Christopher Pike

Stopy hrůzy 68

Podlé srdce

I.

Mysl zabijáka je prázdná.

Provázky si zahrávají s loutkou.

Představ si pak mysl, kde když se zatáhne za provázek, tak někdo zemře – nevinná spící ve své posteli. Představ si to a pak rychle zapomeň, dřív než to pronikne hluboko a přesvědčí tě to, že my všichni jsme loutky v představení bez pravidel.

Ale možná, že to není pravda.

Na tom nezáleží. Zdá se, že je to pravda.

Dusty Shame nehrál podle žádných pravidel. Za svůj život už zabil dvakrát a teď jde zabít potřetí. Ne, že by ho bavilo brát lidem život. Nebyl psychopat v tom běžném slova smyslu. Nesnil o krvi a křiku nebo o studeném potu, který se mu rozlévá po těle, ani o návalu sexuálního vzrušení. Dokonce mu ani většina lidí nevadila, natož aby je nenáviděl. Nikdo mu nikdy neudělal nic obzvlášť špatného a než začal zabíjet, nikdy ho ani nenapadlo někomu ublížit.

Dnes večer to bude vražda číslo tři. Tři – okouzlující číslo.

V čem ale bylo kouzlo pro ubohého Dustyho? Kde byl ten důvod?

Odpověď byla tak jednoduchá, že to nemohla být konečná

odpověď. Teď už to musí být napsáno. Dusty zabíjel, aby si mohl odpočinout. Jen tehdy, když navždy zavřel oči někomu jinému, mohl zavřít své vlastní oči a spát beze snů a bez hlasu, který mu říkal, že je čas na probuzení a na další bolest.

Samozřejmě, že to znamenalo, že Dusty je blázen. Lidé, kteří slyší hlasy, jsou trvale duševně nemocní, řekl by expert. Ale málo expertů vůbec kdy bylo v mysli podobné té Dustyho. Kdyby se tam dostali, zjistili by, že duševní choroba byla stejně záhadná jako důvod sám a 4

že oboje bylo od sebe často velmi těžko oddělitelné.

Dusty byl možná blázen, ale byl také příjemný mladý muž.

Bylo mu osmnáct. Byl v posledním ročníku střední školy, šest týdnů před maturitou. Jeho známkový průměr byl tři celé šest.

Vybral si chemii, počty, počítače a němčinu. Chystal sena vysokou školu, jestli ovšem předtím neskončí na elektrickém křesle.

Byl to pěkný mladý muž. Měl světle hnědé vlasy, hebké a jemné jako vlasy andělů, oči zelené jako tráva ve večerním šeru. Měřil pět stop deset palců, byl zdravý a svalnatý, ale často ho pálila žáha. Když byl ve společnosti, byly jeho pohyby trhané. Když byl sám, obzvláště když zabíjel, pohyboval se jemně a ladně jako tanečník. A to vždy, ačkoliv jednal tiše. Kdyby nebyl tak tichý, určitě by mohl mít spoustu schůzek. A možná, že kdyby mluvil s více dívkami a naslouchal jejich hlasům místo tomu ve své hlavě, nestal by se z něj vrah.

Možná. Možná ne.

Dustyho první dvě oběti byly dívky.

Bylo pondělí, pozdě v noci. Dusty projížděl tmavými

kalifornskými ulicemi svého města, China. Je to předměstí v okresu San Bernardino, který sousedí s okresy Los Angeles a Orange. Mířil k domu své příští oběti. Před lety bylo Chino místem, kde se na dvorech přivazovali koně, dnes se všude stavěly nové domy. Město bylo Dustyho domovem po celý jeho život. Nemohl říci, že má tohle místo rád, i když to mohlo být také tím, že jeho život byl smutný.

Jeho příští oběť měla být Nancy Bardellová, která od něj bydlela jenom dvě míle daleko. Znal Nancy ze školy, na rozdíl od dívek, které zabil a které znal pouze prostřednictvím linek národní počítačové sítě Einstein. Nancy chodila do stejné chemické laboratoře a do stejné třídy – seděla dvě řady před ním vpravo.

Několikrát s ní mluvil, i když nikdy ne dlouho. Byla to hezká dívka s dlouhými hnědými vlasy, a když se smála, což se stávalo často, dělaly se jí na tvářích dolíčky.

Dusty zaslechl, že jej í rodiče odjeli na několik dní pryč. To byl hlavní důvod, proč si vybral právě ji a ne někoho jiného. Nancy byla také jemná dívka a zřídkakdy o někom řekla něco špatného. To bylo pro Dustyho důležité, aby každá jeho oběť byla co nejvíce nevinná.

5

Ve skutečnosti Dusty Nancy miloval.

Pozdní dubnová noc byla teplá – květen a další kalifornské léto bylo za dveřmi – a ulice byly téměř prázdné. Dusty měl nejraději pozdní noční hodiny, kdy byl hluk města nejmenší. Byl obzvláště citlivý na dav a hluk davu. Bylo to, jako by mentální stav mnoha myslí působil na jemná centra jeho mozku. Návštěva promenády ho často nesmírně vyčerpávala. Když vůbec někdy usnul, což se mu podařilo zřídkakdy, bylo to obvykle ve dne, po vyučování.

Věděl ale, že jestli se mu podaří zabít Nancy a zbavit se jejího těla bez toho, aby byl chycen, mohl by zbytek dnešní noci dobře spát.

Dustymu by se to, co dělá, možná ošklivilo, ale nechtěl jít do vězení.

Cítil, že kdyby ho uvěznili, hlas by ho donekonečna strašil a on by nemohl udělat nic, aby ho utišil. Toho se bál nejvíce, i když tu byly také další věci.

Nancy bydlela na konci slepé uličky v jednom z nových obytných traktů v Chinu. Dusty zatočil do její ulice, vypnul motor a nechal auto dojet až k příjezdové cestě u Nancyina domu. Nerad přijížděl autem tak blízko, ale bylo to nezbytné, když přišel čas vynést tělo ven. Nikdy nenechal tělo ležet, hlas byl na tohle přísný. Proto také rodiče jeho prvních dvou obětí ještě dosud hledali své dcery. Občas viděl plakáty nabízející odměnu za informaci o jejich zmizení. Věděl, že rodiče budou po svých dětech pátrat ještě dlouho.

Nancy bydlela v jižní Kalifornii celý svůj život. Dusty věděl, že její otec pracoval jako inženýr u Hughes Aircraft a že její matka se starala o předškoláky. Nancy byla jedináček. Její nejlepší kamarádkou byla Sheila Hardholtová, která pracovala s Dustym ve dvojici v chemické laboratoři. Sheila se Dustymu také líbila.

Slepá ulička byla dobře osvětlená, což ho trápilo. Všechny nové obytné trakty v Chinu byly plné světel. Dům byl také dobře viditelný z mnoha okolních domů. Kdyby někdo mrkl z okna, až ponese tělo ven, dostal by ho do vážných problémů. Věděl ale, že doba, po kterou je zranitelný, je velice krátká – nanejvýš minuta. Doba, po kterou bude mít tělo ve svých rukou. Kdyby ho soused viděl teď, jak sedí v autě, sotva by spustil poplach. Bylo by těžké vystopovat jeho auto, když ho jenom letmo zahlédl. Červených Fordů Escort bylo v L. A. za čtvrťák tucet. Navíc zamazal poznávací značku blátem.

6

Dusty seděl chvíli v autě a pozoroval dům. Měl dvě podlaží.

Nancyina ložnice byla pravděpodobně ve druhém. I když většina sousedních domů neměla ještě dvorky dokončené, Nancyini rodiče utratili spoustu peněz na úpravu okolí domku. Trávník byl z husté trávy kostřavy, která je v této oblasti běžná. Čerstvě zasázené křoví obepínalo čisté oranžově štukované zdi. Důležitější než tyto detaily byly šest stop vysoké zdi a vrata, která budou určitě zamčená. Bylo více než pravděpodobné, že bude muset tělo vynést předními dveřmi.

To je něco, co nikdy předtím nedělal.

Zdi pro něj nepředstavovaly žádný problém, může je přelézt.

Zatímco seděl v autě, rozhodl se, že to tak udělá a pak se pokusí najít vzadu otevřené okno. V kapse si nesl nářadí na otevírání zámků.

Nikdy si se zámky nehrál, a tak jeho dovednost otevírat zámky byla přinejlepším minimální. V kapse měl dále lepicí pásku a věděl, že ji může použít na okno a rozbít ho, aniž by nadělal příliš hluku. Tak to udělal v noci, když navštívil dům Stacy Dominové a zabíjel poprvé.

Měl ještě pár dalších nástrojů: špičaté kladivo, dva velké pytle na odpadky a bílý ručník. Kladivem zabíjel. Jeho úzká hlava z něj dělala mnohem nebezpečnější zbraň, než jakou je normální kladívko. Pytle byly na tělo – jeden na jeho horní, druhý na dolní polovinu. Ručník byla jeho specialita. Těsně předtím, než zasadí svůj smrtící úder, obvykle do oblasti spánku na straně hlavy, hodí ručník přes hlavu dívky. Vynakládal velké úsilí, aby nikde nezůstala krev a nechával tak pro policii a rodiče domněnku – nebo alespoň možnost – že jejich dcera utekla, nebo byla unesena. Ale ani policie, ani rodiče se z této myšlenky dlouho těšit nebudou, protože se neobjeví žádná žádost o výkupné.

Ponechat tyto možnosti bylo důležité k tomu, aby se hlas

uspokojil. Ohromně zvětšovaly utrpení plynoucí z jeho činů.

Na rukou měl kožené rukavice. Měl je pokaždé.

Dusty sebral kladivo, pytle na odpadky a ručník a nacpal je do báglu, který nosil na rameni. Zhasl světlo, potichu otevřel dveře a stanul na betonové příjezdové cestě. Zavřel dveře, ale úplně je nezabouchl. Když skončil, dával přednost uložení těla do kufru, ale kdyby spěchal, mohl by ho položit na sedadla. Ta byla, stejně jako kufr, potažena igelitem, který získal z popelnic za čistírnou. Udělal 7

vše, aby zabránil umazání svého auta krví.

K domu se přiblížil zprava, naproti krytému chodníčku a za okamžik byl za cihlovou zdí. Zadní dvůr ho nepotěšil. Ze dvou domů, které byly o trochu výše než Nancyin, byl na dvůr úplně volný výhled. Na chvíli se zastavil, aby se ujistil, že už je pozdě a že ty dva domy vypadají spící stejně, jako by byly prázdné.

Rychle prohlédl zadní Nancyina okna a zjistil, že jedno je napůl otevřené. Trochu se mu ulevilo, i když svaly téměř neovládal a jeho dech byl rychlý a nepravidelný. Ve svém nářadí měl malý šroubovák.

Vytáhl ho a zasunul pod spodní stranu okenní sítě a pomalu ji ohýbal vzhůru, až se uvolnila. Položil ji na zem a jemně uvolnil okno. Za chvíli se už dlouhým krokem mohl dostat dovnitř.

Byl v obývacím pokoji. Na novém nábytku se odráželo žluté světlo pouličních lamp, ve vzduchu bylo cítit mdlý zápach čerstvého laku. Několik sekund stál bez hnutí a snažil se zhluboka dýchat.

Zvuk jeho srdce byl jako padající kamení. Musel sám sebe

přesvědčovat, že se bušení neodráží od stěn a jeho ozvěna nedoléhá k uším spící Nancy.

Pustil se nahoru po schodech, aniž by se vůbec obtěžoval

zkontrolovat pokoje v přízemí. Věděl, že Nancy je nahoře, cítil ji, i když ji neviděl, ani neslyšel. Cítil její život stejně jasně, jako ucítí, jak jím bude procházet, až to dotáhne do konce. Spolu s úderem do mozku jím projde její duše. A v tu chvíli v něm něco vzdychne a on ucítí klid, i když jenom na malinkou chvilku. Alespoň tak to předtím bylo.

Bylo to příliš snadné, příliš dokonalé. Dveře všech tří ložnic v prvním patře byly otevřené. Nancy patřil malý pokoj vpravo, její jemný rytmický dech se šířil do úzké chodby jako dětská písnička unášená jarním větříkem. Když byla Nancy vzhůru, působila vždy na Dustyho jako milá dívka, ale ve spánku na něho zapůsobila ještě předtím, než ji uviděl, takovým způsobem, jak to dokážou jen svatí.

Ona byla nevinnost. Téměř slyšel, jak v jejích snech zpívají andělé.

Je podivné, že ta její vlastnost, ta dobrota, nečinila pro něj vraždu těžší, ale naopak snadnější. Nebo to možná nebylo zase tak podivné, protože Dusty byl v mnohém podobný své přezdívce Dust ( prach, pozn. překl.) a viděl všechno z úrovně země, kde hmyz plazící se 8

blátem je nejlepším přítelem květin, které prostupují vzduch svou vůní.

Dusty přišel k otevřeným dveřím, stál a díval se na Nancy. Ležela na zádech, oblečená ve velkém tričku, bílých kalhotkách, pokrývka volně zakrývala její opálené nohy. Její hnědé vlasy spočívaly na polštáři. Byly tak dokonalé jako látka utkaná z hedvábných nití.

Pravý loket měla ohnutý v ostrém úhlu a rukou si mačkala bradu, jako by byla hluboce zamyšlená. Druhá ruka jí visela z postele a téměř se dotýkala podlahy, vůbec se nebála strašáka, který může číhat pod postelí. Samozřejmě, že se nebála, pomyslel si Dusty, byla pod dohledem andělů.

Nebo pod dohledem něčeho jiného.

Stejně starého jako andělé.

Dusty vyndal z tlumoku ručník a kladivo.

Chtěl, aby to bylo rychlé. Nechtěl, aby trpěla. Pomyšlení na krev ho soužilo. Mohl by tak zanechat důkaz, že došlo k souboji. Musel na ni položit ručník, aniž by ji vzbudil. Dokázal to udělat u své druhé oběti, protože spala velmi tvrdě. Poznal to z jejího hlasitého chrápání. Nevěřil ale, že by to s Nancy bylo tak snadné. Promýšlel všechny možnosti, než vymyslel plán.

Rozhodl se změnit místo, kam uhodí. Neudeří Nancy do spánku, ale přímo na čelo. Přehodí ji ručník přes hlavu a udeří. První rána ji možná nezabije – lebka je vpředu silná – ale omráčí ji a on bude mít čas na další úder. Když se přiblížil k její posteli, poznal, že nemá příliš mnoho času. Když ji rychle nezabije, bude křičet, a obě okna v její ložnici jsou doširoka otevřená. Nechtěl, aby křičela. Nechtěl, aby věděla, že zemře.

Ručník v levé ruce, kladivo v pravé. Postoupil asi na stopu od postele a po rukou mu stékal studený pot. Teď náhle neslyšel tlukot svého srdce, ani svůj dech, slyšel pouze její dech, její život, ji. I když Dusty věřil, že její duše jeho útok přežije, nevěřil, že to přežije její osobnost. Věřil, že v nebi si žádná duše nepamatuje, jaká byla na zemi. Věřil, že by nebylo možné užívat pravý klid s takovými vzpomínkami, obzvláště se vzpomínkami, které měl on. Nancy bude Nancy už jenom sekundu.

Dusty ji přehodil ručník přes obličej.

9

Přistál hladce, jako papírový kapesník snášející se na ležící panenku.

Dusty zvedl kladivo, aby udeřil.

Nancy se posadila. Řekl by, že doslova vystřelila. Úplně ho překvapila. Pohybovala se tak přirozeně, tak beze strachu, že to vypadalo, jako by ji vzbudila její vlastní matka. Ručník jí spadl z obličeje na klín. Otevřela oči a podívala se na něj. Její pohled nevyjadřoval strach nebo překvapení, i když byla jen částečně vzhůru. V jejím výrazu nebyl ani náznak toho, že by věděla, co se děje. Její hlas byl jako hlas zívajícího dítěte.

„Ahoj,“ řekla.

Dusty udeřil kladivem. Protože ji chtěl zasáhnout ležící, zasáhl ji špatně. Kladivo jí roztříštilo čelo mezi obočím, ale síla úderu směřovala níž. Nakonec jí zlomil nos. Slyšel s labý zvuk tříštící se chrupavky. Když ji zasáhl, hlava jí spadla dopředu, její oči ale zůstaly kupodivu otevřené. Poznal to podle jejích řas. Krev jí vytryskla z nosu na ručník a na její triko. Dusty nevěděl, zda její oči signalizují bezvědomí. Pochyboval o tom. Ale nechtěl nechat nic na náhodu. Opět zvedl kladivo a zasadil jí pořádnou ránu do temene.

Tentokrát se ozval hlasitý zvuk, jak se silná kost tříštila pod chladnou ocelí. Nancy se skácela dopředu.

Zachytil ji v pádu a upustil kladivo na podlahu. Rychle jí omotal hlavu ručníkem. Všude byla krev. Krev z její tváře a z hlavy. Ale ne moc. Na chvíli ji držel, držel ji, jako kdyby ji něžně objímal. Líbilo se mu to. Ano, bylo to ono. Něco, možná že prudký závan teplého vzduchu, snad letmý dotyk astrální matérie, opustilo její tělo, nechalo ji bez života a dotklo se ho, když ho míjelo. Uvnitř cítil důvěrně známou radost, úlevu, kterou to přineslo, a ticho – zlověstné ticho, blízké božskému tichu. Právě tehdy si Dusty vzpomněl na Boha a rád by věděl, proč ho Bůh nutí jít do takových extrémů, aby našel klid.

Byl vděčný, že Nancy našla klid. Neuměl si představit její šťastný život s jejím častým smíchem. Neuměl si představit šťastný život pro nikoho a dost.

Po chvilce položil Dusty Nancyino tělo z postele na podlahu, opatrně, aby se jí ručník nesesmekl z hlavy. Byla neuvěřitelně lehká, měkká, dosud teplá, cítil to dokonce skrz rukavice – bylo opravdu 10

příjemné ji držet. Vytáhl z tlumoku jeden zelený pytel na odpadky, přidržel ručník na svém místě a přetáhl jí pytel přes hlavu a hruď až dolů k pasu. Přitom ho zneklidňovala pouze jedna věc. Chybělo m u její dýchání. Rád ho poslouchal a bylo smutné, že utichlo nadobro.

Natáhl se pro druhý pytel, a když ji celou schoval, vytáhl lepicí pásku a slepil pytle dohromady. Ze zkušenosti věděl, že se páska nepřetrhne. Vytvořil něco jako obdobu plastikového pytle na mrtvoly a těšilo ho vědomí, že Nancy byla uvnitř v bezpečí.

Nyní nadešla nejtěžší, nebo alespoň nejnebezpečnější část. Musel se zbavit těla a musel to udělat před východem slunce, což nastane přibližně za tři a půl hodiny. Hodil kladivo do báglu a namířil si to k jejímu stolu. Shrábl její peněženku a hodil ji taky do báglu. Věděl, že tím, že vzal tuhle jedinou věc, vytvoří dojem, že Nancy utekla z domova. Alespoň policie se na to zaměří. Rodiče tomu samozřejmě nikdy nebudou věřit.

Dusty ve spěchu upravil postel a spěšně si prohlédl pokoj, aby se ujistil, že tam po sobě nezanechal žádnou stopu. Pak ale udělal něco, co bylo v rozporu s tím, o co se snažil, s péčí, kterou tomu věnoval.

Vzal malou čtvercovou kartičku a položil ji na Nancyinu postel.

Tak, aby si ji každý všiml.

Kartičku se zvláštním znakem.

Dusty si klekl a opatrně zvedl tělo do náruče. Bylo to teď jenom tělo, nic víc. Vyrazil dolů po schodech.

Než vyšel předními dveřmi z domu, složil své břemeno a rychle vrátil na své místo síť u okna, kterým vlezl dovnitř. A také okno zavřel. Věděl, že policie bude zkoumat každé okno a hledat znaky násilného vniknutí, ale věřil, že ze síťky, kterou vysadil, se nic nedovědí. Dával si velký pozor, aby kov šroubovákem nepoškrábal.

Než vyšel s tělem, vykoukl nejdříve předními dveřmi ven. Štěstí ho neopustilo. Okolí dál klidně spalo. Když odcházel, zabouchl nohou dveře, ale udělal to opatrně a téměř nehlučně. Ujistil se, že se zabouchly. O chvíli později už byl u auta. Musel položit tělo na příjezdovou cestu, aby se dostal ke klíčkům a otevřel kufr.

Uvědomoval si, že se vystavuje zkoumavému pohledu pouličních světel, ale jeho sebevědomí vzrůstalo. Tak tomu bylo i u těch dvou předchozích vražd. Začínal noc jako nervózní troska, ale jakmile už 11

měl jednou tělo v rukou, cítil se nepřemožitelný. Zároveň si ale uvědomoval nebezpečí, kterým je přehnaná sebedůvěra. Když se bál, byl ostražitý. Věřil, že strach jeho smysly zostřoval, neotupoval je.

Položil tělo na igelit do kufru. Hlava lehce zaduněla, když se svezla na stranu jako loutka padající z odříznutých provázků. Zavřel kufr tak nehlučně, jako když otvíral a zavíral každé dveře a okno v domě. Vlezl do auta a zasunul klíček do zapalování.

Nastartování auta bylo nebezpečné. Když jsou lidé vzhůru, často vykukují z oken, když blízko startuje auto. Zapnutí motoru byla nejhlučnější věc, kterou udělal od vjezdu do slepé uličky. Naštěstí bylo jeho auto jen několik let staré a nastartovalo rychle. Vycouval z příjezdové cesty hned, jak motor naskočil. Dostal se ze slepé uličky šedesát sekund poté, co s tělem opustil dům.

Pár mil severně od China byla mezistátní silnice I-10, silnice dobře známá všem cestujícím napříč kontinentem. Po I-10 se dalo jet z jednoho konce země na druhý. Dusty najel na I-10 a jel na východ s m ě r e m n a I-15, další silnici dobře známou obyvatelům jižní Kalifornie – byla to přímá c esta do Las Vegas. Dusty odbočil na sever na I-15 ve směru do Vegas a projel částí hor, které obklopovaly kotlinu L. A. Byl opatrný a nejel příliš rychle, ale za čtyřicet minut od odchodu z Nancyina domu už byl v poušti. Jel s otevřeným okénkem, a čím byl dál, stával se vzduch teplejším a sušším. Sjel z I-15 na méně známou silnici 395 a plížil se tmavou nocí, občas osvětlovanou odrazem jeho světel na vysokých kaktusech. Provoz byl řídký, většinou jenom dálkové kamiony, které se snažily získat náskok pro další únavný den na cestě. Jakmile byl na 395., více se uvolnil a nechal rychlost pomalu stoupat. Věděl, že policie tady otravuje jenom zřídka. Byl na 395. v poslední době několikrát. Od této pouštní silnice to nebylo daleko tam, kde pohřbíval své oběti.

Bylo to jeho vlastní místo. Byl si jistý, že nikdo jiný o jeho jeskyni nevěděl, nebo jinak, věřil tomu, že by ho to tam prostě jen t a k n e vedlo. Objevil ji několik dní předtím, než navštívil Stacy Dominovou. Našel to v poledne, když bylo slunce přímo nad hlavou a všechno spalovalo, úzký vchod na konci rokle, vchod skrytý za velkou skálou, který vedl do studené jeskyně s jemným pískem na podlaze. Intuitivně, ještě předtím, než tam kopal a potvrdil tak své 12

pocity, věděl, že tam byla pohřbena další těla. Vyschlé kostry s čistými lebkami, které neztratily své úšklebky.

Po dvaceti mílích po 395., na vrcholu pozvolného stoupání, které poznal i ve tmě, Dusty najednou odbočil ze silnice a ploužil se krajinou, která byla jako vyříznutá z odvrácené strany měsíce. Dusty musel použít stěrače a umýt čelní sklo. Dosud jel po bezpečné cestě, i když byla už před lety opuštěná a ponechána hadům a laskavci. U

této polní c esty nebyl žádný dům ani opuštěná bouda, a proto se divil, proč byla vůbec postavená. Bylo to jedno. Byl tam tak izolovaný, jak jen ve Spojených Státech mohl být, a nikoho neměl v patách.

Další jeho značkou byl vysoký sukulent-juka, Jozuův strom, polomrtvý, se suchou silnou větví ohnutou pod tíhou let, ohnutou přesně ve směru k jeskyni. Hlas věděl o Jozuovi a říkal, že se to má brát jako znamení dávných vítězství. Když ho Dusty uviděl, zatočil ještě jednou doprava. Vůz skákal na kamenech a písku a Dusty slyšel, jak se tělo v kufru kutálí. Než se vrátil domů, vždy auto u čerpací stanice nejdříve umyl.

Asi dvě míle od polní cesty byl donucen zaparkovat před

hromadou balvanů, které nedovolovaly pokračovat žádnému autu. Po fyzické stránce byl následující úkol nejnáročnější z celé noci.

Jeskyně byla jen půl míle daleko, ale bylo to daleko na nesení těla, a to i takového, které vážilo jenom sto liber. Potom, ještě než bude moci vykopat hrob, bude muset zahladit své stopy a vrátit se do auta pro lopatu. Nedokázal by nést tělo i lopatu najednou.

