potřebuju adresu. Přistupuju ještě blíž a tlačím ženskou k přepážce mezi poloprázdným obývákem a špinavou

kuchyní. Upírám na ni oči, doslova ji pohlcuju. Nemůžu se s ní 57

mazlit, nemám čas. Srdce se jí začíná svírat strachem, ale taky posvátnou úctou. Má slabou vůli, ale těžko polapitelnou. Zastavuju se před ní na půl metru.

„Pojedu odsud za Eddiem,“ říkám klidně. „Jak se dostanu ke skladišti?“

Ženská odpovídá jako stroj: „Vezmete to po Hawthornově třídě na východ k Washingtonce. Tam zatočíte vpravo a pojedete na

Winstonku.“ Těká očima a rozkašlává se. „Tam to je.“

Tisknu jí obličej na obličej. Vdechuje můj vzduch, moji opojnou vůni. „Zapomeneš, že jsem tu byla. Neexistuje žádná Kathy Gibsonová. Neexistuje žádná hezká blondýnka. Žádná návštěva tu nebyla. Dokonce ani z FBI nevolali. Ale kdyby volali znovu, řekneš jim, že jsi svého syna už delší dobu neviděla.“ Pokládám ženě dlaň na čelo a šeptám jí do ucha: „Rozumíš?“

Hledí do prázdna. „Ano.“

„V pořádku.“ Přejíždím jí rty po šíji, ale nezakusuju se. Jestli mě ten tvůj hodný chlapeček ještě jednou naštve, přísahám, že mu matku zaškrtím před očima. „Sbohem, paní Fenderová.“

Jak odcházím, registruju v zadní části domu závan chladu. Cítím vibraci elektromotoru a pach chladicí kapaliny. Kromě chladničky vzadu, kde jsou ložnice, je v domě i velký mrazicí box. Jen taktak, že se nevracím, abych zjistila víc. Musím svou zvědavost potlačit, abych ženskou nevyrušila ze zajetí křehké iluze. Důležité je, že vím, kde najdu skladiště a možná i Eddieho. To je teď úkol číslo jedna.

Když bude třeba, vrátím se jindy a prohlédnu si i zbytek domu.

58

VIII.

„Povíš mi někdy o svém manželovi Rámovi?“ ptá se Ray cestou ke skladišti. „A o dceři Lalitě?“

Otázka mě překvapuje. „Už je to strašně dávno.“

„Ale ty si přece všechno pamatuješ.“

„Ano.“ Chvíli řídím mlčky. Pak říkám: „Bylo mi skoro dvacet, když jsme se seznámili. Třikrát nebo čtyřikrát do roka táhli částí Indie, která se dneska jmenuje Rádžasthán, obchodníci. Žili jsme na rozhraní pouště a džungle. Obchodníci k nám vozili klobouky, které nás chránily před sluncem, bylinné elixíry, které odpuzovaly hmyz.

Ráma byl syn jednoho takového obchodníka. Poprvé jsem ho

zahlédla u řeky, která tekla kolem naší vesnice. Učil nějaké malé dítě pouštět draka. Už tenkrát jsme stavěli draky. Je to náš vynález, ne čínský.“ Potřásám hlavou. „Když jsem ho spatřila, pochopila jsem.“

Ray mi rozumí, ale stejně se vyptává, zajímá ho doba, k dy jsem ještě byla člověkem. Nějak mu to nejde dohromady s tím, co se stalo na pláži. „Co jsi pochopila?“

„Že ho miluju. Že patříme k sobě.“ Usmívám se při té vzpomínce.

„Měl jméno po dřívější inkarnaci Pána Višnua – osmé avatáry čili inkarnace boha. Bůh Ráma měl za ženu bohyni Sítu. Kršna je považován za devátou avatáru. Uctívala jsem Pána Višnua od narození. Možná proto jsem se později setkala s Kršnou. No nic, to jenom abys pochopil, jak spolu souvisejí jména Ráma a Síta. Možná nám bylo souzeno setkat se. Ty se Rámovi dost podobáš. Jsi klidný jako on, rozvážný.“ Otáčím k Rayovi hlavu. „Máš i jeho oči.“

„Úplně stejné?“

„Nejsou úplně stejné, ale jsou to jeho oči. Rozumíš mi?“

59

„Ano. Pověz mi o Lalitě.“

„Lalita je také jméno bohyně. Znamená ‚Ta, která hraje‘. Moje holčička byla od narození rošťanda. Když jí bylo deset měsíců, vydrápala se z kolíbky a odlezla k řece.“ Potutelně se usmívám.

„Jednou jsem ji našla s hadem. Seděla v takovém tom člunu, co jsme tenkrát měli, a had vedle ní. Naštěstí spal. Byl jedovatý! Dodneška si pamatuju, jak jsem se vyděsila.“ Vzdychám. „Tenkrát bys mě nepoznal.“

„Škoda, že jsem tě tenkrát neznal.“

Je to miloučká poznámka – a on to taky tak myslí – a přece mě bolí. Přejíždím rukama po volantu. „Škoda je víc věcí,“ vydechuju.

Ray mi klade nečekanou otázku: „Věříš v reinkarnaci?“

„Proč se ptáš?“

„Jen tak. Věříš?“

Přemýšlím. „Kršna řekl, že reinkarnace existuje. Když si na něj vzpomenu, musím uznat, že vždycky říkal pravdu. Ale nikdy jsem s ním o tom nemluvila. Mluvila jsem s ním strašně málo.“

„Jestli reinkarnace existuje, co bude s námi? Přijdeme do nebe?

Nebo do pekla, protože se bojíme smrti?“

„Sama nevím. Často si kladu podobné otázky. Ale nenacházím odpověď.“

„Nedokážeš mi odpovědět ani na jednu?“

„Kterou myslíš?“

„Jestli se bojíš.“

Beru ho za ruku. „Ze smrti strach nemám.“

„Já myslím, jestli se bojíš smrti jako takové – není v tom rozdíl?

Jestli věříš v Kršnu, musíš taky věřit, že smrt neexistuje.“

Nutím se do smíchu. „Nějak moc filozofujeme. A zrovna dneska v noci.“

Ray se usmívá. „ Neboj, nepomýšlím na sebevraždu. Jenom se chci dostat do obrazu.“

Tisknu mu dlaň a pouštím ruku. „Věřím, že Kršna viděl život, jako bys koukal na film promítaný na ohromné plátno. Nic na tomhle světě ho nemohlo vyvést z míry. Zachoval absolutní klid, i když jsem držela v zajetí jeho družku Rádhu.“

Ray pokyvuje hlavou. „Taková duševní pohoda by se mi taky

60

líbila.“

„Ano. I mně.“

Dotýká se mých vlasů. „Myslíš si, že jsem Ráma?“ Musím se nadechnout. Vlhnou mi oči. Těžko hledám slova.

„Já… ti

nerozumím.“

„Ale rozumíš. Myslíš si, že jsem Ráma a že jsem si pro tebe přišel.“

Cítím, že mi tečou slzy. Jsou pět tisíc let staré. Pamatuju si je.

K d y ž m ě Jakša změnil, už nikdy jsem svého muže a dcerku nespatřila. Bože, jak jsem ho za to nenáviděla! Ale kdybych se nestala vampýrou, nepoznala bych Raye.

Vrtím hlavou a říkám: „Nevím.“

„Síto…“

„Když jsem tě potkala, měla jsem pocit, že nás k sobě svedl sám Kršna.“ Beru ho za ruku a pokládám si ji na tvář. „Máš dotyk jako Ráma. Voníš jako on.“

Otáčí se ke mně a dává mi pusu na ucho. „Jsi fantastická.“

„Ty jsi senzační.“

Otírá mi slzy. „Kršnu vždycky malují modře. Vím, říkala jsi, že je to symbolické. Je modrý jako obloha – nekonečný. Někdy se mi o něm zdá, když ležíš vedle me. V tom snu má vždycky modré oči.

Jsou jako zářící hvězdy.“ Odmlčuje se. „Zdálo se ti to taky někdy?“

Přikyvuju.

„Povíš mi o tom?“

„Někdy jindy.“

„Oukej. Ale nezemřel tvůj manžel dřív, než vůbec mohl poznat Kršnu?“

„Ano.“

„To potom – kdybych byl on, nemohl bych si svůj dřívější život pamatovat.“

„Nevím. Možná ano.“

Ray se ode mě odtahuje. Vypadá zklamaně. Dodává: „Mně se

ještě nikdy nezdálo o krvi. Tobě ano?“

Často, říkám si v duchu. Možná jsme někdy dávno, před pěti tisíci lety, měli něco společného. A lžu mu, přestože těm, které miluju, lžu strašně nerada. A s Rayem jsme si slíbili, že si už nikdy lhát 61

nebudeme.

„Mně taky ne,“ říkám. „Nikdy.“

Zastavujeme dva bloky od skladiště, šedého kvádru delšího než fotbalový stadión a vysokého jako maják. Nikde se nesvítí. Venkovní zdi jsou shnilé dřevo, opadaná omítka. Skleněné výplně jsou potažené takovou vrstvou špíny, že vypadají spíš jako výztuže uhelného dolu. Kolem dokola je vysoký plot s ostnatým drátem –

pěkná zásobička háčků na zavěšování čerstvých mrtvol. Ale ti uvnitř jsou horší než mrtvoly, i když ne o tolik. Už z dálky cítím hnijící těla, která rozdrásali, a v té chvíli mi dochází, jak silně policie i FBI podceňují současnou vlnu zločinnosti v Los Angeles. Cítím pach jakšiniů, hadů z opačné strany vesmíru. Odhaduju počet upírů v budově na deset až patnáct. Je s nimi Eddie? Kolik jeho kumpánů v téhle chvíli slídí po ulicích? Za plotem pobíhají cvičení psi. Vypadají dobře živení.

„Napadá tě něco?“ ptá se Ray.

„Vždycky mě něco napadá.“

„Jdu s tebou.“

Pokyvuju hlavou. „Stál jsi už někdy tváří v tvář nebezpečí?“

„Stačí, když se podívám do zrcadla, sestřičko.“

Směju se. „Spálíme ten barák se vším, co je uvnitř. K tomu potřebujeme obrovské množství benzínu. Kousek odsud je rafinerie.

Musíme se zmocnit dvou cisternových vozů.“

„Při našem sympatickém vzezření a pronikavé inteligenci to nebude problém.“

„To ne. Problémy nastanou, až s těmi cisternami budeme chtít zajet ze dvou stran k budově a zapálit je. Abychom projeli co nejrychleji, musíme prostříhat plot. Předtím ale musíme pozabíjet psy. No, mohla bych je postřílet z dálky, když si vezmu pušku s tlumičem.“

S Rayem to cuká. „Musí to být?“

„Ano. Lepší pár mrtvých psů než zánik celého lidstva. A hlavní je, že musíme zaútočit až po rozednění, až budou všichni doma a zalezou do postele. To znamená i náš miláček číslo jedna – Eddie.“

„Tou dobou se mi už taky bude chtít spát,“ říká Ray.

62

Mluvím vážně. „Až vyleze slunce, musíš zatnout zuby, vydržet.

Povezeš jednu z těch cisteren. Vím, že to pro tebe nebude lehké.

Jakmile to zmákneme – když se nám to podaří – najdeme si nějaké klidné, tmavé místečko.“

Ray se usmívá.

„Zní to jako procházka Bílou zahradou

Vermontu.“

„Ne. Tohle bude Dakota v ohni.“ Prohlížím si budovu a pokyvuju hlavou. „Padnou do jednoho.“

Ale moje jistota je maska. Když jsem včera v noci hleděla

Eddiemu do očí, připadal mi šílený, ale také prohnaný. To, jak snadno jsme ho vypátrali a našli tohle místo, mě zneklidňuje. Scéna je připravená pro natáčení saďáku. Špičková výprava. Akorát že nevím, jak to dopadne. Bude se o nás psát na titulní stránce Los Angeles Times, nebo skončíme na černé kazetě v Eddieho soukromé sbírce?

63

IX.

Krčíme se ve tmě dva bloky od skladiště. Nabíjím speciální dalekonosnou pušku s laserovým zaměřovačem a silným tlumičem.

Opodál stojí dva tahače, každý se dvěma benzínovými cisternami.

Ani jsme se nemuseli trmácet až k rafinerii. Měli jsme štěstí. Jen jsme vyjeli z ghetta, spatřili jsme dvě cisternové soupravy, jak právě najíždějí na dálnici. Náhodou jsem se jim připletla do cesty a nechala si trochu pomačkat auto. Řidiči vylezli a já na ně začala křičet: „Co jste mi to udělali?! Moje nové auto! Zrovna jsem si ho koupila!

Bastardi! Tohle vás přijde draho!“

Nato jsem jim práskla hlavami o sebe a sebrala klíčky. Ti budou koukat, až se proberou v odpadkovém kontejneru, do kterého jsem je hodila! Odvezli jsme s Rayem soupravy ke skladišti. Konečně něco, co ho bavilo – napětí a dobrodružství. Pak vyšlo slunce. Od toho okamžiku – už je to patnáct minut – je Ray zachumlaný do deky a tře si ospalé, pálící oči. Ale nefňuká. Ray nikdy nefňuká.

Opírám si ruku s nabitou puškou o levé koleno a zaměřuju hlaveň na velkého černého psa, který je právě nejblíž. Nejde jenom o to střelit každého psa přímo do hlavy, musím se také trefit mezi oka drátěného plotu. Odražená kulka by mohla všechno pokazit. Pes vrčí, jako by o mně věděl, a já si všímám, že mu z mordy tečou sliny smíšené s krví a že se třese, jak ho sluneční paprsky začínají bodat do očí. Další překvapení Eddieho Fendera!

Eddie a jeho parta se vrátili do skladiště hodinu před svítáním. V

téhle chvíli je v budově celkem jedenadvacet upírů, samí urostlí, svalnatí chlapi. Přivedli s sebou dva páry vyděšených bílých Američanů – snídaně. Jakmile se octili uvnitř, začali všichni čtyři 64

ječet a nepřestali, dokud jim upíři neprořízli hrdla. Ray celou tu dobu doslova šílel, chtěl, abych je zachránila.

Řekla jsem mu, že pro záchranu čtyř lidí nemůžeme riskovat osud celého lidstva.

„Střílet na zvířata je horší než na lidi,“ mumlá zahalený v špinavé béžové dece, která pochází od místního bezdomovce. Dala jsem tomu chlapíkovi pět set dolarů a nařídila mu, aby okamžitě ze čtvrti zmizel. I když se držíme ve stínu domovní zdi, Ray má zpocené čelo a dělá, co může, aby udržel oči. Máje podlité krví, jako by mu do nich nalili petrolej.

„Jestli tě to uklidní,“ říkám, „tihle psi jsou horší než mor.“

„Co tím chceš říct?“

„On jim dal svou krev.“

„To není možné! Praví vlkodlaci?!“

„Představ si ještě horší stvůry. Rybodlaky! Vodní upíry! Představ si celý chov takových bestií, jak brázdí oceán. V životě bychom je nemohli všechny pochytat.“

Ray se uculuje. „Co si takhle zajet na ryby na sever, až to tady skončí?“

„Jasně. Třeba na lososy do státu Washington. Víš, že já ani nepotřebuju prut? Chytám je rukama.“

„Já umím zacházet s prutem,“ říká Ray. „Chodili jsme s tátou na ryby.“

„Mně taky táta bral na ryby.“ Je to pravda. Pak Jakša mého otce zabil. Jakša – kde může být jeho tělo? A v jakém stavu? Trápí mě pochybnosti, ale já to ignoruju. Mám v zaměřovači prvního psa a šeptám směrem k Ray o vi. „Teď je musím rychle postřílet. Chvíli na mě nemluv.“

„Oukej.“

Hledím přes zaměřovač do krutých zvířecích očí. Tisknu spoušť.

Slyším jemný záchvěv vzduchu. Puška má malou ráži, ale i tak psovi ustřeluju půl lebky. Bestie se tiše kácí. Ostatní psi si toho nevšímají.

Ale brzy si všimnou, až ucítí pach smrti. A jestli jsou infikovaní Eddieho krví, můžou se rozběsnit. Nesmím jim dát šanci. Bez zbytečného otálení beru do zaměřovače jednoho psa za druhým a pálím. Do minuty všech devět bestií leží na zemi. Odkládám pušku a 65

beru si velké štípačky.

„Čekej tady, než se vrátím,“ říkám Rayovi. „A buď připravený.

Když všechno půjde podle plánu, za deset minut to máme z krku.“

Bosa, bez nejmenšího zvuku, cupitám k vysokému plotu. Štěstí je zatím na naší straně. Je časně a ulice jsou prázdné. Jsme kousek od Colisea – zhruba tři kilometry – v zchátralé průmyslové části L. A.

Nemusela bych plot prostříhávat, kdyby se na skladiště dalo s cisternami jednoduše najet plnou rychlostí a pak se upířími skoky přemístit do bezpečí. Ale tuhle ideu jsem musela zavrhnout. Ze dvou důvodů. Za prvé se obávám, že by to Ray ve svém momentálním stavu nezvládl, a za druhé, při obezřetnějším postupu budeme mít lepší přehled, jestli jsou skutečně všichni upíři mrtví. Svým citlivým čichem zjišťuju, že se v budově původně skladovala pěnová guma a že tam pořád ještě zbylo ohromné množství polyuretanových plástů.

Polyuretan je prudce hořlavý materiál. Představuju si to tak, že s cisternami potichu zajedeme k budově ze dvou stran, zažehneme desetivteřinové zápalnice spojené s roznětkami, které jsem si přivezla ze svého domu v L. A., a pomažeme pryč, jak nejrychleji to půjde.

Stvůry se ocitnou mezi dvěma tlakovými vlnami a za okamžik bude celé skladiště v plamenech. Na opačné straně, kde je nouzový východ, se vypíná cihlová zeď dalšího prázdného domu. Oheň se o ni zarazí a zlikviduje tak upírům poslední možnost úniku. Kdyby se někomu přece jen z toho pekla podařilo uniknout, budu na něj čekat za plotem s puškou. Skončím to s ním raz dva jako s těmi psy. Je to dobře vymyšlené a mělo by to vyjít.

A přece si nejsem úplně jistá.

Spouštím se na kolena a začínám stříhat. Rozhlížím se, jestli se neobjeví hlídač, nebo někdo nenakoukne přes sklo zašpiněného okna.

Ale uvnitř je klid. Nic se nehýbe. Noví upíři, které Eddie sotva stvořil, jsou určitě příliš citliví na denní světlo a nechodí na obhlídku.

A on sám může být o slaben přehnanou sebedůvěrou – to mi dává ohromnou naději. Velké štípačky mi rukou cvakají jako elektronické impulsy na telefonní lince. Pokládám drátěné pletivo na rozbitou asfaltovou cestu. V pěti minutách mám potřebný otvor. Utíkám zpátky k Rayovi a cisternám. Zachumlaný v dece pokukuje po mně nervózníma očima.

66

„Kdyby aspoň byly mraky,“ mumlá.

Usmívám se. „Nebo rovnou zatmění slunce.“ Podávám mu ruku.

„Zvládneš to?“

Zvedá se pomalu, deku pořád přes hlavu a prohlíží si z dálky mé dílo. „Spí všichni?“

„Zdá se, že jo.“

„Je Eddie určitě pořád ještě uvnitř?“

„Viděla jsem ho vejít. A vycházet jsem ho neviděla. Ovšem mohl taky vypadnout zadem.“ Krčím rameny. „Tohle je jedinečná šance.

Musíme udeřit teď a musíme udeřit tvrdě.“

Ray přikyvuje. „Jasná věc.“ Vleče se k cisternám a já mu pomáhám do kabiny. „Síto, nevím, jak ty, ale já na takovou velkou kraksnu nemám papíry. Porušujeme zákony.“

„Jsou lidské zákony a jsou zákony boží. Možná nejsme

nejsympatičtější obludy na světě, ale snažíme se.“

Dívá se na mě s vážným výrazem, obličej má brunátný, zalitý potem. „O co? Nevím, co dobrého můžeme pro tenhle svět udělat.“

Beru ho kolem ramen. „Když ty bestie zničíme, bude naše bídné plémě tisíckrát ospravedlněno.“ Dávám mu pusu. „Lituju, že jsem zabila tu holku.“

Dává mi ruku kolem pasu. „Nechtěla jsi.“

„Lituju, že jsem zabila tvého tátu.“

„Síto.“ Odstrkuje mě od sebe. „Žiješ pět tisíc let. Máš toho v sobě hodně z minulosti. Musíš se naučit žít v dnešní době.“

Usmívám se, připadám si jako kárané dítě. Není to špatný pocit.

Především se neustále přesvědčuju o tom, jak je Ray moudrý.

Natahuju ruku a odhazuju mu z čela potem slepené vlasy – a najednou, ani nevím, jak se to stalo, mu dávám další pusu.

„Ty jsi tak podobný Rámovi,“ šeptám mu do ucha. „Tak strašně, že musíš být on. Dáme si slib. Slíbíme si, že se nikdy nerozejdeme –

nikdy.“

Neodpovídá hned a já poodstupuju, abych na něj pořádně viděla.

Shazuje ze sebe deku a dívá se ke slunci, i když ne přímo do něj, protože jsme ve stínu. Vím, jak ho musejí bolet oči.

„Nebe je tak modré,“ praví zamyšleně. „Tak obrovské.“ Otáčí se ke mně a mírně se usmívá. „Jsme jako ti rybodlaci v modrém 67

oceánu.“

Mračím se. „Rayi?“

„Myslím na Kršnu.“ Tiskne mi obě ruce. „Slibuju, že tě nikdy nepřestanu milovat.“ Háže hlavou ke skladišti. „Mám to vzít na jižní stranu?“

„Ano, doleva. Pojedeš za mnou. Těsně za mnou. Nech si

pootevřená dvířka. Jakmile projedeš dírou a budeš uvnitř, vypneš motor. Až vyskočíš, nezabouchávej dvířka. Musíš se k budově dostat co nejblíž. Pak zažehneš zápalnici a začneš utíkat. Jakmile uslyším, že hoří, zapálím svou. Obludy nebudou mít kudy utéct. Sejdeme se tady, na tomhle místě. A pak vyrazíme na ryby…“ Zarážím se, chci něco dodat, ale najednou nevím co. A tak jenom říkám: „Dej na sebe pozor, Rayi.“

„Ty taky, Síto.“ Pokládá si ruku na srdce. „Miluju tě.“

Dělám totéž. Znovu cítím bolest. Těžko se mi dýchá.

Třeba je to boží znamení.

Říkám: „Taky tě miluju.“

Kormidlujeme ke skladišti, já jedu první. Cisterny se do otvoru v plotě pohodlně vejdou. Přední kolo tahače drtí hlavu mrtvého psa.