Noční vzduch byl suchý i na poušť. Když vylezl z auta, přál si, aby měl s sebou láhev vody. Rychle se rozhodl, že odnese tělo do jeskyně a pak zajede na silnici dát si předtím, než se pustí do kopání hrobu, velkou kolu. Podíval se na hodinky a poznal, že je to bláznovství. Byly dvě a půl hodiny do rozednění a on potřeboval polovinu tohoto času na dokončení noční práce. Dosud chtěl získat alespoň tři hodiny na spánek předtím, než začne škola. Okamžitě po vraždě by vyučování nevynechal.

Měsíc už zapadl a krajina byla černá jako dno vyschlé s tudny.

Předtím, než vytáhl z kufru tělo, popadl svou baterku, rozsvítil ji a dal si ji za opasek tak, aby mu svítila na nohy. Nebylo to ideální.

13

Když ale nesl tělo, šel pomalu a světlo baterky mu stačilo k tomu, aby se vyhnul zakopnutí. Když bylo vše na svém místě, sehnul se a sebral zelené pytle na odpadky.

Podceňovat pouštní teploty bylo nebezpečné. Byly čtyři hodiny ráno a muselo být tak třicet stupňů. Dusty musel na cestě k jeskyni čtyřikrát zastavit, aby popadl dech a pokaždé cítil, že se z dehydratace zhroutí. Jakmile ale došel k jeskyni, sklonil hlavu a záda a protáhl se kolem úzkého vysokého kamene, který kryl vchod, cítil se lépe. Dále v jeskyni mohl stát vzpřímeně a teplota zde byla o dvacet stupňů nižší než venku. Často žasl nad chladem toho místa a očekával, že pod ním je podzemní tok. Když seděl v jeskyni dlouho úplně potichu, jako po tom, když pohřbil svou poslední oběť, slyšel slabý bublavý zvuk.

Vydechl úlevou a přešel do zadní části jeskyně, kde tělo položil dojemného bílého písku. Nezastavil se, aby si odpočinul. Věděl, že nejlepší bude dokončit práci předtím, než si odpočine a svaly se mu křečovitě stáhnou. Otočil se a spěchal z jeskyně zpět ke svému autu.

Kopání hrobu, uložení těla dovnitř a zakrytí trvalo něco přes hodinu, i když pracoval s jemným pískem. Bylo to proto, že Dusty nikdy nešetřil na hloubce jam. Dával těla alespoň pět stop hluboko, vědom si toho, že divoká zvířata by je mohla vyčenichat a vyhrabat.

Když začal zasypávat pískem to, co zbylo z Nancy Bardellové, nezastavil se ani na chvilku. Teď byla jeho mysl úplně prázdná.

Na východě se objevil náznak svítání, když konečně o pět vjel do China. Předtím, než jel domů, se zastavil v automatické myčce a obětoval čtyři čtvrťáky na umytí auta. Nedaleko myčky, v rohu parcely, stál automat na Pepsi. Hltavě vypil čtyři plechovky. V

myčce se také zbavil igelitu, který měl na sedadlech a v kufru auta.

Zahodil ho do velkého kontejneru. S uspokojením zjistil, že nikde nebyla ani jediná kapka krve. Nakonec si sundal rukavice. To byla poslední věc, kterou vždy dělal. Namířil si to domů, přičemž si byl vědom toho, že nezanechal sebemenší stopu, která by ho spojovala s tímto zločinem.

Mimo kartičky. Symbolu.

Proč ji tam nechal?

Protože mu hlas řekl, že musí.

14

Myslel si ale, že ani kartička s ním nijak nesouvisí. Jednoduše to spojovalo zločiny, jeden s druhým. A s minulostí.

Hlas říkal, že je to důležité.

Dusty bydlel se svojí invalidní matkou a s ilegální imigrantkou ze Salvadoru, která mu pomáhala starat se o ni. Jeho máma byla padesátiletá vdova, oběť osudu, který jí vzal manžela, když Dustymu bylo jenom devět let, a ji to připravilo o několik měsíců později o rozum. Ačkoliv byla středního věku, trpěla Alzheimerovou nemocí.

Nebyla schopná se sama najíst, ani najít koupelnu. Naštěstí – jestliže vůbec můžeme v Dustyho životě použít takové slovo – pan Shame po sobě zanechal velkou životní pojistku. Dusty tím pádem nemusel pracovat na plný úvazek a jeho matka se mohla vyhnout pochybné péči nějakého státního zařízení. Jeho matka byla živá mrtvola.

Nemohla mluvit, dokonce ho ani nepoznávala, a Dusty vážně pochyboval o tom, zda si pamatuje své vlastní jméno. Dosud chodila, ačkoliv její chůze připomínala artritického tučňáka. Chodila pouze, když ji někdo vedl. Celý den nedělala nic jiného, než že seděla v obýváku a tupě pozorovala oheň v krbu. Jako kdyby ten oheň bylo poslední vlákno, které ji pojilo, i když jenom slabounce, se světem.

Vydávala jenom slabý zvuk, když se Dusty nebo pomocnice pustili do čištění krbu. Tak to bylo od doby, co pan Shame zemřel.

Dusty strašně miloval svoji matku.

Ta žena ze Salvadoru se jmenovala Hilda Gardová. Z toho, co byl Dusty schopen zjistit, měla doma šest dětí a posílala jim téměř celý svůj plat. Její manžel byl zřejmě zabit v nějaké potyčce ohledně ceny láhve piva. Byla téměř tak samotářská jako jeho matka. Celé hodiny proseděla ve své ložnici a dívala se na španělské vysílání. Její angličtina byla tak mizerná jako její vaření. Dusty žil sám se dvěma ženami, se kterými nemohl doopravdy komunikovat.

Zaparkoval na ulici před svým domem a vešel bočními dveřmi.

Nedělal si starosti, že by si paní Garciová všimla jeho pozdního příchodu a vyptávala se ho. Měla tvrdý spánek a starala se o své věci.

I když z pohledů, jakými se na něj někdy dívala, měl pocit, že se ho bojí. Ale bylo to zřídkakdy a v zásadě spolu vycházeli dobře. Dusty si o sobě nikdy nemyslel, že by mohl někomu nahnat strach.

Než si šel odpočinout na dobu, která ještě z noci zbývala, zastavil 15

se, aby se podíval na matku. Ležela na zádech na své posteli a obě kolena měla skrčená. Spala tak každou noc od doby, co začala ztrácet rozum. Žluté noční světlo osvětlovalo roh místnosti. Měla dlouhou vlněnou noční košili, příliš teplou na duben, zašpiněnou

nekonečnými nehodami při jídle. Podle zvuku jejího dechu

předpokládal, že spí, když se ale více přiblížil, zjistil, že má otevřené oči. Neotočila k němu hlavu, když se přibližoval. Nedávala na sobě nijak znát, že ví, že je u ní.

„Mami,“ řekl. „Jsi v pořádku?“

Často se tak ptal, i když mu nikdy neodpověděla. Nepřestala zírat na strop. Sedl si na postel vedle ní a vzal ji za ruku. Její tělo bylo suché jako prach, který nasypal na tělo Nancy Bardellové.

„Měl jsem dobrou noc,“ řekl. „Všechno šlo dobře. Nemyslím, že by z toho mohly být nějaké problémy.“

Někdy jí také vyprávěl o vraždách, které spáchal, ale ne přímo, nikdy nepřišel s tím, že někoho zabil. Tehdy se její dech zrychlil a on si představoval, že mu rozumí. Nevěděl, proč to dělá.

„Teď bych měl jít do postele,“ řekl a stiskl jí ruku. „Tohle je pro mě ta správná doba na odpočinek, vždyť víš, když je práce dokončená.“ Sehnul se a políbil ji na čelo, a jakmile to udělal, zavřela oči. „Neboj se o mě, mami,“ zašeptal jí do ucha. „Tvůj chlapeček si vede dobře. Tak dobře, jak jen může.“

Dusty přišel do svého pokoje a zavřel dveře. Své nářadí, kladivo a tak dále, měl dosud v kufru auta, kde ho ještě chvilku nechá. Svlékl se do trenek a vlezl pod přikrývku. Na chvíli zavřel oči a snažil se zaslechnout hlas. Nebyl tam a jemu se ulevilo. Musel za tři hodiny vstávat, ale věděl, že bude spát tvrdě a doufal, že až se probudí, bude se cítit dobře. Už to bylo dávno, co se cítil dobře.

Těsně předtím, než usnul, myslel na to, jak se na něj Nancy podívala, když se vzbudila. Chvilku předtím, než ji udeřil kladivem.

Napůl spala, to je pravda, byla překvapená, ale teď si uvědomil, že ho musela poznat. Zajímalo ho, jestli s ní ta poslední myšlenka zůstala, když se dostala na druhou stranu. Pak si ale připomněl, že andělé si nikdy nepamatují na zemi, jakmile jsou jednou v nebi.

Řekl si, že je důležité, aby na to nikdy nezapomněl.

16

II.

Sheila Hardholtová seděla vzadu v chemické laboratoři se svým kolegou Dusty Shamem, míchala kyseliny a zásady ve zkumavkách a snažila se zjistit, kolik soli a vody by měli získat. Tyhle věci dělala jenom zlomkem svého mozku. Větší část její mysli se stále zabývala problémem, který jí soužil poslední týden. Už to bylo sedm dní, co jí její přítel Matthew Jaye řekl, že spolu skončili.

„Bylo to v tom, Sheilo. Nelhal jsem ti, když jsem ti říkal, že tě miluji. A ještě stále tě miluji, ale –“

Ach, to ale. Nebylo správné, že za tak krátkým slůvkem může následovat tolik bolesti. A všechno to začalo tak nádherně.

Vídala Matta ve škole dva a půl roku předtím, než se s ním zapletla na konci třeťáku. Vždy si myslela, že je přitažlivý, obzvláště jeho dlouhé hnědé vlasy, které nosil do copu jako Steven Seagal.

Nikdy s ním ale neměla společně vyučování a ani žádný důvod s ním dlouho mluvit. Ale pak, minulý květen, byla v místní knihovně a přemýšlela, co napíše do práce na hodinu dějepisu, něco o antickém Řecku, když na něj narazila. Seděl vzadu s nohama na židli a četl starý Playboy, časopis, o který neměla zájem. On ale neudělal nic, aby ho před ní schoval, když kolem něj procházela. Ve skutečnosti se na ni usmál a řekl ahoj.

„Ty jsi Sheila, že ano?“ zeptal se. „Viděl jsem tě ve škole. Já se jmenuji Matt.“

„Jo, Matte, taky jsem tě viděla. Jak ti to jde?“ Kývla na jeho časopis. „Děláš výzkum na hodinu anatomie?“

Nezačervenal se. „Vím, že to zní neuvěřitelně, ale nevzal jsem si tenhle časopis, abych se díval na obrázky. Je tady článek o hledání 17

zakopaných pokladů, což je něco, co jsem vždy chtěl dělat.“

„Uf. Věřím ti.“

„Je to pravda, vážně.“

Rozhodla se vzít ho za slovo. Byl kouzelný. „To zní exoticky.

Zajímáš se o poklady pod mořem nebo o zakopané zlato?“

„O oboje,“ řekl Matt. „Rád se potápím s akvalungem a mám rád tramping. Minulé léto jsem objevil v Sieře jeskyni plnou indiánských artefaktů. Byli to chudí Indiáni, a tak tam nebyly žádné poklady.“

Ukázal na stránku, kterou četl. „Ale to hlavní, po čem chci jít, je zlato, které Španělé ukradli Inkům a Aztékům. Spousta jejich lodí ho nikdy nedopravila zpět do Španělska, ale potopila se u pobřeží Jižní a Střední Ameriky. Byly to tuny zlata.“ Pokrčil rameny. „Samozřejmě, že jenom s ním. Potřebuješ spoustu dolarů a léta výzkumu k tomu, abys mohla vést takovou expedici.“ Odmlčel se a blíže se na ni podíval. „Právě teď bych byl rád, kdybych našel jediný drahokam v blátivé řece.“

Něco v jeho výrazu ji přimělo zamyslet se nad tím, jestli jeho poznámka nebyla dvojsmyslná. „Prozkoumáváš nějaké místní řeky?“

zeptala se bezmyšlenkovitě.

„Jo, ale jsou plné bláta.“

„Myslím, že bys měl hledat dál.“

„Taky si myslím. Co sem přivádí tebe?“

„Domácí úkol. Dějepis. Musím napsat nějakou práci.“

„Koho máš na dějepis?“ zeptal se Matt.

„Bakera.“

Matt se pousmál. „To je příjemný chlapík. Víš, že byl jedním z Pekelných andělů v šedesátých letech? Jednou v noci jsme spolu popíjeli a on mi o tom všechno řekl. Svoji ženu potkal na koncertu ve Woodstocku. On de facto říká, že se objevuje v nějakém filmu z toho koncertu – je to jeden z těch nahých chlapíků, kteří jsou celí tetovaní.“

Sheila byla fascinovaná, ale taky zvědavá, jestli to na ní nehraje.

Pan Baker byl její oblíbený učitel a byl podobný víc básníkovi než Pekelnému andělovi. A potom, šedesátá léta, to je už dávná minulost.

„Mohl by dostat vyhazov, kdyby se vedení dozvědělo, že popíjel se studentem,“ řekla.

18

„Důvěřuje mi, že o tom nebudu mluvit,“ řekl Matt.

„Vždyť mi to právě říkáš.“

„No jo. Ale já ti věřím.“

„Vždyť mě ani neznáš.“

„To ale není moje chyba.“

Ztichla. Možná, že se o ni zajímá. Náhleji začal přitahovat. Líbila se jí jeho chlupatá hruď. Byla široká a silná, bez ošklivě vyboulených svalů. A také se na ni díval tak zvláštně, že se cítila sexy. Nechápala, jak se mu to podařilo.

Věděla, že nevypadá špatně. Nedokázali byste si ji představit jako modelku nebo herečku, ale když měla svůj den, otáčeli se za ní. Měla hnědé krátké vlasy přistřihnuté do ofiny a jasné modré oči. Její pleť byla světlá a špatně se opalovala, ale neměla ani jedno znamínko.

Byla malá, štíhlá, měla hezké nohy, jemné ruce a poměrně malá prsa.

Měla ve zvyku hihňat se jako šestiletá holčička. Ale současně jí často lichotili, že má příjemný hlas, plný sex-appealu. Jeden spolužák jí kdysi řekl, že by si mohla vydělat majlant namlouváním knížek.

„Co chceš vědět?“ zeptala se.

„Ale nic.“ Odmlčel se. „Co děláš v sobotu večer?“

„Mám práci.“

„Opravdu? Já taky.“

„Tak proč jsi mě teda zval ven?“ zeptala se. „Já jsem tě nezval ven.“

„Och.“ Proboha. Připadala si jako hlupák. „Co děláš v pátek večer?“

Ne, on byl hlupák. Dosud byl kouzelný, i když podívejte se na ty oči. Laskavé jako oči štěněte.

„Ptáš se, jestli bych s tebou někam nešla?“ zeptala se. „Možná.“

„Chtěla bych to vědět dřív, než ti odpovím.“ Matt se bavil. Choval se sebevědomě. „Musím vědět, jestli se mnou někam půjdeš, než se tě zeptám,“ řekl.

„Budeš to muset risknout, chlapče.“

„Měla bys mi dát aspoň naději.“

„Proč bych to dělala? Už jsi mě urazil.“

„Omlouvám se.“

„To je v pořádku.“

19

Položil časopis a naklonil se k ní. „Měla bys mi dát naději, protože mám v pátek taky práci.“

„Pak jsou tvoje naděje mizerné.“

„Ale možná bych si mohl udělat volno,“ dodal.

„Řekni mi napevno, že si uděláš volno a já ti dám určitou naději.“

„Dobrá, budu v pátek nemocný. Jaká je šance, že se mnou někam půjdeš?“

„Půl na půl.“

Zamračil se. „Sheilo, vyložil jsem své karty na stůl, riskoval jsem jasné odmítnutí a ty mi dáváš jenom padesátiprocentní naději. To není fér.“

„Neriskoval jsi nic. Ještě jsi mě ani nepožádal, abych si s tebou někam vyšla.“

„Aha. Chápu, o co ti jde.“ Polkl. „Vždycky jsem tě chtěl lépe poznat.“

„Tak proč jsi ke mně ve škole jenom tak nepřišel a neřekl ahoj?“

„Protože jsi pořád s tím klukem.“

„S jakým klukem?“

„Tím, který se obléká, jako kdyby byl na MTV.“

„Ten chlapík je můj bratr.“

Na Matta to udělalo dojem. „Většina dívek z nižších ročníků je príma. Ty se nepoflakují se svými bratry.“

„Díky. Ale on se neobléká tak výstředně. Víš, to už je p odruhé, cos mě urazil. Tvé šance klesají. Ve skutečnosti myslím, že mám v pátek večer nějakou práci.“

Matt vypadal sklíčeně. „OK. Možná příští rok.“

„To už budu mít nějakého přítele.“ Pak se zasmála. „Matte, ty jsi takový blázen jako já. Proč se mě jednoduše nezeptáš?“

„Vezmeš si mě?“ řekl bez zaváhání.

„Já nevím. Jak mám vědět, jestli nejsi jeden z těch úchyláků, kteří pořád čtou pornografické časopisy? Nemůžu si přece vzít úchyláka.“

„Já je nečtu. Já si jenom prohlížím obrázky.“

„Konečně pravda.“ Odmlčela se, aby ho trochu vyvedla z míry.

Ale on tak vůbec nevypadal. Ona byla tou, které bušilo srdce. „Ano,“

řekla nakonec.

„Půjdeš tedy se mnou?“

20

„Ne, vezmu si tě. To víš, že s tebou půjdu. Ale musíš mě vzít někam, kde je hezky.“

„Co takhle do kina?“ zeptal se. „Miluju kino.“

Netrvalo dlouho, než se do něj zamilovala. Matt byl každým coulem příjemný a čestný mladý muž. Byl to člověk, s jakým by se u svých dcer smířily matky na celém světě. Jeho školní výsledky dosahovaly lepšího průměru, nebral tvrdé drogy a měl dobře placené místo. Na druhé straně jeho známkový průměr byl vysoký, protože si vybral převážně umělecké a hudební předměty. Pil příliš mnoho piva a byl barmanem ve striptýzovém lokálu v centru města. Dostal to místo tak, že předložil falšovaný průkaz a předvedl fenomenální mixérské umění, které pochytil od svého strýčka alkoholika.

Ale na ničem z toho nezáleželo. Milovala ho, protože ho milovala a byla to jenom skvělá shoda okolností, že on ji také miloval. Brzy dělali všechno společně: jedli, chodili do kina, studovali, dělali pěší túry. Bože, jak Matt miloval pěší túry. Téměř každý víkend si vyjeli do hor a vyrazili po nějaké odlehlé trase a kráčeli tak rychle, až si myslela, že jí snad upadnou nohy. Bylo neuvěřitelné, že na jejich túrách ji neuchvacovala krása, která je obklopovala, ale to, že byla s ním, znásobovalo krásu okolních lesů. Být s Mattem přineslo do Sheilina života nové světlo, světlo, které nikdy předtím nepoznala.

Několikrát se taky milovali, a ačkoliv byli oba nervózní, Sheila si cenila toho, že ji objímal, jako kdyby byla jediný člověk na celém světě. Ale možná, že on nesdílel její pocity. Nevěděla to. Matt se v následujících dnech zdál vždycky příliš zaneprázdněn. Zajímalo ji, jestli ho intimita tak děsila, anebo, což by bylo horší, že ona v posteli nestojí za nic. Ale když se ho zeptala, vždycky se smál a říkal, že je nejlepší, jakou dosud měl. Pak jí začal opět unikat.

Jak šel čas, milovali se méně a přestávky byly delší.

Určitým způsobem věděla, že to spěje ke konci, ale také jí to strašně překvapilo. Oboje byla pravda. Čekala, že bude šokovaná, ale její šok byl mnohem větší, než si představovala. Vždy měla pocit –

než jí dal kopačky – že ať už měli jakýkoliv problém, uměli ho vyřešit. Přehlédla však tu možnost, že on se tím možná nechtěl zabývat.

Před týdnem seděli v jeho ložnici, poslouchali hudbu a četli, když 21

začali ten rozhovor. Ona to, blbec, vyprovokovala. Byl to jeden z těch dnů, kdy Matt moc nemluvil. Zeptala se ho, co se děje a on jí dal obvyklou odpověď.

„Nic.“

„Vypadáš přepracovaný,“ řekla. „To mi říkáš pořád.“ Odmlčel se a otočil stránku ve své knize. „Čtu si.“

„Co čteš?“

„Vidíš snad obal,“ odpověděl.

„Promiň, že jsem se ptala.“

Položil knihu. „Co je s tebou?“ zeptal se.

„Nic. Ty jsi ten, kdo má problém.“

„A co mám za problém, Sheilo?“

„Nevím, neřekneš mi to.“

„Nemám problém.“

„Možná že máš a nevíš o tom.“ Odmlčela se. „Možná, že já jsem ten problém.“

Jeho odpověď byla ta nejhorší možná. Neodpověděl. Sklopil oči tak, že se nemohl dívat na nic v pokoji. Vzal si knihu.

„Matte?“ zeptala se.

„Je to kniha o Marťanech.“

„Jsem já ten tvůj problém?“

„Ne.“

„Jsem?“ trvala na svém. „Ne.“ Zarazil se. „Možná.“

Byla jako přimražená. „Ježíši,“ zašeptala. Byli spolu celý rok, pomyslela si. Nemohlo to skončit. Položil znovu svou knihu a zíral na ni. Dívala se na něj a nevěděla, co říct.

„Myslím, že bychom si měli promluvit,“ řekl.

Slabě přikývla. „Jo.“

„Opravdu tě mám rád, Sheilo.“

To, jak volil slova, jí neuteklo. Rád. Můžeš mít rád zmrzlinu nebo psy, pomyslela si. Předpokládá se ale, že svoji dívku budeš milovat.

„Já tě doopravdy miluju,“ řekla. Pak začala plakat a nenáviděla se za to, protože se cítila rozlítostněná. Taková byla i její další otázka:

„Ty už mě nemiluješ? Říkal jsi, že ano.“

Sehnul se a objal ji. „Bylo to v tom, Sheilo. Nelhal jsem ti, když jsem ti říkal, že tě miluji. A ještě stále tě miluji, ale změnilo se to pro 22

mě. Nevím, jak ti to mám vysvětlit.“

Sklonila hlavu a snažila se soustředit na svůj dech a přestat se tak třást. Všechno se to událo tak rychle, že se tomu nedokázala přizpůsobit. Její hlas byl chraplavý a zlomený.

„Jak se to změnilo?“ zeptala se.

„Není to ničím, co jsi udělala. Byla si skvělá, ta nejlepší. Je to v tom, že nevím, jestli ještě s tebou chci mít vztah.“ Pevněji objal.

„Sheilo, chtěl jsem ti to říct už před časem.“

Po ničem z toho, co řekl, se necítila lépe. „Už dlouho jsi nebyl šťastný?“ zeptala se udiveně.

„Ne, tak jsem to nemyslel. Myslel jsem, že by ses měla líp s někým jiným.“

Oči se jí rozšířily. „Zajímá tě někdo jiný?“

Podíval se jí do očí a v jeho výrazu nebyla ani stopa po lži. „Ne, Sheilo. Přísahám ti, ne.“

„Pak tomu ale nerozumím. Byli jsme spolu šťastní. Proč musíš odejít?“

„Neodcházím. Nikam nejdu. Stále budeme přáteli, dobrými

přáteli. Jak bychom jimi mohli nebýt?“

Nemohla přestat plakat. Před dvěma minutami měla lásku, teď má kamaráda. „Musíš mít důvod, proč mít k někomu vztah?“

„Všechno, co ti můžu říct, je, že cítím, že potřebuju být déle sám.“

Sklonil se a políbil ji na tvář. „A je mi to líto, moc líto, že ti musím takhle ublížit.“

Jí také.

To bylo před týdnem.

Od té doby spolu nemluvili. Přátelé.

Viděla ho každý den ve škole. Ano. Viděla ho bavit se s

kamarády, jako kdyby jeho výklad slov „být sám“ byl jiný než u většiny lidí. Ještě ho ale neviděla bavit se s žádnou dívkou a za to byla vděčná.

Ale zpět do současnosti.

Zpět k bolesti, která se nezmenšila.

„Nedokončíme svůj pokus před koncem hodiny,“ řekl Dusty.

Zjistila, že chvíli jen tak zírala před sebe. „Záleží ti na tom?“

zeptala se ho.

23

„Ne,“ řekl Dusty. Máchl směrem k šesti zkumavkám, které před nimi stály a vydávaly odporný kyselý zápach, který si našel cestu do jejich dýchacích cest.

„Já ti můžu namíchat kuchyňskou sodu s

octem, kolikrát budeš chtít.“

„Pokazím ti z toho pokusu známku,“ řekla.

„Řekl jsem ti, že je mi to jedno.“

„To je od tebe hezké.“ Sheila pracovala s Dustym ráda právě z tohoto důvodu. Byl úplně nenáročný, ačkoliv trochu nervózní.

Předtím, než se bláznivě zamilovala do Matta, dělala si tajně zálusk na Dustyho. Jeho široké zelené oči byly jako průzračná sklíčka plná citu, i když zbytek jeho t váře byl tajemný jako prázdná stránka. Byl jedním z těch vzácných lidí, které je nemožné zařadit do nějaké kategorie. I Matt se svým excentrickým chováním byl proti Dustymu jako otevřená kniha. Zálusk měla pořád, nedomnívala se ale, že by na tom Dustymu záleželo. Nikdy neprojevil ani nejmenší romantický zájem o ni nebo o nějakou dívku, kterou by znala. „Nezeptáš se mně, co mě trápí?“ zeptala se zoufale.

„Jestli chceš.“

„Jak to, že nejsi tak zvědavý jako všichni ostatní?“ Slabě se usmál. „Co tě trápí? Je to Matt?“

„Ano. Ale nemůžu ti říct podrobnosti. Je to příliš bolavé.“ Snížila hlas. „Myslím, že mě nenávidí.“

„Láska se mění na nenávist.“

„Kdo to řekl?“

„Někdo moudrý. Nepamatuji si kdo.“

„Myslíš, že to platí?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Pro spoustu lidí. Ale ne pro tebe a Matta. Proč by tě nenáviděl?“

Váhala. Bylo podivné, jak ji Dustyho uzavřená povaha přiměla k tomu, že se mu chtěla svěřit. Tehdy cítila, že je jí bližší než kdokoliv jiný.

„Protože pro něj nejsem dost dobrá,“ zašeptala.

„O čem to mluvíš? Co ti řekl?“

„Sbohem.“

„Jenom sbohem?“

„V podstatě ano.“ Bezmocně rozhodila rukama. „Věříš tomu?“

24

Natáhl se a dotkl se její ruky. Ráda by řekla, že jí to bylo příjemné, ale jeho prsty byly podivně studené.

„Nálada se lidem mění,“ řekl. „Pravděpodobně tě bude chtít zítra zpátky.“

„Řekl mí to minulý týden.“

„Pak tě asi bude chtít zpátky příští týden.“

Musela se smát. I když ne dlouho. „Možná, že bude příští týden někoho chtít, ale nemyslím, že bych to byla já.“

„Myslím, že se pleteš, Sheilo. Nemyslím, že to už skončilo. Kde by našel někoho tak krásného, jako jsi ty?“

Nikdy předtím neřekl, že je krásná. Po této poznámce se cítila o trochu lépe, ale mluvit o Mattovi ji deprimovalo. Nevěděla, proč ho stavěla na první místo.

„A co ty?“ zeptala se. „Jak to, že jsem tě nikdy neviděla s nikým pěkným?“

Teď byla řada na Dustym, aby byl smutný a ona se bála, jestli ho neurazila. „Moje vztahy s dívkami jsou obvykle krátké.“

„Prostě jsi ještě nenašel tu pravou. Hele, můžu ti říct tajemství?

Musíš přísahat, že to neřekneš živé duši.“

Dusty se tvářil, jako by to, že mu řekne velké tajemství, ani v nejmenším nezměnilo jeho den. „Dobře,“ řekl potichu.

„Znáš mojí kamarádku Nancy? Myslím, že se jí líbíš.“ Zarazil se.

„Kterou Nancy?“

„Nancy Bardellovou, nejhezčí dívku v naší třídě, po mně,

samozřejmě. Ty hlupáčku, znáš přece Nancy. Sedí vepředu.“

Odmlčela se. „Dnes tady není.“

Dusty sledoval její pohled. „To se mi nezdá.“

„Je to divné. Říkala, že bude mít dnes v laboratoři plno práce.“

„Možná je nemocná.“

„Včera večer jsem s ní mluvila. Nebyla nemocná.“

Dusty potřásl hlavou. „Nevím.“

„Její rodiče předpokládali, že budou pár dní pryč. Doufám, že je v pořádku,“ dodala.

Dusty se na ni podíval. „Jo.“

„Myslím, že jí radši přes oběd zavolám. Každopádně, co si myslíš o tom, co jsem ti právě řekla?“

25

„Promiň?“

„O tom, že se Nancy líbíš?“

„Překvapuje mě to.“

„Proč ji někam nepozveš?“

„To nemůžu.“

„Proč ne?“

Řekl to s podivnou jistotou, ale také velmi jemně, jako by chtěl, aby jeho slova nikdo jiný neslyšel.

„Nikdy s Nancy

nikam

nepůjdeme.“

Za deset minut hodina skončila a v jejich zkumavkách dosud bublal odporně zavánějící plyn. Posbírala si své knihy a zamířila na parkoviště. Měla jen čtyři vyučovací hodiny, a tak mohla v poledne odejít, pokud chtěla, i když často zůstávala dlouho a studovala v knihovně, protože pracovat doma bylo nemožné kvůli jejímu mladšímu bratrovi, kterého fascinoval hlučný heavy metal. Teď se skutečně oblékal tak, jako by chtěl být na MTV.

Matt, její bývalý, její pravá láska, její zhouba, právě kráčel do stejné části parkoviště jako ona. Nebyla to náhoda, protože ráno schválně zaparkovala vedle jeho auta. Miliónkrát si v tomto týdnu přísahala, že už s ním nepromluví, že si dopřeje možnost vyléčit se z toho, ale rána v její hrudi krvácela tak moc, že pochybovala o tom, jestli se vůbec zacelí, pokud si nejdřív pár věcí neujasní. Přitom ale věděla, že mluvením si nic neujasní, že se potom, co se s ním uvidí, bude cítit hůř. Jenom z toho, že ho na parkovišti zahlédla, se jí udělalo zle od žaludku. Vypadal tak dobře, vlasy mu splývaly po ramenou, jeho černá hedvábná košile měla horní tři knoflíky rozepnuté, měl opálenou hruď. Jak ráda se dotýkala jeho pevného břicha. Pokračovala směrem k němu, protože nit bolesti, která ji k němu pojila, byla příliš napjatá, než aby ji pustila zpátky. Cítila, že se musí vypořádat s každou minutou od doby, co jí to řekl.

„Ahoj, Sheilo,“ řekl.

Ach, zabolelo ji, jak nenucené to řekl. Usmíval se a ona by ho nenáviděla i za to, jen kdyby ten úsměv nebyl tak překrásný. Zoufale chtěla ten úsměv políbit, chtěla vědět, že se usmívá, protože je rád, že ji vidí. To ale nebyl ten důvod a už ani nikdy nebude. „Už nikdy nebudu cítit totéž, Sheilo.“ Už se to nedalo vrátit. Nikdo nikdy necítil 26

totéž, když bylo po lásce. A ona se nikdy nestarala o to, co se stávalo ve filmech a v knihách. Jakmile jednou láska zemřela, bylo po ní.

Dosud ale, když k němu kráčela, doufala, že všechno, co věděla, bylo špatně, že jí řekne, že mu chyběla a že ji chce zpátky.

„Ahoj,“ řekla a vstoupila mezi auta. Byl blízko, pět stop od ní.

Kdyby omdlela, když budou mluvit, dostal by se k ní, ještě než by spadla na zem. Ale co když nebudou mluvit? Co když ji jenom řekl ahoj a odjede? To by asi bylo nejlepší, i když věděla, že by to bylo nejhorší. „Jak se máš?“ zeptala se.

„Fajn,“ řekl. „Co ty?“

„Dobře.“

„Vypadáš dobře.“

„Dík. Ty taky.“

„Nemusíš se mít dobře, abys tak vypadala,“ řekl. „To vždy říkal tvůj dědeček?“

„Někdo to řekl.“ Otevřel dveře auta. Už to tady bylo. Odjíždí a ona tady omdlí a nebude tam nikdo, kdo by ji zachytil. Uhodí se do hlavy, dostane krvácení do mozku, upadne do komatu a probudí se v roce 2047. Matt bude starý prďola a ona bude stále ještě vypadat jako holčička. On zjistí, že to přehnal, když ji odmrštil. Bude toho litovat, chlapec.

„Odjíždíš?“ zeptala se s lítostí. Jenom otvíral dveře.

„Chci si jen shodit své věci,“ řekl. Ustaraně na ni pohlédl a položil svou knihu a pero na přední sedadlo. Pak se na ni znovu podíval a to bylo to nejtěžší: Vidět jeho oči a vědět, že ví, že jí je do breku.

Mluvil opatrně. „Jak se opravdu máš, Sheilo?“ zeptal se.

Rozplakala se. Bože, jak je to hloupé, pomyslela si, jak marné.

Jistě, teď stál u ní, objímal ji a šeptal jí do ucha něco něžného.

Nechtěla jeho náklonnost, nechtěla jeho zájem. Chtěla jeho lásku a tu si nemohla koupit svými slzami. Nevěděla, co Bůh chce za tuhle malou věc, ale věděla, že se cena neustále mění.

„Jsem u tebe,“ říkal. „Je to v pořádku.“

Popotáhla. „Není to v pořádku. Je to příšerné.“ Odtáhla se.

„Musím jít. Neměla bych tady parkovat. Nedokážu se s tebou vídat.“

Popadl ji za ruku. „Sheilo, počkej. Musím s tebou mluvit.“

Sheila byla okamžitě plná nadějí. Ne, ne ve skutečnosti. Její 27

naděje byla tak protkaná zoufalstvím, jako by byla z toxického odpadu. Ve skutečnosti neměla vůbec žádnou naději. I když najednou zjistila, že s hrozným napětím čeká na to, co teď řekne.

„Co chceš?“ zeptala se a utřela si obličej.

„Chybíš mi,“ řek!.

„Jo?“ Nechtěla, aby něco dodal. Jenom chybíš mi, Sheilo. Pak si mohla doplnit zbytek. Miluju tě, Sheilo. Chci být s tebou, Sheilo.

Chci tě políbit, Sheilo. Prosím, vem si mě zpátky, Sheilo.

„Myslím ale, že to je nadobro,“ pokračoval.

Těžce polkla. „Co je to to?“

Zaváhal. „Náš rozchod. Myslím, že je to tak nejlepší pro nás oba.“

Viděl, že nezískal ani bod a natáhl se, aby se jí znova dotkl. „To, co chci říct, je, že já se cítím špatně a jsem si jistý, že ty taky, ale myslím si, že po nějaké době uvidíš, že jsem měl pravdu.“ Zastavil se a ona byla vděčná i za tu malou laskavost. Pozoroval její obličej, na který musel být opravdu pěkný pohled, a pak pokrčil rameny.

„Je mi to líto,“ řekl.

„Po nějaké době,“ zašeptala.

„Prosím?“

„Právě jsem myslela na to, že když jsme byli do sebe zamilovaní, stačilo nám, abychom byli ‚v tu chvíli‘ spolu.“ Odkašlala si. „Ale to bylo, když jsme byli zamilovaní.“

„Pořád tě ještě miluju, Sheilo. Pořád můžeme být přáteli.“

Už se o tom bavili. Četla o tom, že když se lidé rozejdou, pohybuje se jejich konverzace obvykle v kruzích. Protože si opravdu neměli co říct, když jeden chtěl odejít a druhý zůstat. Bylo to všechno odsouzeno k nezdaru. Poodstoupila od něj o krůček.

„Ty mě miluješ, ale nejsi do mě zamilovaný,“ řekla. „Nemůžeme být přáteli. Nedokážu být s tebou jenom částečně, když jsem si zvykla být s tebou úplně.“ Nedokázala přestat plakat. „Ty to nevidíš, Matte?“

Pokusil se jí znovu obejmout, ale nenechala ho. Dále se na ni se zájmem díval. Téměř si přála, aby nebyl tak citlivý, aby to byl hlupák a ona se na něj mohla šíleně rozzlobit.

„Chápu,“ řekl. „Jestliže tě to tolik zraňuje, když mě vidíš, budu se držet v povzdálí.“ Odmlčel se. „Jestliže je to to, co opravdu chceš.“

28

„Co ty opravdu chceš?“

„Vídat se s tebou dál.“

„Takže tedy budu tvoje přítelkyně?“ Jaká ubohá otázka. Přesto doufala, že jí nedá přímou odpověď, protože věděla, že pravda příliš moc bolí. A opravdu bolela.

Potřásl hlavou. „Ne.“

Vypadala sklíčeně. „Jednoduše ne? Nechceš o tom aspoň

přemýšlet?“

Další trapná otázka. Ale položila ji proto, že ji napadlo, že kdyby se začali opět vídat, začala by s ním trávit víc času, jeho srdce by se opět otevřelo a získala by ho zpět.

„Sheilo,“ rozhodil rukama. „Co mám tedy říct?“

„Řekni, žes procházel příšerným obdobím, a teď už jsi z toho venku. Že si uvědomuješ, že ses vzdal toho nejlepšího, co jsi kdy měl, když ses vzdal mně.“

„Sheilo.“

„Řekni, že jsi udělal chybu. Že je to všechno špatně a že se můžeme vrátit k tomu, jak to bylo. Ne, jenom řekni: ‚Miluju tě, Sheilo. Miluju, miluju, miluju. A na ničem jiném mi nezáleží, jenom na tom, že tě miluju.‘“ Musela se nadechnout a vzlykla. „Jenom něco proboha řekni. Něco jiného než ne. Nemohu vystát, když mi říkáš pořád ne.“

Znovu ji vzal do náruče. Sklonila hlavu a on ji líbal na tvář. Jeho chladná tvář a její horké slzy. Náhleji rozbolela hlava, jako by ji sevřeli do kleští. Bolest byla tak intenzívní, že nevěděla, zda bude schopná dojet domů.

„Co bychom měli udělat?“ zašeptal jí nakonec jemně do ucha.

„Co mám udělat, abych ti, Sheilo, pomohl?“

„Miluj mě,“ zašeptala.

„Já tě miluju.“

Zvedla hlavu a uvědomila si, že by to měla nechat tak, jak to je.

Řekl, že ji miluje, a i když věděla, že je po všem, pokusí se zapamatovat si jenom to, aby vydržela do zítřka a neumřela. Kromě toho, že ji příšerně bolela hlava, rozbolelo ji břicho a cítila se vyčerpaná. Nahnula se a políbila ho na tvář.

„Byl jsi skvělý přítel, Matte,“ zamumlala.

29

„Ty jsi byla skvělá přítelkyně.“

„Jo.“ Přikývla a odvrátila se. „Musím už jít.“

Zarazil ji. „Jsi si jistá, že jsi schopná řídit?“

Zaváhala. Chtěla říci, že jo, což byla snad pravda. Ale kdyby řekla ne, nabídl by jí, že ji zaveze domů, a mohla by s ním být o pár minut déle a možná během té doby by se na ni díval a stará láska… Ne.

Musela přestat takhle uvažovat.

I když se jí nechtělo ho právě teď opustit. Bože, jak se jí chtělo zůstat s ním.

„Příšerně mě bolí hlava,“ řekla.

Vzal ji za ruku. „Pojď, hodím tě domů. Tvé auto si vyzvedneme později. Neměla bys být právě teď sama.“

Nechala se dovést na přední sedadlo jeho auta. Byla to zbrusu nová Mazda 626, červená jako její zarudlé oči. Pořídil si ji za peníze, které vydělal mícháním nápojů. Nikdy se jí nelíbilo, že Matt byl barmanem. Ale to, co

s e j í líbilo a nelíbilo, bylo v této chvíli

nepodstatné.

Cestou k jejímu domu se moc nebavili, ale poznamenala, že Nancy nebyla dnes ve škole.

„Možná, že je nemocná,“ řekl.

„Dusty to taky říkal, ale já nevím.“

„Dusty?“

„Dusty Shame. Pracuje se mnou v laboratoři. Vždyť ho znáš.“

„Neznal jsem jeho přezdívku.“ Pokýval hlavou. „Je to takový divný kluk.“

„Co je na něm divného? Já ho mám ráda.“

„Já nevím. Je na něm něco, co není úplně v pořádku. Věděla jsi, že jeho matka má Alzheimerovu nemoc? Žije s ní sám. Ona je živá mrtvola.“

V jejím hlase se objevila známka nesouhlasu. „Jednou mi o své mámě řekl, že je kytka, ne živá mrtvola. A nemyslím si, že můžeš říct, že je někdo divný jenom proto, že je jeho matka nemocná.“

„To jsem nemyslel.“

„Co jsi myslel?“ Nikdy na něj takhle nevyštěkla, ale domnívala se, že to souvisí s tím, že jsou „jenom přátelé.“

Matt pokrčil rameny. „Nic.“

30

„Jednou jsem měla na Dustyho zálusk.“

„Jo? Já jsem měl jednou zálusk na Nancy.“

Bože, to ji zranilo, a věděla, že si to zasloužila. „To jsi neměl říkat, Matte.“

„Ty jsi byla ta, kdo s tím začal.“ Zarazil se. „Podívej, nechrne toho.“

„Chtěla bych zajet k Nancyinu domu,“ řekla.

„Proč?“

„Je to jen pár minut.“

„Ale můžeš jí přece zavolat, až přijdeš domů.“

Sheila hned neodpověděla. Nevěděla, proč řekla to, co řekla, to o zajetí k Nancyinu domu. Slova jí jenom tak vyklouzla z úst. V tom okamžiku si uvědomila, že si o Nancy dělá starosti od chvíle, kdy zjistila, že není ve škole.

„Musím ji vidět,“ řekla. „Jestli je opravdu nemocná, nemůžu k ní bez auta zajet a vidět ji.“

„Chceš jet zpátky a vzít si auto?“

„Ne,“ řekla Sheila, „řekla jsem ti, co chci. Můžeš mi udělat tuhle malou laskavost? Ksakru, můžeš ji třeba někam pozvat, zatímco tam budeme. Vždy mi říkala, jaké máš skvělé tělo.“ Při své poznámce sebou trhla. „Omlouvám se.“

Matt se soustředil na cestu. „Vypadá to, že to v těchhle dnech budeme říkat často. Přijímám tvojí omluvu.“ A dodal: „Můžeme jet kolem Nancy.“

„Děkuj u.“

U Bardellových Sheila bezpočtukrát zazvonila, ale nikdo

neotvíral. Matt stál na verandě vedle ní. Po čele mu stékaly krůpěje potu. Byl to proklatý den, pomyslela si, v mnoha ohledech. Nancyin dům byl z těch nových budov, které nenáviděla. Vyrůstaly všude, jako by projektanti nemohli být spokojeni, dokud nebude celá Jižní Kalifornie vydlážděná.

„Určitě se rozhodla, že se uleje,“ řekl Matt.

„Nancy se nikdy v životě neulila.“

„Možná se rozhodla jet se svými rodiči. Kam jsi říkala, že jeli?“

„Do Las Vegas,“ řekla Sheila. „Její otec má práci na strojírenské výstavě. Ale Nancy by neodjela. Vegas ji nudilo a kromě toho, včera 31

večer mi řekla, že má spoustu práce, kterou musí ve škole dohnat.“

„Tak šla ven. To je celá věda.“

„Chci se podívat do garáže, jestli je tam její auto.“

„Jejich garáž nemá okna. Jak se tam chceš podívat?“

Sešla z verandy. „Skloním se a nakouknu tam pod vraty.“

Následoval ji. „Co to do tebe vjelo, Sheilo?“

„To je určitě tím horkem.“

Když se podívala štěrbinou pod dveřmi garáže, zjistila, že Nancyino auto je uvnitř. Posadila se na čistý beton. Rozpálená příjezdová cesta ji pálila. Matt postával nad ní.

„To je záhada,“ řekla zamyšleně.

„Tak si vyrazila s někým jiným,“ podotkl Matt. „Nebo se pleteš a odešla se svými rodiči. Nechápu, proč si děláš takové starosti.“

Pomalu vstala a nepřijala Mattovu nabízenou ruku. „Chci se vloupat dovnitř a podívat se, jestli tam je.“

„Cože? To je šílené! Jak bysme se tam dostali? A proč?“

„Mohla by tam být a možná, že je příliš nemocná, než aby

otevřela dveře. Možná, že upadla a zranila se. Já nevím. Mám o ni hrozný strach a neumím si to vysvětlit. Přeskočme tu

zeď a

podívejme se po nějakém otevřeném okně.“

Matt si změřil jejích pět a půl stopy výšky a potřásl hlavou. „Já přeskočím přes tu zeď. Ty tady čekej.“

O pět minut později už otvíral přední dveře domu. Vstoupila rychle dovnitř a pocítila klimatizaci. „Je tady?“ zeptala se.

„Volal jsem,“ řekl Matt. „Nikdo tady není.“

„Podíval ses nahoru?“ zeptala se a bedlivě si prohlížela celý obývací pokoj. Pak nakoukla do vedlejšího pokoje. V domě bylo něco zvláštního, ale nemohla přijít na to, co. Jako kdyby z něj nedávno něco zmizelo. Ano, pomyslela si, ten dům byl úplně bez života.

„Ne,“ řekl Matt. „Spěchal jsem, abych tě pustil dovnitř.“

„Nancy!“ volala, „Nancy!“ Vykročila směrem ke schodům.

„Pojďme do její ložnice.“

Nancyin pokoj byl prázdný, postel byla zřejmě ustlána ve spěchu.

Nic z toho Sheilu neuklidnilo. Znala Nancy odmalička a ona byla vždy velmi pořádná. Nikdy neustlala postel bez toho, aby nezastrčila 32

rohy. Sheila to řekla Mattovi, ale on si pomyslel, že je směšná.

Až potom si všimli kartičky ležící na posteli.

Sheila ji sebrala a Matt jí nakukoval přes rameno.

Kartička byla bílá.

Byl na ní černý hákový kříž.

„Co to k čertu je?“ zamumlala Sheila.

„To je hákový kříž,“ řekl Matt. „Byl to nacistický symbol za druhé světové války.“

„To vím. Měla jsem jenom na mysli, co to dělá na její posteli.“

Bylo to poprvé, co se Matt cítil nesvůj.

„Nedělá Nancy do školy referát o nacistech?“

„Ne.“ Sheila si podrobně prohlédla zbytek pokoje.

Nancy obvykle nechávala svoji peněženku na stole, ale její stůl byl prázdný. „Ráda bych věděla, jestli je nějak možné spojit se s jejími rodiči ve Vegas. Pojďme se podívat dolů k telefonu, jestli tam není nějaké číslo.“

Bardellovi měli v kuchyni na zdi hned vedle telefonu poznámkový blok. Naštěstí tam bylo i číslo pobytu jejich rodičů, Tropicana 800-555-4000. Sheila vytočila číslo a požádala, aby ji spojili s pokojem Bardellových. Nancyina matka zvedla telefon hned po prvním zazvonění.

„Haló.“

„Je to paní Bardellová? Tady Sheila.“

„Jak se máš, Sheilo?“ Její hlas zněl radostně. Vždy se k Sheile chovala jako druhá máma.

„Ujde to. Já jsem jenom chtěla vědět, jestli Nancy není s vámi ve Vegas.“

„Ne, Nancy měla dnes školu.“ A po chvíli dodala, „Copak jsi ji neviděla?“

„Nebyla ve škole. A já jsem teď u vás v domě a ani tady není.“

„Jsi u nás? Jak ses tam dostala?“

„Vloupali jsme se sem. Můj přítel Matt je tady se mnou. Je mi to líto, bála jsem se o Nancy. Má tady auto. Neříkala vám, že by s někým někam šla?“

„Ne.“ Hlas paní Bardellové zněl ustaraně a Sheila se cítila provinile, že ji vystrašila. „Nancy se nikdy neulívá ze školy.“

33

„Já vím,“ řekla Sheila. Nehodlala se zmínit o kartičce se znakem.

„Podívejte, pravděpodobně o nic nejde. Jak ji tak znám, šla se jenom projít. Obvolám naše kamarádky a pokusím se ji najít.“

„Uděláš to pro mě? A zavoláš mi zpátky, jakmile budeš moci?

Budu čekat.“

„Ovšem.“

Řekli si na shledanou a Sheila položila telefon. Matt seděl na kuchyňském stole. „Není ve Vegas?“ zeptal se.

„Ne.“ Sheila si pohrávala s kartičkou. „Myslím, že bych měla zavolat policii.“

„A co zkusit její kamarádky, jak jsi říkala její matce?“

„Naše kamarádky jsou ještě ve škole. A žádná z nich není

nacistka.“ Zvedla znovu telefon. „Mám vytočit devět set jedenáct?“

„Tak nás to učili na základní škole,“ prohodil Matt.

Devět set jedenáct nebylo to pravé číslo, na které byste měli volat v tísni. Nechali Sheilu čekat patnáct minut, než se k ní znuděně znějící žena opět dostala. V polovině vysvětlování situace byla Sheila přerušena a přepojena na znuděně znějícího muže. Musela začít vyprávět příběh znovu od začátku. Nebyla si ani jistá, jestli si muž vůbec dělá poznámky nebo tak něco. Když skončila, řekl jí, že osoba musí být nezvěstná minimálně dvacet čtyři hodiny, aby mohl sepsat zprávu.

„Ona ale může být v nebezpečí,“ protestovala Sheila. „Za dvacet čtyři hodin může být mrtvá.“

„To je nepravděpodobné,“ odpověděl jí. „Vypadá to, že vaše kamarádka třeba jen nakupuje.“

„Ale co ta kartička se znakem? Nancy by nikdy nenechala něco takového jen tak někde ležet.“

„K tomu nemohu nic říct. Vaši kamarádku neznám.“

„Dobře, ale já ji znám. Poslouchejte, vy jste policajt?“

„Policista? Ne, to nejsem.“

„Nechte mně mluvit s policistou.“

„Obávám se, že to není možné.“

„Proč ne?“

„Tohle je linka pro tísňová volání a vaše situace není naléhavá.“

Odmlčel se. „Je mi to líto, ale kdybyste věděla, kolik telefonátů 34

máme každý den, rozuměla byste tomu. V devadesáti devíti

případech ze sta se osoba objeví, ještě než skončí den. Ale jestli chcete, můžu prověřit, jestli vaše kamarádka neměla dopravní nehodu, podívat se, jestli se neobjevuje v nějaké naší zprávě.“

Sheila nevěděla, co má říct. „Díky. Zavolejte mi na tohle číslo, jestli něco najdete. Jak se jmenujete pro případ, že bych se s vámi chtěla opět spojit?“

„Dean Nan. Můžete si mě osobně vyžádat. Budu tady dnes

odpoledne do pěti hodin.“

„Díky, pane Nane.“

„Zkuste se neznepokojovat,“ řekl.