Vypínám motor a setrvačností zajíždím k zadní části budovy. Můj manévr je složitější než Rayův – proto jsem si ho taky vybrala.

Objíždím roh a musím dávat pozor, abych neškrtla o zeď. Na světě je jen málo technických vynálezů, s kterými bych si nedokázala poradit, a pila jsem krev tolika dálkových řidičů, že můžu říct, že mi jejich umění přešlo do krve. Perfektně dokončuju zatáčku, zastavuju a vyskakuju z kabiny. Moje souprava je půl druhého metru od zdi.

Koutkem oka registruju zmrzlinářskou dodávku zaparkovanou o blok dál.

Je perfektní ticho. To je při mém citlivém sluchu co říct.

Ray se svým tahačem mezitím zastavil na opačné straně budovy.

Slyším ho, jak slézá z kabiny a jde podle cisteren dozadu, kam jsem umístila zápalnici. Slyším, že se zastavuje, ale už neslyším, že by zápalnici zažehl. Počítám zlomky vteřin, čekám, kdy splní úkol.

Ale nic se neděje. Zápalnice nehoří.

Srdce mi zuřivě buší.

Hážu si na rameno pušku a jdu podle cisteren dozadu, abych 68

viděla na Raye. Nemůžu je odpálit, dokud nezjistím, co se stalo. A na dálku je taky nemůžu odpálit – nevím. Možná, kdybych vystřelila…

a za Rayem taky jít nemůžu, p rotože nesmím odejít od své zápalnice.

Zase paradox – můj život je samý paradox. Po chvilce přemýšlení otvírám spodní šoupě vlečné cisterny. Benzín začíná tryskat na zem.

Skladiště nestojí na úplné rovině, jsem o něco výš než Ray.

Obcházím roh budovy. Hořlavina za mnou teče jako zurčivý potok a smáčí mi bosá chodidla. Uvědomuju si, že ti uvnitř můžou ucítit benzínové výpary, ale nemám jinou možnost. Potok mě předbíhá a šine si to k Rayovu tahači. Dvě bomby se slévají v jednu.

Vidím tahač, ale nevidím Raye, ani jeho nohy za některou z jeho cisteren. Postupuju pomalu, pušku připravenou k výstřelu. Zkoumám sluchem přilehlý prostor. Uvnitř budovy nic nového. Jedenadvacet upírů spokojeně spí, žaludky plné, sny prosáklé krví. Za Rayovým tahačem někdo je. Dva lidé. Možná.

Možná dva upíři.

Slyším jejich dech. Jeden dýchá klidně, pravidelně. Druhý sípe, dusí se, ústa má pravděpodobně zacpaná dlaní. Okamžitě mi dochází, kolik uhodilo. Eddie nás zaskočil! Zmocnil se Raye a teď ho drží jako návnadu v tahači, na sedadle vedle řidiče. Sám stojí na schůdkách pod kabinou. Čeká na mě. Čeká, až vystrčím hlavu. Pak udeří. Udělala jsem osudnou chybu. Podcenila jsem svého nepřítele.

Eddie nás vlákal do pasti!

Naštěstí nepropadám panice. Nemám moc velkou šanci, ale ještě jsem neprohrála. Můj sluch se tříbil celá staletí. Můžu předpokládat, že i když je Eddie silnější než já, jeho smysly ani zdaleka nebudou na takové úrovni jako mé vlastní. A zatím mám pořád ještě na své straně moment překvapení.

Rychle uvažuju. Mám to vzít zleva nebo zprava? Nebo mám

skočit seshora? Útok seshora je nejriskantnější a proto taky nejpřekvapivější. To se mi zamlouvá. Ale neudělám to tak, že bych jednoduše vyskočila na střechu kabiny – přeletím ji. Pevně svírám pušku, několika skoky se vrhám k tahači a odrážím se jako skokan o tyči na atletické dráze. Nabírám potřebnou výšku, přelétám kabinu a zároveň se otáčím, abych měla hlaveň tam, kde předpokládám, že bude Eddie. Mám však příliš velkou rychlost, dělám ve vzduchu 69

příliš velký oblouk, a když za tahačem klesám k zemi – nikoho nevidím!

Sakra!

Jsem tím tak šokovaná, že se mi při dopadu podlamují kolena.

Zápolím s rovnováhou. Vtom se Eddie slavnostně vynořuje před tahačem. Drží Raye před sebou jako štít. Svírá svými kostnatými pažemi mému miláčkovi krk. Opět žasnu nad Eddieho rychlostí. Ve zlomku vteřiny – když jsem byla ve vzduchu – se mu podařilo ukrýt.

Nepřekvapuje mě jenom jeho fantastický reflex, ale i schopnost předvídat mé úmysly. Ten chlap si ve mně čte jako v otevřené knize.

Ovšem. Co je na tom tak zvláštního? Jsme přece dravci. Třese Rayem, abych viděla, že stačí trochu stisknout a je po něm. Ray však vyhlíží klidněji, než by správně měl. Nejspíš věří, že ho zachráním.

Bože, jak ráda bych taky věřila!

Eddie se šklebí. „Nazdar, Síto. Takže se zase vidíme.“

Jakša musí být naživu, když Eddie zná mé jméno, ale ne, i

kdybychom byli nepřáteli na život a na smrt, nevydal by mě přece na pospas tomuhle monstru. Nenápadně se s puškou stáčím k Eddiemu.

Zkoumám jeho výraz. Je klidnější než minulé noci, ale zračí se na něm značná únava. Dostat do těla šest kulek a to už musí zanechat nějaké následky. Avšak pohled má pevný a chladný. Představuju si jeho matku, jeho dětství. Co to asi tak obnáší vychovat synáčka, který se vyžívá v sadistických filmech? Musel si vždycky připadat jako vyvrženec, který se za temných nocí konejší představami, co všechno by udělal, kdyby měl neomezenou moc. Teď mu spadla do klína. Jako dar z nebes. V očích má něco fanatického. Věří, že vykonává posvátnou misi, v které je mu souzeno zastupovat nejvyšší božstvo. To mě zneklidňuje ještě víc. Prorok je horší než

kriminálník. Kriminálníci mají jednoduché potřeby. Proroci vyžadují neustálou stimulaci – tedy alespoň ti falešní. Eddie zatím Raye nezabil, protože si s námi chce hrát, chce se předvést. Tak fajn, říkám si. Existuje hodně komedií, které nakonec dopadnou špatně.

Slunce Eddieho trápí, ale on to statečně překonává. Mhouří oči.

„Nazdar, Eddie,“ pronáším přívětivě. „Vypadáš skvěle.“

„Dík,“ odpovídá. „Hezky ses z toho vylízala. Gratuluju, žes mě tak rychle našla. Myslel jsem, že najít tady to skladiště ti bude trvat 70

nejmíň týden.“ A dodává: „Jak jsi to dokázala?“

V hlase má podivnou směsici lstivosti a horlivosti, vůle a slabosti.

Hlas však nemá žádnou hloubku a mě napadá, jestli ho vůbec zajímá, co řeknu. Vystřelit na něj, dokud drží Raye, nepřichází v úvahu. Stojí proti mně nehybně a ani na okamžíček se neodkrývá.

Když si na nás přichystal past, tak musel vědět, že jsem v L. A.

Ale z jeho slov usuzuju, že zatím neví, že jsem byla za jeho matkou, ani to, že jsem si důkladně oťukala jeho minulost.

„Zanecháváš za sebou zápach,“ říkám klidně. „Stačí jít po čichu.“

Tváří se pobaveně, ale příjemné mu to není. Je plný protikladů.

Znovu Rayem surově třese. Můj miláček lapá po dechu. A Eddie přikazuje: „Odpověz, na co se tě ptám!“

„Co za to?“ Mám pod kontrolou okruh deseti metrů. Ve skladišti se zatím nic nehýbá. Jeho kumpáni mu těžko můžou být nějak užiteční. Pod tahačem se hromadí benzín. Snažím se proniknout Eddiemu silou své vůle do mozku. Ale nejde to, narážím na

neúrodnou půdu.

„Nechám tvého kluka naživu,“ říká Eddie.

„To není špatný nápad. Pusť ho a já ti řeknu všechno, co chceš vědět. Třeba odložím i tuhle krásnou, novou pušku.“

„Nejdřív ji odlož. Musím si to promyslet,“ odpovídá Eddie.

Zdá se, že ho konečně začínám ovlivňovat svým hlasem. Nesmím povolit. „Je jasné, že si nemůžeme důvěřovat. Můžeme se takhle honit – jeden druhého – strašně dlouho. Ani jeden z nás o to nestojí.

Pusť mého přítele a já pro tebe taky něco udělám. Ty jsi nový upír. Já jsem na světě už strašně dlouho. Existuje mnoho tajemství. Kdybys je znal, mohl bys svou moc mnohem lépe využívat. Řeknu ti je.

Samotnému by ti trvalo několik staletí, než bys na ně přišel. Abys byl tím, čím chceš být, potřebuješ k tomu mě.“

„Kde mám záruku, že mi ta tajemství řekneš?“ ptá se. „Kde mám záruku, že na mě nezačneš střílet?“

„Potřebuju tě,“ lžu, ale zní to přesvědčivě.

„Máš mnohem

mocnější krev než já. Můžeme spolu uzavřít oboustranně výhodný obchod – ty mi pomůžeš svou mocí, já ti pomůžu svými

zkušenostmi.“

Eddie přemýšlí. „Ukaž, jak takové tajemství vypadá.“

71

„Máš ho před sebou. Jsem dneska tady, právě teď. Netušíš, jak se mi to povedlo. Pomohlo mi tajemství. Prozradím ti tohle i ostatní tajemství, když mého přítele pustíš.“

„Máš zajímavý hlas.“

„Dík.“

Eddie přitvrzuje tón. „Je to také jedno z tvých tajemství. To, jak dokážeš manipulovat s lidmi?“

Tuhle otázku jsem nečekala. Nic mu neuniká, a jestli je to pravda, v životě Raye nepustí, protože ví, že ho potom zabiju. Zvažuju riskantní alternativu.

„Se smrtelníky manipuluju jako s loutkami,“ odpovídám, „ale není tak snadné manipulovat s mocnými upíry. Co se týče těch slabších – jako jsou například tvoji následovníci – můžu ti ukázat, jak si je udržíš pod kontrolou. Uvědom si, Eddie, že čím víc jich uděláš, a čím víc jich udělají oni, tím menší kontrolu nad nimi budeš mít.“

„Tomu nevěřím.“

„Věř mi. Naslouchej mi s otevřenou myslí. Naskytla se ti

jedinečná šance. Když ji nevyužiješ, budeš toho litovat. I ty jednou zemřeš. Jsi mladý. Připadáš si silný. Ale už jsi udělal jednu chybu, když ses proti mně postavil neozbrojený. Můžu z téhle pušky vypálit pěknou porci kulek, aniž bych musela znovu nabíjet. To, co do tebe napumpuju, tvé tělo nevydrží. Když zabiješ mého přítele, zabiju já tebe. Jak prosté!“

Eddie se nenechá jen tak oklamat. „Možná jsi stará a znáš spoustu tajemství, ale i ty děláš chybu. Tenhle kluk je pro tebe všechno. A teď ho mám ve své moci. Jestli tu pušku okamžitě nepoložíš na zem, zabiju ho.“ Zpevňuje stisk. Ray nemůže dýchat. „Okamžitěji polož!“

„Jak to se mnou mluvíš, ty smrade!“ Zvedám pušku a mířím na Rayovu hruď. „Okamžitě ho pusť!“

Eddie zachovává ledový klid. „Hráli jste před tisíci lety poker?

Ani bych neřekl. Neumíš blafovat. Říkám ti, polož ji na zem! Tvůj miláček už začíná modrat.“

„Lepší modrá než rudá,“ odpovídám. „Ale trochu rudé jistě neuškodí. Jestli neuděláš, co ti říkám, vystřelím. Tohle je ostřelovačská puška. Kulky mají velkou razanci. Když střelím svého 72

přítele do prsou, kulka mu projde plícemi a zastaví se až v tvých plících. Po zásahu do tak důležitého životního orgánu už mého přítele neudržíš. Jistě, rána se začne okamžitě hojit, ale než se tak stane, napálím do svého přítele a do tebe další kulku. Kolik myslíš, že budu potřebovat kulek na to, abys ho pustil? Kolik zásahů vydržíš, než zemřeš?“ Odmlčuju se. „Já zas tak moc chyb nedělám, Eddie.“

Moje drzost působí. Eddie dostává strach. Ray se taky bojí. Jeho obličej nabírá zelený odstín. Dusí se. Eddie to zkouší ještě jednou.

Říká: „Ty na svého miláčka nevystřelíš.“

„Proč ne? Stejně ho zabiješ, tak je to jedno.“ Mířím Rayovi na určitý bod pod hrudním košem. Oba jsou stejně vysocí, zásah půjde do stejného místa a nebude tak nebezpečný jako přímý průstřel plic.

„Počítám do tří. Jedna – dvě –“

„Počkej,“ křičí Eddie. „Mám ještě jeden návrh.“

Držím prst na spoušti. „Mluv!“

„Na důkaz své dobré vůle ti řeknu, kde je tvůj druhý přítel. Když mě necháš se svým miláčkem odejít na druhou stranu skladiště. Tam ho pustím.“

Lže. Jakmile získá určitou vzdálenost, zakroutí Rayovi krkem.

„Nejdřív mi řekni, kde je Jakša, a já ti pak řeknu, jak jsem se rozhodla.“

Eddie syčí: „ Jsi proradná mrcha!“

„Dík. Kde je Jakša?“

„Blízko.“

„Už toho mám dost.“ Pomalu tisknu spoušť. „Rayi,“ říkám klidně,

„jakmile vypálím, musíš se mu vytrhnout. On se tě samozřejmě bude snažit udržet. Budete krvácet oba stejně. Je možná dvakrát silnější než my dva dohromady, ale přece jen je sám. I kdybych do tebe napálila dvě nebo tři kulky, přísahám, že nezemřeš.“ Hlas mi hořkne.

„Ale ty, Eddie, než zemřeš, budeš řvát jako ti lidé, co jsi noci zavraždil.“

Je to krutý ďábel. „Už se těším, jak budeš řvát ty.“

Pálím. Kulka zasahuje předpokládaný bod, prochází oběma těly a končí za Eddieho zády v pravých dvířkách benzínové cisterny. Ray chrčí bolestí, na břiše mu začíná prokvétat rudá skvrna. Eddie se k mému údivu přestává za Rayem schovávat. Ten chlap je absolutně 73

nevypočitatelný. Místo toho mi ho háže do náruče a já pod jeho nárazem ztrácím rovnováhu. Eddie se na mě vrhá. Ano, i když mám pušku a mezi námi je vzdálenost deseti metrů, nestačím už vypálit podruhé. Eddie je jako černý blesk. Obrovskou silou do mě naráží nohama a smetá mě po zádech na zem. Cítím v zátylku tupý úder a ruce na pušce mi povolují, ale nepouštím ji. Vidím hvězdy, ale nejsou modré jako Kršna, jsou rudé jako peklo, jako by měly každým okamžikem explodovat. Sám napůl omráčený škrábe se Eddie vedle mě na nohy. Okamžitě má situaci znovu pod kontrolou. Upírá oči na mou pušku, jedinou věc, která mi proti němu dává šanci. Chci ji zvednout a napálit mu kulku do obličeje, ale Eddie je rychlejší.

Ostrým sekem karate mi hlaveň pušky doslova ohýbá na druhou stranu. Silně krvácí z břicha, ale když vidí, že mi zničil nejmilejší hračku, nasazuje úsměv. Myslí si, že už mě dostal.

„Mě jen tak nedostaneš,“ povídá a zní to jako odpověď na jednu z mých předešlých otázek.

„Myslíš?“ Kopu ho do břicha, do čerstvé rány. Na okamžik ho to zastavuje. Jenže můj kop nemá potřebnou sílu. Sotva se mi daří vyštrachat na kolena, chytám levý direkt. Mám pocit, že mi uletí hlava. Znovu klesám po zádech na zem, z pusy mi teče krev.

Přistávám na haldě štěrku. Bolest mi z obličeje vystřeluje do celého těla. Ten chlap mi snad přerazil sanici a vyrazit několik zubů! A ještě není konec. Otvírám oko a vidím ho, jak se zvedá na nohy a chystá se mě svýma špičatými černými botami ukopat k smrti. Druhým okem sleduju Raye. Už je taky na nohou. Eddie se momentálně o mého miláčka nestará, zřejmě si myslí, že mu nemůže ublížit.

Ray chce Eddieho napadnout. Je to zbytečné. Může mi tím

prodloužit život maximálně o pět vteřin. Zoufale vrtím hlavou a napřahuju zkrvavenou ruku k tahači. Vyměňujeme si pohledy. Ray rozumí. Zažehni zápalnici, říkám mu, odpal bombu. Zachraň lidstvo.

Zachraň sám sebe. Na deset vteřin Eddieho zaměstnám. Ray se obrací, pod koly tahače se hromadí benzín z cisterny za budovou.

Eddie to samozřejmě registruje. Otáčí se za ním. V tom okamžiku sbírám poslední síly, odrážím se od země a přistávám Eddiemu na zádech.

Tvrdé přistání. Dopadáme na zem v bolestivém objetí. Znovu se, 74

jeden jak druhý, snažíme zvednout. Eddie mě chytá za vlasy a přitahuje si mě k obličeji. Jeho dech odporně zapáchá. Napadá mě, že ze svých obětí nejen vysává krev do poslední kapky, ale také je požírá. Dívá se na mě, jako by mě chtěl sníst. Má oči šílence, je vzrušený a zároveň rozzuřený. Nepomohla by mu ani silná dávka sedativ. Vytrhává mi vlasy i s kořínky.

„To bolí!“ křičím.

Šklebí se a zatíná pěst. „Čuchni si, Síto!“

Zavírám oči a čekám. Vím, že to bude poslední rána, která mě odešle do věčných lovišť. Chci jenom věřit, že jsem pomohla Rayovi získat potřebný čas. Nechápu, proč si Eddie dává na čas. Rána nepřichází. Vtom, jakoby z dálky, slyším Rayův hlas.

„Eddie,“ říká rozhodným tónem.

Otvírám oči. Oba, Eddie a já, otáčíme hlavu. Ray, místo aby se řídil mými radami a zažehl zápalnici, vyrazil pěstí do cisterny otvor.

Benzín kolem něj tryská jako voda z protržené hráze. A aby nebylo pochyb, o co mu jde, rozškrtl sirku a drží jí zapálenou nad hlavou jako miniaturní pochodeň, která nás má bezpečně vyvést z temné propasti smrti – nebo zavést přímo do jejího jícnu. Dobře si uvědomuju, že benzínové výpary jsou vznětlivější než sama tekutina.

Ray nad námi stojí v oparu smrtonosné mlhy. Ed d ie ani já nemáme šanci na únik. Benzín nám zaplavuje nohy.

„Mám jenom jednu sirku,“ říká Ray Eddiemu. „Jestli Sítu

nenecháš odejít, vypadne mi z ruky. Co ty na to?“

Eddie je prostě nepoučitelný. Povídá: „Blafuješ!“

Upírám zrak do Rayových očí. „Ne,“ žadoním.

Ray se na mě usmívá. „Utíkej, Síto. Leť! Vrátíš se a najdeš si ho znovu. Nakonec zvítězíš. Pamatuj, že máš Kršnovu milost.“ Rozevírá prsty.

„Rayi!“ křičím.

Pouští hořící sirku. Eddie mě od sebe prudce odhazuje. Jako by se zpomalil čas, třeštím oči na oranžový plamínek snášející se zvolna k benzínové fontáně. Navzdory svému nekonečnému věku,

nespočetným chvílím smrti, kterých jsem byla svědkem, mi nejde na rozum, že by takový nepatrný plamínek měl spálit na popel všechno, co znám, všechno, co miluju, i všechno to, na co s láskou

75

vzpomínám. Tenhle krutý pocit ovšem netrvá dlouho. Sirka je v polovině cesty. Vrhám se k Rayovi. Ale už ani já, vzorná učednice samotného Jakšy, nedokážu vyvinout potřebnou rychlost. Než stačím chytit Raye za ruku, sirka přistává na hladině dravé benzínové řeky.

„Ne!“ křičím.

Zážeh je okamžitý. Benzín se mu pod nohama mění v plamen,

ohnivé jazyky olizují nasáklý oděv. Ve zlomku vteřiny se z mého krásného kluka stává živá pochodeň. V dalším zlomku vteřiny vidím v plamenech jeho oči. Snad je to optický klam, ale ty vždycky hnědé oči mají najednou modrou barvu, září jako hvězdy, které jsem nikdy nespatřila, nebo na které si nepamatuju. Nemá v obličeji ani vrásku bolesti, zvolil svou smrt dobrovolně, aby mě zachránil, aby zachránil nás všechny. Chvíli vypadá jako svíce zapálená v oběť nejvyššímu Pánu, avšak plameny jsou neúprosné. Vrhají se na mě a zachvacují tahač za Rayovými zády. Tahač je blíž než já. Než se stačím dostat k Rayovi a vytáhnout ho z toho běsnícího živlu, oheň zajíždí do otvoru, který Ray vyrazil do cisterny pěstí. Ohnivý proud sice není zápalnice, kterou jsme si připravili, ale výsledek je stejný. Tahač exploduje.

Mé krásné tělo zachvacují lačné rudé spáry. Poslední, co vidím, jsou Rayovy obrysy, které se pod nárazem tlakové vlny rozlétají do všech stran. A pak jsem ve vzduchu a všechno kolem halí černým dým. Objevuje se zeď a následuje mohutný náraz. Cítím, jak mi v těle praskají kosti. Hroutím se k zemi, padám do studnice zapomnění.

Mé šaty jsou jako plamenné světlo, ale nedokážou mi posvítit na cestu, protože tahle černá studnice je bezedná.

Poslední, co si pamatuju, než ztrácím vědomí, je, že na mě někdo háže sportovní plášť.

Pak už je jenom tma.

76

X.

Stojím na širé travnaté pláni s nízkými pahorky. Je noc, ale obloha je jasná. Nesvítí slunce, ale stovky zářivých hvězd, které se třpytí ve vzdálené vesmírné řece. Vzduch je teplý, příjemný, prostoupený vůní tisícerých neviditelných květů. V dálce se ubírá zástup lidí k jakési velké lodi usazené mezi dvěma pahorky. Loď je fialová a sálá zvláštním světlem. Ostré paprsky, které z ní vycházejí, dosahují až ke hvězdám. Nějak vím, že je čas odejít, že loď za chvíli vyplouvá a já mám být na její palubě. Než se však vydávám na cestu, musím si pohovořit s bohem Kršnou.

Stojí vedle mě na lučině, v pravé ruce má flétnu, v levé červený lotosový květ. Oblečen je prostě, stejně jako já – v dlouhé modré roucho sahající až na zem. Na rozdíl ode mě má na šíji zavěšený klenot – nádherný drahokam Kóstubha, v kterém lze spatřit osud každého člověka. Nedívá se na mě, ale směrem k lodi a hvězdám –

za ní. Zřejmě čeká, a ž sama promluvím, ale z nějakého důvodu si nevzpomínám, co řekl naposledy. Vím jenom, že jsem zvláštní případ. Protože nevím, na co se ho mám zeptat, říkám, co mi mysl přináší na jazyk.

„Kdy tě opět uvidíme, můj Pane?“

Ukazuje na širou pláň, na tisíce lidí, kteří odcházejí. „Země leží v čase a prostoru. Co zde je chvilička, může tam vypadat jako věčnost.

Všechno závisí na tvém srdci. Když na mě pomyslíš, v okamžiku se objevím.“

„I na Zemi?“

Přikyvuje. „Obzvláště na Zemi. Je to jedinečné místo. Dokonce i bohové se tam chtějí narodit.“

77

„Proč je tomu tak, můj Pane?“

Usmívá se. Jeho úsměv je oblažující. Slyšela jsem, že boží úsměv oblažuje mysl andělů. Oblažuje i mou mysl.

„Každá otázka vyvolává další otázku. Je dobře, když o některých věcech přemýšlíš.“ Konečně se ke mně otáčí, dlouhé černé vlasy mu povlávají v nočním vánku. V černých panenkách se mu zračí hvězdy.

Je v nich celý vesmír. Láska, která z Kršny vychází, je nesladší ambrózií na nebesích. Avšak bolí mě srdce, když ji cítím, protože vím, že mě bůh brzy opustí. „Všechno je májá,“ praví. „Iluze.“

„Splynu s touto iluzí, můj Pane?“

„Jistě. Je to tak dáno. Splyneš s ní na dlouhý čas.“

„Zapomenu na tebe?“

„Ano.“

Cítím na tvářích slzy. „Proč to tak musí být?“

Uvažuje. „Byl kdysi jeden mocný bůh, který byl pánem širého oceánu – možná nevíš, jak se ten oceán jmenuje, ale není odsud daleko. Ten bůh měl tři ženy. Jistě víš, jak je nesnadné potěšit jednu ženu, takže si dovedeš představit, jak pro něho bylo těžké uspokojit je všechny. Nedlouho po svatbě za ním přišly dvě z těch tří manželek a požádaly o dárky. První pravila: ‚Ach, Veliký. My jsme tvé nejlepší ženy, nejkrásnější. Zahrň nás skvělými dary a naše potěšení bude nesmírné.‘ A druhá manželka pravila: ‚Sloužíme ti věrně a nemilujeme jiného než tebe. Obdaruj nás vzácnými věcmi a budeme ti věrně sloužit až do konce života.‘ Bůh se jejich prosbám zasmál, ale poněvadž byl v dobrém rozmaru, prosbu vyslyšel. První ženě daroval klenoty, které jsou v oceánu: démanty, smaragdy a safíry.

Druhé ženě daroval skvostný korál, samé nádherné lastury. Třetí žena ho samozřejmě nepožádala o nic. A tak jí dal sůl.“

„Sůl, můj Pane? Pouhou sůl?“

„Ano. Protože ho o nic nepožádala, dal jí sůl, kterou naplnil celý oceán. Žádný z těch skvělých klenotů nebyl nikde vidět a nádherné lastury byly skryté. První dvě ženy nikdy své dary nenalezly, a tak neměly nic. Z toho vidíš, že sůl byla nejskvělejším ze všech darů, nebo alespoň největším.“ Kršna se odmlčuje.

„Rozumíš tomu

příběhu, Síto?“

Přemýšlím. V každém Kršnově vyprávění je vždycky mnoho

78

významů. „Ano. Ten blízký

oceán je výtvorem, ke kterému

směřujeme. Sůl je májá, iluze, která zakrývá poklady oceánu.“

Kršna přikyvuje. „Ano. Ale musíš vědět, že takové poklady nejsou zlé a že bohyně, které je vlastní, nejsou jenom marnivé.

Sestup do hloubi oceánu a ony způsobí, že se proudy pohnou a přivedou tě k věcem, o kterých nemáš představu.“ Odmlčuje se a pak pokračuje mírnějším hlasem, přičemž opět hledí na oblohu. „Měl jsem sen o Zemi a viděl jsem, co bude. Viděl jsem v tom snu tebe.“

Zvedá ruku a dotýká se mých vlasů a já cítím, že na mě přicházejí mdloby. „Půjdeš tam a budeš se učit tomu, co tě může naučit jen Země. Je to pravda, ale zároveň klam. V každé pravdě je paradox. Se mnou není žádného příchodu ani odchodu. Rozumíš mi?“

„Ne, můj Pane.“

Kršna odtahuje ruku. „To nevadí. Jsi jako Země. Jedinečná. Avšak na rozdíl od ostatních, které vidíš před sebou, nebudeš přicházet a odcházet. Ve svém snu, i v mém snu, půjdeš a zůstaneš tam.“

„Jak dlouho zůstanu, můj Pane?“

„Narodíš se na počátku jednoho věku. Neodejdeš, dokud

nenastane další věk.“

Slzy se mi vracejí. „A po celou tu dobu tě ani jednou nespatřím?“

„Spatříš mě krátce potom, co se změníš. Pak mě možná spatříš znovu krátce předtím, než Zemi opustíš.“ Kršna se usmívá. „Všechno záleží jenom na tobě.“

Nevím, co myslí tou změnou, ale trápí mě něco horšího. „Jenže já tam nechci jít vůbec!“

Směje se nenucené. „To říkáš teď. Nebudeš to říkat… později.“

Upírá na mě oči po dobu, která se mi jeví jako okamžik, ale možná trvá mnohem, mnohem déle. V té kratičké chvíli vidím v jeho očích spoustu tváří a spoustu hvězd. Je to, jako by se celý vesmír zatočil a všechno se naráz změnilo. Neodcházím z pahorku. Hledím do

Kršnových očí. Jsou to skutečně oči, nebo jsou to okna do té části mé bytosti, kterou si tak usilovně střežím? Z Kršnových oč í v ychází nepatrná kulička světla a vniká do mých očí, je to živý svět rozličných druhů a tvarů. Kršna ke mně mluví šeptem. „Jak se cítíš teď, Síto?“

Zvedám si ruku k čelu. „Mám závrať. Cítím se, jako bych už byla 79

na Zemi a byla vdaná a měla dítě! Je to tak podivné. Cítím se, jako bych byla něčím jiným než člověkem. Je to možné?“

Přikyvuje. „Budeš člověkem jenom krátký čas. Ano, tohle

všechno se už stalo. Vidíš, to je májá. Myslíš na to, co učinit, čeho dosáhnout, jak se zdokonalit, abys mne byla hodna. Avšak žádné zavděčení neexistuje. Jsi stále se mnou a já jsem stále s tebou. A kromě toho, v hloubi srdce je ti dáno být jiná než ostatní, získat v jediném dlouhém životě vše, k čemu jiní potřebují tisíce životů, než toho dosáhnou. Tak je to dáno. Jsi anděl, ale toužíš být jako já. Jenže já jsem anděl i démon, dobro i zlo. A také jsem nad tím vším. Sestup do hloubi oceánu, Síto, a uvidíš, že ty největší poklady, které nalezneš, jsou přeludy, kterými není třeba zaobírat mysl.“

„Nerozumím.“

„To nevadí.“ Kršna pozvedá ke rtům flétnu. „Teď ti zahraju píseň vytvořenou ze sedmi tónů lidstva. Všechny city, které poznáš jako člověk i jako upír. Když si zapamatuješ tuhle píseň, zapamatuješ si i mě. Zazpíváš ji a já přijdu.“

„Počkat! Co je to upír?“

Avšak Kršna už hraje. Zatímco se snažím naslouchat, zvedá se nad plání prudký vítr a odnáší tóny od mých uší. Víří prach a já nevidím. Už nevidím ani Kršnu. Necítím jeho přítomnost. Světlo hvězd se ztrácí a všechno pohlcuje tma. A můj smutek je nekonečný.

Avšak nevím, jestli mě ta píseň opustila, protože já sama se stávám písní, nevím, jestli mě opustil můj Pán, protože jsem si tak vroucně přála být tím, čím se mám stát. Milující ženou, která nenávidí, svatou, která hřeší, andělem, který zabíjí.

Probouzím se ve světě, který nechci. Neexistuje žádná souvislost s tím, co bylo předtím. Jsem v ráji, jsem v pekle.

„Ahoj,“ oslovuje mě nějaký hlas.

Jsem v levném motelu. Rozhlížím se. Je tu oprýskaný prádelník, špinavé zrcadlo, v kterém jsou vidět prázdné stěny, proleželé matrace. Na matracích ležím já. Jsem nahá, přikrytá prostěradlem. V

zrcadle vidím i zvláštního agenta Joela Drakea. Sedí na židli u okna a netrpělivě čeká, kdy bude moci začít s výslechem. Mlčím.

Ray je mrtvý. Vím to, cítím to. Je to strašná představa, nemůžu ji 80

snést. Slyším, jak mi v prsou buší srdce. Je vůbec moje? Za celý svůj předlouhý Život jsem vypila krev tisíců lidí, ale teď si připadám jako prázdný tanker. Chvěju se, přestože v místnosti je teplo.

Konečně říkám: „Ano?“

„Síto.“ Sleduju v zrcadle, jak se Joel zvedá a sedá si ke mně na pelest. Opotřebované pružiny se pod jeho vahou scvrkávají a moje tělo podklesává. „Je ti dobře?“ ptá se.

„Ano.“

„Jsi v motelu. Našel jsem tě u té exploze u skladiště. Před dvanácti hodinami. Prospala jsi celý den.“

„Ano.“

Mluví, jako by nevěřil svým slovům. „Sledoval jsem tě. Byl jsem u paní Fenderové. Vypadala hrozně, nedalo se s ní mluvit. Lezly z ní nesmysly jako z poškrábané desky. Neustále opakovala, kde je to skladiště, co vyhořelo. Víc jsem z ní nedostal.“

„Ano.“ Zdá se, že jsem té ženské vpadla do mozku příliš drsně, svými podněty jsem narušila její psýchu a vyvolala zmatenou reakci.

Už několikrát jsem v minulosti jednala takhle bezohledně, ale nikdy to nemělo trvalé následky. Za dva tři dny bude ženská zase v pořádku. Ovšem, co je mi potom?

„Okamžitě jsem se ke skladišti rozjel,“ pokračuje Joel. „Když jsem tam dorazil, rvali jste se ty a tvůj partner s tím chlapem. Než jsem stačil zasáhnout, nastala exploze.“ Odmlčuje se. „Odhodilo tě to, ale já myslel, že jsi mrtvá. Narazila jsi na zeď a všechno na tobě hořelo. Přehodil jsem přes tebe plášť a uhasil tě. Pak jsem zjistil, že ještě dýcháš. Naložil jsem tě do auta a vezl do nemocnice, když vtom jsem si všiml… tedy, viděl jsem to na vlastní oči.“ Neví, jak to říct.

„Prostě ses začala uzdravovat. V tom autě. Před mýma očima. Tržné rány v obličeji se ti zacelily a tvoje páteř – musela být rozdrcená na tisíc kusů – se tak nějak zase spojila. Řekl jsem si, tohle přece není možné, nemůžu ji vzít do nemocnice. Zamknou ji a dají na deset let do izolace na pozorování.“ Polyká. „Tak jsem tě zavezl sem.

Rozumíš, co ti povídám?“

„Ano.“

Tváří se nešťastně. „Řekni mi, co se tady děje. Kdo jsi?“

Hledím do zrcadla. Nechci se ptát. Ptaní je samo o sobě je 81

známkou slabosti a já chci být silná. Ale nechci ztrácet naději. A tak se ptám.

„Ten mladý muž u tahače…“ začínám.

„Tvůj partner? Ten kluk v plamenech?“

„Ano.“ Polykám. Mám vyschlé hrdlo. „Taky ho to odhodilo?“

Joel tiší hlas. „Ne.“

„Víš to jistě?“

„Jistě.“

„Takže je mrtvý.“

Joel ví, o čem mluvím. Můj partner byl jako já – nebyl normální. I vážně zraněný se mohl uzdravit. Ale Joel vrtí hlavou a já vím, že to Raye roztrhalo na kusy.

„Je mrtvý,“ říká Joel.

„Rozumím.“ Sedám si a kašlu. Joel mi nese sklenici vody. Jak k okraji sklenice přikládám ret, objevuje se v čiré tekutině červená kanička. Neukápla mi pusy nebo z nosu. Je to krvavá slza. Jen málokdy pláču. Tohle je velice zvláštní chvíle.

Joel se ptá: „Byl to tvůj kluk?“

Přikyvuju.

„Promiň.“

Slova útěchy mi nepomůžou. „Vybuchly obě cisternové soupravy po obou stranách skladiště?“

„Ano.“

„Nevšiml sis, že by někdo po výbuchu vyběhl ven?“

„Ne. To nebylo možné. Bylo to peklo. Policie bude mít ještě hodně práce, než tím spáleništěm prohrabe a najde všechna spálená těla. Celá oblast je uzavřená.“ Odmlčuje se. „Ty jsi ty cisterny odpálila?“

„Ano.“

„Proč?“

„Abych zabila ty uvnitř. Jsou to vrazi, které hledáš. Ale o tom teď nechci mluvit. Co ten další muž? Ten, jak se rval se mnou a mým klukem? Dostal se z toho?“

„Nemám tušení, kam zmizel. Najednou byl pryč.“

„Ach.“ Eddie se zachránil.

„Kdo to byl?“ ptá se Joel.

82

„To si můžeš domyslet.“

„Edward Fender?“

Přikyvuju. „Eddie.“

Joel si znovu sedá a dívá se na mě. Na mladou ženu, která byla ještě před pár hodinami rozdrcená na kusy a teď je, až na krvavé slzy, v úplném pořádku. Za popraskanými okny vidím tmavou

oblohu a záři neonu, která ohlašuje příchod další dlouhé noci. Joel se mě ptal proč. Já si pokládám stejnou otázku. Proč trvalo pět tisíc let, než jsem potkala někoho, koho jsem zase mohla milovat? A proč jsem o něj zase tak brzo přišla?

Co je čas a prostor, Kršno? Obestavěl jsi nás touhle zdí a pak jsi v nás v ní zavřel. A když ztrácíme ty, které milujeme, je ta zeď tak vysoká, že kdybychom se uskákali, nikdy se nedozvíme, co je za ní.

Takže jediné, co v životě máme, je zeď, která na nás svírá.

Nevěřím svému snu. Život není píseň. Život je prokletí a nikdo nežije déle než já.

„Jak je možné, že ses tak rychle uzdravila?“ ptá se Joel.

„Už jsem ti to říkala. Nejsem normální.“

Chvěje se. „Jsi lidská bytost?“

Utírám si slzy a hořce se usmívám. Jak to bylo v tom snu, jak jsem chtěla být jiná? Bože, to je ironie! A blázinec! Je to totéž, jako kdybych byla dítě a šla spinkat a prosila maminku, aby se mi v noci zdálo něco děsivého.

„Normálně bych řekla ne,“ odpovídám. „Ale protože pláču, a to lidé dělají běžně, asi bych měla říct ano.“ Dívám se ha své slzami zbrocené paže a cítím, že Joel se také dívá. „Co myslíš?“

Bere mé paže do rukou a pečlivě je zkoumá. Úporně se snaží, aby jeho dosavadní představa o realitě neutrpěla žádný šrám.

„Ty krvácíš. Musíš mít ještě nějaké zranění.“

Odtahuju ruku. „Taková jsem já. Tohle je u mě normální.“ Znovu si utírám oči. Bože, ty slzy – nemůžu se jim ubránit. „Kam přijdu, čeho se dotknu… tam teče krev.“

„Ale, Síto?“

Prudce si sedám. „Takhle mi neříkej! Nejsem žádná Síta. Je to jasné? Síta je dávno mrtvá. Já jsem to, co máš před sebou! To…

tohle všechno od krve!“ Vstávám, ani se nestarám, že jsem nahá, a 83

přecházím k oknu. Moje ohořelé šaty jsou naházené na hromadě na podlaze. Joel je ze mne musel sloupat; látka se na hořícím těle speče s masem. Roztahuju úplně závěs a dívám se na krajinu, která se liší od světa mých snů jako vzdálená galaxie. Nejspíš nebudeme daleko od skladiště. Jsme v ghettu, pořád ještě na nepřátelském území.

„Copak asi tak teď dělá,“ mumlám si pro sebe.

Joel stojí za mnou. „Když jsi spala, byl jsem venku a koupil ti něco na sebe.“ Ukazuje na igelitovou tašku na židli v rohu. „Jenom nevím, jestli ti to bude.“

„Dík.“ Jdu do rohu a oblékám se. Jsou to džíny a šedá mikina.

Sedí mi celkem dobře. Boty v igelitce nejsou, ale já žádné nepotřebuju. Na židli vedle tašky objevuju svůj nůž. Ovšem kožené poutko, kterým jsem si ho přidělávala k noze, tu není. Zastrkuju si ho do zadní kapsy. Přečuhuje o několik palců. Joel mě sleduje s obavami v očích.

„Co chceš dělat?“ ptá se.

„Najít ho. A zabít.“

Přistupuje ke mně. „Musíme si promluvit.“

Vrtím hlavou. „To nemá cenu. Už jsem ti něco řekla na tom molu, ale ty jsi mě stejně sledoval. Vím, že mě budeš zase sledovat. Jak jinak? Musíš dělat svou práci. Já taky udělám, co musím udělat.“

Vyrážím ke dveřím. „Skončí to rychle – tak nebo onak.“

Když beru za knoflík, Joel mě zastavuje. Pořád se o mě strachuje.

Vytrvalý chlapec. Neodstrkuju ho. Místo toho se mu dívám do očí.

Ne, že bych s ním chtěla manipulovat, že bych chtěla ovládnout jeho mysl. Jenom se na něj dívám a on se dívá na mě. Bez Raye, poprvé za dlouhý čas, si zase připadám tak sama. Tak lidská. Joel vidí, jak trpím.

„Jak ti mám říkat?“ ptá se ohleduplně.

Nasazuju úsměv. Nevidím se v zrcadle, a tak nevím, jestli je dost přívětivý. „Klidně mi říkej Síto, když chceš, Joeli.“

„Rád bych ti pomohl, Síto.“

Říkám: „Nemůžeš mi pomoct. Už jsem ti řekla proč a teď to víš.“

A dodávám: „Nechci, aby tě zabili.“

Joel je nervózní. To by mohlo znamenat, že mě má rád – tuhle krvavou Sítu. „Já nechci, aby zabili tebe. Možná nemám tvoje 84

zvláštní schopnosti, ale mám zkušenosti v boji proti zločinu. Mohli bychom na něj vyrazit spolu.“

„Bouchačka mu neublíží.“

„Umím i jiné věci než tahat bouchačku.“

Usmívám se a sahám mu na tvář. Znovu si uvědomuju, j aký je to hezký muž. Trápí se pochybami a nezodpovězenými otázkami a pořád chce konat svou povinnost. Pořád chce být se mnou.

„Mohla bych ti vymazat paměť,“ říkám. „Sám jsi viděl, jak jsem ovlivnila mozek Eddieho matky. Umím tyhle věci. Ale nechci ti ubližovat, po tom všem. Chci jenom, abys odsud odešel, abys odešel ode mě. A abys zapomněl, že na všechno, co se stalo.“ Odtahuju ruku. „Je to nejlepší rada, jakou ti můžu dát, Joeli.“

Konečně mě pouští. „Uvidím tě ještě někdy?“ ptá se.

Je mi smutno. „ Doufám, že ne. A nemysli si, že na tebe chci být zlá. Sbohem.“

„Sbohem.“

Vycházím ze dveří a zavírám za sebou. Noc není teplá, jak bych chtěla, ale není ani zas tak chladná, aby mi to vadilo. Je svěží vzduch a tma, skvělá kombinace pro vampýru, která se vydává na lov.

Smutek za Raye, říkám si, přijde na řadu až potom. Teď mě čeká hodně práce.

85

XI.

Vracím se pěšky ke skladišti. Jak říkal Joel, celé okolí je pod kontrolou policejních hlídek. Zkoumám svým ostrým zrakem

spáleniště ze vzdálenosti několika bloků. Snad podvědomě hledám Rayovy ostatky. Mezi ruinami se pořád ještě pohybuje tým

vyšetřovatelů. Všechno, co se našlo v okolí, sebrali a uložili do polyetylénových vaků opatřených bílými visačkami. Pohled na prostranství zalité červeným světlem policejních majáčků, na haldy popela, na spálená těla, mě deprimuje. Ale neodcházím. Přemýšlím.

„Ale fakt je, že v cimře, kde spal, Heather přivázal, stoupl si k ní a měl na sobě školní sako – nic jinýho – a celou noc ji nutil cucat nanuky.“

Tu noc, kdy jsem poprvé spatřila nové upíry, jsem poblíž Colisea slyšela zmrzlinářskou dodávku, která na sebe upozorňovala hlasitou opakovanou zvonkohrou. V prosinci a uprostřed noci! A když jsem byla u paní Fenderové, zaregistrovala jsem, že v domě je ohromný mrazák. A konečně, když jsem zastavila s cisternovou soupravou u skladiště, taky se poblíž vyskytovala zmrzlinářská dodávka. Odsud, kde teď jsem, to místo nevidím, takže nevím, jestli tam dodávka pořád ještě stojí. Ovšem při zajištění prostoru, které policie ihned po explozi v okolí provedla, můžu předpokládat, že tam bude. A to je něco, co by mi mohlo leccos napovědět.

Co to Eddie vyvádí s těmi nanuky?

Jakým fetišem jsou pro něj zmrazené mrtvoly?

Jak spolu tyhle dvě věci souvisejí?