„Jo.“ Sheila řekla na shledanou a položila sluchátko. Matt ji sledoval. „Myslím, že bych tady měla zůstat pro případ, že by volala policie, nebo by se objevila Nancy. Není žádný důvod, proč bys tu měl zůstávat ty.“

Matt pokrčil rameny. „Nevadí mi flákat se tady s tebou.“

Zavřela oči a povzdechla si. „Proč teď navíc ještě tohle?“

„Nancy pravděpodobně přijde během pár hodin těmito dveřmi.“

Sheila otevřela oči. „Ale i když přijde, nebudeš můj přítel.“ To, co řekla, bylo sobecké, když pochybovala o bezpečnosti své kamarádky, ale nemohla si pomoci. Matt tomu rozuměl. Nijak nereagoval.

Neseděli v obýváku ani deset minut, když zazvonil telefon. Muž na druhém konci se představil jako poručík Black z oddělení losangeleské policie. Sheila jim nevolala, ale volala na jeho sanbernardinský okrsek, protože Chino bylo částí San Bernardina.

Poručík Black vypadal mladý, ale autoritativní. Chtěl slyšet o Nancy Bardellové.

Zopakovala mu svůj příběh, který ani tak moc příběhem nebyl.

Ale nemusela být příliš citlivá, aby poznala, která část vyprávění poručíka Blacka zajímá – byla to ta kartička se znakem. Musela mu ji podrobně popsat. Když skončila, dlouho mlčel.

„Objevila se taková kartička i u jiných případů pohřešovaných osob?“ zeptala se nakonec Sheila.

„Já vám nemohu tuhle informaci podat,“ řekl zdvořile. „Vy osobně jste se kartičky dotýkala?“

„Ano. Já i můj přítel – kamarád. Oba.“ Odmlčela se. „Znepokojují 35

vás otisky prstů?“

„Byli bychom raději, aby místo zůstalo neporušeno, jak je to jen možné. Říkáte, že jste v Chinu? Chci adresu. Okamžitě k vám jedu.

A také bych byl rád, abyste se nedotýkali ničeho dalšího, nezáleží na tom, jestli to je nevýznamné. Můžete to pro mě udělat, Sheilo?“

„Ano. Ale odpovězte mi, prosím, alespoň na tuto otázku. Myslíte si, že je moje kamarádka v nebezpečí?“ Nezaváhal. „Ano.“

Museli už mít s kartičkou zkušenosti z dřívějška. „Mám zavolat jejím rodičům a říct jim, aby se vrátili domů?“ zeptala se.

„Kde jsou?“

„V Las Vegas. V hotelu Tropicana. Nancyina matka teď čeká na můj telefonát.“

„Zavolám jim. Měli by se okamžitě vrátit domů.“

„Ach, bože,“ zašeptala Sheila, „myslíte si, že je Nancy mrtvá?“

„V této fázi o tom nemluvme. Budu tam za padesát minut.

Zůstaňte na místě.“

Poručík zavěsil. Sheila se dopotácela ke gauči a svalila se vedle Matta. „Co je?“ zeptal se ustaraně.

„Policie musí znát M. O. toho, kdo tady byl.“

„Co?“

„Modus operandi. Způsob provedení zločinu.“

„Poznali kartičku?“

„Ano.“

„Řekli ti, kde ji předtím viděli?“

„Ne.“ Třásla se. „Ale cítím, že to bylo na špatných místech.“

Poručík Black přijel za padesát minut. Byl sám, ale naznačoval, že posila přijde brzy. Bylo mu asi pětatřicet, na hlavě měl plno hnědých vlasů, modré oči a ostrou opálenou bradu. Jeho tmavé sportovní sako vypadalo drahé. Ve skutečnosti se podobal pohlednému televiznímu policajtovi a z nějakého důvodu to Sheilu ujistilo, že jim pomáhá skutečný hrdina. Rychle si s oběma potřásl rukou a vypravil se nahoru do ložnice. Jeho oči byly všude. Chtěl vědět, jak se dostali do domu, jestli měli klíč. Matt mu vysvětlil, jak otevřel zadní okno pomocí klíčků od auta. Poručík Black se na to netvářil moc šťastně.

Spěchal zpátky dolů s oběma v patách. Matt mu ukázal okno, které 36

použil. Bylo jediné, které bylo otevřeno, vysvětloval. Poručík Black si klekl a prohlížel si ho, aniž by se ho dotkl.

„Kov je trochu ohnutý,“ prohodil.

„To jsem mohl udělat já,“ přiznal se Matt.

Black se na něj podíval: „Možná, že ano.“

Sheila rozuměla: „Nebo to možná byla osoba, která si přišla pro Nancy, že ano?“

Poručík Black neodpověděl. Postavil se. „Kde je ta kartička?“

Zavedla ho do kuchyně, kde jí nechala ležet lícem nahoru. Znak byl jenom na její jedné straně. Druhá strana byla úplně prázdná.

Kresba vypadala tak souměrná, že Sheila předpokládala, že byla koupená i s natištěným znakem. Ale teď, když si ji prohlédla zblízka, zjistila, že znak byl jenom nakreslený. Zmínila se o tom Blackovi a on přikývl.

„A vy jste to už viděl,“ řekla Sheila. „Nezapírejte. Poznám to. Co to znamená? Kdo ji tady nechal?“

„Nevím, co jiného to znamená,“ řekl poručík Black,

„než

připomínku nacistického Německa. A nevím, kdo to tady nechal.

Říkám vám pravdu.“

„Ale viděl jste to i u jiných případů pohřešovaných osob?“ zeptala se Sheila nejistým hlasem.

„Nesmím o tom mluvit.“ Zvedl ruku, když začali protestovat.

„Vím, že vypadám jako byrokrat, ale pochopte mě, Nancyini rodiče ještě nebyli plně seznámeni se situací. Až dorazí, budu možná moci říci více. Už nám dali povolení dokončit úplné vyšetřování na místě činu.“

Zhluboka se nadechla, když řekl slovo čin. „Co hledáte?“

Povzdechl si a z jeho gesta bylo Sheile jasné, že pracoval na případu už dlouho předtím, než Nancy zmizela. Sedl si na kuchyňský stůl a unaveně si položil hlavu do dlaní.

„Cokoliv,“ řekl.

37

III.

V době, kdy Sheila Hardholtová a Matthew Jaye čekali, až se pan a paní Bardellovi vrátí domů, seděl Dusty Shame u počítače ve své ložnici a hledal oběť číslo čtyři. Přihlásil se k počítačové síti Einstein před dvěma roky, protože měl zájem o spoustu služeb, které nabízela

– přístup do velké encyklopedie, aktualizaci nových důležitých položek, otevřené diskuse na celou škálu témat – ne, že by plánoval používat síť na výběr dívek, které pak zabije, aby utišil hlas ve své hlavě. Ale Einstein se stal jeho nejbezpečnějším způsobem, jak získávat informace o mladých dívkách.

Počítačová síť mu umožňovala setkávat se s lidmi prostřednictvím elektronické pošty, neboli

E-mailu, jak se nazývá. Einstein byl

místem, kde jste mohli diskutovat a debatovat o bezpočtu věcí: o knihách, o fikcích i o literatuře faktu, o filmech, o hudbě, hvězdách, politice, o vědě. Dusty p ročesával všechny tyto oblasti a hledal mladé hlasy, nevinné hlasy, které by uspokojily velice starý hlas v jeho mozku.

Spojit se s někým bylo snadné. Například svou první oběť, vtipnou Stacy Dominovou, objevil v hudební sekci. Byla oddaným fanouškem Led Zeppelin a ve skutečnosti založila klub zasvěcený této rockové skupině. Dusty četl její poznámky celý měsíc předtím, než jí poslal svůj soukromý E-mail, a všiml si její posedlosti kytaristou Jimmy Pagem. Byla jedna věc, na kterou si dával pozor.

Nikdy neposlal veřejnou poznámku do žádného klubu.

Stacy mu okamžitě odpověděla tak, jak předpokládal. Představil se jako nadějný hráč na elektrickou kytaru, který je také posedlý tvrdou hrou Jimmyho Page. Vyměňovali si E-maily měsíc a během té 38

doby se toho hodně dověděl o Stacy a o její rodině. Ona se o něm nedozvěděla nic, třebaže když byla naživu, myslela by si pravý opak.

Jeho registrace na síť byla pod falešným jménem a poštovní přihrádka, kam mu posílali účty, byla zaregistrována na falešný průkaz. Ano, neměl v úmyslu využívat síť na hledání svých obětí, ale už na samém počátku musel vědět, že ji bude používat na něco nekalého.

V každém případě si Stacy myslela, že se jmenuje William Wand a že má starou Les Paulovu kytaru, která stála pět tisíc a nějaké drobné. V noci s ní spí, sluchátka na uších a do nich mu zní kytary Zeppelinů nastavené na hlasitost, kterou nevnímá. Bylo to tak, že byl vždycky ponořen do jejich vibrací, vždy připraven volně

improvizovat. Ale tu noc, když byla sama, ji naučil, jak drsná může být heavy metalová improvizace. V onu tmavou noc mu poslala sexy E-mail, ve kterém mu sdělovala, jak moc by si přála, aby tam mohl b ý t s ní. Oné velmi tmavé noci jí roztříštil hlavu svým heavy metalovým kladivem.

Ironií bylo, že Led Zeppelin nesnášel.

V současnosti se zaměřoval na hlavní kandidátku pro svou příští vraždu. Jmenovala se Wendy Bartová a našel ji v sekci knih pod horory. Byla obrovským fandou Stephena Kinga a Petera Strauba.

Šel ven a koupil si několik jejich knih, takže s ní mohl po modemových linkách citlivě hovořit. Duševně nenormální postavy v románech na něj ani v nejmenším nezapůsobily. Nepodobaly se mu, pomyslel si. Mohl být s nimi spojován pouze povrchně. Věděl o lidech, jako byl on, něco, co vědělo jen málo spisovatelů – jejich činy se nedaly vysvětlovat jejich minulostí. Vzpomínka na bolest není bolestí. Jeho bolest, jeho nenormálnost, existovaly právě v této chvíli. Bylo to, jako by pro něj každá požehnaná chvilka měla trvat věčnost.

Přesto byl jeho život velice nešťastný.

Někdy si to nechtěl vůbec připustit.

Možná, že spisovatelé věděli víc, než si myslel.

Byl už vyčerpán a jen co to skončil s Nancy, hlas byl už zase zpátky a říkal mu, aby znovu zabíjel. Odpoledne se pokusil zdřímnout si, ale bylo to zbytečné. Šeptající slova v jeho hlavě 39

jednoduše nepřestávala. Věděl, že má cíl. Hlas mu to řekl. Doufal, že je to spíš už konečný, než jenom momentální cíl. Musel se dostat k číslu šest. Šest nevinných obětí. To číslo mělo zvláštní význam.

Alespoň pokud šlo o ten jeho hlas. Rád by věděl, zda to má něco společného s ostatky, co našel v jeskyni. V suchém písku tam nalezl šest pozoruhodných hrobů.

Přemýšlel o tom, že dnes v noci zabije Wendy Bartovou.

Její rodiče se nechystali vyjet z města, ale měli se vrátit domů pozdě, dlouho poté, co už Wendy měla být v posteli. Nebyla náhoda, že se něco takového objevilo, protože byl v předběžném kontaktu s téměř padesáti mladými ženami, které všechny žily v jižní Kalifornii.

To, kde bydlely, bylo hlavní kritérium, které používal při výběru svých obětí. Wendy mu řekla o plánu svých rodičů svým posledním E-mailem. Vytiskl si jeho kopii.

Milý Williame,

Myslím, že jsem se stala závislá na rozhovorech s tebou a přitom jsem nikdy neslyšela tvůj hlas. Líbil se mi tvůj poslední dopis a souhlasím s tvými postřehy o Kingových posledních knihách versus jeho starších. Mimo jedné věci – myslím, že The Tommyknockers je stejně dobrá kniha jako cokoliv, co kdy napsal, a to včetně The Shining a Pet Sematary. Líbí se mi, jak popisuje opilce. Znáš postavu Jima Gardenera z The Tommyknockers. Zní tak skutečně. Myslím, že King musel být za svůj život opilý více, než jen několikrát. To samé se nedá říci o mně. Nej víc, co jsem kdy najednou vypila, byly dvě piva a jediné, co to se mnou udělalo, bylo že jsem zvracela.

Říkala jsem ti, že jsem slaboch. Čestně, nejsem někdo, o kom by se dalo snít, i když musím připustit, že mám několik představ o tobě.

Škoda, že bydlíš na druhém konci země, jinak bych tě pozvala na zítra večer, na pátek. Moji rodiče jedou na banket do San Diega a nevrátí se dřív než nad ránem. Ráda bych byla s tebou, snědli bychom velkou mísu popcornu a sledovali horory na v ideu celou noc. Mám moc ráda ty staré černobílé vědecko-fantastické filmy jako Them a The Thing. Teď už nic takového nedělají. Vím, že bychom se měli skvěle.

Tak. Radši už půjdu. Ozvi se. Dej si pozor na strašáka.

40

Wendy

Wendy Bartová se zřejmě řídila radou svých rodičů z dětství a nikdy mu svou adresu nesdělila. On jí k tomu nikdy nenutil. Nebylo to potřeba, protože byla uvedena v telefonním seznamu. Ve skutečnosti už jednou byl u jejího domu a pozoroval ji silným dalekohledem z asi dvou set yardů. Věděl, že Wendy má hnědou Hondu Civic, dlouhé blond vlasy, nemá žádné sourozence a že mírně kulhá, jako kdyby si zranila pravé koleno. Byla to dobře stavěná dívka, možná pět stop a osm palců, sto třicet liber, bylo jí zhruba mezi šestnácti a osmnácti lety. Z jejích poznámek a z jejího vzhledu také věděl, že to je jemná dívka a že hlas bude spokojen, když ji zabije.

Její dům byl v Pasadeně, na druhé straně Los Angeles. Protože byla takový nadšenec, dalo se předpokládat, že bude dlouho do noci sledovat filmy, dokud se její rodiče nevrátí ze San Diega. Ale pochyboval o tom z tónu jejího dopisu. Její dům byl v tiché slepé ulici, stejně jako Nancyin. Věřil, že tahle noc může být skvělou příležitostí, jak se dostat dovnitř, rozdrtit její mozek, zbavit se těla a pak se pořádně a dlouho vyspat. Potřeboval odpočinek tak, jako narkoman potřebuje svou dávku.

Proč vražda Nancy neumlčela hlas aspoň na pár dnů?

Proč to nebylo jako dřív?

Nevěděl to.

Ale bál se, že brzo nebude moci udělat nic, co by to zastavilo.

Bude to tam pořád, dokud mu nepraskne hlava. Něco se zezadu dotklo jeho ramena. Dusty se polekaně otočil. Shlížely na něj prázdné propadlé oči. „Mami,“ vyslovil bez dechu.

Přišla do jeho ložnice a úplně ho tím zaskočila. Byl překvapen, že ji neslyšel přiblížit se, ani mu nevadil její puch. Jeho matka s sebou vždy přinášela pach zatuchlosti, nehledě na to, kolikrát se koupala.

Její oči sklouzly na Wendin dopis ležící na jeho psacím stole vedle monitoru počítače. Její výraz se nezměnil. Její vrásčitá ruka stále spočívala na jeho rameni. Dusty se nemohl zbavit pocitu, že to je ve skutečnosti velký hmyz, který si na něj sedl, a ne ruka jeho drahé matky. Zdálo se mu o hmyzu v poslední době hodně, obzvláště o 41

švábech. Přemýšlel, jak by se možná mohli prokousat přes igelitové pytle, do kterých ukládal své oběti. Představoval si, že nejdřív se pustí do očí. Měl sen, ve kterém k němu Nancy přišla a plakala krvavé slzy. Vinila ho z toho, že nemůže najít své oči. Vůbec to nebyla klidná noc.

„Jak se máš, mami?“ zeptal se, zvedl jí ruku a nechal ji volně spadnout podél těla. Je strašně podobná loutce, pomyslel si, když pozoroval, jak se její klátící paže houpe chvíli dozadu a dopředu, než se zastaví. Jak on se strašně podobal loutce, tažen sem a tam silou, kterou nemohl ovládat. Nebylo to poprvé, co by rád věděl, co je zdrojem toho hlasu, co mu dává tu sílu.

Matka zakašlala.

„Jmenuje se Wendy,“ řekl a kývl směrem k dívčinu dopisu na stole. „Vypadá to, že to byla dobrá volba pro to, co přijde.“

Matka ho stále pozorovala.

„Je velkým fandou knížek,“ řekl. „Hlavně hororů. Říká, že se ráda bojí. Ale nevím, jestli ví, o čem mluví, protože nedokážu pochopit, jak může pár slov na papíře někoho vyděsit.“

Matka se trochu naklonila, zprava doleva.

„Nevím, kolik jí je,“ řekl. „Neřekla by mi to. To obvykle znamená, že je někdo mladší, než chce, aby sis myslela. Ale o sobě jsem jí toho moc neřekl. Má kočku, které říká Galadriel podle elfí královny z Pána prstenů. Jsem rád, že nemá psa. Psi jsou vždycky problémem. Jistým způsobem je mnohem těžší postarat se o ně než o lidi.“

Matka mrkla.

Dusty se zhluboka nadechl a setřel si z čela pot. „Ale je to milá dívka. Psal jsem jí celý minulý měsíc. Nějak mně připomíná Nancy.

Nikdy o nikom nic špatného neřekla.“ Usmál se. „Když byla malá, chtěla být doktorkou a pracovat v zahraniční misii. Dnes není moc takových lidí.“

Matka začala slintat.

Dustyho oči hořely. „Až odmaturuje, chce jít do Stanfordu. Říká, že si myslí, že tam bude přijata, protože o tom snila po celý svůj život. Myslím, že tam šla její matka. Podle toho, jak o ní mluví, ji má skutečně ráda.“ Po tváři mu sklouzla slza. „Říká, že její matka je pro 42

ni vzorem.“ Dusty sklonil hlavu a vzlykl. „Ach, mami,“ zašeptal, „já to nenávidím.“

Nevěděl, jak dlouho tam seděl a plakal, než zjistil, že s e jeho matka natáhla a dotkla se vrcholu jeho hlavy. Sotva ten dotek rozeznal, protože to nevypadalo jako dotyk hmyzu, ne jako dotek staré ženy v komatu. Její prsty mu připomněly dobu, kdy byl ještě chlapec a ona konejšila jeho zraněné city tím, že mu projížděla vlasy a říkala mu, že je ten nejlepší chlapec na celém světě. Zvedl opatrně hlavu tak, aby její ruka nespadla. Stejně ale spadla a znovu se houpala u jejího boku jako ruka neživé panenky.

„Mami?“ řekl a prohlížel si její obličej.

Nereagovala. Nikdo není doma.

Dusty se otočil a vypnul počítač. Bylo šest hodin. Příliš brzo na to, aby zamířil k Wendy. Ale najednou nemohl vystát pomyšlení na to, že by zůstal doma ještě chvilku. Rozhodl se, že zajede dolů na pláž a pokusí se usnout na písku vedle burácejícího oceánu. Možná, že zatímco bude odpočívat, přijde příliv, zastihne ho, když nebude dávat pozor, a spláchne pryč všechny jeho problémy. Vzal klíčky a zasunul si je do kapsy. Jeho nástroje už byly v autě. Vstal a políbil svou matku na tvář.

„Nečekej na mě,“ řekl.

Nechal ji tam zírat do prázdna.

43

IV.

Sheila a Matt byli na cestě zpět k Bardellovým poté, co strávili několik hodin čekání v malé restauraci. Když přišli spolupracovníci poručíka Blacka, bylo jim oběma zdvořile řečeno, aby opustili dům.

Poručík Black přivolal profesionální tým. Ještě než odešli, pozorovala Sheila jednoho z mužů, jak snímá otisky, zatímco další hledal vlákna z oděvů a ještě další prohledával zadní dvorek. Ani pečlivost jejich vyšetřování Sheilu neuklidnila. Poznala z toho, že se setkali s protivníkem, se kterým se policie už znala – a nedokázala ho zastavit.

Sheila vypila v restauraci osm hrnků kávy. Matt seděl a četl si v sportovních stránkách z minulého týdne. Poručík Black jim řekl, že se mohou vrátit, až přijedou Nancyini rodiče. Sheila byla schopna odhadnout, za jak dlouho přijedou podle toho, jak daleko to bylo do Las Vegas.

Tak už tam zase byli a ještě jednou zatočili do Nancyiny ulice.

„To je auto jejích rodičů,“ řekla Sheila ukazujíc na Lexus na příjezdové cestě.

„Museli jet celou cestu stovkou,“ řekl Matt.

„Jo.“

„Je to od poručíka hezké, že nám dovolil vrátit se.“

„Zřejmě se nás chce zeptat trochu víc na Nancy – s kým se vídala a tak.“

„Vídala se Nancy s někým?“ zeptal se Matt. „Ne.“

„Usilovala o něco?“

„Jenom o svoji známku z chemie,“ řekla Sheila.

Nancyina matka je potkala ve dveřích a pohled na ni Sheilou 44

otřásl. Byla útlá, vždy dobře oblečená, členka mnoha klubů a organizací založených k obohacení China. Zestárla nejméně o deset let od doby, co ji Sheila viděla naposled. Pan Bardella byl v kuchyni s poručíkem Blackem. Žádný otec nikdy nemiloval svou dceru více než pan Bardella. Byl to normální silný muž. I když teď vypadal jako dům, který přišel o své základy a zhroutil se sám do sebe. Na kuchyňském stole před ním stála láhev whisky. Kývl jim, když přišli, ale nezvedl hlavu.

„Sheilo, Matte,“ uvítal je poručík Black. Rychle vstal a nabídl Sheile svou židli. Přitáhl další z rohu pro Nancyinu matku a pak se opřel o pult bok po boku s Mattem. Zbytek jeho týmu už zřejmě odešel. Přítomnost poručíka Blacka pomohla zklidnit všechn y v místnosti. Vyzařovala z něj autorita, kompetentnost. Oči všech se upíraly na něj. Než si uspořádal své myšlenky, bylo chvilku ticho.

„Situace je vážná,“ začal. „Nebudu předstírat něco jiného. Ale předtím, než začnu, mám vaše dovolení, pane a paní Bardellovi, hovořit o těchto věcech před Sheilou a Mattem?“

„Ano,“ řekla Nancyina matka. Její otec přikývl. Sheila ucítila z jeho dechu alkohol.

„T o , c o teď řeknu, musí zůstat tajné,“ řekl poručík Black. „Tyto informace nebyly v novinách. Jsou jistá fakta, jako je kartička se znakem, které musíme udržet neveřejné. Takže když někoho za tohle zatkneme, budeme vědět jistě, že nemáme v rukou podvodníka –

někoho, kdo se chce přiznat ke zločinu, který nespáchal. Rozuměli jste mi všichni?“

Všichni rozuměli. Poručík Black si odkašlal.

„Věříme, že Nancy byla unesena,“ začal. „Je to třetí taková situace, se kterou jsme se setkali během posledních pěti týdnů.

Předmětem, který je s určitostí spojuje, je právě ta kartička se znakem. Ale jsou zde i další detaily. Předchozí dvě dívky byly uneseny, když byli jejich rodiče na noc pryč. Pachatel vstoupil dovnitř zadním oknem.“

„Ale i já jsem vlezl oknem, když jsem se sem vloupal,“ řekl Matt.

„To víme,“ řekl poručík Black. „Vzali jsme to v úvahu. Věř mi, když říkám, že jsi nebyl první, kdo tím oknem prolezl, a že nástroj, který ta osoba použila k jeho otevření, byl stejný, který použila k 45

otevření dvou předchozích oken.“ Odmlčel se. „Stejně jako Nancy, i další dvě dívky byly zřejmě překvapeny ve spánku. Poté, co je přemohl způsobem, kterým si nejsme jistí, únosce ve spěchu ustlal postele a vzal z ložnice několik malých předmětů: peněženky, líčidla a podobné věci. To proto, aby zanechal dojem, že dívky mohly utéct z domova.“

„Proč by ale únosce nechával kartičku, když se pokoušel vytvořit tenhle dojem?“ zeptal se Matt.

„Nemyslíme si, že vytváření toho dojmu myslí vážně,“ řekl poručík Black. „Vypadá to, že to dělá jako samozřejmost, bez rozmyslu. Jsou i jiné věci, které spojují tato tři zmizení. Na každém místě činu, i dnes tady, jsme našli stopy po světlých hnědých vlasech, které nepatří nikomu v žádné z domácností. Našli jsme také stopy bot velikosti devět pod každým oknem, které bylo použito jako vchod do každého z těch tří domů.“

„Našli jste nějaké otisky prstů?“ zeptal se pan Bardella.

„Ne,“ řekl poručík Black. „Myslíme si, že únosce nosí rukavice.

Nevíme, jaké má vozidlo, ale obdrželi jsme zprávy o podezřelém malém autě, které bylo v blízkosti v době, kdy došlo ke dvěma prvním únosům.“

„Malé auto?“ zeptal se pan Bardella, jako by neuměli zjistit nic víc.

„To je vše, co zatím víme ohledně dopravního prostředku,“ řekl poručík Black. „Ale obejdeme sousedy a budeme se ptát, jestli někdo může tento popis nějak rozšířit. Nechte mně pokračovat. Každá z těch unesených dívek chodila na střední školu, bylo jim od šestnácti do osmnácti let. Všechny bydlí v této oblasti, ale roztroušeně – jedna v Orangeském okresu, druhá v okresu L. A. a teď Nancy z okresu San Bernardino. Nevíme, co jiného tyto dívky spojuje. Předtím, než odejdu, chci vám všem položit několik otázek, o kterých doufám, že vrhnou více světla na to, proč byly vybrány. Máme pocit, že únosce musel každou z nich nějakým způsobem znát, aby se dozvěděl, že v noci, kdy je unese, budou samy.“

„To je logické,“ řekla Sheila.

„Ale já tomu nerozumím,“ vložila se do toho paní Bardellová.

Když mluvila, cukalo jí koutky úst. „Stále to nazýváte únosy a 46

osobu, která nám vzala naši holčičku, nazýváte únoscem. Ale neobjevují se po únosu nějaké žádosti o výkupné?“

„Ano,“ řekl poručík Black váhavě. „Často se ale stává, že to určitou dobu trvá, než se objeví.“

„Obdržel jste nějaké žádosti u prvních dvou dívek?“ zeptala se paní Bardellová.

„Ne.“

„Bože,“ zašeptala paní Bardellová. Její manžel ji vzal za ruku.

Začala potichu plakat. Sheila cítila, jak se jí slzy derou do očí, ale nechtěla se zhroutit před Nancyinou matkou. Rozuměla tomu, co říkal poručík. Nazýval to únosy, protože to slovo s sebou přinášelo naději. Nevěřil ale, že jimi skutečně byly.

„Objevily se nějaké známky násilí v některém z těch domů?“

zeptala se tiše paní Bardellová.

„Žádné zjevné známky,“ řekl poručík Black. „Ale v domě druhé dívky jsme na její přikrývce našli kapku krve. Později bylo potvrzeno, že je to její krevní skupina.“

Pan Bardella byl bledý. „Jenom jedna kapka?“

„Ano,“ řekl poručík Black.

„Našli jste nějakou krev v Nancyině pokoji?“ zeptal se pan Bardella.

„Zatím ne,“ řekl poručík Black.

„Ale stále ještě hledáte?“ zeptal se pan Bardella.

„Ano,“ řekl poručík Black.

„Protože máte podezření, že dívky mohly být zraněny předtím, než byly uneseny?“ zeptal se pan Bardella a dále se tak mučil.

„Ano,“ řekl poručík Black. A dodal: „Je mi to líto.“

Pan Bardella pustil ruku své ženy a položil si obličej do dlaní.

Bolest v pokoji byla tak hustá, že jen zázrakem neplakaly i stěny.

Poručík Black mohl vyzařovat autoritu, ale neměl žádné dobré zprávy, které by jim mohl říct. Paní Bardellová položila otázku, kterou se všichni báli položit.

„Myslíte si, že Nancy může být mrtvá?“

Poručíku Blackovi docházel dech. „Čestně, tohle nemohu říct. Od té doby, co byly uneseny ty další dvě dívky, jsme po nich nebyli schopni najít jedinou stopu.“

47

„Nikdo vás nekontaktoval?“ zeptala se paní Bardellová.

„Ne.“

„Neobjevil se žádný požadavek na výkupné?“ zeptala se paní Bardellová podruhé. „Ne.“

„Dívky jsou prostě pryč?“ plácla Sheila, neschopná udržet se.

„Možná, že jsou v pořádku,“ řekl poručík Black. „Zbývá nám ještě spousta možností. Musíme pokračovat s přesvědčením, že je najdeme v bezpečí a v pořádku.“

„Máte nějaké další stopy, jako jak ten chlapík vypadá?“ zeptal se Matt. „Mimo jeho světle hnědých vlasů a bot číslo devět?“

„Myslíme si, že je mladý,“ řekl poručík Black. „Je to logická dedukce za předpokladu, že každou z dívek osobně znal.“

„Ale já jsem Nancyina nejlepší kamarádka,“ protestovala Sheila.

„Neznala se s žádným psychopatem. Nikdo ji neobtěžoval. Řekla by mi o tom. Podívejte se na tu kartičku – nemůže se to týkat nějaké neonacistické skupiny?“

„Prověřili jsme místní skupiny a plánujeme jejich další

prošetřování. Ale dosud jsme na nic nepřišli.“

„Takže nemáte žádné podezření?“ zeptala se paní Bardellová.

„V současné době žádné nemáme.“ Poručík Black ze své zadní kapsy vytáhl zápisník a pero. „Dovolte mi, abych přešel k otázkám.

Teď vám řeknu jména prvních dvou dívek, které byly uneseny. Tato informace je důvěrná – ze zřejmých důvodů, říkám vám jejich jména, abych viděl, jestli si na ně nevzpomenete – jestli se o nich Nancy někdy nezmínila. První je Stacy Dominová. Bydlí v Orangeském okresu. Zmizela před pěti týdny.“ Odmlčel se. „Slyšel už někdo z vás tohle jméno?“

Nikdo z nich ho neslyšel. Sheila si lámala hlavu, ale na nic nepřišla. Byla si jistá, že by si pamatovala, kdyby o této dívce Nancy mluvila. „Kde přesně v Orangeském okrese Stacy bydlí?“ zeptala se.

„Nemohu vám to říct bez svolení Stacyina otce,“ řekl poručík Black. „Ale požádám ho o něj a povím vám to, jestli řekne, že je to v pořádku. Mohlo by být přínosné, kdybyste si všichni promluvili společně. Jméno druhé dívky je Debra Westonová. Bydlí v Los Angeles.“ Odmlčel se. „Mluvila o ní Nancy někdy?“

Znovu na nic nepřišli. Poručík Black byl zklamán a předtím, než 48

položil další otázku, si dlouho prohlížel svůj zápisník.

„Užívala Nancy nějaké drogy?“

„Ne,“ řekla paní Bardellová. „Ne,“ řekla Sheila.

„Příležitostně kouřila marihuanu,“ řekl Matt. Podívali se na něj.

Pokrčil rameny. „Nebylo to nic velkého, ale pár mých přátel v tom jelo s ní.“

„Nancy by nikdy nekouřila marihuanu,“ řekla rozzlobeně paní Bardellová.

„Prosím,“ přerušil ji jemně poručík Black. „Jsem si jistý, že Matt by si to nevymyslel a stejně si nemyslím, že je to důležité.

Pokračujme. Měla Nancy nějakého přítele?“

„Ne,“ řekla paní Bardellová.

„Ne,“ řekla Sheila.

„Párkrát byla s jedním mým kamarádem,“ řekl Matt váhavě.

„S kým?“ vykřikla Sheila.

„S Dannym Folgelsonem,“ řekl Matt.

„To je nechutnej kluk,“ řekla Sheila. „Řekla by mi o tom.“

„Myslím, že ti neříkala všechno,“ řekl Matt.

„To je zajímavé,“ řekl poručík Black. „Říkáš, že Nancy vedla dvojí život, Matte?“

„Ne,“ řekl Matt pevně. „Byla jako kdokoliv jiný. V jejím životě bylo několik věcí, o kterých nemluvila.“ Obrátil se k Nancyiným rodičům: „Omlouvám se, že jsem se o těchhle věcech zmínil. Jenom se snažím říci poručíkovi všechno, co vím, aby mohl pokračovat.“

„Nemusíš se omlouvat,“ řekl pan Bardella. „Neměl jsem na tebe tak vyštěknout.“ Podíval se na poručíka Blacka. „Máte nějaké další otázky?“

„Tu nejdůležitější,“ řekl poručík Black. „Kdo věděl, že Nancy byla minulou noc sama doma?“

„Spousta lidí,“ řekla Sheila. „Slyšela jsem ji říkat na hodině chemie, že její rodiče jedou na několik dní pryč a že bude mít celý dům pro sebe.“

„Řekla jsem několika svým přátelům, že jedeme pryč,“ řekla paní Bardellová.

„Lidé u Hughese věděli, že budeme se ženou několik dní mimo město,“ řekl pan Bardella.

„Spočítejte všechny tyhle lidi a máte

49

spoustu tipů na prověřování, poručíku.“

„A my je všechny prověříme,“ řekl poručík Black vyrovnaně.

„Ale teď mě ze všeho nejvíce zajímá, komu Nancy řekla, že bude sama. Jak jsem řekl, věříme, že hledáme někoho mladého, možná i někoho ze střední školy.“

„To vypadá trochu přitažené za vlasy,“ řekl pan Bardella.

Poručík Black se na něj podíval. „Proč? Ve španělských čtvrtích jsem viděl desetileté děti, které nosí nože, jako by to bylo úplně normální.“ Otočil se zpět k Sheile: „Chci seznam všech studentů z vaší hodiny chemie.“

„Neznám všechny studenty. Mohu vám ale dát jméno mého

učitele – Dan Spade. Bydlí tady, v Chinu. Myslím, že je v telefonním seznamu.“

„Dobře.“ Poručík Black si udělal poznámku do svého zápisníku.

Pak ho zavřel a zasunul do zadní kapsy. „Myslím, že teď je to všechno. Zavolám vám později dnes večer, abych vám sdělil, jak pokračujeme. Jak jsem se už zmínil, naši lidé se budou snažit najít v sousedství někoho, kdo mohl něco vidět. Vím, že je to pro vás všechny těžké období. Schází mi slova, abych uvedl věci v lepším světle. Mimo toho, že my v losangeleské policii budeme pracovat, dokud nenajdeme odpověď.“ Z kapsy své košile vytáhl čtyři vizitky a každému jednu dal. „Máte na nich čísla ke mně domů a do práce, plus číslo, kde mi můžete zanechat zprávu. Okamžitě mě na ni upozorní. Zavolejte, jestli si vzpomenete na něco, co by mohlo být v budoucnu užitečné. Zavolejte, kdybyste chtěli jen si s někým promluvit. Jsem vám k službám dvacet čtyři hodiny denně.“ Odmlčel se. Byl to opravdu příjemný, upřímný člověk. „Mám čtrnáctiletou dceru, pane a paní Bardellovi. Dokážu si představit, čím procházíte.“

Nancyiny rodiče mu poděkovali za jeho slova, ale jejich oči říkaly, že nikdo si nedokáže představit to, čím procházejí. Poručík Black tomu rozuměl. Rychle se omluvil a řekl, že cestu ven najde sám. Sheila vyběhla za ním a dohonila ho na příjezdové cestě, když nastupoval do svého auta.

„Chci s vámi chvíli mluvit,“ řekla.

„Něco jsi mi zapomněla říct?“ zeptal se.

„Ne tak úplně.“ Rozhlédla se po okolí. Slunce právě před chvílí 50

zapadlo, brzo už bude tma. Viděla pár lidí poručíka Blacka, jak chodí ode dveří ke dveřím. Sousedé vycházeli ze svých domů a zírali na sídlo Bardellových. Představte si, určitě si říkali, že se to stalo hned ve vedlejších dveřích. Ubohá Nancy, taková milá dívka. Věděla, jaké kouzlo má tragédie a jak přitahuje lidi. Nenáviděla to. „Chtěla bych vám pomoct najít Nancy,“ řekla.

„Jak nám chceš pomoct?“ zeptal se.

„Chci být zapojená do vyšetřování.“

Přikývl. „Můžeš nám pomoci tím, že si promluvíš s přáteli z chemie a zjistíš, kde byli minulou noc.“

„Nikdo z mých přátel by to Nancy neudělal.“

„Musíme prozkoumat každé možné vodítko.“

„Dobře, prověřím to. Ve skutečnosti bych ale chtěla pracovat přímo s vámi. O prvních dvou zmizelých dívkách musíte určitě mít více informací, než jste nám řekl.“

Poručík Black se na ni pozorně zadíval. „Proč si to myslíš?“

„Protože jste nám neřekl skoro nic. Ráda bych si promluvila s rodinami zmizelých dívek.“

„To nepřichází v úvahu, dokud nezjistím, jestli s tebou chtějí mluvit oni. Udělám to pro tebe zítra.“

„Proč ne dnes večer?“ zeptala se.

Začal se soukat do auta. „Uvidím, co mohu dělat. Mám tvoje číslo. Zavolám ti.“

„Díky.“

Zavřel dveře a stáhnul okénko. „A, Sheilo?“

„Ano.“

„Dávej si pozor, komu se svěříš. Může to být ta nesprávná osoba.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbila.

51

V.

Dusty Shame seděl ve svém autě v ulici, kde byl dům Wendy Bartové, a přemítal o svých temných plánech. Bylo sice pravdou, že dům byl, stejně jako Nancyin, na konci slepé uličky, ale tahle část města byla ještě lépe osvětlená než Chino. Sto yardů za ním byla poměrně rušná silnice. Zjistil, že se mu nechce zatočit na příjezdovou cestu, dokud je ona ještě naživu. Změní svůj styl. Rozhodl se, že půjde dovnitř, zabije ji a pak dojde zpátky pro auto. I když taková změna plánu bude znamenat, že bude déle viditelný, cítil, že bude lepší, když bude auto na příjezdové cestě Bartových kratší dobu. Ve skutečnosti byl velice napjatý. Byla jedna hodina ráno, světla v domě byla zhasnutá. Nevěděl ale přesně, kdy se mohou vrátit rodiče. Co když přijdou ve chvíli, kdy bude v domě? Bude je muset zabít všechny. Kvůli této možnosti měl s sebou vystřelovací nůž, stejně jako své kladivo.

„Pomoz mi s tím,“ zašeptal Dusty, když potichu vystupoval z auta. Podivil se, ke komu jeho prosba mířila.

Kráčel směrem k domu. Cítil se znepokojen. Doufal, že až bude s prací hotov, bude si moci odpočinout. Na pláži nad ním kroužili rackové a štěbetali jako hladoví supi. Když z pobřeží odcházel, silně ho bolela hlava. Doufal, že Wendy zemře v pokoji.

Bartovi měli vysoký drátěný plot, přes který bylo těžké se dostat.

Dusty se de facto na moment zachytil do ostnatých drátů nahoře na plotě a přepadla ho chvilková hrůza z toho, že tam zůstane uvězněn ve chvíli, kdy budou Bartovi vjíždět na svou příjezdovou cestu.

Podařilo se mu ale vyprostit se, jenže si přitom roztrhal džíny. Byla to dřina s rukavicemi na rukou.

52

Zadní dveře nebyly zamčené. Wendy se ráda bála – aspoň si to myslela. Samozřejmě, že bylo snadné schoulit se v bezpečí s knihou v teple u krbu. Problém je v tom, že ve velkém městě neexistuje bezpečné místo. Dusty otevřel dveře a vešel.

Bartovic dům byl jednopodlažní. Když si ho předtím prohlížel dalekohledem, vytvořil si představu, kde musí být Wendina ložnice –

úplně na konci. Ale byl to jenom odhad na základě zkušenosti.

Jestliže ulice byla nepříjemně jasná, dům byl až bolestně tmavý.

Ušel pět stop a do něčeho kopnul – znělo to jako miska na žrádlo pro kočku – a něčím postříkal linoleum na podlaze. Přál by si, aby mohl rozsvítit, ale věděl, že by to bylo bláznovství. Kočce by mohl stačit jediný pohled a pokusila by se mu vyškrábat oči. Nemohl z mysli do stal svoji noční můru, slepou Nancy. Co jsi udělal s mýma očima?

Kam jsi dal moje oči? Chci svoje oči!

Šel tápavě dlouhou tmavou chodbou. Z konce chodby bylo slyšet slabé chrápání a to ho lákalo. Z nějakého důvodu si nepředstavoval, že Wendy chrápe. Obvykle se jeho instinkty v takových věcech nemýlily. Odhadl, že Stacy chrápe jen podle způsobu, jakým podepisovala své poznámky o Led Zeppelin na síti Einstein. Zvuk pracoval pro něj. Bude-li Wendin pokoj tak tmavý jako chodba, bude mu stačit zamířit tři palce nad jeho zdroj a zasáhnout tak svůj cíl.

Prásk – sbohem, slečno Šedá věci. Je mi líto, že jsem vás rozmačkal tak pozdě v noci, ale člověk musí dělat to, co musí, jestliže chce získat nějakou úctu. Když tak klopýtal tmou, podivil se, proč nikdy nezkusil prášky na spaní. Něco jako celou krabičku najednou.

Došel ke dveřím, za kterými někdo dýchal. Tam se zastavil, aby si vyndal ručník a kladivo. V domě bylo nesnesitelně horko a dusno a jeho pot prosakoval rukavicemi na rukověť zbraně, která se tak stávala kluzkou. Neviděl ani kliku na dveřích. Nemohl říct, jestli je to ten druh, že když se do ní jenom trochu strčí, rozletí se dveře až ke zdi. Musel být opatrný. Vždy. Nemůžou ho zavřít dřív, než se dostane k číslu šest. Na tom, co se stane pak, mu nezáleželo. Možná že mu praskne hlava a ušetří tak daňovým poplatníkům pár dolarů.

Bože, proč začala Sheila na chemii mluvit o Nancy?

Z nějakého důvodu byl náhle zvědavý, kde je v tuhle chvíli Sheila a co dělá. Byl zvědav, jestli už Nancy hledá a doufal, že ne. Sheila se 53

mu líbila, opravdu líbila. Líbily se mu všechny.

Dusty opatrně otevřel dveře. Postava na posteli se nehýbala a dál chrápala. V pokoji byla tma. Došel k posteli třemi velkými kroky.

Tentokrát, na rozdíl od předchozí noci, se nad postelí nezastavil.

Hodil na dívku ručník a ve stejnou chvíli zvedl kladivo. Na okamžik přestala chrápat, jak se nadechla ručníku. Pak tvrdě udeřil kladivem.

Kov lehce rozbil kost a ozvalo se prasknutí, které se může ozvat jen při smrtícím úderu. Wendy na posteli znehybněla.

V klidu.

Ne, pomyslel si. Je jenom mrtvá. Byl v tom rozdíl?

V pokoji se náhle rozsvítilo. Dusty se otočil, poloslepý.

Ve dveřích stála rozespalá dívka v noční košili.

„Jenny,“ začala s rukou na vypínači.

Dusty vyskočil. Byla to Wendy a křičela.

Narazil do ní a oba spadli na zem. Upustil kladivo a nemohl najít svůj vystřelovací nůž. Světlo ho stále bodalo do očí a Wendy byla velká, silná dívka. Kutáleli se po podlaze a než stačil najít oporu, snesl se na Dustyho hruď déšť Wendiných ran. Křičela. Hluk, který nadělala, mu dělal mnohem větší starosti než zranění, které mu působila. Natálii pravou ruku, ze které mu spadla rukavice, sevřel jí ústa a snažil se dostat do pozice, kdy ji bude moci přimáčknout koleny k podlaze. Rozhodl se, že ji řízne do krku.

Byl to dobrý plán, než ho kousla.

Nebylo to malé kousnutí.

„Au,“ zařval. Teď přivolal sousedy. Z ruky mu prýštila krev.

Bolest byla silná – až se mu zatmělo před očima. Wendy využila jeho nepozornost k tomu, aby se zpod něj vyvlékla a klekla si na kolena.

Než se stačil vzpamatovat, byla na nohou a běžela chodbou ke kuchyni a k misce s kočičím žrádlem. Okamžitě si uvědomil nebezpečí. Jestli se dostane ven a bude křičet, vyjdou ven sousedé a on bude zadržen. Rozhodl se nemyslet na bolest. Vyskočil, popadl rukavici, natáhl si ji, aby zachytil krev, a rozběhl se za ní.

Dohonil ji v obývacím pokoji

– nakonec se pro kuchyni

nerozhodla – s rukou na předních dveřích. Dostal ji na její cestě obývacím pokojem, ale ne svým kladivem nebo nožem. Na to byla od něj ještě daleko. Zastavil ji tím, že na ni zavolal.

54

„Wendy,“ řekl, když narazil do zdi obývacího pokoje. Místnost byla široká, utekla mu o více než dvacet stop. Měla dveře už částečně otevřené, mohla být venku na ulici během dvou sekund. Ale to, že řekl její jméno, ji zarazilo a otočila hlavu. Uvědomil si, že i když spolu zápasili, neviděla ho zabíjet, ať už zabil kohokoliv. „To jsem já, William Wand,“ spěšně dodal.

Zamračila se – viděl její výraz v paprsku bledého světla pouličních lamp, které proklouzlo pootevřenými dveřmi. „Will?“

zamumlala.

„Jo,“ řekl a udělal krok směrem k ní. „Vzal jsem tě za slovo.

Myslel jsem, že chceš, abych se stavil.“

Zůstala stát jako přimražená. „Jsi to opravdu ty?“

„Kdo jiný, než William Wand, ví o strašákovi?“ zeptal se a stále se k ní přibližoval. Levou rukou přitom sahal po noži ve své zadní kapse. Studený kov, tak uklidňující v porovnání se spalující krví, která pomalu kapala z jeho nasáklé pravé rukavice. Na parketách za ním zůstávala lepkavá stopa. Wendy se stále mračila, i když v koutcích se jí objevil náznak úsměvu. Pravděpodobně se smála, když četla strašidelné části Kingových nebo Straubových knih, pomyslel si. Ten, kdo tak chrápal, měla být ona.

„Proč ses připlížil do mého domu bez zavolání?“ zeptala se a zavřela dveře.

„Odpověď znáš,“ řekl a přiblížil se k ní na pět stop. Vystřelovací nůž už úplně vytáhl, ale schovával ho před ní. Obdařil jí vítězným úsměvem. Také se usmála.

„Protože jsi mě chtěl vystrašit?“ zeptala se vzrušeně.

„Jo, Wendy.“ Postavil se přesně před ní a stiskl knoflík na noži.

Vyskočila čepel. Máchl nožem v jednom plynulém oblouku. Čepel ji zachytila pod žebry a propíchla bavlněnou noční košili těsně předtím, než se zařízla do jejího měkkého těla. Těžce ji tlačil vzhůru, aby hrot směřoval k srdci. A musel ho zasáhnout, protože Wendiny oči najednou potemněly, právě když se jí začaly rozsvěcet. Z úst se jí začala řinout krev. Zhroutila se mu v rukou a on ji zachytil dříve, než spadla. Moc jí to dlužil. Když byla úplně mrtvá, odhrnul její blond vlasy dozadu a něžněji zavřel oči.

„Protože vím, že se ráda bojíš,“ zašeptal.

55

Dusty seděl v autě dva bloky od Wendina domu a dalekohledem sledoval, jak auto Wendiných rodičů zatočilo na příjezdovou cestu.

Pan a paní Bartovi vylezli ven a kráčeli k přední verandě. Uběhlo půl hodiny od chvíle, co ty dvě dívky zabil. Nevěděl, kdo byla ta druhá, Jenny – pravděpodobně nějaká kamarádka, která dělala Wendy na noc společnost. Předtím, než odešel, se ujistil, že byla mrtvá. Ale nepokusil se dostat těla do auta. Byl si jistý, že Wendiny výkřiky – a jeho vlastní – mohou přivolat sousedy, a tak spěšně odešel zadními dveřmi. Nikdo ale nepřiběhl.

To bylo L. A., pomyslel si s odporem Dusty.

Stejně tam ale nechal svou kartičku.

Hlas by mu nikdy neodpustil, kdyby na to zapomněl.

Teď se svítilo v celém domě a i z této vzdálenosti slyšel nářek Wendina otce a matky. Věděl, že je bláznovstvím zůstat, že policie tam bude za několik minut, ale něco ho drželo na místě. Nikdy nebyl přímým svědkem efektu, který měly jeho činy na rodiny dívek. Ani to nechtěl vidět. Dával přednost uvažování o dívkách, které zabil, jako o pouhých číslech, která uspokojují tajemné touhy hlasu.

Sledoval dalekohledem, jak se otřesený otec objevil na

přední

verandě a zvracel do křoví. Když bodl Wendy do srdce, vyřinulo se ven více krve, než považoval za možné.

Krev teď byla také v jeho autě, i když si dával pozor. Zabalil si ruku do pruhu látky, který utrhl ze své košile. Bolest byla neuvěřitelná. Potřeboval lékařskou péči, ale neodvážil sejít do nemocnice. Policie určitě upozorní každou nemocnici v oblasti, jakmile najde červenou stopu vedoucí k místu, kde zavraždil Wendy.

Navíc teď bude policie mít jeho krevní skupinu. Nebyla to dobrá noc.

I když zabil dvě dívky.

Dva plus tři rovná se pět.

Další jedna už může být všechno, co potřebuje.

Pak si bude moci odpočinout.

A l e n e teď. Nemohl přestat zírat dalekohledem na otce. Mužův obličej byl tok blízko, jako by se Dusty mohl natáhnout a dotknout se ho. Ale kdyby mohl, co by mu řekl?

Je mi líto, že jsem zničil světlo vašeho života? Pan Bart by se 56

nestaral, jak mu je to líto. Chtěl by ho jenom zabít. Dusty viděl na mužově bledém obličeji slzy. Tuto noc bude následovat celá řeka slz, uvědomil si Dusty a tenhle žal tížil jeho duši jako kámen. Se slzami v očích odložil dalekohled a nastartoval motor. Slyšel, jak se blíží sirény. Nemohl nechat policii, aby ho chytila. Aspoň ne teď.