Jestli se Eddie dostal k Jakšovým ostatkům, když Jakša ještě žil, musel ho udržovat v oslabeném stavu, jinak by proti němu neměl 86

šanci. To se dá udělat jenom dvěma způsoby – tedy, dvěma způsoby, které znám. Buď by musel Jakšu prošpikovat velkým počtem ostrých předmětů, aby se mu rány kolem nemohly zacelit, nebo ho

podchladit. To druhé ho ovšem nemohlo jen tak snadno napadnout, protože to souvisí s podstatou samotných upírů. Jakša byl inkarnací jakšíniho, démonické hadovité bytosti. Hadi jsou studenokrevní živočichové, kteří nesnášejí chlad. Ze stejného důvodu nesnášejí chlad ani upíři, i když ho dokážeme vydržet. Ale mráz nás oslabuje podobně jako slunce. Zpomaluje naše duševní pochody a omezuje schopnost uzdravovat se z vážných zranění. Když vezmu v úvahu, jakou má Eddie sílu, a že ví, kdo jsem, vzniká hypotéza, že se opravdu dostal k živému Jakšovi a drží ho někde v extrémně oslabeném stavu a pravidelně mu odebírá krev. Předpokládám, že ho prošpikoval ostrými předměty a k tomu ještě napůl zmrazil.

Kde ho může držet?

Doma u mámy?

To se mi nezdá. Máma je pomatená a Jakša je příliš vzácný

poklad, aby ho nechal povalovat někde v jejím dosahu. Eddie jistě dbá na to, aby měl svou zásobu krve neustále pod kontrolou, a možná si ji vozí s sebou, když jde v noci na lov.

Nacházím nedaleko telefonní budku a volám Sally Diedrichové.

Před mým odchodem z kanceláře prosektury mi dala číslo domů i do práce. Nemám náladu na zbytečné tlachání, a tak jdu rovnou k věci.

Než se dal Eddie na práci mrtvolkáře, neměl něco společného s mraženými potravinami? No jasně, říká Sally. Vlastnili s mámou mrazící auto a rozváželi po Los Angeles zmrzlinu. To mi stačí.

Pak volám bývalé Rayově holce Pat McQueenové.

Nevím, co mě to napadlo. Pat není zrovna ta pravá ořechová, s kterou bych chtěla sdílet svůj zármutek. Koneckonců ani nevím, jestli se něco takového vůbec dá sdílet. No, ale téhle noci, jedné z nejtemnějších nocí mého života, s ní cítím něco jako spřízněnost duše. Já jí vzala lásku a teď tutéž lásku vzal osud mně. Možná, že právě tohle je spravedlnost. Namačkávám číslo a čekám, co bude, jestli přijme moje vysvětlení, nebo se poštěkáme. Vtom mi dochází, že si Pat myslí, že Ray před šesti týdny zahynul. Mohla bych rozjitřit rány, které se už začaly hojit. A přesto nezavěšuju, když se po pár 87

zazvonění ozývá.

„Haló?“

„Ahoj, Pat. Tady Alisa. Určitě víš, o koho se jedná.“

Vzdychá. Nastává významné ticho. Pat mě nenávidí, vím to.

Nejradši by zavěsila. Zvědavost jí však nedá. Ptá se: „Co po mně chceš?“

„Nic. Stojím tady a kladu si stejnou otázku. Prostě jsem

potřebovala zavolat někomu, kdo znal dobře Raye.“

Následuje dlouhé mlčení. „Myslela jsem, že jste mrtví.“

„To jsem byla.“

Ještě delší mlčení. „Ray ale je mrtvý, že jo?“

Skláním hlavu. „Ano. Ale nezemřel jen tak pro nic za nic. Zemřel statečně, z vlastního rozhodnutí, když chtěl zachránit to, co miloval.“

Pat začíná plakat. „Miloval tebe?“ ptá se hořce.

„Ano. Chci tomu věřit. Ale tebe miloval taky. Jeho vztah k tobě byl velice silný. Nenechal tě z vlastní vůle. Já ho donutila.“

„Proč? Proč jsi nás nenechala na pokoji?“

„Milovala jsem ho.“

„A zabila jsi ho! Byl by teď naživu, kdyby tě nikdy nepotkal!“

Vzdychám. „Já vím. Ale nemůžeme vědět předem, co se stane.

Kdybych to věděla, udělala bych všechno jinak. Prosím tě, Pat, věř mi, nechtěla jsem tobě ani jemu ublížit. Prostě se to tak stalo.“

Pláče. „Jsi stvůra,“ říká.

Bolest v mé hrudi sílí. „ Jsem.“

„Chci na něj zapomenout. Na tohle všechno. Nenávidím tě!“

„Můžeš mě nenávidět. To je v pořádku. Ale zapomenout na něj nemůžeš. Nikdy to nedokážeš. Ani já to nedokážu. Pat, já nevím, proč ti volám. Možná jsem ti chtěla říct, ž e jeho smrt ještě nemusí znamenat jeho konec. Víš, já myslím, že jsem se už jednou s Rayem setkala, na jiném místě, v jiné dimenzi. A ten den ve škole, jak jsme se všichni seznámili… bylo to kouzlo. On byl pryč a vrátil se. Může se vrátit znovu, tedy… nebo třeba my půjdeme za ním. Ke

hvězdám.“

Uklidňuje se. „Nevím, o čem to mluvíš.“

Nutím se do úsměvu. Kvůli sobě. „To nevadí. Obě jsme ho

milovaly a on nám odešel. Jak můžeš vědět, jestli tam někde jinde 88

něco je? Nikdo to neví. Běž si lehnout, Pat. Přeju ti hezké sny. Třeba se ti bude zdát o něm. Mně se o něm bude zdát ještě hodně dlouho.

Vím to.“

Okamžik váhá. Pak říká: „Sbohem, Aliso.“

Zavěšuju a koukám do země. Je blíž než nebe a vím alespoň, že existuje. Obloha je tak jako tak zahalená mraky. Dnešní noci nejsou žádné hvězdy. Volám starému kamarádovi Seymourovi. Bere to rychle a já mu líčím, co se stalo. Poslouchá mě, neskáče mi do řeči.

To je jedna z věcí, které se mi na něm líbí. V tomhle utlachaném světě je dobrý posluchač mnohem vzácnější než dobrý řečník. Když končím, mlčí. Ví, že nemá cenu mě utěšovat, a ani se o to nesnaží. I to se mi na něm líbí. Bere věci tak, jak jsou.

„Špatné zprávy?“ říká.

„Jo. Dost špatné.“

„Ty jsi v pořádku?“

„Ano.“

Seymour má pevný hlas. „Dobře. Musíš toho bastarda zastavit.

Myslím si totéž co ty – Jakša bude v té zmrzlinářské dodávce.

Všechno tomu nasvědčuje. Proč jsi ji nejdřív neoťukala, než jsi mi zavolala?“

„Protože, jestli tam je, a já ho dostanu z dosahu Eddieho a poldů, nebudu mít na nějaký telefon ani pomyšlení.“

„Dobře. Jdi pro Jakšu. Rychle se uzdraví a pak můžete na Eddieho vyrazit spolu.“

„Nemyslím, že to bude tak snadné.“

Seymour se odmlčuje. „Nohy mu znovu nenarostou?“

„Možná mi to nebudeš věřit, ale s tímhle nemám zkušenosti.

Pochybuju.“

„To není nejlepší vyhlídka. Budeš na Eddieho sama.“

„A v poslední době nemám moc štěstí.“

„Ale jo, máš určité úspěchy. Zničila jsi jeho bandu. Teď ale sebou musíš hodit, než si udělá nové kumpány. Už by jim asi nedovolil, aby se scházeli na jednom místě a nechali se tak snadno zlikvidovat.“

„Horší je, že na něj nemám fyzicky. Už jsem si to ověřila. Je prostě strašně rychlý a silný. A navíc má za ušima. Ty máš taky za ušima, Seymoure. Řekni mi, co mám dělat, a já to udělám.“

89

„Můžu ti dát jenom pár návrhů. Měla bys ho vmanévrovat do

situace, kde můžeš využít své přednosti. Pravděpodobně nevidí a neslyší tak dobře jako ty. A možná je i citlivější na slunce.“

„Slunce s ním moc nezamávalo, to jsem viděla.“

„No, tak je třeba choulostivějí na chlad než ty. Já bych řekl, že je, a neví o tom. Určitě je citově závislý na své matce. Vždyť si ho vem.

Je mu třicet let, je upír a pořád bydlí doma, u mámy. Pche, takový chlap nemůže být žádný hrdina.“

„Miluju tvůj smysl pro humor, ale radši mi řekni něco

rozumného.“

„Co, kdybys ji zajala. A pohrozila, že ji zabiješ. Budeš ho mít v rukou nato šup.“

„To už mě taky napadlo.“

„Tak to udělej. Ale nejdřív seber Jakšu. Řekl bych, že to nakonec bude Jakša, kdo ti prozradí tajemství, jak na něj.“

„Ty čteš hodně knížek a píšeš. Opravdu si myslíš, že existuje nějaké kouzelné tajemství?“

„Ty jsi kouzelná, Síto. Jsi plná tajemství a ani o tom nevíš. Kršna tě z nějakého důvodu zachovává při životě. Musíš na ten důvod přijít a situace se automaticky vyřeší sama.“

Seymourova slova mě dojímají. Ani jsem mu nevyprávěla svůj sen. Moje bolest i pochyby jsou ještě příliš velké, pouhá slova mě toho nezbaví.

„Kršna nadělal spoustu nezbedností. Říká se, že některé věci stvořil jen tak, bez nejmenšího důvodu. Jenom proto, že ho to napadlo.“

„Tak buď taky nezbedná. Udělej na Eddieho podraz. Kluci, co u nás na škole hrajou fotbal, jsou všichni větší a silnější než já. Ale jinak je to banda pitomců. Nakopu jim prdel, kdy se mi zachce.“

„Jestli tuhle noc přežiju, i zítřejší noc, tak ti to tvé vytahování připomenu. Povím těm vašim fotbalistům, co jsi o nich říkal.“

„To bude fér.“ Měkne mu hlas. „Ray stačil. Ty mi neumírej, Síto.“

Už mám zase slzy na krajíčku. „Zavolám ti hned, jak to půjde.“

„Přísaháš?“

„Na holej pupek.“

Směje se, ale já vím, že se o mě bojí. „Dej na sebe pozor.“

90

„Dám.“

Proniknout do uzavřeného prostoru není nic těžkého. Jednoduše skáču ze střechy na střechu a dávám si pozor, aby mě nikdo neviděl.

Ovšem vyfouknout poldům před nosem zmrzlinářskou dodávku, to t a k s nadné nebude. Všechny únikové cesty jsou přehrazené hlídkovými vozy. Ale s tím už si nějak poradím. Pohybuju se tiše deset metrů nad zemí. Dodávka stojí na svém místě. Je ověnčená aurou trýzně jako nepohřbené tělo rojem hladového hmyzu.

Zachvacuje mě hrůza. Seskakuju z výšin a přistávám na betonovém chodníku těsně za vozidlem. Mám pocit, jako bych se vrhala do jámy plné hladových hadů. V okolí je klid, nikde ani živáčka. Vzduch je nabitý odérem hadího jedu. Už není pochyb, že tam Jakša je – a v dost bídném stavu. Vytrhávám zámek a odsunuju dveře mrazicího boxu.

„Jakšo?“ šeptám.

Vzadu ve tmě se něco hýbe.

Ozývá se zmučený hlas: „Copak si dáš dobrého, holčičko?“ Je to Jakša!

Moje vlastní reakce mě překvapuje. Tak dlouho mi naháněl strach, že i když mu jdu na pomoc, přicházím jako spojenec, nemám

najednou odvahu se k němu přiblížit. Zatímco takhle hloupě váhám, zmocňuje se mě neklid. Pořád ještě nevím, v jakém stavu se Jakša nachází. A nechci to vědět, alespoň ne teď.

„Dostanu tě odsud,“ říkám. „Dej mi deset minut.“

„Třeba patnáct, když budeš chtít, Síto.“

Zavírám dveře mrazicího boxu. Do uzavřené zóny mohou jenom policejní vozy. Dokonce ani novináři nesmějí překročit pásky uzavírající místo činu, což je pochopitelné. Nestává se každý den, aby v Los Angeles uhořelo na jednom místě přes dvacet lidí, i když případy brutálního násilí nejsou v téhle části města nic výjimečného.

Můj plán je jasný – opatřit si policejní vůz a pokud možno i tmavomodrou policejní čepici, kterou bych zakryla své blond vlasy.

Sinu si to, jako by se nechumelilo, směrem ke skladišti, a samozřejmě, že hned za prvním rohem narážím na dva poldy.

Znám je, jsou to ti, co mě sebrali u Colisea: Detektiv Koblížek a 91

jeho geniální kolega. Oba valí bulvy, když mě vidí, a já se nemůžu ubránit smíchu. Na střeše jejich černobílého vozu leží rozbalená porce koblih a poldové usrkávají z polystyrénových kalíšků kávu.

Mezi námi a místem zásahu je blok domů, takže jsme poměrně izolovaní. Senzační sousto pro mou ďábelskou náturu.

„No né, jaká milá náhodička!“ usmívám se.

Oba okamžitě přestávají konzumovat. „Co tady děláte?“ ptá se starší polda sladce. „Tohle je uzavřená zóna.“

Říkám, co mě napadá: „Snad tady nehlídáte jadernou ponorku?“

„Mluvíme vážně,“ povídá ten mladší. „Uděláte nejlíp, když odsud co nejrychlejc zmizíte.“

Přistupuju blíž. „To taky udělám, ale nejdřív mi budete muset věnovat klíčky od vozu.“

Poldové se smějou. Starší ke mně háže hlavou.

„Hele, vy

nekoukáte na zprávy? Nevíte, co se děje?“

„Jo, říkali, že tady bouchla atomová bomba.“ Nastavuju ruku.

„Ale teď mi dejte ty klíčky. Mám děsně naspěch.“

Mladší pokládá ruku na obušek, jako by ho potřeboval na

pětačtyřicetikilovou holku, která nevypadá ani na dvacet let. Ovšem ve skutečnosti by musel mít minimálně tank Panther, aby mě zpacifikoval. Kluk má frajerské způsoby bažanta z právnické přípravky. Tipuju ho na bohatého synáčka, který se nedostal na vysokou, a tak se dal – papínkovi na truc – k policii.

„To už by snad stačilo, ne?“ praví Synáček v roli tvrdého muže.

„Padej odsud, než ti nasekám na prdel, holčičko!“

„Ale? Holčičce na prdel? Proč zrovna tam? To zní jako pokus o sexuální diskriminaci, nebo jsem se snad přeslechla?“ Posunuju se k Synáčkovi na půl metru a upírám mu zrak do očí. Má co dělat, aby mu nevypadly z důlků. „Tak hele, nemám nic proti slušným poldům, ale hnusný sexisty nesnáším. Šerou mě, a když mě někdo nasere, bejvám zlá.“ Zarážím klukovi ukazováček do prsou. „Okamžitě se mi omluvíš, nebo tě nakopu do prdele já!“

K mému překvapení

– vždyť se mu musím jevit jako

středoškolačka – n a m ě vytahuje bouchačku. Předstírám úlek, ustupuju o krok a zvedám ruce nad hlavu. Starší polda se k němu otáčí. Je zkušenější, chápe, že nemá cenu zbytečně vyvolávat 92

konflikt. To ovšem ještě neví, že konflikt je moje oblíbená parketa.

„No tak, Gary,“ říká. „Nech tu holku být. Jenom s tebou flirtuje, to je všechno. Zastrč ten kvér.“

Gary to nebere. „Ty tomu říkáš flirt? Těm sprostým urážkám? Co když je to šlapka? Jo, jasně, je to šlapka, řekl bych. Budeme ji muset sebrat pro nabízení sexuálních služeb za finanční odměnu.“

„Tobě bych nenabídla sexuální službu ani za milión dolarů,“

říkám.

Gary dostává vztek. Míří mi roztřesenou rukou s pistolí na břicho.

„Ksichtem tady k tý zdi a pořádně rozkročit!“

„Gary,“ žadoní starší polda, „nech toho.“

„Nech toho, dokud je čas, Gary,“ dodávám. „Mohl bys na to šeredně doplatit.“

Gary mě popadá za ruku a obrací ke zdi. Zatím jsem klidná. Ale až se rozzlobím, poteče krev. To je fakt

– když jsem citově

rozrušená, mám chuť po někom skočit a zakousnout se mu do žil a pít. Dokážu i zabít. Zatímco mě Gary prohledává, přemýšlím, jak s ním naložím. Nemusím přemýšlet dlouho, protože už cítím, že mi osahává zadek. Nemá snubní prsten, takže vdova po něm nezůstane.

Truchlit bude snad jedině jeho kolega, ale toho stejně brzy sklátí infarkt, když se pořád cpe mastnými koblihami a černou kávou. Gary mi sahá do zadní kapsy a objevuje nůž. Ano, smlsnu si na jeho krvi, říkám si, a bude na světě o jednoho hajzla míň. Ukazuje nůž kolegovi, jako by to byl klíč od truhlice s pokladem. Pro něj určitě je.

Ukázalo se, že jsem nebezpečný zločinec, a tak si teď, když ho zrovna nikdo nezabírá videokamerou, na mě může zgustnout podle libosti. Není divu, že v téhle čtvrti čas od času dochází k masovým nepokojům.

„Ale? Copak to tady máme?!“ jásá. „Bille, kdy jsi naposled viděl takovýhle kuchyňák u nevinné studentky?“ Plácá mě ostřím

naplocho do ramene. „Kdopak ti to dal, pusinko, co? Tvůj pasák?“

„Po pravdě řečeno,“ povídám, „tenhle nůž jsem vytáhla z jednoho francouzského vévody, který měl tu drzost, že mi sáhl na zadek, aniž požádal o dovolení.“ Pomalu se otáčím a dívám se mu do očí. „Jako ty.“

Bill natahuje ruku a bere si od Garyho nůž. Gary mě provrtává 93

zrakem, myslí si, že před jeho očima uhnu. Možná by měl větší štěstí, kdyby to zkusil na rozjetý rychlík. Pomalu do svého pohledu přidávám žár a s potěšením sleduju, jak z Garyho začíná crčet pot.

Bouchačku má pořád v ruce, ale nedokáže ji udržet v jedné poloze.

„Zatýkám vás,“ povídá.

„Ano? A proč?“

Polyká.

„Pro nedovolené ozbrojování.“ Nechávám Garyho

vydechnout, otáčím se k Billovi. „Vy mě taky zatýkáte?“

Bill váhá. „Proč u sebe nosíte takový velký nůž?“

„Pro jistotu,“ odpovídám.

„Pusť ji,“ říká Garymu. „Bydlet v téhle čtvrti, taky chodím s nožem v kapse.“

„Ještě ti nedošlo, že je to ta samá holka, co jsme načapali u Colisea?“ ohrazuje se Gary. „Tu noc, co se tam staly ty vraždy? Teď jsme ji pro změnu načapali u vypáleného skladiště.“ Volnou rukou vytahuje pouta. „Dejte sem ruce, prosím.“

Poslouchám. „Když prosíte.“

Strká bouchačku zpátky do holstru a zavírá pouta. Znovu mě popadá za ruku a táhne k hlídkovému vozu.

„Máte právo

nevypovídat. Pokud se ho vzdáte, upozorňuju vás, že cokoli řeknete, může posloužit jako důkaz proti vám. Máte právo na obhájce a záleží na vás, jestli zvolíte vlastního, nebo vám bude určen…“

„Moment,“ přerušuju ho, když mě cpe hlavou napřed k zadnímu sedadlu.

„Co zase?“ vrčí.

Obracím hlavu k Billovi a dívám se mu do očí. „Bille, chci, aby ses posadil a usnul.“

„Cože?“ ptá se Gary. Bill už nic neříká. Konzumace nadměrného množství koblih ho činí snadno ovladatelným. Okamžitě ho mám ve své moci. Zařezávám se mu svým upřeným pohledem až do duše.

„Bille, chci, aby ses posadil a spal,“ pokračuju. „Spi a zapomeň, Bille. Nikdy jsi mě neviděl. Nevíš, co se stalo s Garym. Gary dneska v noci zmizel. Nic o něm nevíš.“

Bill si sedá a zavírá oči jako hodný chlapeček, kterého maminka právě odnesla do postýlky. Usíná a hned začíná chrápat. Gary je v šoku. Rychle zase vytahuje bouchačku a míří na mě. Ubohý Gary.

94

Nechápe, že nejsem školní sekundantka pro nácvik policejního zásahu. Toho kluka nikdy neměli pouštět z akademie na ulici s ostře nabitou zbraní.

„Co jsi s ním provedla?!“ křičí na mě.

Krčím rameny. „Co jsem mohla? Mám klepeta.“ Na důkaz své bezmoci mu strkám spoutané ruce pod nos. A pak je s pohrdavým úsměvem roztahuju. Otřepávám si zbytky kovových kroužků ze zápěstí na betonový chodník. Zvoní jako mince padající z děravých kapes. „Chceš vědět, co ten francouzský vévoda říkal, než jsem mu jeho vlastním nožem rozpárala hrdlo?“

Gary zděšeně ustupuje. „Ani hnout! Nebo budu střílet!“

Posunuju se za ním. „Říkal: ‚Už ani krok. Nebo tě zabiju!‘

Ovšem, ty máš proti němu výhodu. Máš pistoli. Fakt je, že tenkrát ještě žádné pistole nebyly.“ Odmlčuju se. Moje oči mu musejí připadat strašně velké. Větší než měsíční kameny vyvržené prvotními vulkány. „Víš, co řekl, když jsem mu do toho hrdla zaryla prsty?“

Gary se chvěje.

Natahuje úderník a vydechuje: „Ty jsi bestie!“

„Skoro ses trefil.“ Švih levou nohou a bouchačka letí vzduchem.

A k jeho velkému zklamání odskakuje po chodníku až na konec ulice. Pokračuju sladkým hlasem:

„Ten vévoda řekl: ‚Ty jsi

čarodějnice.‘ Jo, tenkrát se věřilo v čarodějnice.“ Pomalu, nedbale natahuju ruku, beru svou popelavou oběť za límec a přitahuju si ji k sobě. „Věříš na čarodějnice, Gary?“

Je z něj hromádka strachu, pytel třesavky. „Ne,“ drmolí.

Usmívám se a olizuju mu krk. „Věříš na upíry?“

Zní to neuvěřitelně, ale Gary začíná plakat. „Ne.“

„Ale no tak, no tak,“ říkám a hladím ho po vlasech. „Musíš v něco věřit, jinak bys nebyl takhle vyděšený. Pověz mi, co myslíš, že jsem asi tak za monstrum?“

„Prosím tě, pusť mě!“

Smutně vrtím hlavou. „Lituju, ale nemůžu ti vyhovět, i když mě prosíš. Tady za rohem jsou další poldové. Kdybych tě pustila, utíkal bys k nim a řekl bys jim, že jsem prostitutka, která u sebe nosí zakázanou zbraň. Mimochodem, s tou prostitutkou to od tebe nebylo hezké. Mně nikdy nikdo neplatil za sex a už vůbec ne penězi.“

95

Trochu ho škrtím. „Když mi někdo za něco zaplatil, tak jedině krví.“

Garyho slzy jsou jako řeka. „Panebože!“

Přikyvuju. „Jen do toho. Pomodli se k Bohu. Asi mi to nebudeš věřit, ale kdysi jsem se s ním setkala. Pravděpodobně by

neschvaloval mučení, které ti teď chystám. Ovšem, když mě nechává žít, musí vědět, že na tebe jednou narazím a zabiju tě. No, ale poněvadž zrovna zabil mého kluka, nemusím si s jeho názorem dělat moc velkou hlavu.“ Zatínám Garymu do kůže nehet palce. Objevuje se krev. Rudá tekutina mu zatéká za bílý, naškrobený límeček košile jako čerstvá barva linoucí ze zlostného nápisu na oprýskané zdi.