Musel sehnat něco, aby zastavil krvácení, i když vstoupit do obchodu bude trochu riskantní. Nedaleko od cesty byl 7-Eleven, obchod s nočním provozem, a on k němu zatočil. Místo bylo nabité.

Byla pátek a lidé potřebovali své pivo a chlast, aby se udrželi v náladě. Držel svou pravou ruku pod kabátem, a jelikož nevytáhl zbraň, když přišel k pultu se dvěma roličkami gázy, náplastí, láhví dezinfekčního prostředku, kolou a Tylenolem, ani se na něj nepodívali. Když byl zpátky v autě, spolkl nejprve šest pilulek a lokl si koly. Teprve potom se začal věnovat své ruce.

Bližší pohled mu ukázal, že to bylo horší, než si myslel. Z ruky byl doslova vytržený velký kus masa. Musel mít poškozené nervy, stejně jako přetržené svaly. Z pohledu na potrhané maso se mu udělalo nevolno. Byl v háji, pomyslel si. Opravdu v háji. Každý se ho bude vyptávat, co se mu stalo s rukou. Strašně moc by

potřebovala sešít. Proboha. Člověk by si myslel, že Wendy byla ve svém volném čase kanibal.

Přesto nešel do nemocnice.

Levou rukou otevřel láhev s dezinfekčním prostředkem.

Nemohl riskovat infekci.

Věděl, že to bude bolet.

Zatnul zuby a rozhodl se, že nebude křičet.

Naklonil láhev a nalil tekutinu na krvavé maso.

Tekutá láva. Bolest nad bolest.

Ztratil vědomí. Možná jenom na několik sekund.

Když přišel k sobě, posadil se a znovu ránu polil.

„Mami,“ zvolal. Kde byla jeho matka? Jak to, že tam nebyla, aby mu, ve chvíli jako je tato, pomohla? Matka jeho matky tam pro ni určitě byla. O své babičce ale nevěděl nic jiného, než že zemřela.

Dusty spolkl čtyři další Tylenoly, ohnul se přes sedadla a křičel do čalounění. Nemohl popadnout dech, bolest mu to nedovolila.

Podruhé se posadil, obličej mokrý od slz a potu. Lidé na parkovišti se 57

na něj začínali dívat. Nastartoval a objel blok. Zaparkoval, stáhl okénko a zvracel na ulici. Strašně se třásl, když se natáhl pro ruličky gázy. Myslel si, že jakmile to zakryje, nebude se cítit už tak zle.

Za dvacet minut byl obvaz na místě. Zhruba ve stejnou dobu začal působit Tylenol a bolest, i když byla stále hrozná, trochu ustoupila.

Dlouho seděl a zhluboka dýchal. Slyšel teď více policejních sirén přicházejících ze směru od Wendina domu a domníval se, že ho hledá půlka losangeleské policie. Takže znovu, oni nevěděli, kdo je on.

Cítil se opravdu bídně. Byla to jeho bolest, představa Wendina plačícího tatínka a Wendy samotné, její důvěřivý úsměv, když jí řekl o strašákovi. Víc než u kterékoliv jiné chtěl, aby odešla pokojně, bez bolesti a bez potíží. Vůbec ji neobviňoval za to, co udělala jeho ruce.

Bylo to podle něj spravedlivé. V lásce a smrti bylo všechno fér.

Nechtěl jít domů.

Nechtěl jít do jeskyně, ne bez těla, které by pohřbil. Nechtěl jít ani na jiné místo.

To hrozné místo.

Ale jenom pomyšlení na to, vzpomínka, byly dost, aby ho to přitahovalo. Byl tam jenom jednou, nedlouho potom, co začal slyšet ten hlas. Ve skutečnosti to byl právě hlas, který ho dovedl na to místo. I když tam nikdy hlas neslyšel, někdy si představoval, že to místo je jeho zdrojem. Byl tam jeho zvuk, bylo ho tam cítit. Stejně jako napětí, které přichází s noční můrou a o kterém si člověk myslí, že nikdy neskončí. Na tom místě byly ve vzduchu stíny i o pravém poledni, černé pláště duchů, kteří dosud žíznili po chuti živé krve.

Ne, Dustymu se to místo nelíbilo.

I když, jakmile nastartoval, se tam rozjel ještě jednou.

Bylo to v předhůří v údolí San Fernando, pod horami ale nad městem, na kraji starého hřbitova, kde trávník přecházel ve vysoký plevel, ošklivé stromy a křoví. Když jel do těchto kopců, připomněl si, že to vlastně nebylo na hřbitově. Uvědomil si, že ať už tam bylo pohřbeno cokoliv, bylo to považováno za příliš nechutné, než aby to odpočívalo vedle slušných lidí.

„Proč to dělám?“ zašeptal si pro sebe, když zaparkoval auto na konci polní cesty, která vedla skoro až nahoru ke hřbitovu. Kamenná 58

zeď, která měla chránit hroby před kolemjdoucími, byla už jen hromadou kamení, které se pomalu sesouvalo do míst, kde bylo nalezeno. Napadlo ho, že hřbitov byl postaven před válkou. Byl si tím jistý, i když nevěděl před kterou válkou. Vždy, když přišel na tohle místo, musel myslet na války a bitvy. Neignoroval minulost.

Věděl, odkud pochází symbol, který nechával na každém místě činu.

Vystoupil z auta a kráčel spletí plevele a trávy, která b yla na hřbitově. V téhle oblasti nebyly žádné domy. Kdyby tam byly, lidé z nich by nedopustili takovou ostudnou lhostejnost k drahým zesnulým. Ale nedostatek péče ho neznepokojoval. Když zemře, bude mu jedno, jestli ho pohřbí na takovém místě. Ani jeskyně v poušti by ho neznepokojovala. Protože on čestně věřil, že je jednou z těch duší, na které nečeká žádný posmrtný život, ať dobrý nebo špatný. Bude jenom něčím shnilým v zemi a hlas bude konečně zticha.

Řada olivovníků, jilmů a jehličnatých stromů se táhla nahoru do kopců nad hřbitovem. Tam našel další polorozpadlou zeď, ale nedělalo mu žádné potíže přelézt ji. Svítil měsíc. Viděl, kam jde, i bez baterky, ačkoliv tam nikdy předtím v noci nebyl. Posledně tam byl uprostřed dne, ale přesto si místo moc nepamatoval. Teď věděl, že zlo tohoto místa nasáklo do jeho duše.

Našel to o minutu později.

Byl to hrob – o tom nebylo pochyb, i když tam nebyl žádný náhrobní kámen. Hromada kamení, uspořádaná do obdélníku šest krát tři stopy, mohla ohraničovat jenom jedno. Vedle atmosféry toho místa byl strach z toho, co leželo pod zemí, doslova tak hmatatelný jako dotyk a tak hlasitý jako výkřik. Ano, když seděl vedle toho hrobu, vzpomněl si na Wendin výkřik. Připomněl si všechny mladé ženy, které zabil, jejich ztracené životy. Bylo to, jako by jejich duše byly vtaženy do tohoto místa poté, co on zabil jejich těla, aby zde byly navždy uvězněny. Modlil se ale, aby to tak nebylo, protože se cítil chycen, když tam jenom tak seděl. Více než cokoliv jiného chtěl vstát a odejít. Nemohl se ale pohnout.

Ještě jednou ho překvapilo, že na tomhle jediném místě neslyší hlas.

„Kdo jste byl?“ zašeptal do země. „Kdo jste?“

59

Pak pomyslel na svou matku, živou mrtvolu, jeho květinu, a náhle jeho mysl zaplavily vzpomínky na šťastnější časy. Bylo mu pět a kráčeli spolu ruku v ruce po pláži. Vyprávěla mu příběhy a on tím byl úplně okouzlen, protože jeho matka byla tím nejlepším vypravěčem na světě. Jediné, co mu tu vzpomínku kazilo, bylo, že si ten příběh nepamatoval. Bylo to smutné, že si nedokázal

zapamatovat jedinou věc, co mu kdy řekla. Bylo to, jako by ve skutečnosti nikdy neexistovala.

Dusty sklonil hlavu a plakal.

60

VI.

V sobotu se Sheila Hardholtová vzbudila brzy po neklidném spánku.

Na chvíli, ještě než se úplně probrala, cítila podivnou bolest, jako by něco bylo špatně a ona nevěděla co. Ale potom, když procitla, vzpomněla si na ztracenou Nancy a ztraceného Matta a bolest se stokrát zvětšila. Zarazilo ji, že probuzení bylo naopak začátkem noční můry. Probuzení by mělo přinést úlevu, ale přineslo jenom utrpení.

A pocit viny. Ne proto, že by se cítila nějak zodpovědná za Nancyino zmizení. Ale protože nedokázala přestat myslet na Matta, i když její nejlepší kamarádka mohla být mrtvá. Matt byl její první láska, to byla pravda, ale když uvažovala rozumně, věděla, že někdy bude milovat někoho dalšího. Ale jestli byla Nancy pryč, je ztracená.

Pro její kamarádku už nebude žádné příště. Bože, a ony vyrůstaly prakticky spolu. Sheila cítila, že Nancyino blaho by mělo b ýt v jejím srdci na prvním místě. To, že se cítila špatně kvůli oběma, Nancy i Mattovi, bylo zdrojem její viny. Přála si, aby se v této těžké době mohla obrátit na Matta a najít u něj podporu. Ale už jen tím, že ho viděla, se cítila jako list, který poletuje sem a tam v krutém větru.

Věděla, že se musí rychle vzpamatovat, než se z toho zblázní.

Nevěděla ale, čeho se má chytit.

Nechtěla o tom mluvit se svými rodiči. To bylo také Špatné. Vždy si myslela, že je jim blízká, že s oběma může otevřeně mluvit o svých nejhlubších pocitech. Ale když ji nechal Matt a ona za nimi s pláčem přišla, řekli jenom, že on nestojí za to, aby se kvůli němu trápila a že se z toho dostane. Jo, ale kdy se z toho dostane? Za dva roky? Teď trpěla, teď potřebovala jejich podporu. I když nikdy jim 61

jejich nečitelnost nevytýkala. Protože se poznali a vzali mladí, usoudila, že nikdy nezažili opravdovou ztrátu. Nemohli její bolest pochopit.

Ona ji chápala. Přála si jenom, aby to odeznělo a nechalo ji to na pokoji. I když na druhé straně se toho, že to nechá odeznít, bála.

Protože když k tomu dojde, tak se může vzdát všech nadějí, že by mohli být s Mattem zase spolu – jednou. A ona nechtěla ztratit tuhle naději, i když věděla, že ji to zabíjí.

Neřekla rodičům, že se občas cítí na umření.

Neřekla jim, že se bojí, že je Nancy mrtvá.

Sheila vylezla z postele v devět, došla do kuchyně a snědla misku vloček, které chutnaly jako papír. Usmála se na rodiče, když se jí zeptali, jak jí je, a řekla jim, že fajn. Pak se vrátila do svého pokoje a vytočila číslo, kde, jak řekl poručík Black, může nechat vzkaz, který mu bude hned p ředán. Nechala mu tam zprávu, že s ním potřebuje mluvit a své telefonní číslo. Když už uběhla hodina a on jí ještě nezavolal, znepokojilo ji to, zvláště po jeho včerejších slibech, že tam pro ně bude.

Sheila nevěděla, že poručík Black nemohl zavolat, protože byl stále ještě u Bartových. Ve skutečnosti byl jedním z prvních, kdo přijel na místo činu a zůstal tam celou noc, přičemž se snažil zjistit, proč ta příšera změnila svou taktiku a nechala po sobě krev.

Jen tak čekat a nic nedělat, v tom nebyla Sheila nikdy silná. Ale nemohla se rozrušovat obvoláváním spolužáků z chemie, protože si myslela, že by to bylo zbytečné. Oblékla se a zajela do knihovny, kde si vzala telefonní seznam pro okresy L. A. a Orange. Pamatovala si jména dalších zmizelých dívek

– Stacy Dominová a Debra

Westonová. Naneštěstí bylo Dominových a Westonových v

seznamech hodně. Musela by zavolat na každé číslo. Váhala. Co by řekla? „Ahoj, to jste vy, co jste přišli o dceru? Přišla jsem stejně o svoji kamarádku a chtěla bych se stavit a promluvit si s vámi o tom, jak je to strašně těžké.“ No, možná, že by to mohla formulovat trochu taktněji. Opravdu neměla jinou možnost než volat – nemohla zajet na všechny uvedené adresy. Nechtěla k nim také jenom tak nečekaně vpadnout.

Stacyinu rodinu našla rychle – na třetí pokus. Ozval se jí Stacyin 62

otec. Jeho hlas byl nevýrazný a nezvážněl, ani když vysvětlovala, že její kamarádka zmizela stejně jako Stacy. Ale neřekl ne, když se ho zeptala, jestli by mu nevadilo, kdyby se stavila a položila mu pár otázek. Neřekl doslova ano, ale ona k nim přesto jela. Doufala, že najde n ěco, co ty tři dívky spojovalo, něco, co policie mohla přehlédnut.

Než odešla z knihovny, snažila se najít Debru Westonovou z okresu Los Angeles. To bylo horší. Zavolala více než patnácti lidem a několikrát jí neslušně zavěsili, než se spojila s Debřinou matkou. V

okamžiku, kdy se jí dovolala, zněl její hlas tak smutně, že Sheila hned věděla, že má správné číslo. Paní Westonová řekla, že by bylo fajn, kdyby se u ní stavila. Sheila se domnívala, že potřebuje někoho, s kým by si mohla promluvit.

Sheila jela nejdřív na Huntigton Beach, k domu Stacy. Dveře jí přišel otevřít pan Domino. Zarazilo ji, jak moc jí připomínal pana Bardellu. Pan Domino byl kráčející zombie. Ani se nesnažila zeptat, jestli je doma paní Dominová. Domnívala se, že ne. Pustil ji dovnitř a dokonce jí dovolil podívat se do Stacyina pokoje. Našla tam spoustu věcí, které svědčily o tom, že Stacy byla zapáleným hudebním fanouškem. Všude byly plakáty Led Zeppelinů: nad Stacyiným počítačem, v jejím šatníku, i vedle toalety v její koupelně. Stacy měla také elektrickou kytaru a silný zesilovač a reproduktory. Pan Domino se smutně usmál, když se ho zeptala na Stacyino nadšení skupinou.

„Dokázala si pouštět jejich cédéčka deset hodin denně,“ řekl.

Máchl rukou k počítači. „Byla hlavou klubu Led Zeppelin na jedné z počítačových linek. Nikdy jsem té její posedlosti nerozuměl, protože ta skupina byla populární, už když jsem byl na střední škole. Řekla ale, že nikdo není tvrdší než Zeppelini.“ Potřásl hlavou. „Sama ale hrála na kytaru hrozně.“

To bylo vše, co z pana Domina dostala. Neměl náladu na povídání a ona se cítila provinile, že ho obtěžuje. Nechal ji rozhlédnout se ve Stacyině pokoji tolik, kolik chtěla, zatímco on se vrátil ke své knize v obývacím pokoji. Nenašla ale nic pozoruhodného, určitě nic, co by jí připomnělo Nancy. Odešla patnáct minut po svém příchodu do domu.

Debra Westonová bydlela v San Pedru. Na cestě tam Sheila

63

zastavila a zavolala Mattovi. Nebyl doma, ale mluvila s jeho matkou, která byla rozmrzelá z toho, že ji slyší. Mattově matce se nikdy nelíbila. Ta žena byla pravděpodobně ráda, že se spolu rozešli, myslela si Sheila. Ne, řekla paní Jayeová odměřeně, neví, kde Matt je a neví, kdy se vrátí. Sheila jí poděkovala za její drahocenný čas.

Paní Westonová bydlela v malém zchátralém domě blízko

losangeleského přístavu. Byla starší. Sheila si nejdřív myslela, že mluví s Debřinou babičkou a ne s její matkou a udělala k tomu netaktní poznámku. Ale paní Westonová musela mít Debru pozdě.

Pan Weston se nikde neobjevil a Sheila se podivila nad manželskými páry v Americe a nad tím, co se s nimi děje.

Paní Westonová vypadala šťastná, že ji vidí, že může s někým, s kýmkoliv, sdílet vzájemný smutek. Řekla jí, jak byla na víkend pryč a jak, když přišla, zjistila, že Debra je pryč a na posteli že leží kartička s hákovým křížem. Nebyl to dlouhý nebo složitý příběh. Pak se žena rozplakala a Sheila s ní.

„A ona byla pryč,“ řekla paní Westonová a plakala. „A nevrátila se. A já nevím, jestli je mrtvá, nebo jestli je zraněná, nebo kde je. A nemůžu se z toho dostat, protože ona byla všechno, co jsem měla a bojím se, že se nikdy nedovím, co se jí stalo.“ Sheila vstala, posadila se vedle ní na m alou chatrnou pohovku a objala ji. Po nějaké době chtěla žena slyšet o Nancy a Sheila jí řekla, všechno to málo, co věděla. Pak ještě plakaly a Sheila se vážně divila, proč to dělá.

Sdílení smutku smutek sám nijak nezmenšovalo a nikdo z těchto lidí neměl žádné stopy nebo nápady, o které by se s ní mohl podělit.

Kdyby měl, poručík Black by je objevil. Sheila tam ale přišla za určitým účelem a cítila se povinna položit několik otázek. Její první otázka samozřejmě byla, jestli byla Debra fandou Led Zeppelinů.

„Kdo to je?“ zeptala se paní Westonová.

„Je to rocková skupina, která byla populární v sedmdesátých letech. Ve skutečnosti jsou ještě stále populární. Napsali hit

‚Stairway to Heaven.‘ Stacy, první dívka, která zmizela, byla jejich velkým fandou. Založila jejich fan klub. Byla jsem zvědavá, jestli v tom je nějaká spojitost.“

Paní Westonová potřásla hlavou.

„Debra hudbu moc

neposlouchala. Byla víc na knihy a filmy.“ Mdle se usmála a kousla 64

se do spodního rtu. „A na kluky. Řekla jsem ti, že měla přítele?

Jmenoval se Tim. Stále mi občas volá. Strašně mu chybí.“

Povzdechla si. „Nikdy jsem mu ale nemohla říci něco nového.

Poručík Black říká, že nic nezjistil.“

„Setkala jsem se s Blackem včera.“

„Takový milý člověk.“

„Jo,“ řekla Sheila. „Paní Westonová, bylo by možné, abych viděla Debřin pokoj? Rozumíte, hledám něco, co spojuje Debru s Nancy a Stacy.“

Paní Westonová se postavila. „Byla jsem v jejím pokoji jenom jednou nebo dvakrát od chvíle, co je pryč. Příliš mnoho vzpomínek.

Ale Debra ho vždy udržovala uklizený. Byla to šikovná dívka, a to neříkám jen proto, že byla m oje.“ Paní Westonová se náhle zarazila, celá rozechvělá. „Panebože. Mluvím o ní v minulém čase.“

Sheila položila ruku na její třesoucí se paži. „Zní to, jako by to byla skvělá dívka. Jednou bych se s ní ráda setkala. Jednoho dne se setkáte s Nancy a pak se všechny sejdeme a půjdeme spolu na oběd.“

Paní Westonová slabě přikývla. „To by bylo báječné.“

Debřin pokoj byl malý, tak jako celý dům, a jak říkala paní Westonová, velmi úhledný. I když pro jeho jednoduchost se jí zmocnila úzkost, protože tam nebylo kde hledat stopy.

Mimo jedné věci.

Debra měla na stole osobní počítač.

Sheila k němu přišla. „Má Debra u počítače modem?“

„Co to je, drahá?“

„Je to zařízení, které umožňuje počítači komunikovat s dalšími počítači po telefonních linkách.“

„Ach, ano. Debra se připojila k počítačovému klubu Einstein.

Stojí to patnáct dolarů měsíčně, ale přinášelo jí to takovou radost, že bych jí to nedokázala vzít, i když vždy nevycházíme s penězi.“ Paní Westonová se odmlčela. „Patřily Stacy a Nancy také pod Einstein?“

„Vím, že Nancy ne.“

„Och.“

„Ale Stacy mohla. Možná, že tak založila svůj klub. Paní

Westonová, mohu použít váš telefon a zavolat Stacyinu otci? Hovor si připíšu na svůj účet.“

65

Paní Westonová mávla rukou. „Zavolej si. O cenu se nestarej.“

Sheila použila telefon v obývacím pokoji. Pan Domino o dpověděl po deseti zazvoněních. Znělo to, jako by napůl spal. Nejdříve Sheilině otázce vůbec nerozuměl. Pak jí vysvětlil, že si myslí, že Stacy patří do počítačového klubu, ale nemůže si vzpomenout na jeho jméno, protože Stacy pracovala a starala se o své vlastní účty sama.

„Můžete prosím její účty zkontrolovat?“ zeptala se Sheila. „Může to být důležité.“

Pan Domino souhlasil. Zeptal se, jestli mu může znovu zavolat za deset minut. Zatímco Sheila čekala, postavila paní Westonová na čaj a vyprávěla jí, jak Debra byla zvolená za pokladníka ve studentské školní radě. Stěží se mohla soustředit na její vzpomínky, aniž se jí chtělo úpět. Přála si, aby byl Matt doma a byla zvědavá, kde byl a s kým.

Konečně zavolala zpátky panu Dominovi. Stacy patřila pod

Einstein.

„Když s vámi mluvil poručík Black, ptal se na počítačový klub?“

zeptala se vzrušeně.

„Nejsem si jist,“ řekl pan Domino. „Patřila nějaká další do toho klubu?“

„Jedna.“

„Och.“

„Podívejte se, promluvím s poručíkem Blackem a ověřím to.

Řeknu mu, aby vám zavolal, jestli to bude k něčemu vést.“

„To je jedno,“ řekl pan Domino rozhodně. „Promiňte?“

„Je mrtvá, vím to. Je pryč příliš dlouho na to, aby byla naživu. Je mi jedno, jestli zjistí, kdo to udělal, nebo ne. Pořád bude mrtvá.“

Sheila nevěděla, co na to má říct. „Mějte se dobře, pane Domino.“

Položila sluchátko. Paní Westonová na ni zírala jako omámená.

„Stacy patřila pod Einstein,“ řekla.

Žena vypadala zároveň zaujatá i zmatená. „Říkala jsi ale, že Nancy ne?“

„To je pravda. Ptal se vás poručík Black na počítačový klub?“

Paní Westonová se zamračila. „Ne. Ale pamatuji si, že se mě ptal na tu rockovou skupinu. Nevím, jak jsem na to mohla zapomenout.“

66

„Když jste ale řekla ne na Led Zeppelin, nezajímal se o

počítačový klub?“

„Vůbec nikdy se neptal na počítač,“ řekla paní Westonová.

Sheila se spěšně omluvila. Hořela touhou hovořit s poručíkem Blackem. Po cestě zajela k telefonní budce a vytočila číslo, o kterém poručík řekl, že má použít. Nechala tam pro něj zprávu, aby jí okamžitě zavolal do budky.

Zavolal za pět minut.

„Pokoušela jsem se vás zastihnout,“ stěžovala si Sheila.

Jeho hlas zněl unaveně. „Měl jsem spoustu práce.“

Nelíbilo se jí to. „Zmizela další dívka?“

Povzdechl si. „Včera v noci byly v Pasadeně zavražděny dvě dívky. Jejich těla nebyla odvlečena z místa činu, ale kartička se znakem tam byla.“

Sheila byla jako omámená. „Ach, bože,“ zašeptala.

„Neznamená to, že další nejsou naživu,“ řekl rychle.

„Samozřejmě, že to znamená!“ zvolala do telefonu.

„Sheilo.“

Sheila plakala. „Jestli ten chlap zabil tyhle dvě, pak zabil Nancy.

Nesnažte se podporovat moji naději, poručíku. Moje naděje právě zemřela.“ Zavřela oči a opřela se o budku. Všechny ty veselé chvíle, kdy byly s Nancy – když jedly pozdě v noci pizzu, kupovaly si oblečení, mluvily spolu o klucích – byly pryč. To nemohla být pravda. „Bože,“ zaúpěla. „Bože.“

„Sheilo, neskončí to, dokud nebude konec.“

Její smutek byl hořký. „V poslední době pro mě skončilo moc věcí. Vím, co při tom člověk cítí. Můj kluk mě nechal, říkala jsem vám to? Mezi námi to skončilo a já se stále snažím předstírat, že ne.

Dobře, jsem idiot a už mě to unavuje. Vy jste profesionál, jaké myslíte, že má Nancy šance? Řekněte mi pravdu.“

Chvíli byl zticha. „Ubohé.“

„Ubohé?“

„Nesmírně ubohé.“ Dodal: „Je mi to líto.“

Sheila si pro sebe kývla. Bylo to tak lepší. Nechat Nancy odpočívat, cítit zármutek a žít dál. Musela udělat to samé s Mattem.

Jejich šance byly nesmírně ubohé.

67

„Měly tyto dívky doma počítač?“ zeptala se Sheila.

„Jo, myslím, že jo.“

„Patřily do počítačového klubu Einstein?“

„Nevím. Proč se ptáš?“

„Stacy Dominová a Debra Westonová ano.“

„Jako to víš?“

„Byla jsem právě u nich doma. Podívejte se, nemohla jsem čekat na vaše dovolení. Musela jsem něco dělat, víte?“

„Rozumím.“ Uvažoval. „Patřila Nancy pod Einstein?“

„Ne,“ řekla váhavě.