Rozevírám rty a skláním se k jeho šíji. Šeptám:

„Teď si tě

vychutnám.“

Zoufale k sobě tiskne oční víčka a křičí: „Prosím vás, ne! Mám snoubenku!“

Na okamžik se zarážím. „Gary,“ pronáším vlídně. „Správně se říká: ‚Mám ženu a tři děti.‘ Někdy tyhle věci slýchávám. Někdy ne.

Ten francouzský vévoda měl deset dětí, ovšem poněvadž měl taky tři manželky, neviděla jsem důvod, proč bych s ním měla mít slitování.“

Garyho krev krásně voní, a není divu, když mám za sebou tak těžký den a noc, ale něco mi říká, abych ještě počkala. „Jak dlouho s tou holkou chodíš?“

„Půl roku.“

„Miluješ ji?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

Otvírá oči a zírá na mě. „Lori.“

Usmívám se. „Věří na upíry?“

„Lori věří všemu.“

Vyprskávám smíchy. „Tak to jste tedy dvojka! Něco ti povím, Gary. Máš tuhle noc štěstí. Budu pít tvou krev, ale j enom do okamžiku, než ztratíš vědomí. Slibuju ti, že tě nenechám umřít. Co tomu říkáš?“

Nemá to účinek, jaký jsem čekala. Že by už někdy zažil lepší nabídku? „Jsi opravdu upír… upírka?“ ptá se.

„Vampýra,“ opravuju ho. „Ale ne aby tě napadlo povídat o tom svým kolegům. Přišel bys o práci – a možná i o nevěstu. Prostě jim 96

řekneš, že ti nějaký punk nešťastným řízením osudu ukradl auto.

Přesně tohle totiž udělám, až usneš. Bohužel ho nutně potřebuju.“

Trochu zpevňuju stisk, aby si uvědomil, že má před sebou

čarodějnici, která ví, co chce. „Bereš to?“

Konečně mu dochází, že nemá na vybranou. „Bude to bolet?“

„Ano, ale bude to příjemná bolest, Gary.“

Nato mu otvírám žílu a přikládám na kůži své žíznivé rty. Pravda je, že mám spoustu práce a jenom se zdržuju. Sotva začínám pít, uvědomuju si, že existence jeho nevěsty s mým rozhodnutím nechat ho naživu nijak nesouvisí. Poprvé v životě mi krev nechutná. Její chuť na jazyku, pach, který cítím, mě naplňuje odporem. Nezabíjím ho, protože už mám dost zabíjení. Diskuze s dvěma poldy je pro mě něco jako změna kurzu. Přitom si ale uvědomuju, že Eddieho nemůže zastavit nikdo jiný než já. Musím utišit svou bolest – je to, jako bych měla v srdci ostré jehlice, které nemůžu vytáhnout. Už nemůžu utápět své utrpení v krvi, jak jsem to dělala po celá dlouhá staletí. Přála bych si, abych nebyla vampýrou, ale obyčejnou lidskou bytostí, která nachází útěchu v objetí někoho, kdo nežije jenom proto, aby zabíjel. Můj sen mě pronásleduje, moje duše trpí. Krvavé slzy se vracejí. Už nechci být tím, čím jsem byla tak dlouho.

Gary ještě ani nevzdychá rozkoší a bolestí a už se od něj odtahuju.

Omdlel strachy. Pokládám ho na zem, vytahuju mu z kapsy klíčky, stahuju čepici a nasedám do policejního vozu. Můj plán je prostý.

Naložím všechno, co zbylo z Jakšy, a zamaskovaná za volantem policejní čepicí proklouznu z uzavřené zóny. Odvezu Jakšu na opuštěné místo. A popovídáme si – možná spolu budeme hovořit o kouzelném tajemství, ale určitě o smrti.

97

XII.

Jedu k moři, do míst, kde jsem včera večer zabila stopařku. Jakša sedí vedle mě… tedy to, co z něj zbylo – ubohé torzo ve špinavém plátěném pytli naježeném ocelovými jehlicemi, kterými Eddie Jakšu probodal, aby ho udržoval v neustálé bolesti. Nemluvíme. Když jsem Jakšu nakládala do policejního vozu, chtěla jsem z něj ten odporný pytel stáhnout a vyndat z těla jehlice, ale on řekl ne. Nechtěl, abych ho viděla. Upřel na mě své tmavé, navzdory všemu, co se stalo, pořád krásné oči. Hovořili jsme spolu řečí beze slov. Chtěl bych, aby sis mě pamatovala takového, jaký jsem byl. Já to beru.

Příboj se od minulé noci utišil. Moře je klidné jako jezero a já vzpomínám, jak mě Jakša necelý měsíc před tím, než jsme se setkali s Kršnou, vzal k velkému jezeru na jihu Indie. Bylo to přirozeně v noci. Chtěl mi ukázat poklad, který objevil pod vodou. Jakša měl zvláštní schopnost nacházet drahé kameny a zlato. Ta místa – tajné jeskyně, skryté sloje – ho prostě přitahovala jako magnet. Když ale našel poklad, ani se ho nedotkl. Stačilo, že viděl, jakou krásu v sobě minulost ukrývá.

Tehdy mi řekl, že v tom podivuhodném jezeře leží celé město, o kterém nikdo neví. Prý je staré sto tisíc let a jsou to pozůstatky dávné civilizace, která v průběhu věků upadla v zapomnění. Vzal mě za ruku a zavedl do vody. Pak jsme se potopili. V té době jsem vydržela pod vodou půl hodiny bez nadechnutí a Jakša, pokud si dobře vzpomínám, vydržel celé hodiny. Jako upíři jsme dobře viděli i v tmavé a kalné vodě. Sestoupili jsme do hloubky třiceti metrů a tu se p ř e d n á m i objevilo město: amfiteátry a chrámy, mramorové chodníčky, fontány se sochami, všechno vykládané stříbrem a 98

zlatem, které – navždy zalité vodními spoustami – už nikdy nezajiskří v slunečních paprscích. Podivila jsem se, že může existovat tak krásné, bezejmenné město, o kterém nikdo nic neví. A taky mi z toho bylo smutno.

Jakša mě zavedl k něčemu, co musela být svatyně. Vysoká

prolamovaná okna, většinou neporušená, obklopovala ohromný dóm s terasovitými lavicemi, které v soustředných prstencích stoupaly příkře vzhůru, až k samému okraji kamenné kopule. Svatyně se vyznačovala tím, že v ní nebyly žádné obrazy, žádné sochy.

Pochopila jsem, že rasa, která město obývala, uctívala nehmotného boha, a napadlo mě, jestli právě proto nezanikla. Všimla jsem si, že Jakšovi září oči radostí jako ještě nikdy předtím. Přišel z tajemných hlubin a v jezeře mi připadal, jako by se konečně vrátil někam, kde kdysi dávno žili tvorové jako on. Ne že by to byli démoni jako Jakša, to jistě ne, ale možná taky přišli z jiného světa. Měla jsem v té chvíli pocit, jako bych k nim patřila i já, a to mi vnuklo otázku, odkud vlastně pocházím. Jakša nejspíš četl mé myšlenky, protože přikývl jakoby na souhlas, že stačí, co jsme viděli, a vytáhl mě zpátky na hladinu. Dodneška si pamatuju, jak byly hvězdy na obloze jasné, když jsme z jezera vyplavali. Od té doby, kdykoli se ocitnu v blízkosti většího množství vody, mi z nějakého záhadného důvodu připadají hvězdy jasnější a mají pro mne zvláštní kouzlo.

U moře pokládám Jakšu na záda. Obloha je čistá a hvězdy

překrásně svítí, ovšem pohled na Mléčnou dráhu kalí světla Los Angeles. Ach, o co všechno dnešní civilizace přichází, když už ani nevidí ty myriády hvězd, které má nad sebou! Ovšem já se tuhle noc musím zabývat věcmi pozemskými. Zjišťuju, že Eddie přišil plátno vaku Jakšovi k tělu. Jehlice propichují látku, pod kterou se chvěje rozdrásané maso. Jímá mě hrůza, když si představím, jaká muka musel Jakša vytrpět. Skláním se a přikládám mu dlaň na stále ještě podchlazené čelo.

„Jakšo,“ říkám.

Otáčí hlavu a s nesmírnou touhou upírá své krásné, tmavé oči k vodní hladině. Nějak vím, že stejně jako já myslí na to ztracené město. Toho dne jsme byli naposledy spolu sami. Pale přišel na scénu Kršna a zarazil další rozmnožování upírů. Přinutil Jakšu k 99

přísaze, že všechny vyhubí, pokud si chce i po smrti zachovat jeho milost.

„Síto,“ odpovídá slabým hlasem.

„Jsou tam někde dole, na dně oceánu, ještě další ztracená města?“

„Jsou.“

„Viděl jsi je?“

„Ano. V tomhle oceánu i v jiných.“

„Kam se všichni ti lidé poděli?“ ptám se.

„Neodešli na žádné zvláštní místo. Čas je větší dimenze. Jejich čas přišel, jejich čas odešel. Tak je to.“

Jsme spolu na pláži. Šumění vlnek splývajících po písku rytmicky ladí s mým dechem. Chvíli jako by obojí k sobě patřilo. S každým nadechnutím to v písku zašumí, s každým vydechnutím ustoupí voda zpátky do moře. Za posledních pět tisíc let se tohle pobřeží změnilo, obrousila se, vznikly nové zálivy. A přestože i můj dech stejně dlouho procházel jako dmutí vln mým tělem, já jsem se nezměnila ani trošičku. Oceán a země jsou poddajnější než já. Podléhají zubu času, zatímco já odolávám. Můj čas odešel, ale já jsem neodešla s ním. Takhle mi to řekl Jakša.

„Tu noc,“ říkám. „Jak to bylo?“

Vzdychá. Je to dojemný zvuk. „Jakmile jsi byla pryč z domu, vrhnul jsem se k oknu. Chtěl jsem mít lepší vyhlídku na oceán. Víš přece, že mi připomíná Kršnu. Chtěl jsem ho ještě vidět, než odejdu z tohoto světa. Výbuch mě odhodil daleko od domu, do lesa, ale ve dvou kusech. Když jsem dopadl na zem, myslel jsem, že hořím a už konečně opravdu zemřu.“ Odmlčuje se.

„Ale nezemřel jsi,“ říkám.

„Ne. Bylo to všechno zvláštní. Připadal jsem si jako ztroskotanec, kterému je souzeno strávit zbytek života v černé laguně. Blížila se další doba ledová. Cítil jsem se mizerně, jako bludný ledovec v podzemních hlubinách. Pak jsem se vzpamatoval a došlo mi, že žiju.

Někdo se mnou třásl, šťouchal do mě. Nic jsem neviděl, pořád jsem nebyl úplně při vědomí. Z té temnoty ke mně doléhaly zvuky. Něco z toho mohly být mé vlastní myšlenky, můj vlastní hlas. Ale ty ostatní

– připadaly mi tak nějak cizí.“

„Byl to Eddie a vyslýchal tě.“

100

„Jmenuje se Eddie?“

„Ano.“

„Nikdy mi to neřekl.“

„No, není to zrovna příjemný a zdvořilý chlap.“

Jakša se ušklebuje. „To vím.“

Znovu mu pokládám dlaň na čelo. „Je to strašné.“

Lehce pokyvuje hlavou. „ Já samozřejmě nevím, co všechno jsem mu řekl, ale určitě hodně. Když jsem se nakonec úplně vzpamatoval, zjistil jsem, že jsem ve zmrzlinářské dodávce a že mě tam drží šílenec, který toho ví spoustu o mojí minulosti a tudíž i o tobě.“

„Odebíral ti krev a vpouštěl si ji do žil?“

„Ano. Když jsem na prosektuře, musel si všimnout, že to, co ze mě zbylo, se samo od sebe začíná uzdravovat. Aby si mohl brát moji krev, musel mě udržovat při životě. Vzal mi ji takové množství, že teď musí být neobyčejně mocný.“

„To je. Dvakrát jsem se s ním střetla a pokaždé jsem prohrála.

Jestli prohraju i potřetí, bude to znamenat moji smrt.“

Jakša mlčí, ale já vím, na co se chce zeptat. Jeho slib Kršnovi, že sprovodí ze světa všechny upíry, je ohrožen.

Po chvíli se mě ptá: „Udělal další upíry?“

„Ano. Pokud vím, udělal jedenadvacet nových upírů. Naštěstí se mi je všechny dneska ráno podařilo zničit.“ Odmlčuji se. „Byl se mnou Ray.“

Jakša ke mně otáčí oči. „Je mrtvý?“

Přikyvuju. A zase slzy. Další krvavé slzy odkapávají do oceánu času a prostoru, kde se slévají všechny slzy světa, a kde vůbec nezáleží na tom, jakou cenu za ně musely naše zdánlivě nesmrtelné duše zaplatit.

„Zemřel, aby mě zachránil,“ odpovídám.

„Máš zvláštní oči, Síto. Něco se s tebou stalo.“

Hledím k oceánu, jako bych v něm hledala ztracený klid duše. „Je to pro mě strašná ztráta.“

„My dva jsme za celá ta staletí ztratili hodně. Tohle neštěstí jenom odhalilo změnu, kterou jsi už v sobě nosila.“

Přikyvuju a pokládám si ruku na srdce. „Tu noc, co můj dům vyletěl do povětří, jsem byla proklatá dřevěným kůlem. Z nějakého 101

důvodu se mi ta rána pořádně nezhojila. Trpím soustavnou bolestí.

Někdy to není tak strašné, ale jindy je to k zešílení.“ Obracím k němu oči. „Proč se to ne a ne zhojit?“

„Povím ti to. Ta rána tě měla zabít. Nám dvěma je souzeno zemřít ve stejný okamžik.“

„Kde byla chyba?“

„Já jsem vstal a přešel k oknu. A ty jsi nejspíš ve chvíli smrti hleděla do tváře svého milovaného a prosila jsi Kršnu, aby tě kvůli němu zachoval při životě.“

„To je pravda.“

„A on se nad tebou slitoval. Máš jeho milost. Vždyť jsi vždycky dostala, co jsi chtěla.“

Vrtím zklamaně hlavou. „Ze všeho nejvíc jsem chtěla být dalších pět tisíc let s Rayem. Ale ten tvůj milosrdný bůh mi nedopřál ani jediný rok.“ Sklápím hlavu. „Prostě mi ho vzal.“

„Je to i tvůj bůh, Síto.“

Opět vrtím hlavou. „Nenávidím ho.“

„Smrtelníci si pletou rozdíl mezi nenávistí a láskou. Obojí má své sídlo v srdci. Kdo skutečně nemiloval, nemůže skutečně nenávidět. A stejně je to i naopak. Říkáš ale, že tě bolí srdce. Já nevím, jestli se ti tahle rána někdy zhojí.“ Odmlčuje se a bere mě za ruku. „Už jednou jsem ti říkal, že náš čas pominul, Síto. Už tu nemáme co pohledávat.“

Chvěju se a tisknu Jakšovi ruku.

„Začínám tomu věřit.“

Vzpomínám si na sv ů j s e n . „Myslíš, že když odsud odejdeme, setkám se znovu s Rayem?“

„Setkáš se s Kršnou. On je všechny bytosti. Když v něm budeš hledat Raye, nalezneš ho.“

Zakusuju se do spodního rtu, piju svou vlastní krev. Má lepší chuť než krev toho mladého poldy. „Chci ti věřit,“ šeptám.

„Síto.“

„Můžeš mi nějak pomoct proti tomu netvorovi?“

„Ne.“ Přejíždí očima moje zkroušené tělo. „Jsem na tom moc špatně. Mám příliš hluboké rány. Musíš to s ním skoncovat sama.“

Jeho slova mi ubírají poslední zbytky sil. „To nedokážu.“

„Nikdy jsem od tebe neslyšel, že bys něco nedokázala.“

Musím se zasmát. „Bude to asi tím, že jsme se za posledních pět 102

tisíc let tak málo viděli.“ Uklidňuju se. „On nemá jedinou slabinu.

Nevím, kam udeřit.“

„Nikdo není neporazitelný.“

Mluvím vážně. „On asi je. Na celém světě neexistuje nic, s čím by si nedokázal poradit.“ Vtom mě zachvacuje vlna stesku po Rayovi, po lásce, po Kršnovi. „Teď bych chtěla, aby tu byl Kršna. Jedině on ho může zastavit. Myslíš, že by se mohlo něco takového stát? Že se Kršna brzy vrátí?“

„Ano. Třeba už tady je a my o tom nevíme. Pravda je taková, že až se vrátí, jen málokdo ho pozná. Tak už to chodí. Víš, že jsem se s ním setkal ještě jednou?“

„Opravdu? Než opustil Zemi?“

„Ano.“

„To jsi mi nikdy neřekl.“

„Dlouho jsem s tebou nemluvil.“

„Ano, já vím, pět tisíc let. Kdy a kde se to stalo?“

„Bylo to krátce před tím, než opustil Zemi a začal věk kali-juga.

Šel jsem lesem v severní Indii a on tam prostě byl. Byl sám, seděl u studánky a omýval si nohy. Usmál se, když mě uviděl, a pokynul mi, abych se posadil vedle něj. Choval se úplně jinak, než když jsme se s ním potkali poprvé. Byl pořád stejně mocný, to je jasné, ale vypadal tak nějak jemně, spíš jako anděl než bůh. Jedl mango a také mi nabídl. Když se na mě díval, věděl jsem, že mu nemusím vykládat, jak se usilovně snažím dodržovat slib, který jsem mu dal. Jenom jsme tak seděli na slunci a cachtali se nohama ve vodě a bylo nám fajn. Bylo to nádherné. Naše původní nepřátelství bylo zapomenuto.

Byl jsem v té chvíli tak šťastný, že jsem chtěl umřít, odejít ze Země s ním. Zeptal jsem se ho, jestli můžu, a on zavrtěl hlavou a začal mi vyprávět příběh. Když skončil, nechápal jsem, proč mi ho vyprávěl.“

Jakša se odmlčuje. „Pochopil jsem to až dneska v noci.“

„Co tím myslíš?“ ptám se.

„Myslím, že mi ten příběh vyprávěl proto, abych ho teď já pověděl tobě.“

Jsem nedočkavá. „Povídej.“

„Pán Kršna mi řekl, že jednou byl jeden démon jménem Mahíša, který podstoupil velké odříkání, aby se mu dostalo přízně Pána Šivy, 103

který, jak víš, není ve skutečnosti nic jiného než Kršna, protože bůh může být jenom jeden. Mahíša upíral svou mysl k Šivovi a po pět tisíc let o něm meditoval ve své šestislabičné mantře – óm, nama Šivája. Ale Šiva se mu nezjevil, a tak se Mahíša rozhodl zapálit obrovský oheň a obětovat Šivovi všechno, co měl, protože věřil, že ho tím k sobě určitě přivolá. Vhodil do ohně svůj šat i klenoty i zbraně a dokonce i svých pět manželek. A Šiva k němu opět nepřišel.

Mahíša přemýšlel – co bych tak mohl ještě obětovat? Vzdal jsem se úplně všeho, co jsem měl. A vtom si uvědomil, že má ještě své vlastní tělo, i rozhodl se vhodit ho také do ohně, kousek po kousku.

Nejdřív si uřízl prsty na nohou, pak uši a pak nos. Všechno vhodil do ohně. Šiva, který na jeho počínání shlížel z vysoké hory ve své nebeské říši Kailaša, se zhrozil. Nechtěl, aby se pro něj nějaký zanícenec, dokonce ani démon jako Mahíša, takhle rozřezával na kousky. A tak se mu v okamžiku, kdy se už si Mahíša chtěl vyříznout srdce, zjevil.

Řekl: ‚Podstoupil jsi velké a obtížné odříkání, Mahíšo. Prokázal jsi svou oddanost. Vyslov své přání a bude ti splněno, ať je jakékoli.‘

Nato se Mahíša v duchu zasmál, protože jedině a právě pro tuhle milost své odříkání podstupoval. Řekl: ‚Ó, Pane Šivo, žádám od tebe jen dvě dobrodiní. Aby mě nikdo nemohl zabít a naopak, abych já zabil každého, komu se dotknu temene hlavy.‘

Jistě si dovedeš představit, že Šiva nebyl jeho přáním nijak zvlášť potěšen. Nabízel Mahíšovi příjemnější věci: krásný palác, božské poznání a dokonce i několik nymf z nebeské říše. Avšak Mahíša byl neoblomný a Šiva nemohl zrušit dané slovo. A tak nakonec řekl:

‚Staniž se.‘ A rychle zmizel do Kailašy, než Mahíšu napadne dotknout se temene jeho hlavy.

Jistě si dovedeš představit, že Mahíša okamžitě začal vyhledávat nejrůznější konflikty. Shromáždil zástup démonů a zaútočil na vládce ráje Indru a na jeho říši. Žádný z bohů ho nemohl zastavit, protože byl neporazitelný. Kdyby se k němu přiblížili, položil by jim ruku na temeno hlavy a tím by je zabil. Z toho vidíš, že i boha lze jistým způsobem připravit o jeho božství. Nakonec to dopadlo tak, že bohové utekli z nebes a museli se ukrýt, aby nebyli zničeni úplně.

Mahíša se pasoval na vládce ráje a celý kosmos byl uvržen do 104

zmatku, všude pobíhali démoni, kteří ničili hory a vytvářeli sopky.“

„Byli už v té době na Zemi lidé?“ ptám se.

„Nevím. O tom Kršna nemluvil. Možná byli. Řekl bych, že

pozůstatky dávných civilizací, které jsem objevil, pocházejí právě z té doby. Také je ovšem možné, že v říších, o kterých příběh pojednává, neexistuje čas, jak si my představujeme. Ale na tom nezáleží. Situace byla zoufalá a naděje na záchranu v nedohlednu. A tak na prosbu své manželky, krásné Indraní, podstoupil dlouhé odříkání sám Indra. Upíral přitom mysl ke Kršnovi a pronášel svou dvanáctislabičnou mantru – óm, namo Bhagavatí vasudevája.

Indra se po celou dobu ukrýval v hluboké jeskyni na Zemi a meditoval pět tisíc let, než se mu Kršna zjevil a slíbil mu, že učiní jakékoli dobrodiní, o které si řekne. Kršna samozřejmě věděl, co se děje na nebesích a na zemi, ale nezasahoval do toho, dokud nenastalo velké utrpení.“

„Proč?“ ptám se.

„Je takový. Nemá smysl ptát se proč. Já to vím, taky jsem se ho ptal. Je to, jako by ses chtěla zeptat přírody, proč je, jaká je. Proč oheň pálí? Proč oči vidí, místo aby slyšely? Proč je narození a smrt?

Tyhle věci jsou prostě tak, jak jsou. Kršna tedy nabídl Indrovi dobrodiní. Indra byl chytrý, věděl, že téhle příležitosti musí využít co nejlíp. I požádal Kršnu, aby zabil nezabitelného Mahíšu.

To byl pro Kršnu opravdu tvrdý oříšek. Jak už jsem říkal, Kršna je v podstatě totéž co Šiva, a tak dost dobře nemůže neučinit dobrodiní, když ho jednou slíbí. Avšak Kršna je nad všemi protipóly, nad všemi paradoxy. Udělal to tak, že se před Mahíšou zjevil coby krásná bohyně. Podoba, kterou na sebe vzal, byla tak úchvatná, že démon okamžitě zapomněl na všechny nebeské nymfy a vrhl se na ni. Jenže ona – což ve skutečnosti byl on, pokud vůbec můžeme bohu přisuzovat nějaké pohlaví – před ním tančila, skotačila po nebeských hájích, boky se jí vlnily, a na skrytých stezkách odhazovala části závoje, aby Mahíša nezbloudil a neztratil ji. Nikdy ho však k sobě nepustila tak blízko, aby na ni dosáhl. Mahíša byl posedlý chtíčem k nepříčetnosti. Jistě víš, co se stane, když se bezmezné upneš na jednu jedinou osobu. Budeš dělat to, co ona. Kršna mi řekl, že takhle mohou dokonce i démoni dojít Probuzení a poznat j eho samého.

105

Tolik ho nenávidí, že na něj nemůžou přestat myslet.“

Nutím se do úsměvu. „Takže je v pořádku, když říkám, že ho nenávidím.“

„Ano. Protipólem lásky není nenávist, ale apatie. Proto tak málo lidí nachází Boha. Oni jenom chodí do kostela a mluví o něm a tak podobně. Dokonce můžou chodit po světě, hlásat evangelium a obracet lidi na víru. Avšak ve svém srdci, když jsou k sobě poctiví, musejí uznat, že jsou k němu apatičtí, protože ho nevidí. Bůh je pro lidi příliš abstraktní. Bůh je slovo bez významu. Kdyby se dneska vrátil Ježíš, ti, kteří na něj čekají, by ho vůbec nepoznali. Byli by první, kdo by ho znovu zabil.“

„Potkal jsi někdy Ježíše?“ ptám se.

„Ne. Ty ano?“

„Ne. Ale slyšela jsem o něm, když ještě žil.“

Jakša ztěžka nabírá dech. „Nevím, jestli by mě dneska dokázal Ježíš uzdravit.“

„Ani bys ho nepožádal, i kdyby tě mohl uzdravit.“

„To je pravda. Ale abych dopověděl ten příběh, v podobě krásné bohyně nebyl bůh pro Mahíšu tak abstraktní. Protože tančila, začal i on tančit. Napodoboval přesně její pohyby. A dělal to spontánně, z vlastní vůle, ani na okamžik ho nenapadlo, v jakém je nebezpečí.

Neměl strach, protože věděl, že ho nikdo nemůže zabít. Avšak paradox dobrodiní, kterých se mu dostalo, v sobě zároveň obsahoval řešení tohoto paradoxu. Řekl si o dvě věci, ne o jednu. Takže, která z nich byla silnější? První, protože o ni požádal nejdřív? Nebo druhá, protože o ni požádal potom? Nebo měly obě stejnou sílu? A co když mohla jedna druhou popřít?!

Jak tak bohyně před Mahíšou tančila, rafinovaně, rychle, zpočátku skoro tak rychle, že to ani oko nedokázalo zachytit, začala zvedat ruku směrem k temeni hlavy. Udělala to mnohokrát, pokaždé mírně posunula ruku výš, až se nakonec svého temene dotkla. A poněvadž byl do ní Mahíša tak zahleděný, udělal totéž.“

„A zabil sám sebe,“ říkám. Příběh se mi líbí, jenom nemám tušení, kam s ním Jakša míří.

„Ano,“ říká Jakša. „Neporazitelný démon byl zničen a nebesa i Země byla zachráněna.“

106

„Chápu, co z toho příběhu vyplývá, ale nevím, jak se mi to může hodit. Kršna ti ho nevyprávěl kvůli mně. Tohle je něco jiného.

Eddieho okouzlíš spíš kazetou s nějakou saďárnou než krásou.

Dokud se tomu chlapovi nezjevím v podobě mrtvoly, tak ho moje krása vůbec nezajímá.“

„To není pravda. Přitahuje ho něco, co je pod tou krásou.“

Přikyvuju. „Moje krev.“

„Přesně tak. Tvoje krev je hned po mé krvi nejmocnější substancí na světě. Eddie jistě ví, že jsme za ta staletí prožili život každý po svém. Chtěl by mít tvoje jedinečné schopnosti. Získat je znamená dostat do sebe tvou krev. Z toho se dá usoudit, že tě nezabije, až se s ním zase setkáš.“

„Už když jsme se setkali poprvé, mě mohl zabít, ale neudělal to.“

„Vidíš, že mám pravdu.“

Jsem rozrušená, protože tyhle řeči nezmírní muka, která prožívám.

Ray je mrtvý a umírá i můj dávný učitel, bůh si dává pět tisíc let načas, než vyslyší jednu modlitbu. Je mi, j ako bych uvízla v ledové laguně a neslyšela nic než prázdná slova, která ke mně dopadají ze vzdálené, temné oblohy. Já vím, že mě Eddie zabije, až se zase setkáme. Bude mi kousek po kousku stahovat kůži z těla, a až budu řvát bolestí, Kršna se ani nehne, aby mi pomohl. Kolikrát Jakša prosil Kršnu o slitování, když mu Eddie zapichoval do potrhaného těla ocelové jehlice? Ptám se na to Jakšy, ale ten už zase upírá zrak k hladině oceánu.

„Víra je podivná věc,“ říká. „Na první pohled to vypadá jako pitomost – absolutně věřit v něco, o čem nevíš, jestli to vůbec existuje. Já myslím, že víra většinu lidí přejde, když smrt zaklepe na dveře, protože smrt je větší než všechna náboženství, co jich je na zemi. Smrt to všechno srovná. Vem si mrtvého Žida nebo mrtvého křesťana nebo mrtvého hinduistu nebo mrtvého buddhistu – všichni vypadají stejně. A pak přijde rozklad a všichni budou i stejně zapáchat. Z toho důvodu si myslím, že skutečná víra je dar. Ty sama se nemůžeš rozhodnout, že budeš věřit. Buď ti to bůh určí, nebo ti to neurčí. Když jsem byl celé týdny zavřený v té dodávce, neprosil jsem Kršnu o pomoc. Prosil jsem ho jenom, aby mi dal víru. A vtom jsem poznal, jak to je. Pochopil jsem, že už v sobě dávno víru mám.“

107

„Tomu nerozumím,“ říkám.

Jakša na mě znovu hledí. Zvedá ruku a dotýká se mé tváře, kde zůstala smutná vráska po krvavé slze. Tenhle tvor, který prožil tak nevýslovná muka, se usmívá, když cítí mou krev. Jak se vůbec může usmívat? Nechápu to. Vychází z něj žár, z nitra toho torza, a já vidím, že je jako moře, které tak hluboce miluje, že v duchu splývá s vlnami, které se přes něj přelévají. Je to pravda, měníme se v to, co milujeme, nebo nenávidíme. Chtěla bych Jakšu dál nenávidět, abych si mohla uzobnout alespoň kousek jeho duševní pohody. Po tom všem, co jsem ztratila, se k němu nedokážu přiblížit, projevit mu trochu lásky.

A lžu i sama sobě. Miluju ho stejně, jako miluju Kršnu. Je to pořád můj démon, můj milenec, moje modla. Skláním se k němu a nechávám ho, aby mě pohladil po temeni hlavy. Jeho dotek mě nezabíjí, ale uklidňuje.

„Musím ti říct,“ praví, „že jsem věděl, že pro mě přijdeš. Věděl jsem, že mě z té hrůzy osvobodíš. Když do mě Eddie zarážel jehlice a pak si přede mnou vpouštěl do žil moji krev a smál se a říkal, že teď mu leží svět u nohou, stejným způsobem jsem věděl, že až mě najdeš a poslechneš si Kršnův příběh, půjdeš a zničíš ho. Zachráníš lidstvo a splníš můj slib za mě. Jámám víru, Síto. Bůh mi ji seslal.

Prosím tě, věř i ty, tak jako já věřím tobě.“

Jsem samé slzy. Já, bezcitná vampýra. Vzlykám před Jakšou jako malá holčička, která se ztratila. Byla jsem mladá, když jsem ho znala před dávnými věky, a pořád ještě jsem nedospěla. Možná to tak chtěl Kršna. Vím, že Jakšu definitivně ztrácím, že mě za chvíli poprosí, abych ho zabila. To pomyšlení mě drtí.

„Pořád nevím, co ten příběh znamená,“ šeptám. „Řekneš mi to?“

„Ne. Já taky nevím, co znamená.“

Zvedám hlavu. „Takže jsme prokleti!“

Bere něžně do dlaně pramen mých dlouhých vlasů. „Tohle o nás v minulosti říkalo hodně lidí. Měli by si na ta slova vzpomenout zítra, protože ty je dneska v noci zachráníš. Najdi ho, Síto, očaruj ho. Byl jsem stejně mocný j ako on, když jsem si pro tebe přišel té noci a proměnil tě v to, co jsi dneska. Nepřišel jsem z vlastní vůle. Musel jsem. Očarovala jsi mě – ano, už tenkrát – a já byl od hlavy k patě 108

zrovna takové odporné monstrum, jako je dneska Eddie.“

Tisknu mu ruku. „Ale tebe jsem nikdy nechtěla doopravdy zničit.“

Vím, co mi chce říct a rychle vrtím hlavou. „Ne, prosím tě, neříkej to.“

„Musí to být. Musíš to udělat. Budeš potřebovat sílu mé krve. To je to poslední, co ti můžu dát.“

Přikládám si Jakšovu ruku na rozechvělé rty a dávám přitom pozor, abych měla jeho prsty v bezpečné vzdálenosti od svých zubů.

Nechci se do nich zakousnout, nechci mu už ubližovat. Bože, jak mám udělat, co po mně chce? Jak mu mám vypít krev do poslední kapky?

„Ne,“ říkám.

Opět stáčí zrak na moře. „Ano, Síto. Není jiné cesty. A já po ní musím jít. Vím to.“ Zavírá oči. „Vzpomínám na něj, vidím ho před sebou tak živě, jako bych s ním mluvil včera. Jako bych s ním mluvil teď.“ Přikyvuje sám sobě. „Není to zas tak špatné umírání.“

Napadají mě stejné myšlenky a přitom já, na rozdíl od Jakšy, neumírám. Poslední přání mu samozřejmě nemůžu odmítnout.

Strašně trpí a prodlužovat jeho utrpení by bylo příliš kruté. Skláním hlavu a otvírám mu žíly. Přikládám rty na tělo, které přivedlo mé vlastní tělo až k tomuhle tajemnému okamžiku, který se stal smutným paradoxem síly a slabosti zoufalců ztracených v čase a prostoru, kde září hvězdy, které nás, maličké, oblažují svým světlem jako dobrodiní seslané všemocným Pánem, nebo jako prokletí světa naplněného apatií. Vůně Jakšovy krve oblažuje moji duši a já piju a cítím, jak se ve mně zažíhá jiskřička naděje, jiskřička víry. Když Jakša vydechuje naposled, šeptám mu do ucha, že nevydechnu, dokud náš společný nepřítel nebude mrtvý.

Dávám ten slib Jakšovi a zároveň s ním i Kršnovi.

109

XIII.

Zastavuju před domem paní Fenderové. Čas: dvacet tři třicet. Deset dní do vánoc. Ulice jsou ověšené levnými vánočními žárovičkami.

Sedím v hlídkovém voze, který jsem sebrala Billovi a Garymu, a projíždím svými smysly okolí. Můj sluch – spojenec nejvěrnější. Na vzdálenost čtyř set metrů svýma citlivýma ušima zachytím pohyb žížaly v půdě.

Eddieho matka je ještě vzhůru, sedí v houpacím

křesle, na klíně oblíbený časopis, a dívá se na televizi. Je v domě sama a já bezpečně vím, že Eddie není ani nikde nablízku.

Přemýšlím. Chápu, že klidně nechal zmrzlinářskou dodávku v uzavřené policejní zóně poblíž vyhořelého skladiště – pod svícnem je vždycky největší tma. Nejde mi však do hlavy, jak mohl nechat bez dozoru svou matku. Jistě už ví, že jsem ji navštívila a vytáhla z ní, kde najdu skladiště, a při jeho chytrosti mu může dojít, že bych se mohla vrátit a vzít ji jako rukojmí. Musím si dát obrovský pozor, abych se zase nedala vlákat do léčky.

Občerstvena Jakšovou krví mám zase stoprocentní sílu, možná stodvacetiprocentní, ale to neznamená, že stačím na Eddieho, který si jeho krev několik týdnů vpouštěl přímo do žil. Nejhorší je, že nejsem v dobré duševní pohodě. Když Jakša vydechl naposled, zatížila jsem plátěný pytel s jeho ostatky kameny a odtáhla na hloubku, kde jsem ho potopila. Klesl bezpečně ke dnu, nikdo ho už nikdy nenajde. Ale zanechal mi po sobě hlavolam, s kterým si nevím rady. Je to příběh, který mi vyprávěl, příběh starý pět tisíc let. Z čeho však Jakša usoudil, že mu ho Kršna svěřil jenom proto, aby ho pověděl mně, až mi bude nejhůř? Kdybych se zbláznila – a možná k tomu brzy dojde

– nevím, jak bych mohla Eddieho zlikvidovat tím, že mu zatančím.

110

Pro mě je slovo víra stejně abstraktní jako slovo bůh. Že se všechno v dobré obrátí, tomu věřím asi tak bezmezné, jako že mi Santa Claus nadělí pod stromeček láhev značkové krve.

Co mám dělat? Nic kloudného mě ale nenapadá, až na jednu věc, o které jsem už mluvila: Zajmout paní Fenderovou a donutit Eddieho, aby se odhalil, a hned potom mu vystřelit mozek z hlavy.

Na klíně mám revolver horlivého policisty Garyho. Nebo že by patřil Billovi? Na tom nezáleží. Byl v autě a má v bubínku šest nábojů.

Zastrkuju si ho pod mikinou do džín, vylézám z vozu a kráčím k domu.

Nezvoním. Co by to mělo za smysl? Ta ženská by mě dovnitř

stejně nepustila. Beru za dveřní knoflík, vytrhávám z ámek a jsem u ní dřív, než stačí hmátnout po dálkovém ovladači. Dnešní Američané mají dálkové ovládače za kouzelné škatulky nebo co, které stačí namířit a stisknout a všechno je rázem jinak – tak, jak to má být.

Vrásčitý obličej se křiví strachem a odporem. Mozek už má čistý.

Jsem ráda, opravdu. Popadám ji za krk a narážím na zeď. Ovívám ledovým upířím dechem její zlostnou tvář. Než jsem Jakšu odtáhla do moře, svlékla jsem se do naha, a když jsem se potom znovu oblékala, byla jsem celá morka. Svazuju bábu provazem a zalévám podlahu vodou z džín, které mi koupil Joel. Paní Fenderová na mě upírá své úchylné oči a najednou se jí mění výraz. Utažený provaz ji bolí, ale zároveň silně vzrušuje. Bože, pane doktore Šmuclere, to je rodina!

„Kde máš syna?“ ptám se.

Kašle. „Co tady děláte?“

„Hodný chlapeček. Já ti dám hodný chlapeček! Tvůj syn je pěkný hajzl.“ Trochu ji přiškrcuju. „Víš, kde je?“

Cuká hlavou, mírně modrá. „Nevím.“ Mluví pravdu.

„Byl tu dneska v noci?“

„Ne.“

Další pravdivá odpověď. Zvláštní. Zkouším se usmát. „Copak Eddie dělal, když byl malý? Strkal žábám do zadku brčko, nafukoval je a díval se, jak praskají? Poléval kočky benzínem a zapaloval je?

Kupovala jsi mu benzín? Nosila jsi mu ty kočky? Mluv, zajímalo by mě, co je to za matku, která vychová takového zmetka!“

111

Ženská konečně překonává počáteční děs a šklebí se na mě. Její ústa vypadají jako prasklina v močále a stejně odporně páchnou.

„Eddík je hodný chlapeček. Chová se hezky k holčičkám, jako jsi ty.“

„Tvůj chlapeček v životě holčičku, jako jsem já, nepotkal.“

Skládám paní Fenderovou pozadu do houpacího křesla. „Tady budeš sedět a ani necekneš.“ Stavím si proti ní židli a taky usedám.

„Počkáme si na Eddieho.“

„Co mu chceš udělat?“

Vytahuju revolver. „Zastřelím ho.“

Ženská valí bulvy. Je mi jasné, že dobře ví, koho má před sebou a že zná i moji neobyčejnou sílu. Chlapeček už ji informoval, co je ve městě nového. Má obrovský strach, ale zároveň z ní čiší i značná dávka arogance. Pokyvuje hlavou jakoby pro sebe, v artritické šíji jí praská jako v boudě prolezlé červotočem.

„Můj syn je chytřejší než ty. Ne ty jeho, ale on zastřelí tebe.“

Vypínám ovladačem televizi a přehazuju si nohu přes nohu.

„Kdyby byl chytrý, tak by musel utéct z domova, sotva se naučil chodit.“

Moje řeč se jí nelíbí. „Toho budeš litovat.“

Už mě to přestává bavit. „Tak jo.“

Asi za hodinu zvoní telefon. Nemá smysl nutit paní Fenderovou, aby zvedla sluchátko a předstírala, že tu nejsem. Potřebuju, aby Eddie co nejrychleji přiklusal domů. A Eddie by na takový laciný trik stejně neskočil. Zvedám sluchátko sama.

„Haló?“ říkám.

„Síta?“

Je to Joel a je v pěkném maléru. Okamžitě je mi jasné, že když jsem odešla z motelu, jel za paní Fenderovou a padl Eddiemu přímo do náruče. V době, kdy jsem hledala Jakšu, byl Eddie doma a zřejmě se tu někde ukrýval přesvědčený, že se při nejbližší příležitosti objevím. Když se však místo mě objevil muž, který mě vytáhl z plamenů, napadlo ho, že mi může zkomplikovat život, když ho zajme a počká, až co podniknu. Napadá mě, že Joelova šance na přežití dnešní noci je asi tak jedna ku stu. „Je tam,“ říkám.

Joel je vystrašený, ale pořád mu to myslí. „Ano.“

112

„Stalo se, před čím jsem tě varovala, ale ty si nedáš říct. Dej mi ho k telefonu.“

„Jsem nahraditelný,“ říká Joel. „Víš, co tím myslím?“

„Každý je nahraditelný,“ odpovídám.

Za okamžik mám Eddieho na drátě. Má úlisný tón. Překypuje

sebejistotou.

„Zdravíčko, Síto. Jak se daří mamince?“

„Výborně. Je pyšná na svého synáčka.“

„Ublížila jsi jí?“

„Zrovna o tom přemýšlím. Ublížil jsi Joelovi?“

„Jenom jsem mu zpřerážel pracky, to je všechno. Taky to s ním táhneš? Ten před ním ti moc dlouho nevydržel.“

Mám co dělat, abych se ovládla. „Pánbu dal, pánbu vzal. Až budeš starý jako já, taky si pak vezmeš, co se naskytne.“

Eddie se chichotá. „To zatím naštěstí nemusím. Teď jde o to, že na mě nemáš, chudinko.“

Musím ho vyprovokovat, musím ho donutit, aby udělal chybu.

„Chceš si to rozdat, Eddíku? To je to, o co ti jde? Myslíš si, že jsi tak k z u líbání, že se už nemůžu dočkat, až ti vlezu do postele? Hele, mluvila jsem s tvým bývalým zaměstnavatelem, takže vím, co děláš ve volném čase. Předpokládám, že jsi při svém noblesním vychování pořád ještě panic.“

Moje řeč ho popuzuje. To je ono, říkám si, musím zjistit, kde má citlivé místečko, než se znovu utkáme. Eddie je inteligentní, ale dají se u něj předpokládat psychické zábrany ve styku s lidmi. To ovšem neznamená, že by byl zrovna psychotik. Mnozí psychotici, které jsem znala, se ve společnosti chovali zcela přirozeně – když zrovna nevraždili. Eddie je smutnější případ. Přehlížený spolužáky se u oběda styděl za své beďary a fantazíroval o znásilnění, jen u školy zahlédl pěkné dívčí nohy. Cítím z jeho tónu podrážděnost a zlobu.

„Dost keců,“ povídá. „Za třicet minut budeš na přístavní hrázi v Santa Monice. Když tam do té doby nebudeš, začnu zabíjet tvého miláčka. Budu to dělat pomalu pro případ, že bys cestou píchla a opozdila se. Možná, že ho ještě poznáš, když se neopozdíš o víc než dvacet minut. Matka samozřejmě zůstane doma a bude v absolutním pořádku.“ Odmlčuje se, aby svá slova podtrhl.

„Jsou ti moje

113

instrukce jasné?“

Mlaskám. „Pomalu, chlapečku. Nebudu skákat, jak si pískneš. Já se tě nebojím. Nebojím se totiž ničeho na světě. Chceš se mnou mluvit? Tak do třiceti minut budeš tady. Když ne, pověsím hlavu tvé matky venku na dveře místo jmelí. Dveře obarvené na červeno – je to přece barva vánoc.“ Odmlčuju se. „Jsou ti moje instrukce jasné, ty ksichte?“

Je rozzuřený. „Blafuješ!“

„Eddie, pořád mě ještě neznáš.“

Zavěšuju. Přijde, tím jsem si jistá. Přemýšlím, co udělám s Joelem. Ne, nehnu pro něj prstem. Nebudu kvůli cizímu člověku riskovat chybu. Skoro by bylo nejlepší, kdyby Eddie Joela zabil, abych ho nemusela zabít já.