„Pak to není spojovací článek. Rozumím tomu tak, že je ten klub populární.“

„Mohl byste ale jenom zkontrolovat, jestli tyto dvě poslední oběti patřily do klubu? Pak se můžeme dohadovat o tom, jak silný spojovací článek to je.“

„Mohu to ověřit právě teď, jestli vydržíš,“ řekl poručík Black.

„Jistě.“ Neměla kam jít.

Poručík Black byl pryč pět minut. Když se znovu ozval, bylo z jeho hlasu slyšet vzrušení. „Bartovi se přihlásili k Einsteinu,“ řekl.

„Je to zvláštní shoda okolností. Je možné, že vrah využívá klub k tomu, aby se něco dozvěděl o svých obětech, třeba kdy budou samy a podobně.“ Odmlčel se. „Ale co Nancy?“

Ano, pomyslela si Sheila. Co Nancy. Tyhle poslední zprávy by zničily její rodiče.

„Nevím,“ řekla Sheila. „Možná ale, že bychom na to mohli přijít, kdybychom se sešli.“

„Nevadilo by mi si s tebou trochu víc promluvit. Nevím moc o tom, jak Einstein funguje. Ty ano?“

„Trochu o tom vím,“ zalhala.

„Teď právě jsem v kanceláři, ale skončím tady asi za hodinu. Měl bych být doma za dvě hodiny. Pár dní jsem nespal. Ale počkám na tebe, jestli se chceš stavit. Myslím, že ti to dlužím, Sheilo, za to, že jsi nás na to upozornila.“

„Budu vám jednu návštěvu dlužit, jestli toho chlápka chytnete.“

Necítila se jako pan Domino. Chtěla hlavu toho hnusáka na kůlu.

Sáhla pro papír a pero do své peněženky. „Dejte mi vaší adresu.

68

Stavím se.“

Za minutu už byla zpátky v autě. Měla pár hodin, které m usela nějak zabít, což nebyla žádná legrace, když v hrudi nosila zlomené srdce. Věděla, že poručík Black se jí bude vyptávat na počítačový klub a sama o tom chtěla vědět víc. Napadlo ji, že by se mohla vrátit do knihovny a něco si o tom přečíst. Pak si ale vzpomněla, že do Einsteinu patří Dusty Shame. Jednou jí o tom na chemii řekl. Říkal, že je to báječné. Pravděpodobně by jí o klubu mohl říct za deset minut víc, než by vyčetla za celý den.

Možná by Dusty mohl jít se mnou k poručíku Blackovi, pomyslela si.

Rozhodla se, že nejdřív zajede k Dustymu.

69

VII.

Dusty Shame právě žvýkal Tylenol a hledal v oznámeních na Einsteinu svou poslední oběť, když na dveře zaklepala Sheila Hardholtová. Jestliže si Sheila myslela, že měla špatnou noc, nebylo to nic proti té, kterou měl Dusty. Zjistil, že nedokáže opustit ten prokletý hrob až skoro do svítání. To místo prostě řeklo ne, zůstaneš u mě, chlapče, dokud hniloba mých kostí nenasákne do těch tvých. A tak se také cítil, jako by jeho duši napadl nějaký nečistý duch. Pak přišel domů, ruka mu hořela a lehl si jenom proto, aby k němu okamžitě přišel hlas a říkal mu donekonečna znovu a znovu, že musí okamžitě zabíjet, že teď už to nemůže odložit. Jo, říkal mu, udělám to. Jen mě nech několik minut o samotě odpočívat. Ale hlas neznal smysl slova odpočívat. Znal jenom bolest a smrt.

Vložil si ruku do falešného sádrového obvazu, který kdysi koupil v obchodě s kouzelnickými potřebami – v době, kdy se ještě zajímal o normální věci. Ruku si také zavěsil. Vysvětlit zlomenou ruku bude v mnoha ohledech snazší než vysvětlit potrhanou, pomyslel si. Sádra také chránila ránu před dotykem. Bál se, že každý bude jeho zranění spojovat s ostrými zuby Wendy Bartové.

Rychle vstal, když uslyšel zaťukání. Jeho matka a paní Garciová dveře nikdy neotvíraly. Skutečně, nikdy je nikdo nepřišel navštívit.

Několik bolestných sekund byl zvědav, jestli to je policie. Pak ale kukátkem uviděl, že je to jenom Sheila. Nádherná Sheila.

Nevypadala příliš nadšeně. Usoudil, že to má co dělat s faktem, že zabil její nejlepší kamarádku. Cítil se z toho nějak špatně, ale zároveň byl zvědavý, jestli by Sheila nemohla být tím správným číslem šest. I když ji ve skutečnosti nechtěl zabít, protože to byla 70

jeho dobrá kamarádka.

„Sheilo,“ řekl, když otevřel dveře a usmál se.

„Jaké skvělé

překvapení. Nevěděl jsem, že víš, kde bydlím.“

„Jednou jsi mi řekl, kde přibližně bydlíš. Našla jsem tvoji adresu v seznamu.“ Ukázala na jeho sádru: „Co se ti stalo?“

„Spadl jsem z kladiva – chci říct ze žebříku.“

„Zlomil sis ji?“

„Jo. Doktor říká, že je to zle polámané.“

„Ty moje chudinko. Bolí tě to moc?“

Pokrčil rameny. „Bolest je relativní, vždyť víš. Bolest je velká, když jsi jediná, kdo ji má.“

„Kéž bys neměl pravdu. Hele, můžu jít dál? Musím si s tebou promluvit o několika věcech.“

„Jistě.“ Neohrabaně ustoupil dozadu a ukázal jí, aby si sedla v obýváku na gauč. Bylo tam uklizeno – paní Garciová udržovala věci čisté – ale obával se, že by Sheila mohla zachytit špatné vibrace a pojmout podezření. Usoudil, že vydává dost podivných vibrací, aby dopřál ďáblovi vzrušení. „Omluv ten nepořádek,“ řekl.

„Tady není žádný nepořádek.“ Posadila se na pohovku.

„Říkal jsem si to pro sebe,“ odvětil a posadil se na židli naproti ní.

„Co pro tebe mohu udělat, Sheilo?“

Podívala se na něj tak nešťastně, že mu to zlomilo srdce. „Věci nejsou v pořádku, Dusty. Nancy zmizela. Policie říká, že byla unesena, ale vypadá to, že by mohla být mrtvá.“

Dusty polkl. „To je hrozné. Kdy se to stalo?“

„Ve čtvrtek v noci.“

„Pamatuji si, že sis o ní v pátek ve škole dělala starosti. Bože, je si tím policie jistá? Možná Nancy jenom utekla.“

Sheila nešťastně potřásla hlavou. „ Je to podobné dalším takovým únosům. Nemůžu se teď pouštět do detailů. Policie mě o to prosila.

Ale je tady něco, co vypadá, že několik těchto případů spojuje.“

„Jo?“ zeptal se a zajímalo ho, co to je.

„Je to ten počítačový klub, o kterém jsi mi jednou říkal – Einstein.

Pamatuješ, říkal jsi mi, že do něj patříš.“

Dustymu se zvedl žaludek. Nepamatoval si, že by Sheile říkal, že je členem Einsteinu. Muselo to být tehdy, když se tam poprvé 71

přihlásil, předtím, než začal zabíjet jeho členy. Bože, jaká chyba.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Sheila.

„Jo, je mi fajn.“ Odkašlal si. „Znám ten klub. Co o něm chceš vědět?“

„Víš, co bych skutečně chtěla, je, aby sis promluvil s poručíkem Blackem. Má Nancy in případ na starosti.“

„Chceš, abych si promluvil s policajtem?“

„Jo. Chce se dozvědět něco o klubu. Očekává, že za ním za hodinu přijdu. Jdu k němu domů. Chtěla jsem vědět, jestli bys nemohl jít se mnou?“

Dusty se na chvíli nervově zhroutil. Takže policie už přišla na to, odkud vybíral své oběti. Znamená to, že brzy budou vyšetřovat Williama Wanda a eventuálně skončí v jeho poštovní přihrádce.

Nebyla to katastrofa, protože ji zabezpečil padělaným dokladem. Na druhé straně to byla místní poštovní přihrádka, jenom míli od jeho domu, a oni by věděli, že mají co do činění s někým z okolí, možná s někým, kdo Nancy osobně znal. Jistě už ale nebude moci využívat Einstein, aby našel další nevinné mladé dívky, na kterých by mohl provozovat svoji řezničinu.

Sheila mu ale udělala zajímavou nabídku. Kdyby mluvil přímo s poručíkem Blackem, mohl by se dozvědět, co policie ví a co neví.

Mohl by se dozvědět něco, co by mu mohlo zachránit kůži.

Samozřejmě, byla tam také možnost, že ho poručík Black na místě zatkne. Ten policajt musí vědět, že Wendy Bartová útočníka poranila předtím, než do ní zajel nůž. A on by tam přišel s kusem chybějící ruky. Podle toho, co věděl, mohou mít policajti jeho popis.

Dusty se ale rozhodl, že odměna stojí za ten risk. Byl jenom nějaký teenager, který si zlomil ruku. Děti ze střední školy si stále něco lámaly. Poručík Black ho nebude podezírat.

„Jestli nechceš jít proto, že tě ta ruka příliš bolí, pochopím to,“

řekla Sheila, když ho pozorovala. Trvalo mu dlouho, než odpověděl.

„Ne, ne. Půjdu. Jestli nějak mohu Nancy pomoct, musím jít.“

Postavil se. „Za minutku budu hotový.“

„Jsi tak milý,“ řekla Sheila.

Když šel kolem, stiskl jí rameno. Tak milý.

V ložnici rychle vypnul počítač a zničil všechny poznámky o 72

kandidátech na vraždu, které získal na Einsteinu. Roztrhal je na drobné kousky a přál si, aby doma měl skutečný drtič papíru, jako mají velká zvířata ve Washingtonu D. C. Napadlo ho, že by mohl roztrhat svou poslední kartičku se znakem, ale rozhodl se, že by ji mohl potřebovat dřív, než by stihl udělat novou. Brzy bude muset udělat spoustu věcí, když mu ten poručík Black už dýchá na záda.

Když se vrátil do obývacího pokoje, zjistil, že se jeho matka zatoulala ze své ložnice a stála uprostřed obýváku – ve svém koupacím plášti, samozřejmě – a zírala na Sheilu. Jeho ubohá společnice z laboratoře na ni také zírala – bylo zřejmé, že neví, co má dělat. Dusty rychle přešel ke své matce, právě když paní Garciová vylezla ze své ložnice.

„Sheilo, to je moje matka,“ řekl Dusty a vzal matku za ruku.

„Říkal jsem ti, že v těchto dnech není ve své kůži. Ta druhá žena je paní Garciová, naše pomocnice.“

„Dobrý den, paní Shameová,“ řekla Sheila a usmála se. „Ráda vás poznávám. Jsme s vaším synem dobří kamarádi. Dobrý den, paní Garciová.“

„Dobrý den,“ řekla paní Garciová nervózně a přelétla pohledem ze Sheily na Dustyho.

To je třída, pomyslel si Dusty. Mluví s matkou, jako by to byl normální člověk, i když jí jasně nezůstala v hlavě jediná funkční mozková buňka. Opravdu. Rozhodl se, že Sheilu nesmí zabít. Ne, pokud nebude rozhodně muset. S pomocí paní Garciové zamířili s matkou do její ložnice.

Pak se stalo něco pozoruhodného.

Jeho matka náhle setřásla jeho ruku a ukázala na Sheilu. Natáhla i svůj ukazovák a mířila jím přesně mezi Sheiliny oči.

„Aaach,“ zasténala a z koutku otevřených úst jí ukápla slina.

Dusty to chvíli omráčeně sledoval, než něco dokázal udělat. Jeho matka nezvedla ruku víc než pět let. A teď už třikrát za pár dní.

„Omlouvám se za to,“ řekl Dusty konečně a chytil matku ještě jednou. Ruka jí šla dolů snadno, ale on nemohl zapomenout na několik předcházejících sekund, na způsob, jakým ho setřásla, na její sílu. Téměř ho vystrašila, jeho vlastní matka. Svou zdravou rukou ji dovedl do ložnice. „Za minutu jsem zpátky,“ řekl Sheile.

73

„Nespěchej,“ řekla, znatelně vystrašená.

74

VIII.

Poručík Black bydlel ve Westwoodu, nedaleko Kalifornské university v Los Angeles. Jeho dům byl malý, ale atraktivní: červené cihly, sestřižený trávník, bílý laťkový plot, tlustá perská kočka stočená do klubíčka na přední verandě. Dusty Shame si dům pořádně prohlédl pro případ, že by se tam někdy později musel vloupat. Byl to už reflex.

Ve dveřích je přivítala pěkná, asi čtrnáctiletá dívka s blond vlasy.

Její stříbrojasné modré oči měly prakticky stejnou barvu jako její šle, její krátké kalhoty byly kratší, než by se líbilo jejímu otci. Kolem ní se šířil pocit pohody, pomyslel si Dusty. Stejně jako kolem Sheily předtím, než ji Matt a Nancy začali trápit.

„Ahoj, ty jsi Sheila?“ zeptala se dívka.

„Ano,“ řekla Sheila. „Přišli jsme za poručíkem Blackem. Je doma?“

„Ano. Právě skočil pod sprchu. Prosím, pojďte dál.

Já se jmenuji Dixie – vím, že je to zvláštní. Jsem jeho dcera.“

Vybavení bytu bylo bílé, moderní, všude spousta skla. Dusty to nesnášel. Nelíbila se mu místa, která snadno pohlcovala ohavnost, o které věřil, že ji vždy přináší s sebou. Všechen nábytek v jeho domě byl tmavý, bezpečný. Dixie je posadila na bílý gauč a zmizela v kuchyni. Sheila se na něj podívala.

„Bolí tě ta ruka?“ zeptala se.

„Ne.“

„Viděla jsem tě v autě spolknout čtyři aspiriny.“

„To byly Tylenoly.“

„Neměla jsem tě nutit, abys šel,“ řekla Sheila.

75

„Byla to moje povinnost.“

„Co si myslíš o Dixie?“

„Vypadá tak nevinně,“ řekl Dusty.

Poručík Black se objevil za několik minut, oblečen v džínách a v šedém svetru. Sportovní oblečení nijak nezničilo auru jeho autority, kterou Dusty okamžitě vycítil a které nedůvěřoval. Sheila je představila. Dusty mu podal svou levou ruku. Posadili se zpátky na gauč, poručík Black si sedl naproti nim. Sheila rychle vysvětlila, proč přišel Dusty, údajný expert na provoz v počítačové síti Einstein.

Poručíka Blacka to zaujalo.

„Je možné psát prostřednictvím sítě jednotlivým lidem?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ řekl Dusty. Nemělo by smysl lhát. Mohl by si, a určitě to udělá, ověřit platnost toho, co mu řekl, z jiného zdroje.

„M ů ž e t e p o s l a t E-mail komukoliv chcete pomocí jeho identifikačního čísla, které je vedle j eho jména. Samozřejmě to neznamená, že osoba vám odpoví.“

„Co jsou to ty kluby?“ zeptal se poručík Black.

„Jsou v sekci bulletinů, která se dělí na sekce – umění, filmy, hudba, knihy a tak dále. Pod hudbou může být místo, kde se mluví o U2. Můžete psát vlastní poznámky, nebo můžete odpovědět na poznámky jiných lidí. Někdy tam můžete najít něco zajímavého.“

„Zajímavého?“ zeptal se poručík Black. „Jak to?“

Pro Dustyho bylo zajímavé objevování mladých dívek, které bydlely v oblasti a které se nechaly chytit na návnadu. Tohle ale říct nemohl. Pokrčil rameny.

„To záleží na vás, co vám připadá zajímavé,“ odpověděl Dusty,

„pane.“

„Nemusíš mi říkat pane.“

„Dobře,“ řekl Dusty.

„Zajímají mě ty soukromé E-maily,“ pokračoval poručík Black.

„Je nějaký způsob, jak zjistit něčí telefonní číslo nebo adresu při použití téhle pošty?“

„Jenom tehdy, když osoba, která vám odpoví, vám to sama sdělí.

Ta služba takové informace neobsahuje. Naopak, spíše lidi od uvádění svých telefonních čísel a adres odrazuje.“

76

„Ale lidé to dělají?“ zeptal se poručík Black.

Dusty váhal. Musel si připomenout, že pravda je pro něj

bezpečnější. Kdyby lhal, mohl by být potom poručík Black zvědavý, proč. Už si přál, aby sem nechodil. Ten policajt se na něj díval pohledem, který mu nebyl příjemný.

„Ano,“ řekl Dusty. „Pořád.“

„Dělal jsi to?“ zeptal se poručík Black. „Ne. Já tím svůj čas netrávím.“

„Proč ne?“

„Nudí mě to.“

„Ale teenagerům se to většinou líbí?“

„Ano. Je to velmi oblíbené.“

„Je tam klub Led Zeppelin?“

„Myslím, že jich tam je několik,“ řekl Dusty.

„Co se ti stalo s rukou?“

„Prosím?“

„Tvoje ruka. Máš ji v sádře.“

„Zlomil jsem si ji, když jsem použil žebřík, abych vyměnil žárovku.“

Sheila se usmála: „Měl jsi použít prsty, Dusty.“

Dusty se donutil k úsměvu, i když se cítil, jako by spadl do ledové vody. Poručík Black ho neustále pozoroval. Možná ale je prostě jen takový, pomyslel si Dusty, neustále pozoruje.

„Příště si to budu pamatovat,“ řekl Dusty.

„Zítra budu mít Einstein nainstalovaný doma,“ řekl poručík Black.

„Byl bych rád, kdybys pak mohl znovu přijít a pomoci mi vyznat se v tom.“

Dusty pokrčil rameny:

„Udělám všechno, co můžu, abych

pomohl.“

„Řekla ti Sheila o tvé zmizelé spolužačce?“

„Ano. Je to velmi smutné.“

„Nemluvila jsem o věcech, o kterých jste mě prosil, abych se nezmiňovala,“ řekla Sheila spěšně.

„Když o tom mluvíme, je tady několik věcí, o kterých bych s tebou rád mluvil v soukromí, Sheilo,“ řekl poručík Black. „Mohl bys nás nechat několik minut o samotě, Dusty? Vím, že je to ode mě 77

hrubé, ale tohle je záležitost policie a Sheila se nějak stává mým pomocníkem. Snad bys mohl počkat v kuchyni s Dixie. Měla by péct koláč, ale myslím, že hrozí, že se z toho stane bochník chleba. Říkala něco o tom, že zapomněla přidat cukr.“

Dusty vstal. Vytáhne to ze Sheily později. Řekne mu, o čem spolu mluvili. Teď už se neobával, že by si poručík Black myslel, že on je vrah. Těžko by ho poslal, aby byl sám s jeho dcerou.

„Mám rád koláče,“ zamumlal. Zamířil směrem, kam zmizela

Dixie.

Opravdu vážně pracovala na nedopečeném mistrovském díle.

Měla vlasy vyčesané nahoru a sepnuté a přes své krátké kalhoty měla jasně růžovou zástěru. Vysvětlil jí, že ho vykopli a poprosili, aby zůstal v zákulisí. Nabídla mu stoličku u pultu a on ji přijal.

„Taťka mi to dělá často,“ řekla Dixie. „S někým telefonuje a pak na mě mávne rukou, abych odešla z pokoje. A já se někdy dívám na televizi a to není fér.“

„Jsem si jistý, že má mnoho povinností.“

„Jo. Je přísný, ale je skvělý.“ Oči se jí rozšířily a vzala lžíci. „Víš, na čem teď pracuje? Ty vraždy mladých dívek. Slyšel jsi o tom?“

„Kvůli tomu tady jsme. Jedna naše kamarádka zmizela.“

„Ach, to je hrozné. Asi bych to nepřežila, kdyby moje kamarádka zemřela. Doufám, že to nebyla tvoje přítelkyně nebo tak něco.“

„Nemám přítelkyni.“

Dixie vypadala příjemně překvapená. „Nemáš? Kolik ti je? Jsi ještě stále na střední škole?“

„V posledním ročníku.“

„Já jsem v prváku. Vím, že to zní pěkně nemoderně, ale většina mých přátel ve škole jsou druháci nebo třeťáci. Courám jen s nimi.

Většina nováčků na naší škole je tak nedospělá, že se s nimi nedokážu vůbec ztotožnit. Měl jsi někdy takový problém, prostě se ztotožnit s lidmi?“

„Někdy.“

Dixie sáhla pro mísu.

„No, doufám, že tvá kamarádka je v

pořádku. Jestli ji někdo může najít, je to můj táta. Upracoval by se k smrti. Celou minulou noc byl pryč a za pár hodin jde zpátky do práce. Říkal mi, že se nevrátí dřív než brzy ráno. Věřil bys tomu?“

78

„Ty a tvá matka musíte být kvůli němu osamělé.“

Dixie udělala obličej. „ Jó, moje matka, ta odešla, když jsem začínala mluvit. Jsme tady jenom my dva.“

„To je ostuda,“ řekl Dusty.

„Měl bych se na tebe zlobit,“ řekl poručík Black Sheile, jakmile Dusty opustil místnost. „Neměla jsi mluvit s těmi lidmi bez mého dovolení. Naštěstí si ale nikdo nestěžoval.“

„Omlouvám se,“ řekla Sheila.

„Jak už jsem ale říkal do telefonu, rozumím ti. Zachovala ses jako věrná kamarádka. Musela jsi Nancy nějak pomoci. Ve službě i já někdy porušuji pravidla, abych věci dokončil. Někdy je ignorování nadřízených jedinou cestou, jak něco dodělat.“ Sklonil se na židli dopředu a promnul si ruce. Sheilu ještě jednou napadlo, jak je hezký.

I když stěží s e mohla touto myšlenkou bavit, když se jí v mysli vynořila představa Matta. Cítila, jak se jí v hrudi ozývá bolest.

Poručík Black pokračoval: „Zajímalo by mě, jestli by bylo možné, abychom toho zabijáka nalákali tak, že bychom se vydávali na Einsteinu za mladou ženu z této části města, která je často sama.“

„Napadlo mě totéž,“ řekla Sheila. „Mohl byste ale být na síti dlouho, než by si vás všiml. Z toho, co říkal Dusty, to vypadá, že tam jsou stovky klubů.“

„Musíme někde začít.“

„Dozvěděl jste se včera v noci něco nového o vraždách?“

„Pár věcí. Známe vrahovu krevní skupinu. Víme také, že je běloch. Jedna z obětí ho předtím, než ji zabil, kousla. V jejích ústech jsme našli kousky pokožky.“

„Myslím, že to je užitečné,“ zamumlala Sheila a cítila, jak se jí dělá zle od žaludku. „Ještě něco?“

Poručík Black si povzdechl. „Tato část je obzvláště nepříjemná.

Jedna z dívek spala v posteli, když byla zabita úderem kladiva do hlavy. Druhá dívka, která v tom domě bydlela, zřejmě přistihla zabijáka při činu. Předtím, než mu byla schopná na chvíli vyklouznout, spolu v chodbě zápasili. Právě během toho zápasu ho kousla. Ale on ji v obývacím pokoji dostihl a probodl jí nožem srdce.“

79

Sheila cítila, jak se jí z tváře vytrácí všechna barva. „Pokračujte.“

„Přes hlavu dívky v posteli byl přehozen ručník. Domníváme se, že použití kladiva a ručník byly jeho základním způsobem práce.

Dívky zakryl a pak je udeřil do hlavy a snažil se, aby neukápla ani kapka krve. Dále se domníváme, že ho druhá dívka překvapila a že nůž použil jenom proto, že musel.“ Odmlčel se. „Je ti jasný dosah toho, co právě říkám?“

Sheila slabě přikývla. „Že předtím, než Nancy rozdrtil mozek, jí zřejmě zakryl hlavu ručníkem.“

„Vypadá to tak. Na Nancyině přikrývce jsme našli slabou stopu její krve.“ Znovu se odmlčel. „Je to špinavá záležitost, Sheilo. Přál bych si, aby ses do toho tak nehnala. Jsi ještě moc mladá.“

Oči jí hořely. Sklonila hlavu. Kolikrát ještě bude muset Nancy pohřbít? Věděla, že je její kamarádka mrtvá, už když posledně mluvila s Blackem. Ačkoliv teď o tom nemohlo být pochyb.

„Řekl jste to jejím rodičům?“ zašeptala.

„Ještě ne.“

„Možná bych jim to mohla říct. Jsme si s její matkou blízké.“

„To asi bude nejlepší. Je obtížné slyšet takové zprávy od někoho cizího.“

Sheila zvedla oči. „Proč teď neodnesl těla?“

„Byl tam hluk. Sousedé to slyšeli. Zabiják se pravděpodobně vyděsil a utekl. Ale, jak jsem ti už řekl, nechal tam svou vizitku. A to je to, proč jsem s tebou chtěl mluvit. Měla jsi včera pravdu, když jsi mě obvinila ze zatajování informací. Dělal jsem to ale proto, že jsem tuhle informaci považoval přinejmenším za pochybnou. Myslím, že ji stále za takovou pokládám, i když cítím, že je nutné ti to říci.