114

XIV.

Před tisíci lety jsem na Skotské vysočině zažila podobnou situaci.

Měla jsem tehdy královského milence, Harolda, pána z Welsonu. Žili jsme na malém hradě při severozápadním pobřeží Skotska, kde od rozbouřeného oceánu fičel vichr mrazivý jako tragická píseň mořských panen. Už tenkrát jsem za zimních večerů snila o slunných prázdninách na Havaji, ačkoli ještě Havajské ostrovy nebyly objeveny. Harold se mi líbil. Ze všech smrtelníků, které jsem v životě potkala, se nejvíc podobal Cleonovi, mému starořeckému příteli. Oba měli úžasný smysl pro humor a oba byli nenapravitelní smilníci. Mám ráda muže, kteří svádějí ženy. Alespoň se chovají, jak jim velí jejich přirozenost.

Harold ovšem nebyl lékař jako Cleo. Byl malíř. Maloval mě ve všech pozicích a častokrát nahou. Jeden z jeho obrazů dneska visí v pařížském Louvru a připisuje se autorovi, který nikdy neexistoval.

Jednou jsem se tam byla p odívat a našla u obrazu studenta, který obraz kopíroval. Stála jsem u něj dlouhé hodiny a on po mě házel očima. Moje přítomnost ho zneklidňovala. Když jsem se podívala líp, zdálo se mi, že je dokonce zděšený. Určitě mi chtěl něco říct, ale ne vymáčkl ze sebe slovo. Na odchodu jsem se na něj usmála a přikývla. Harold moji podobu vystihl skvěle.

Tou dobou žil ve Skotsku arogantní povýšenec, jistý lord Tensley, který vlastnil větší hrad než Harold a byl velice domýšlivý. Rozhlížel se ve svém okolí po paní svých tužeb, a tak se stalo, že jeho zrak spočinul na mě. Lord Tensley po mém těle zatoužil tak mocně, že se rozhodl neustat, dokud mě panu Haroldovi neodloudí. Posílal mi květiny, oře, povozy a šperky a podobné středověké laskominy.

115

Jenže já jsem se lidské touze po moci a majetku vždycky jenom vysmívala. Lord Tensley byl také krutý, a i když já už jsem v životě prokousla pár hrdel – a rozbila pár lebek – sama jsem se nikdy nepovažovala za ženu, která nalézá slast v utrpení druhých. Slyšela jsem, že lord Tensley dal popravit svou první manželku za to, že nechtěla uškrtit prvorozenou holčičku, která měla drobnou tělesnou vadu. Všechny další milostnice lorda Tensleyho měly takovou hrůzu z kata, že jim ztuhly šíje.

Měla jsem s Haroldem zlaté časy. Abych udržela svou pravou tvář v tajnosti, vycházela jsem lovit do kraje, což ovšem neznamená, že jsem pobíhala po Skotské vysočině a zakusovala se do každého MacFarlana a Scottieho, který mi v noci přišel do cesty. Nebavilo mě dohadovat se s lidmi, a tak jsem se nikdy nerozpakovala použít síly svých očí a svého hlasu, když jsem chtěla prosadit svou. Brzy se o mě začalo říkat, že jsem čarodějnice. Haroldovi to nevadilo, stejně jako to předtím nevadilo Cleonovi. Na svou dobu měli oba velice pokrokové názory. Ale Harold, na rozdíl od Cleona, věděl, že jsem vampýra a že piju lidskou krev. Dokonce ho těšilo, že má takovou družku. Když mě maloval, mívala jsem často na tváři krev. Občas mě žádal, abych ho taky proměnila v upíra, aby nezestárl a nezemřel, ale věděl o slibu, který jsem dala Kršnovi, a tak mě k tomu nenutil.

Jednou Harold namaloval Kršnu podle mého popisu a tohle dílo jsem měla ze všech svých pokladů nejradši. Přišlo nazmar za druhé světové války, když Němci bombardovali Anglii.

Když jsem lorda Tensleyho odmítla, šla už o mě pověst, že jsem čarodějnice. Tu ten zbožný muž pocítil povinnost dát mě zavřít a upálit, což byla věc, která přišla do módy až o několik století později, v dobách Inkvizice. Lord Tensley byl v určitém smyslu mužem budoucnosti. Poslal pro mě četu ozbrojenců, a protože Haroldova bezpečnostní služba sestávala pouze z posluhovaček, porážečů dobytka a náhončích, vyšla jsem těm statečným mužům v ústrety osobně, aby se nemuseli trmácet až k našemu hradu, a poslala jsem jejich hlavy lordu Tensleymu s připojeným pozdravem: Odpověď stále zní ne. Myslím, že ho to zarmoutilo, alespoň na čas. Lord Tensley byl však houževnatější, než jsem předpokládala. O týden později unesl Harolda a poslal mi vzkaz, že když se nedostavím k 116

němu na hrad, pošle mi Haroldovu hlavu. Napadnout silně opevněný hrad lorda Tensleyho se dokonce ani pekelné bestii mého ražení nezdálo být moudré a kromě toho jsem se obávala, že podobné nevlídné gesto z mé strany by mohlo doručení Haroldovy hlavy uspíšit, a tak jsem lordovi poslala další pozdrav: Odpověď zní ano, ale musíte si pro mě sám přijít. Vezměte Harolda s sebou.

Lord přitáhl s Haroldem a dvanácti nejlepšími rytíři. Když jsem uslyšela, že se blíží, poslala jsem své lidi pryč. Nikdo z nich nevládl mečem a já nechtěla, aby se jim něco stalo. Vystoupila jsem té temné, mrazivé noci na cimbuří, v rukou luk a šípy, a čekala, až to protičarodějnické komando dorazí na svých ořích. V záři

plápolajících pochodní se horečné výpary z mužů a koní tetelily vzduchem jako dech dvanáctihlavé saně. Lord Tensley vezl Harolda před sebou na sedle a na hrdle mu držel ostří tesáku. Volal na mě, abych se vzdala, jinak prý mého pána zabije před mýma očima.

Nejzajímavější na lordu Tensleym bylo, že mě ani v nejmenším nepodceňoval. Když někomu pošlete deset hlav jeho věrných, nepochybně zpozorní. Z toho, jak si udržoval rozumnou vzdálenost, jak držel Harolda před sebou a jak se dokonce bránil pohlédnout mým směrem, jsem pochopila, že je upřímně přesvědčen, že jsem čarodějnice.

Nastal problém. V minulosti, před zavedením moderních zbraní, mě v nebezpečných situacích obvykle ochránila rychlost a síla. Když na mě vypustili šíp nebo oštěp – stačilo uhnout, nebo ho zachytit v letu. Neexistovalo, aby mě někdo přemohl v souboji na meče, dokonce i když jsem žádný meč neměla. Teprve až s rozvojem palných zbraní jsem si musela začít dávat větší pozor, spoléhat se víc na svou hlavu než na ruce a nohy.

Dlouho jsem si pohrávala se šípem v ruce, čekala jsem na vhodný okamžik, abych ho do lorda Tensleyho zapustila co nejpřesněji.

Musela jsem ho zabít, aniž bych ublížila Haroldovi. Problém byl v tom, že jsem neměla žádnou možnost zabránit ostatním mužům, aby mého miláčka potom nerozsekali na kusy.

„Vzdám se,“ zvolala jsem. „Ale nejdřív ho musíte pustit.“

Lord Tensley se zasmál. Byl to hezký muž, ale mně jeho obličej něčím připomínal lišku, která sní o tom, že se stane vlkem. Tím mám 117

na mysli, že byl lstivý a zároveň nadutý a nikdy nedělal povyk, když mu z čumáku ukáplo něco krve, pokud se tak stalo při pojídání zvěřiny. Harold byl oproti tomu ošklivý chlap, jak jenom chlap může být, ale hlavně že měl srdce a ostatní důležité věci na pravém místě.

Nos si přerazil celkem třikrát, pokaždé v opilosti, a smutné na tom bylo, že s každou zlomenou chrupavkou nabyl na ještě větší ohyzdnosti. Ale byla s ním legrace a miloval se se mnou každou noc, tak jaképak další fraky? Věděla jsem, že ho musím zachránit, i kdyby mě to mělo stát život. Ničeho na světě jsem se nikdy tolik neštítila jako zbabělců.

„Nejdřív se vzdej,“ volal lord Tensley. „Pak ho pustíme.“

„Jsem sama,“ odpověděla jsem. „Křehká žena. Ať si pro mě přijdou vaši rytíři.“

„Nebudeme se s tebou dohadovat, čarodějnice,“ pravil lord Tensley a zabodl Haroldovi tesák do pravého ramene. Bylo to v té době – bez moderní chirurgické techniky a antibiotik – ošklivé zranění. Dokonce i v tom mrazivém povětří jsem cítila, jaké ohromné množství krve Haroldovi uniká z těla. Můj pokus o vyjednávání byl omyl. Musela jsem rychle něco udělat.

„Jdu dolů,“ řekla jsem a odložila luk i šíp.

Schovaná za hradní branou jsem sledovala, jak se ta banda lotrů blíží. Měla jsem za nedalekým kopcem přichystaného osedlaného oře s proviantem. Kdyby se k němu Harold dostal, mohl by se tryskem přemístit do nepříliš vzdálené jeskyně, o které jsme věděli jenom my dva. Ukryl by se tam a počkal, až jeho geniální družka sprovodí nepřátelský šik ze světa. Harold mi bezmezně důvěřoval. Dokonce i spoutaný a krvácející se na mě usmíval, jako by mi chtěl říct, pošli je do pekla. V tomhle ohledu jsem měla jasno. Haroldův život byl v mých rukou. Celou tu dobu, co jsem se ukrývala za branou, jsem se snažila zachytit lorda Tenseyho očima, avšak on před mým

pohledem ustavičně uhýbal.

„Pusťte ho!“ zvolala jsem mocně modulovaným hlasem s

vědomím, že když se mi podaří zachytit pohledem lordovy oči, bude účinek desateronásobný.

„Okamžitě vylez, čarodějnice, nebo ho bodnu i druhého ramene,“

křičel lord Tensley.

„A pak tvůj bezbožný smilník už nikdy

118

nenamaluje žádný další hříšný obraz tvého hnusného těla.“

Harold byl levák. Musela jsem se držet, abych neodpověděla, že když budu upálena, Harold mě tak jako tak nebude moci víckrát namalovat. A co se týče mého hnusného těla – nepřišlo mu špinavé ani smrduté, dokud jsem mu nevzkázala, aby si trhnul nohou. Tohle je, mimochodem, další rčení, které jsem vymyslela já. Sarkasmů není nikdy dost. Vyšla jsem před bránu a zůstala stát.

„Splňte slovo a pusťte ho,“ řekla jsem.

Lord Tensley učinil, jak jsem žádala, ale byl to uskok.

Věděla jsem, že jakmile mě spoutá a zaváže mi pusu, znovu

vyrazí za Haroldem a buď ho zabije, nebo znovu zajme, a uvězní ho se mnou jako kacíře. Lord Tensley ovšem neměl nejmenší ponětí o věrném komoňovi, kterého jsem měla přichystaného za kopcem.

Zatímco Harolda rozvazovali a sundávali ze sedla, zařezávala jsem se do něj očima. Mezi mnou a Haroldem bylo silné telepatické pouto –

další vzácný prvek v našem milostném vztahu. I s bolestivou ranou v rameni dokázal přijímat mé podněty. Na pomoc mu ovšem také přispěchal zdravý rozum. Pochopil, že ho žádám, aby se přesunul do jeskyně. Lehce přikývl, načež se otočil a zmizel ve tmě. Bohužel, zanechával za sebou krvavou stopu, po které ho mohli zase krásně vyčmuchat.

Když byl pryč, soustředila jsem se na lordova syna, který po mě vždycky mlsně pokukoval. Tomu klukovi nebylo ještě ani šestnáct, ale byl už silný jako hovado. Měl takový ten optimisticky

připitomělý výraz, z kterého se dalo usoudit, že pokud se jeho karma nezmění, mohl by v některém svém příštím životě bojovat na postu útočníka profesionálního fotbalového týmu a vydělávat dva milióny dolarů ročně. Samozřejmě, že v té době ještě fotbal neexistoval a dolary taky ne. Jsou lidé a věci, na které mám čich. Jak ráda bych mu uspíšila cestu k jeho slavné sudbě, leč věděla jsem, že žádná inteligentní nabídka na jeho primitivní mozek nezapůsobí. Posunula jsem se o krok a zabořila mu pohled do hlavy.

Pak jsem pronesla klidným hlasem: „Tvůj otec je černokněžník.

Zabij ho, dokud můžeš.“

Kluk se otočil a zasunul svému otci do břicha meč. V lordově obličeji se zaskvěl nekonečný údiv. Ani se sta č il podívat na mě a 119

spadl z koně. Já jsem se samozřejmě usmála.

„Vím, že máte ve své komnatě jeden z obrazů, které Harold

namaloval,“ řekla jsem. „Vypadám trochu moc hezky na čarodějnici, nemyslíte?“

Snad chtěl taky něco říct, ale místo toho mu z huby vytekla stružka krve. Padaje na obličej byl lord Tensley mrtev dřív, než se dotkl země. Polovina rytířů včetně syna-fotbalisty vyrazila na úprk, druhá polovina se postavila k boji. Skoncovala jsem to s nimi rychle a nemilosrdně a hlavně proto, že jsem pospíchala za Haroldem.

Přišla jsem však pozdě. Našla jsem ho na zádech pod nohama komoně, kterého jsem pro něj přichystala. Rána do ramene mu přeťala tepnu a Harold vykrvácel. Můj Harold – ještě dlouho mi chyběl. Odjela jsem a už nikdy jsem se do Skotska nevrátila.

Jaké poučení z toho příběhu vyplývá? Zoufale prosté. Nikdy se nesnažte o dohodu se špatnými lidmi. Jsou nevypočitatelní. Teď čekám na Eddieho, mám ve své moci jeho matku a vím, že se blíží něco strašného.

A pořád ještě nevím, co měla znamenat ta story, kterou Kršna vyprávěl Jakšovi.

120

XV.

Slyším, že se Eddie blíží. Cítím jeho pach na vzdálenost čtyř bloků.

Vůbec se nesnaží krýt, zaskočit mě. Jsem přesvědčená, že se bojí o matčin život skoro jako o svůj vlastní. Brzdí v plné rychlosti.

Zastavuje přesně před barákem. Po venkovních schodech se hrnou dva páry nohou. Ten hodný, dobře vychovaný chlapeček dokonce klepe na dveře. Stojím vzadu v obýváku s revolverem na matčině hlavě.

„Dále,“ volám.

Dveře se otvírají.

Přeražené ruce visí Joelovi bezmocně podle těla. Joel i přes silnou bolest zachovává klid, a to se mi na něm líbí. Má víc pěkných vlastností – je to zajímavý chlap. Znovu si musím opakovat, že pro život jednoho člověka nemůžu riskovat osud celého lidstva. Eddie ho před sebou strká do obýváku a on se pokouší o pobledlý úsměv – že by o mluva? Ale bože, Joel se mi přece nemusí omlouvat, i když provedl přesně to, od čeho jsem ho zrazovala. Odvaha tváří v tvář smrti patří k nejvzácnějším lidským kvalitám.

Eddie si pořídil novou bouchačku, pistoli desítku – standardní výzbroj FBI. Drží ji Joelovi u spánku. Teprve teď si všímám, jak má znetvořenou pleť. Zřejmě se v mládí pokusil řešit svůj problém s akné žiletkou. Experiment dopadl špatně. Ovšem mnohem horší je to s jeho očima. Zelené panenky vypadají jako levné smaragdy

opláchnuté kyselinou sírovou a osušené ve vzdušném víru po výbuchu atomové pumy. Bělmo je víc rudé než bílé, nemá oči jenom podlité krví, ale doslova rozdrásané. Buď je to alergie na místní průmyslový spad, nebo následek toho, že jsem ho den předtím 121

vytáhla na sluníčko. Je vidět, že má ohromnou radost, že mě vidí a hlavně, že vidí svou matku. Častuje nás roztomilým úsměvem.

Matka se neusmívá, když jí zatínám nehty do krku, ale jistě je upřímně ráda, že má zase jednou svého hodného chlapečka doma.

„Ahoj, maminko,“ pronáší Eddie. „Ahoj, Síto.“ Nohou za sebou zavírá dveře.

„Vidím, že jsi to stihl v rekordním čase,“ říkám. „Ale já bych počkala. Docela hezky jsme si s tvou matičkou povídaly. Hlavně o tom, jaké to bylo, když byl Edward Fender mladý a klubala se z něj pěkná kreatura.“

Eddie se tváří nevlídně. „Jsi svině, je ti to jasné? Já se snažím o přátelský tón a ty mě urážíš.“

„Nevypadá moc přátelsky, když mě chceš zabít a taky mého

miláčka.“

„Ty jsi začala zabíjet první!“

„Ale jenom proto, že jsem byla rychlejší než tví kamarádíčkové.

Přestaneme žvanit, ano, Eddie? Nejsme tu od toho, abychom se dohadovali, co kdo udělal první.“

„A proč jsme tady?“ ptá se Eddie. „Abychom se zase porvali? V

poslední době ti to moc nejde.“

„Možná. Zlikvidovala jsem ti celou bandu.“

Eddie se chichotá. „Myslíš?“

Usmívám se. „Nemyslím. Vím to. Poznám, když mi někdo lže. To je taky jedna ze schopností, o kterých nic nevíš. Zůstal jsi sám, oba to dobře víme.“

„A co má být? Můžu si udělat další kamarády, když bude

potřeba.“

„Proč to děláš? Co tě k tomu žene? To chceš mít pořád kolem sebe někoho, kdo tě poslouchá? A když jsme u toho, o co ti jde?

Vyhubit lidstvo a zaplavit Zemi samými upíry? Kdyby ses nad tím pořádně zamyslel, došlo by ti, jaký je to nesmysl. Každý nemůže být lovcem. Koho byste potom lovili?“

Eddieho to vyvádí z míry. Je inteligentní, ale není moudrý. Má jasný cíl, ale nedovede si představit následky. Přemýšlí dopředu akorát tak od pátku do pátku. Vlny nadšení ho zachvacují a zase opouštějí jako dětská horečka. Logické uvažování není jeho 122

nejsilnější parketa.

„Hele, tyhle kecy si nech pro svojí stoletou babičku,“ říká. „Mě to baví a nic jiného mě nezajímá.“

Pomlaskávám. „No, alespoň jsme si ujasnili, o co ti jde.“

Začíná ztrácet trpělivost. Přitahuje si Joela blíž a zatíná mu do krku ostrý nehet, jen taktak, že mu nepropichuje kůži. „Rozvaž moji matku!“ přikazuje.

Snaží se mě zlomit upřeným pohledem. Má v něm sílu, ale chybí mu schopnost manipulace.

Říká: „Přece bys nezabila nevinnou ženu?“

„Není nevinná,“ odpovídám. „Porodila tebe.“

Eddie v odpověď napichuje Joelovi krk. Ten zmrzlinář dokáže perfektně nahmátnout každou žílu. Joel okamžitě silně krvácí. Cuká sebou, ale nepokouší se Eddiemu vytrhnout, dobře ví, že by mu to moc nepomohlo. Zatím mi nahrává, nejspíš si myslí, že mám v rukávu eso, které jsem ještě nevytáhla. A já mám akorát Kršnovu absurdní story. Život z Joela vyprchává, barví mu bílou košili na rudo. Vidím na něm, že chce něco říct. I když se nebojí smrti, chytá se jako tonoucí posledního stébla.

Říká: „Síto, já vím, že živý odsud nevyjdu. Ty to víš taky. Napal to do něj, ať to máme za sebou.“

Zní to rozumně. Schovaná za Eddieho matkou můžu klidně začít střílet. Horší je to s Joelem. Není jako Ray, aby se během chviličky uzdravil.

Zabila bych ho a nejsem si jistá, jestli bych s ním zabila i Eddieho.

Můj věčný problém. Vyhrát boj, ale tak, abych zároveň nezničila to, za co bojuju. Okamžik čekám a pak zajíždím nehtem hluboko do krku paní Fenderové. Z úst jí vychází příšerný skřek. Na prstech se mi začíná lesknout krev. Která pumpa dopumpuje první? To nikdo neví. Ženská se mi pod rukama viditelně třese a Eddiemu tuhnou rysy.

„O co ti jde?“ vydechuje.

„Abys pustil Joela,“ odpovídám. „A já pustím tvou matku. Tím si budeme kvit a můžeme se rozejít.“

„Mě nedoběhneš,“ povídá Eddie.

Trpce se usmívám. „Myslíš?“

123

„Neexistuje žádné myslím nemyslím a ty to dobře víš. Ty moji matku nepustíš. Nejsi tu jen tak pro nic za nic. Jde ti o to, abys mě zabila.“

„Tak jo,“ říkám.

„Střílej,“ prosí mě Joel. Krev mu odkapává z košile na kalhoty.

Má proříznutou krční žílu. Odhaduju, že mu zbývají tři minuty života. A do dvou minut ztratí vědomí. Síly ho začínají opouštět.

Hroutí se Eddiemu na prsa. Eddie má co dělat, aby ho udržel. Joel se sice snaží zachovat klid, ale přitom je bílý jako stěna. Člověk těžko může zachovat klid, když má každým okamžikem vykrvácet. A

nejhorší je, že si Joel s přeraženýma rukama ani nemůže ucpat ránu a krvácení zpomalit. Paní Fenderová přirozeně zvedá ruce ke krku, zatíná mi své ostré pařáty do kůže, ale není jí to nic platné. Zemřou oba najednou – pokud něco rychle neudělám. Nebo Eddie.

Vůbec nic mě nenapadá.

„Pusť ho!“ říkám znovu.

„Ne,“ říká Eddie. „Rozvaž matku!“

Nevím, co říct. Začínám propadat panice. Nedokážu nečinně

přihlížet, jak Joel umírá – já, Síta dávnověku, metla Kršnova, která už zmařila tisíce životů! Moje nezměnitelná povaha se asi začíná měnit. Už nejsem tím, čím jsem byla před dvěma dny. Možná proto, že jsem viděla umírat Raye a Jakšu. Najednou se nedokážu vyrovnat s představou, že bych měla mít na svědomí další lidský život.

Pokoušejí se o mě mdloby a já vidím, že rudá už není rudá, že přichází něco tmavšího než krev, něco jako temné slunce, které se snáší k soumraku světa. Vím, že když tomuhle maniakovi p odlehnu, bude to konec lidstva, ale nějak mi ty moje počty přestávají vycházet.

Najednou cítím, že nedokážu obětovat jednoho člověka pro záchranu pěti miliard. A už vůbec ne, když se mi hroutí před očima. Krev Joelovi odkapává ze záložky kalhot na špinavou podlahu. I paní Fenderové teče krev po otahaném nočním hábitu na zem. Jak se na to Eddie může dívat? Copak nevidí, jak se vteřinová ručička blíží k nule? Matka mi v rukou naříká a mně jí dokonce začíná být líto.

Musím ještě něco zkusit.

Říkám: „Za minutu tvé matce nebude pomoci. Když okamžitě

uděláš, co po tobě chci, vyhojím jí ránu na krku a pustím ji.“

124

Eddie se ušklebuje. „Neumíš léčit. Umíš jenom zabíjet.“

Přitvrzuju hlas. „Umím obojí. Předvedu ti to. Ale nejdřív ho musíš pustit. A já rozvážu tvou matku. Můžeme to udělat oba zároveň.“

Eddie vrtí hlavou. „Myslím, že lžeš.“

„Můžeš si myslet, co chceš. Ale tvoje matka umírá. To sám vidíš.“

Odmlčuju se. „Nebo to nevidíš?“

Eddiemu cuká v tváři, ale jeho svědomím to nepohne. „Ne,“ říká.

Joel se kácí ke straně. Eddie má co dělat, aby ho udržel. Litr krve mu natekl do košile, druhý litr je na podlaze. Oči dostávají barvu zažívací sody. Snaží se mi říct, abych vydržela, ale už nedokáže formulovat slova.

„Střílej,“ prosí.

Bože, jak bych chtěla! Jednu kulku Joelovi do hlavy, abych ho vysvobodila z utrpení, a všech dalších pět do Eddieho a do lepších míst než v Coliseu. Věřím, že s paní Fenderovou ve své moci dokážu vypálit všech šest ran, aniž bych sama dostala jediný zásah.

Uvědomuju si ovšem, že ručička osudu na vážkách se každým

okamžikem se může přiklonit k jedné nebo druhé straně. Matka se mi v rukou hroutí. Už jí nezbývá dostatek krve, aby se srdce udrželo v činnosti. Fakt je, že až na slzy se chovala statečně. Jak to, že mě její slzy tak dojaly? Taková odporná ježibaba! Kršna z ní asi nebude mít radost, až se objeví na onom světě – pokud něco takového vůbec existuje. Největší ironií je, že mě dojímá její ubohost. Co se to se mnou děje? Co mám dělat?

„Joeli,“ říkám a bezmocným mávnutím ruky a zkroušeným

hlasem před Eddiem odhaluju svou bolest. „Tohle jsem nechtěla.“

„Já vím…“ Pokouší se o úsměv. „Varovala jsi mě.“

„Eddie,“ říkám.

Dělá mu dobře, když vidí mou slabost. „Prosím, Síto?“

„Jsi blázen!“

„A ty jsi svině!“

Vzdychám. „O co ti jde? Pravdu! To mi snad můžeš říct.“

Přemýšlí. „Přesně o to, na co myslíš.“

„Kristepane!“ vyhrkuju. „Zabijou tě. Tahle planeta je jenom takhle veliká. Míst, kde se můžeš ukrývat, není nekonečně. Lidstvo tě bude pronásledovat a nakonec tě dostane.“

125

Neplatí to na něj. „Než bude jasné, co se děje, moc lidí, kteří by mě mohli pronásledovat, už na Zemi nezbyde.“

Joelova krev je jako řeka, jako příval, kterému se nemůžu ubránit, ať se snažím sebevíc. Kdysi jsem tuhle rudou řeku zbožňovala, ale to jsem ještě věřila, že se vlévá do oceánu, do nesmírného moře Kršnovy milosti. Kde jsi, Kršno, teď? Ty, můj bůh, který slíbil, že mě bude ochraňovat, když budu poslušná tvých příkazů. Jsi mrtvý, pohřbený v hlubinách času a prostoru jako my všichni.

Kršno, opakuju si v duchu. Kršno.

Ne, neobjevuje se přede mnou zjevení, aby mi vysvětlil, proč proč jsem najednou paní Fenderovou pustila. Kapitulace nemá s vírou nic společného. Zoufalství, které mě v té chvíli zachvacuje, likviduje moji poslední šanci. Ženská už stojí na prahu smrti, a přece se jí daří dovrávorat k synovi. Obličej má zkřivený šklebem, který připomíná rozšlápnutou hlavu dětské panenky. Věří, že milovaný synáček opět zvítězil. Zanechává za sebou na dřevěné podlaze lepkavou rudou stopu. Bezbranná, vydaná Eddiemu na pospas stojím a čekám na kulku, která nepřichází. Samozřejmě, čas hraje pro něj a třeba si pro mě chystá horší smrt. Čeká, až se k němu matka dobelhá.

„Broučku,“ pronáší paní Fenderová sladce, zvedá své bezkrevné paže a objímá ho. Eddie si přehazuje Joela do jedné ruky, aby ji taky mohl sevřít.

„Slunce moje,“ šeptá Eddie.

A obtáčí volnou paži matce kolem šíje. Pevně.

A škube jí hlavou na druhou stranu. Na doraz.

Skutečný démon! Paní Fenderové praská vaz.

Klesá mrtvá na podlahu, v obličeji jí zůstává vytřeštěný výraz.

Vidím, že Eddieho strach o matku byl jenom komedie. „Vždycky jsem ji poslouchal na slovo,“ vysvětluje Eddie.

Další okamžiky jsou zahalené mlhou. Dostávám příkaz odhodit zbraň a dělám to. Joel se ocitá na gauči, odkud na nás upírá skleněné oči. Pořád ještě žije, pořád vnímá, co se děje, ale nemůže nic dělat.

Avšak Eddie mi dovoluje zastavit Joelovi krvácení kapkou krve z mého ukazováčku. Jakša měl pravdu. Ukazuje se, že to, o co Eddiemu jde, je moje krev. Zvláštní shodou okolností má v kapse jehlu a plastikovou hadičku – nevychází bez nich z domu. Používá 126

při výrobě nových upírů moderní lékařské nástroje. Míří na mě pistolí a nutí mě posadit se k jídelnímu stolu. Pak vytahuje stahovadlo a nařizuje mi, abych si jím přiškrtila levou paži. Mohla bych leckomu posloužit za příklad ochotné spolupráce. Pod jemnou bílou pokožkou se mi nadouvají žíly. Koukám, že mám na předloktí mateřské znaménko, o kterém nevím, přestože ho musím mít už pět tisíc let.

Nemůžu uvěřit, že umírám.

Aniž by ze mě spouštěl oči nebo zbraň, přináší Eddie z kuchyně dvě sklenky a kostky ledu. Určitě si chce mojí krví připít na své vítězství. Nebráním se, když mi zapichuje jehlu do největší žíly.

Moje krev protéká plastikovou smyčkou do sklenky. Bude to Krvavá Síta – s ledem. Sklenka se velmi pomalu naplňuje. Díváme se na sebe přes jídelní stůl. Joel napůl v mrákotách leží vlevo, asi tři metry ode mě, a lapá po dechu. Vím, že ztráta velkého množství krve může postiženého zadusit. V několika minutách – znám to z vlastní zkušenosti. Škleb v Eddieho obličeji se prohlubuje.

„Vyhrál jsem,“ povídá.

„Co jsi vyhrál? Nejsi nic než ubohý zmetek a až mě zabiješ, budeš na tom ještě hůř. Moc, zdraví ani nesmrtelnost – nejsou automaticky poukázkou na štěstí. Nikdy ho nenajdeš.“

Eddie se směje. „Ty taky teďka nevypadáš zrovna šťastně?“

Přikyvuju. „To je fakt. Ale taky netvrdím, že jsem šťastná. Jsem to, co jsem. A ty nejsi nic než karikatura svých úchylných představ.

Jednoho rána… lépe řečeno večera se probudíš a podíváš se do zrcadla a zděsíš se, kdo je ten odporný zjev, který na tebe tak pitomě brejlí.“

„A ty nejsi nic než jiného než obyčejná sračka.“

Vrtím hlavou. „A nejde jenom o tvůj hnusný ksicht. Když budeš žít dostatečně dlouho, jednou poznáš, co jsi zač. To je nevyhnutelné.

Dneska v noci jsem tě nezabila, ale můžu tě ubezpečit, že se nakonec zabiješ sám. Až se sám sobě zhnusíš. Jedna věc je jistá, ty se nikdy nezměníš. Budeš pořád něco zkaženého, co Prozřetelnost zapomněla vyblít, když se Bůh náhodou nedíval.“

Frká. „Já v žádného pánbíčka nevěřím.“

Smutně přikyvuju. „ Já asi taky ne.“

127

Začínají se mě zmocňovat mdloby.

Moje krev, moje životodárná krev mě opouští.

Už to nebude dlouho trvat.

V myšlenkách se obracím ke Kršnovi. Vysoká sklenka je plná a Eddie ji pozvedá ke rtům, na tvoje zdraví, a hrne ji do sebe na ex.

Mám pocit, jako by se sen o Kršnovi a příběh, který mi vyprávěl Jakša, v mé mysli překrývaly. Opravdu, připadám si jako rozdvojená osobnost – jednou částí jsem tady, v tomhle pekle, které nemůžu škrtnout, a druhou v nebi, které si nemůžu pamatovat. Avšak taková dualita vědomí mě netěší. Vzpomínka na to, jak mi bylo krásně při tom domnělém rozhovoru s Kršnou na snovém pahorku, mi jenom moje poslední chvíle ztěžuje. Jsou tohle opravdu poslední chvíle?

Nedokážu se s tím vůbec vyrovnat. Přestože jsem prohrála, jsem na světě příliš dlouho, abych se nechala tak snadno položit na lopatky a vydala svou krev. Kršna porazil démona tím, že před ním sehrál okouzlující ženu. Mohla bych něco podobného sehrát i já? Kde je klíč? Kdyby se můj bůh alespoň na zlomek vteřiny přede mnou zjevil a prozradil mi to! Eddie naplňuje další sklenku a vypíjí ji do dna.

„Teď ti zahraju píseň vytvořenou ze sedmi tónů lidstva. Všechny city, které poznáš jako člověk i jako upír. Když si zapamatuješ tuhle píseň, zapamatuješ si i mě. Zazpíváš ji a já přijdu.“

Proč mi to říkal? A říkal mi vůbec něco? Co když se mi to jenom zdálo? Zrovna jsem přišla o Raye, podvědomě jsem prosila o soucit.

Určitě to byl výtvor mého zoufalého mozku. A i kdyby byl, alespoň můj mozek vytvořil něco krásnějšího, než se dá vidět na tomhle světě. Nemůžu zapomenout na krásu Kršnových očí – na hvězdy v kterých jsem spatřila odlesk všeho, co bylo kdy stvořeno. Snad jeho kráse věřím víc než jeho slovům. Jeho láskaje něco, co se nikdy nedá pochopit. Toho dne, kdy jsme se poprvé setkali, byla s námi.

Toho dne, kdy jsme se setkali!

Co toho dne Kršna dělal?

Hrál na flétnu svou píseň. Jakša ho vyzval na souboj. Vstoupili spolu do velké jámy naplněné kobrami s tím, že ten, kdo přežije, zvítězí. Oba měli flétnu a hráli, aby omámili hady a udrželi je v bezpečné vzdálenosti. A vyhrál Kršna, protože znal tajné tóny, které v nás, co jsme souboji přihlíželi, vyvolávaly nejrůznější emoce.

128

Kršna svou písní pronikl do hloubi Jakšova srdce a vznítil v něm lásku, nenávist a strach – jedno po druhém. A byla to tahle poslední emoce, která Jakšu porazila, protože had zaútočí jedině, když vycítí, že oběť má strach. Když Kršna vynesl Jakšu z jámy, bylo jeho tělo nasáklé hadím jedem.

Nemám flétnu, na kterou bych zahrála.

Ale pamatuju si ji dobře. Pamatuju.

„Zazpíváš ji a já přijdu.“

Pamatuju si ji od toho dne, z času mimo čas, z doby starší než jsou dny. Pamatuju si ji. Můj sen nebyl jenom sen. Byl to klíč!

Hledím Eddiemu do očí a začínám pískat.

Zpočátku tomu nevěnuje pozornost.

Vypíjí třetí sklenku mé krve.

Síly mě opouštějí. Není čas na lásku ani na nenávist. Vyluzuju poslední píseň, kterou hrál Kršna, píseň strachu. Nota, tón, poloha hlasu – všechno to mám uložené v duši. Dokonale svými rty napodobuju Kršnovu flétnu. Samozřejmě ho nevidím a ani

nemyslím, že bych vnímala jeho božskou všudypřítomnost. Ale něco zvláštního se přece jen děje. Zakouším ohromný strach, to je pravda, a tahle emoce proniká hluboko do krve, kterou Eddie pije. Když přikládá ke rtům další sklenku, zjišťuju v jeho obličeji úzkost. To mě povzbuzuje. A cítím za ní opravdový význam svého těla, toho nástroje, kterým pro spásu nás všech bez ustání, znovu a znovu hraju tuhle píseň. Připadám si jako hráč, poznávám náhle svou pravou tvář, ono já, které existovalo d ávno předtím, než jsem vstoupila na tohle prokleté jeviště a oblékla si upíří háv.

Znovu si připomínám, že chci být jiná.

Eddie se zaráží s krvavou sklenkou v ruce. Upírá na mě zvláštní pohled. „Co děláš?“ ptá se.

Neodpovídám mu. Z mých rtů se line tón, smrtelně jedovatá nota, to poslední, čím snad ještě můžu zachránit tenhle svět. Její moc se šíří prostorem. Joel už jenom chrčí – to můj zpěv ho zabíjí. A Eddie už nemůže. Čekala jsem to. Odhazuje sklenku a zvedá na mě pistoli.

Ruka se mu povážlivě třese.

„Přestaň!“ přikazuje.

Vím, že bych měla přestat, alespoň s touhle melodií. Jinak vystřelí 129

a zabije mě. A vtom mě napadá jiný nápěv a je na něm zvláštní, že ho Kršna toho dne, kdy bojoval s Jakšou, vůbec nehrál. Ale já ho znám a znovu si říkám, že můj sen nebyl sen, ale skutečné zjevení.

Dávno předtím, než jsem se stala součástí stvoření, dal mi Kršna všechny zpěvy života, klíče ke všem emocím, které v sobě nosí lidské bytosti. I stvůry.

Vyluzuju tón druhého tělesného centra – centra sexu. Tím bodem protéká životní energie a lze v něm najít dvě duševní kvality.

Intenzívní tvořivost, když energie přibývá, a intenzivní chtíč, když ubývá. Nakláním se k Eddiemu a dívám se mu do očí, jako by v nich měl spínač rozkoše. Pronikám mu svou tajemnou písní do uší a do nervového systému a nechávám ji klesat dolů, že se téměř dotýká země, kde bych chtěla co nejdřív vidět zahrabané jeho páchnoucí tělo. Není důležité, že já sama po něm netoužím. Důležité je, že jsem konečně pochopila poučení z Kršnova p říběhu. Já jsem ta okouzlující žena! Pistole Eddiemu v ruce už doslova kmitá a on na mě zírá, jako na něco, co v životě neviděl. Dokonce ho už ani nezajímá moje krev.

Chce všechno – chce moje maso. Dávám si na čas, vychutnávám si jeho odporný škleb. Před pár dny se mým pokusům o cestu do jeho duše ubránil – a zahynul můj miláček. Tentokrát se mi neubrání a zahyne sám.

Já jsem ty krásné dívčí nohy ze školy, kterých se nikdy neodvážil dotknout.

Další píseň. Další polibek ze záhrobí.

Eddie si olizuje rty.

„V životě nezažiješ to, co se mnou,“ šeptám. Nezpívám ten nápěv.

Zpívá se sám. Eddie sebou cuká, je posedlý touhou. „Nezažiješ,“

pronáším vlhkými rty. A další zpěv. To jen tak neskončí. Eddie odhazuje bouchačku a divoce se na mě vrhá. Líbáme se.

Mhmm… fuj!

Mírně se odtahuju, aby si mě mohl vychutnat celou.

„Mám to ráda studené jako led,“ říkám.

Eddie mi rozumí. Je zmrzlinář, odborník na zmrazování mrtvol.

To je jeho svět a neměli bychom mu to vyčítat. Zvlášť, když můj návrh přijímá a táhne mě v domě dozadu, k ohromné mrazírně, v které za temných nocí cumlá nanuky. Jsem strašně slabá – Eddie mě 130

vleče za vlasy. Otvírá tlusté bílé dveře a háže mě dovnitř, do mrazivého oparu, do chladné tmy, kde jeho oči nejsou tak ostré jako moje, a kde naše citlivost na chlad má projít kritickým bodem. Kdo padne první? Přistávám na zadek, ale okamžitě se zvedám.

Eddie mě sleduje svýma úchylnýma očima. Předpokládám, že se nebude zdržovat, aby mě svlékal do naha. Pohybem hlavy si

odhazuju vlasy na stranu a pokládám si pravou ruku na levé ňadro. A naposledy, než znovu promluvím, notuju svůj zpěv.

Pak říkám: „Mám to radši po tmě. Připadá mi to perverznější.“

Eddie – má víc spínačů. Tímhle se mu ohýbá noha v koleni.

Zavírá za sebou dveře. Buď v mrazírně není žádné osvětlení, nebo nefunguje. Je jenom tma, je jenom chlad.

Slyším ho, jak jde ke mně.

A nejen to. Vidím jeho nejasné kontury, dokonce i v té absolutní temnotě. Podle toho, jak tápe, usuzuju, že mě nevidí vůbec. Mráz okamžitě zpomaluje jeho upíří krevní oběh. Je to dobrá, ale taky špatná zpráva. Čím bude Eddie slabší, tím snadněji ho zvládnu. Ale stejný efekt se může projevit i u mě. Jedinou mojí výhodou je, že vím, jak zpomalení probíhá. Pravda je, že hadi se za zimních nocí nepáří. Mrazírna sráží Eddieho rozbouřenou vášeň, právě když to nejmíň potřebuju. Než stačím vyloudit další melodii, zastavuje se uprostřed chůze a mě je jasné, že moji léčku prokoukl. Na místě se obrací a vrhá se zpátky ke dveřím.

Podrážím mu nohy. Padá na podlahu.

Pro případ, že by se dveře zabouchly a někdo v mrazírně zůstal, je podle předpisů povinné mít neustále uvnitř sekeru, aby se takový nedobrovolný vězeň mohl prosekat ven. V Eddieho mrazírně visí sekera na vnitřní straně dveří, což je také podle předpisů. Zatímco Eddie leží, přebíhám mu po zádech a po hlavě a zmocňuju se sekyry.

Je to velká širočina. Zvedám ji nad hlavu a cítím její těžké ocelové ostří až v morku kostí. Věřím v zázraky.

„Jaká příchuť to bude, chlapečku?“

Eddie se rychle zvedá na kolena, šátrá po mně ve tmě, ví že tam někde jsem, ale netuší, co mám v rukou.

„Co?“ leze z něj.

„Červená? Malinová?“ křičím.

131

A vší silou spouštím sekeru k zemi. V tu chvíli je o hlavu kratší. Z

otvoru po krku prýští černá krev, podobanou palici odkopá vám do něčeho, co nejspíš bude regál s polárkovými dorty. Sekera mi vypadává z rukou. Nahmatávám ve tmě dveře a mám co dělat, abych je odsunula. Jsem se silami u konce. I když mám k dispozici sekeru a jsem vampýra, ven už bych se prosekat nedokázala.

Poklekávám u gauče. Joel umírá. Zbývá mu minuta, možná dvě.

Beru do dlaní jeho skleslou hlavu. Otvírá oči, chce se na mě usmát.

„Dostala jsi ho?“ šeptá.

„Ano. Je po něm.“ Odmlčuju se a stáčím oči na jehlu, kterou mám ještě v paži, na stahovadlo a plastikovou hadičku. Vážu na hadičce uzel, aby mi krev netekla na podlahu. Dívám se Joelovi do tváře a pociťuju výčitky svědomí. „Víš, kdo jsem?“ ptám se ho.

Těžko ze sebe souká slova. „Ano. Vím.“

„Chceš být jako já?“

Zavírá oči. „Ne.“

Chytám ho za ramena a třesu s ním. „Ale vždyť umřeš, Joeli!“

„Ano. Vím.“ Hlava mu klesá na prsa. Jeho dech je jako vzdálená ozvěna, jako praskání na horském jezeře, které se n a zimu přikrývá ledem. A říká ještě jedno slovo, jedno sladké slůvko, které se mi jako ostrá jehlice zabodává do srdce, aby mě potrestalo za to, co jsem mu udělala. „Síto…“

Vteřiny ubíhají. Vždycky ubíhají. Ani slunce se vší svou

obrovskou mocí je nemůže zadržet a smrt je jako záblesk světla v temnotách. Eddie má rezervní jehlu. Leží na jídelním stole, jako by čekala, až ji popadnu a zapíchnu do božího oka. Pán ze mě vymámil slib, že nikdy neudělám nového upíra a slíbil mi za to milost, svou ochranu. A přestože jsem už jednoho udělala z Raye, Jakša tvrdil, že se i nadále těším Kršnově milosti. Rozhodující prý bylo, že jsem Rayovi dala svou krev, abych ho zachránila, a udělala jsem to jenom proto, že jsem ho milovala.

„Moje milost je tam, kde je láska.“

Jsem přesvědčená, že i Joela můžu zachránit. Vím, že je to moje povinnost.

Ale miluju ho?

Ať mi bůh odpustí – já nevím!

132

Pomalu se vleču do kuchyně a beru se stolu rezervní jehlu.

Perfektně sedí na plastikové hadičce. Mám paži přiškrcenou stahovadlem, a tak tlak z mých žil požene mou krev do Joelových žil.

Stejně jako před šesti týdny Ray, tak i Joel se na věky změní. Dívám se na jeho bledý obličej a kladu si otázku, jestli vůbec nějaký tvor, ať už smrtelný nebo nesmrtelný, má právo rozhodovat o něčem, co má být na věky. Vím, že by mi chyběl, kdybych ho nechala umřít.

Sedám si na gauč, beru Joela do náruče a napichuju mu jehlou žílu. Moje krev – teče do jeho těla. Kde se zastaví?

Jak se do gauče ponořuju hlouběji a začínám ztrácet vědomí, napadá mě, že mě ráno bude proklínat za to, co na něj přijde každou noc. Řekl mi, abych to nedělala, a já ho neposlechla. Třeba mě zabije. Ale jsem tak slabá, nevím, jestli by mi to vadilo. Jen ať nese dál břemeno naší sudby. Bude posledním upírem.