Nejsem si ani jistý proč. Možná proto, žes odhalila to spojení s Einsteinem. Byl to z tvojí strany vynikající kus vyšetřovatelské práce, Sheilo.“

„Děkuji,“ řekla, i když považovala to, co objevila, za příliš málo a příliš pozdě. Byla zvědavá, co měl Black za problém s utajenou informací. Vypadal v rozpacích, když o tom měl mluvit. Roztržitě přejížděl prsty po pohovce, než pokračoval.

„Myslím, že bych to měl prostě prozradit,“ řekl konečně. „Máme v našich záznamech případ podobný těm, které se staly teď!“

80

„Děláte si legraci? Jak podobný?“

„Je vlastně úplně stejný. Mladé ženy zmizely v noci ze svých postelí, aby je už nikdo nikdy nenašel. Na každém místě činu zůstala kartička s černým hákovým křížem. Celkem zmizelo šest žen.“

„Ten případ nebyl nikdy zveřejněn?“

„Ne.“

„Překvapuje mě to,“ řekla Sheila. „Byla by to jedna z

nejslavnějších tajemných vražd v historii.“

„Policie tehdy měla důvody pro to, aby případ zamlčela.“

„Co to bylo?“

„Hned se k nim dostanu.“

„Prosím, poručíku, řekněte mi, co víte. Jestliže případ nebyl zveřejněn, pak za těmi minulými útoky musela být táž osoba.“

Poručík Black potřásl hlavou. „To těžko. Stalo se to v roce 1945, nedlouho po druhé světové válce.“

Sheila se zamračila. „To bylo před půlstoletím. Chytili tehdy toho vraha?“

„Myslíme si to.“

„Nejste si tím jisti?“ zeptala se Sheila.

„Tehdy u nás sloužil kapitán Gossick. Byl to oslavovaný válečný veterán. Bojoval v Evropě proti nacistům a byl jeden z prvních mužů, kteří vstoupili do Dachau, do nejstaršího koncentračního tábora, kde byly popraveny tisíce Židů. Byl osobním přítelem generála Pattona.

Chci říct, že prožil spousty akcí a osvědčil se ve většině obtížných situací. Losangeleské policejní oddělení bylo rádo, že ho má.“

„Byl to on, kdo zabil ty dívky?“ zeptala se Sheila.

Poručíka Blacka to šokovalo. „Ne, vůbec ne. Kapitán Gossick byl vysoce morální člověk. Byl to hrdina, jak už jsem říkal. Pak ale začaly ty vraždy, přesně jako ty dnešní. Samozřejmě, nejdřív nikdo nevěděl, že jsou to vraždy. Dívky prostě zmizely. Případem byl pověřen právě Gossick. Pracoval na tom ve dne v noci. Říkalo se, že tím byl posedlý. Pracoval ale sám. Stopy, které sledoval – jeho spolupracovníci si mysleli, že je to ztráta času. Chápejte, myslel si, že vraždy mají co dělat s nacisty. Na každém místě činu byla zřetelně zanechána kartička s hákovým křížem. Každý logicky myslící člověk, zvláště v té době – hned potom, co svět skončil s Německem 81

– by si myslel, že takové spojení existuje. Ale Gossickův pohled na věc byl zvláštní. Domníval se, že za zločiny byla síla nacistů.“

„Co tím myslíte, síla?“ zeptala se Sheila.

Poručík Black potřásl hlavou. „Nikdo neví, co tím Gossick myslel, alespoň ne přesně. Vypadalo to, že si myslel, že za tím, co Hitler a jeho věrní dělali za války, byla nějaká zlá síla. A že ta samá síla zapracovala na únosech dívek.“

„Věřil v okultismus?“

„To záleží na tom, jak okultismus definuješ. Doslova to z namená

‚to, co je skryté.‘ Svou odpornou povést slovo získalo až v současnosti, zejména díky skupinám náboženských fanatiků. Ale ano, z toho, co jsem viděl, bych řekl, že Gossick na okultismus věřil.

Ale řekl bych, že sebe určitě viděl na té dobré straně neviditelných sil, jako protiklad k těm špatným. Každopádně, nech mne

pokračovat. Šest žen v noci zmizelo a nikdy už je nikdo neviděl.

Únosy skončily až potom, co Gossick zastřelil nějakou ženu, která se jmenovala Scheimerová.“

„Za těmi vraždami byla žena?“ zajíkla se překvapením Sheila.

„Myslíme si to. Ale nejsme si tím jisti. Gossick tu ženu nikdy nezatkl. Nikdy ji nepřivedl před soud. Prostě ji zastřelil a řekl, že dostal svého člověka. Vyhodili ho za to od policie. Ale jak už jsem říkal, vraždy přestaly.“

„Kdo to byla ta Scheimerová?“

„To je to, co je zajímavé. Byla to přítelkyně Heinricha Himmlera.

Víš, kdo to byl?“

„Byl to druhý nejmocnější člověk v nacistickém Německu. Velel SS a měl na starosti koncentrační tábory.“

„Vidím, že ses dobře učila dějepis. Mnoho lidí popisuje Himmlera jako člověka ještě horšího, než byl Hitler. Madame Scheimerová není moc známá. Ve skutečnosti o ní ví jenom několik málo historiků. Po válce zmizela. Dokud ji Gossick nenašel, jak bydlí v Los Angeles a nezabil ji.“

„Jak ji našel?“

„To nevím.“

„Řekl někdy, proč ji nezatkl?“

„Ano. To bylo pravděpodobně důvodem, proč byl jenom vyhozen 82

ze služby. Měl štěstí, že nešel do vězení. Říkal, že je příliš nebezpečná na to, aby ji mohli držet v nějakém lidském vězení, že by se prostě dostala ven a pokračovala v zabíjení.“

„Jsem z toho zmatená,“ řekla Sheila. „Jestliže Gossick tu ženu zabil a ona stála za těmi vraždami, jak se potom mohly objevit znovu a přesně stejné?“

„Nejpochopitelnější odpovědí je, že dostal nesprávnou osobu. A že ta osoba je dosud naživu a znovu zabíjí. Není to ale příliš dobrá odpověď, protože to znamená, že máme co do činění s vrahem, který je starý – bylo by mu aspoň sedmdesát.“

„Co si o tom myslíte?“

„Čestně, nevím, co si o tom mám myslet. Vraždy přestaly spolu se smrtí Scheimerové. A teď znovu začaly, po padesáti letech. Stejně tak ale nedává smysl, že by to mohla být jenom shoda okolností.

Odmítám přijmout tohle vysvětlení, ale nevím, co mám dělat s tím, o čem mluví Gossick.“

„On ještě žije?“ zeptala se.

„Ano. K tomu jsem mířil. Měli jsme případ v našich záznamech, a když se ty únosy objevily, poslal jsem pár svých lidí, aby si s Gossickem promluvili. Chytal jsem se každé maličkosti, to vím, ale nikdy nemůžeš říct, kam tě maličkosti dovedou. Moji lidé z Gossicka moc nedostali. Celé hodiny jim vykládal o zlu za Hitlerem a Himmlerem, a také, jak Madame Scheimerová toto zlo ztělesnila a jak ho nepřekvapuje, že se znovu vynořilo. Nedal jim ale nic podstatného, s čím by se dalo pokračovat. Zastavil jsem se pak u něj i osobně, i když ne nadlouho. Od doby, co to začalo, jsem neměl ani minutu volna. Zdál se mi dost po d ivný. Je mu přes osmdesát, může být trochu senilní, ale má také pozoruhodnou paměť na věci, které se staly před dlouhou dobou. Byl na mě naštvaný od chvíle, co jsme se setkali, protože jeho samotného nebo jeho varování moji lidé očividně nebrali vážně. Dlouho jsme spolu nehovořili a já jsem se nedozvěděl nic zajímavého. Když jsem tam ale byl, přišla na návštěvu jeho pravnučka a já jsem si všiml, jak k ní byl otevřený.

Tahle jeho otevřenost ale zmizela, když se obrátil zpátky ke mně.“

Poručík Black se odmlčel a chvíli si Sheilu prohlížel. Cítila, co řekne. „Chcete, abych s ním promluvila?“ zeptala se.

83

„Ano.“

Musela se smát, i když se necítila vesele. „Protože bych mu mohla připomenout jeho pravnučku? Nevím nic o nacistech. Nebude se mnou mluvit.“

„Bude s tebou mluvit, pokud mu budeš naslouchat. Myslím, že právě v tom udělali moji lidé chybu. Předpokládali, že protože je tak starý, je blázen. Já si ale nemyslím, že Gossick je blázen. Za války dokázal velké věci. Byl to vynikající detektiv, než ho vyřadili ze služby. Může být starý, ale může mít také schopnost proniknout do podstaty věci.“

„Pak byste si s ním měl promluvit znovu,“ řekla Sheila.

„Nemám na to čas. Jsi sice mladá, ale právě ty máš potřebné dovednosti. Objevila jsi důležité spojení, které jsme my všichni přehlédli.“

„Měla jsem štěstí.“

„Všichni bychom právě teď měli využít svého štěstí, Sheilo.“

Byla na pochybách. „Nemůžu se u něj jenom tak objevit.“

„Volal jsem mu. Očekává tě dnes večer v devět hodin.“

„Co jste mu o mně řekl?“

„Že jsi v téhle poslední řadě únosů ztratila kamarádku. Byl to ten správný přístup. Řekl jsem mu, že jenom chceš rozumět tomu, co se děje, a že máš mysl otevřenou.“

„Nebyl podezíravý?“ zeptala se Sheila.

„Proč by měl být? Řekl jsem mu pravdu.“

„Pravdu? Nevěděla jsem, kdo to je, než jste mi to teď řekl.“

„To je jen formalita. Myslím, že s ním chceš mluvit.“

„Proč to říkáte?“

Poručík Black byl mazaný: „Chceš s ním mluvit?“

Zamyslela se. „Jo. Myslím, že by to nemělo bolet. Proč za ním nemohu jít teď?“

„Selhávají mu ledviny. Každou sobotu odpoledne chodí na

dialýzu, potom musí několik hodin spát. Říkal mi, že je na tom nejlépe mezi devátou a dvanáctou večer. Namouduši, vypadal šťastný z toho, že k němu přijde mladá návštěvnice. Možná je osamělý, nevím. Ale promluv s ním. Podívej se, jestli můžeš o těch předcházejících vraždách zjistit něco, co by nám teď mohlo pomoci.“

84

„Kde bydlí?“ zeptala se.

„Ve Ventuře.“

„Můžu s sebou vzít Dustyho?“

„Proč ho chceš vzít s sebou?“

„Ventura je nahoře na severu, opačným směrem než oba bydlíme.

Budu muset Dustyho odvézt celou tu cestu zpátky, když ho s sebou nevezmu.“

„Nebral bych ho s sebou.“

Poručíkova reakce Sheilu překvapila. „Proč ne?“

Poručík Black mrknul ke kuchyni. „Dusty vypadá jako milý

mladý muž, ale je na něm něco divného. Nemyslím, že je šťastný.“

„Měl těžký život. Jeho matka je nemocná.“

„To je nepříjemné. Ale ty jsi velmi pohledná, Sheilo. Myslím, že jen ty sama budeš schopná docílit toho, aby s tebou Gossick otevřeně mluvil.“

„Mohl by přijít Matt? Setkal jste se s ním včera.“

„Tvůj přítel?“ Zarazil se. „Promiň, neříkala jsi něco o tom, že vy dva jste se rozešli?“

Sheila se nadechla. „Jo, nechal mě.“

„Musí být blázen.“

Donutila se k úsměvu. „Můžete mu to říct?“

„Chodili jste spolu dlouho?“

„Jo.“

„Bylo to vážné?“

„Já jsem to vážně brala.“

Měl jemné způsoby. Viděl bolest, kterou jí rozchod způsobil.

Viděl by ji asi i slepý.

„Řekl bych mu to, kdyby to pomohlo,“ řekl poručík Black. „Ale nepomůže to. Jednoho dne mě opustila moje žena. Byla středem mého života. Velice jsem ji miloval a myslel jsem, že ona milovala mě. Pak jsem ale jednoho dne přišel domů z práce a ona mi řekla, že miluje jiného muže a že se s ním schází už šest měsíců.“ Odmlčel se.

„Chtěl jsem se vším praštit, natáhnout bačkory, vypadnout z planety.

Měl jsem ale Dixie, o kterou jsem se mohl starat a měl jsem své úkoly v práci.“ Odkašlal si. „Takže vím, jak s e cítíš, Sheilo. Jediné, co ti mohu říci – a vím, že to není moc – že se to časem spraví, 85

jestliže si ten čas dopřeješ.“

Potáhla nosem. Byla takový moula. Musela přestat takhle krvácet na veřejnosti. Bylo to ponižující. Kývla nejen proto, že si ho vážila, ale hlavně proto, že to byla dobrá rada.

„To je, oč se snažím,“ řekla.

Postavil se. „Hodná holka. Dám ti Gossickovu adresu. Dám ti také jeho telefonní číslo pro případ, že by ses ztratila. Zavolej mi, až s ním promluvíš. Doufejme, že si oba budeme mít víc co říct.“

„Nebojíte se o Dixie, když se dějí takové věci?“

Zastavil se na schodišti a ohlédl se na ni. „Hrozně se bojím, Sheilo. Kdyby se Dixie něco stalo, umřel bych.“ Pak pokrčil rameny.

„Ale je to velké město. Myslím, že náhoda, že by ten bastard přišel do mého domu, je milion ku jedné.“

Sheila zamrkala, když náhle pocítila nevysvětlitelný chlad. Z

nějakého důvodu ta pravděpodobnost, kterou uvedl, nezněla správně.

Možná, že Gossick jí bude moci vysvětlit proč.

„Jo,“ bylo vše, co řekla.

86

IX.

Sheila Hardholtová zavezla Dustyho Shamea zpátky do China. Po cestě se zastavili u McDonalda a dali si hamburger a hranolky. Dusty měl s rukou v sádře při jídle problémy, a tak mu musela několikrát pomoct. Byl zvědavý na vraždy, a zatímco jedli, položil jí mnoho otázek. Ona ale neměla náladu na povídání a navíc, poručík Black ji poprosil, aby o tom i nadále nikde nemluvila. Vůbec se nezmínila o kapitánu Gossickovi a Madame Scheimerové. I když Dusty byl příjemný společník a ona byla ráda, že ho má s sebou. Přála by si, aby nebyla posedlá Mattem a mohla by místo toho někam jít s Dustym, jen tak pro zábavu.

Dustyho musela ruka bolet víc, než připouštěl. V autě polykal Tylenoly, jako by to bylo cukroví. Řekla mu, že by se jimi mohl předávkovat, ale on se jejímu varování jen vysmál. Řekl, že zná své meze.

U jeho domu s ním došla ke dveřím. Hospodyně, paní Garciová, seděla na přední verandě, ale rychle vstala a vešla dovnitř, když se přiblížili. Předtím, než zmizela, se na Sheilu zvláštně podívala –

téměř v tom byla vidět úleva. Sheila tomu nevěnovala téměř žádnou pozornost.

„Díky za to, že jsi šel,“ řekla Sheila Dustymu a v rychlosti ho objala. „S tebou byly ty dlouhé cesty mnohem zábavnější. Taky díky za hamburger.“

„Naše první rande, tak

jsem tě vzal na ta nejlepší místa,“

zažertoval.

„Hele, jsem teď sama. Jestli bys mě chtěl Vzít někam jinam, jsem k dispozici.“

87

Jeho obličej náhle vypadal smutně. „Myslíš to vážně?“

Zaváhala. Dělala si legraci. Nikdo nevěděl lépe než ona sama, jaká je v těchto dnech mizerná společnice. Dusty se jí ale líbil a nevadilo by jí poznat ho lépe. Jen tak, pro zábavu, pomyslela si znovu.

Nevěděla, proč ho její výzva tak deprimovala.

„Jistě,“ řekla. „Ráda bych s tebou někam šla.“ Uchichtla se a plácla ho po jeho zdravé paži. „Nedívej se na své vyhlídky tak pesimisticky.“

Přinutil se k úsměvu. „To není tím. Já jenom…“ Hlas se mu vytratil a on pokrčil rameny.

„Co jenom?“ zeptala se vlídně.

Znervózněl a podíval se na zem. „Moc dobře mě neznáš, Sheilo.

Nejsem jako ostatní kluci ve škole.“

„To je dobře. To tě činí jedinečným.“

Zvedl oči. „Ne, je to špatné. Prostě mě to činí jiným.“ Zhluboka se nadechl a při výdechu vzdychl. Ve skutečnosti s něčím bojoval, to Sheila viděla. Zakašlal a tělem mu proběhl záchvěv. „Mám potíže se vztahy,“ řekl.

„Se vztahy k dívkám?“

Přikývl. „Vždy to pro mě bylo těžké, víš, být s nimi. Ne, tak to není. Nechci být s nimi.“

„Proč ne?“

Znovu potřásl hlavou. „Protože nejsem milý kluk.“

Zasmála se. „Dusty! Ty jsi určitě ten nejsladší kluk, kterého znám.

Podívej, ty se jenom potřebuješ dostat víc ven a získat s dívkami zkušenosti. Zjistíš, že to nejsou ta strašidelná stvoření, která si představuješ. A jestli bys někdy chtěl jít někam se mnou, bude mi ctí.

Myslím to upřímně.“

Překvapeně zamrkal. „Myslel jsem, že jsi mě chtěla dát

dohromady s Nancy.“

To ji odradilo. Hlas jí zeslábl. „Myslím, že to teď už nebude možné, že jo?“

„Promiň, neměl jsem to říkat.“

Stiskla mu ruku. „Hele, nic jsi tím nemyslel. Je to prostě jen špatné období. To ale nemůže trvat navždy. Všechno bude zase 88

dobré.“

„Věříš tomu?“ zeptal se s netajenou zvědavostí.

„Věřím. Musím tomu věřit.“ Letmo ho políbila na tvář a vyrazila směrem k autu. „Dávej na sebe pozor. Zavolej mi někdy.“

Jeho obličej se rozjasnil. „Budeš večer doma?“

„Ale až později, tak pojedenácté nebo po dvanácté. Ale můžeš mi zavolat, jestli chceš. Mám v pokoji svůj vlastní telefon.“

„Nechtěl bych tě vzbudit,“ řekl.

„Klidně.“ Otevřela dveře auta.

„Můžeš se třeba i stavit, jestli

chceš. Dnes potřebuji přátelskou duši víc než spánek.“

Dusty jí zamával na pozdrav. „Rozmyslím si to,“ řekl.

Bylo sedm hodin večer a slunce už bylo nízko nad obzorem, když Sheila vyjela z Dustyho ulice. Ventura byla alespoň půldruhé hodiny daleko. Uvědomila si, že bude muset brzy vyrazit na sever. Ale pomyšlení na dlouhou jízdu o samotě poté, co se těšila z Dustyho společnosti, ji tížilo. Její hruď se změnila na přesné lékárnické váhy schopné změřit a zaznamenat i mikrogram lidského utrpení. A někdo pořád přikládal na váhu.

Rozhodla se zavolat Mattovi. Pro co jiného se mohla rozhodnout?

Poručík Black vlastně neřekl ne na nápad, že s sebou vezme Matta.

Navíc byl její bývalý stejně pohledný jako ona, možná víc. Gossick by se mohl s Mattem shodnout lépe, zdůvodnila si to. Mimoto, jestli si s ním brzy nepromluví, rozbrečí se. Zatočila k telefonní budce u čerpací stanice blízko jejího domova. Znovu to zvedla jeho matka.

„Je tam Matt?“ zeptala se Sheila.

„Kdo volá?“

„Sheila.“

„Myslela jsem, že jste se rozešli?“

„Rozešli jsme se.“

„Ta proč pořád voláš?“

„Protože vašeho syna stále miluji, paní Jayeová. Miluji ho teď, když jsme se rozešli, více než kdykoliv předtím. A je pro mě těžké nemluvit s ním. A jestli v sobě máte alespoň kousek citu, pochopila byste to a nemořila byste mě otázkami pokaždé, když zavolám.“

Odmlčela se, aby popadla dech. „Je tam Matt?“

89

Ženě chvilku trvalo, než odpověděla.

„Zavolám ho,“ řekla

rezolutně.

Matt se jí ozval za minutu. „Sheilo, cos řekla mojí matce?“

„Je rozčílená?“

„Také se to tak dá říct.“

„No, je mi to líto, řekla jsem jí pár svých názorů. Za šest měsíců se z toho dostane. Každopádně, s Nancy to nevypadá dobře. Někdo včera v noci zabil dvě dívky v Pasadeně a nechal tam stejnou vizitku.“

Mattův hlas zněl zdrceně. „Vědí o tom její rodiče?“

„Myslím, že ne. Nemyslím, že to už bylo ve zprávách. A i kdyby bylo, policie by se nezmínila o té kartičce.“

„Někdo by jim to měl říct.“

„Já jim to řeknu,“ prohlásila Sheila. „Ale předtím musím ještě něco udělat a chci, abys to udělal se mnou. Musím jet do Ventury promluvit si s jedním policistou, který má zkušenosti s podobným zabijákem před padesáti lety.“

„Před padesáti lety?“

„Je to fascinující.“ Odmlčela se. „Jestli chceš jít se mnou, můžu ti o tom všechno říct.“

„Proč tam jedeš?“

„Protože jsem mimořádná, Matte, pamatuješ? Říkával jsi mi to.“

„Sheilo.“

„Promiň, neměla jsem to říkat. Poručík Black mě požádal, abych tam zajela, a já chci, abys šel taky.“ Potřebuju, abys šel, pomyslela si.

„Stále mi ale říkáš, že tě zraňuje, když mě vidíš.“

„Zraňuje mě to i tak. Prosím, pojď tam se mnou, Matte!“

„Jestli chceš, abych šel, půjdu,“ řekl váhavě.

Vypadal tak dobře, když se pro něj stavila, a ona věděla, že sama musí vypadat hrozně. Vždycky poznáte toho, koho někdo nechal, už jenom podle obličeje, pomyslela si. Bylo jí nepříjemné, že vypadal tak vyrovnaně. Neřekla mu to ale. Byla šťastná jen z toho, že si sedl do auta vedle ní.

„Bylo od tebe mazané nechodit ke dveřím,“ řekl.

90

Jemně se usmála. Vždy chtěla paní Jayeovou setřít. Ta žena ji otravovala od chvíle, co s Mattem začala chodit.

„Doufám, že nepřijde na svatbu,“ řekla.

„Hele, řekni mi o tom policajtovi.“

Za jízdy mu vysvětlila všechno, co věděla. Popsala mu také, co říkal poručík Black o vraždách včera v noci. Matt měl stejný názor –

Nancy musela být mrtvá.

Po cestě do Ventury spolu moc nemluvili. Pro Sheilu bylo

nemožné nediskutovat donekonečna o jejich rozchodu a Matt byl z toho zjevně unavený. Takže poslouchali rádio a sledovali ubíhající krajinu.

Kapitán Gossick seděl na verandě, když k němu přijeli. Byla už skoro úplná tma. Gossickův dům byl malý a prostý, přerostlý trávník, oprýskaná vnější barva. Gossick seděl na staré proutěné židli a v ruce držel dýmku. Oknem ve dveřích proudilo ven jasné světlo. Vstal, když k němu přišli, a Sheila viděla, že i když je velmi starý, je v dobré kondici. Stál zpříma, měl široká ramena. Stisk jeho ruky byl pevný, když si s oběma potřásl rukou na přivítanou. Obličej měl svraštělý věkem, ale bylo jednoduché poznat, že to byl za mlada impozantní muž. Měl tmavé modré oči, které jiskřily, když si je oba prohlížel. Představili se.

„Jeli jste sem až z China?“ zeptal se a ukázal jim, aby se posadili na malou proutěnou pohovku pro dvě osoby naproti jeho židli.

Usadili se a Gossick vzal znovu do ruky svou dýmku. Noční vzduch byl teplý, klidný.

„Jeli jsme sem přímo,“ řekla Sheila. „Je to pěkná cesta.“

„Vsadil bych se, že alespoň jeden z vás potřebuje použít záchod,“

řekl. „Samozřejmě můžete.“

Sheila se začervenala. „Před pár minutami jsme zastavili u čerpací stanice dole v ulici.“

To ho rozesmálo. „Mohu vám nabídnout limonádu?“ zeptal se a ukázal na konvici a skleničky postavené vedle něj na malém stolku.

Uvědomila si, že to připravil speciálně pro jejich návštěvu – nebo aspoň pro její – a byl by se cítil dotčen, kdyby odmítla.

„Trochu bych si dala,“ odpověděla.

„To by bylo skvělé,“ souhlasil Matt.

91

„Mám vzadu citronovník,“ řekl Gossick. Když jim naléval, třásly se mu ruce. „Je to ta nejšílenější věc. Rodí citróny po celý rok. Nikdy se nestará o roční období.“

„Musí to být kouzelný strom,“ řekla Sheila, když si od něj brala sklenici s ledem. Limonáda byla lahodná, velmi sladká, tak, jak to měla ráda. „Je dobrá,“ řekla.

Gossicka to potěšilo. Nalil si sklenici pro sebe. „Hodně jsem věřil na vitamín C v citrusech dlouho předtím, než se to stalo módou. Už je to deset let, co jsem naposledy chytil rýmu nebo chřipku. Kdybych neměl ty prokleté ledviny, byl bych obrazem zdraví.“

„Poručík Black říkal, že každou sobotu musíte chodit na dialýzu,“

ozvala se Sheila.

„Třikrát týdně,“ opravil jí Gossick. „Cítím se jako kyborg ve filmech o Terminátorovi, když tam sedím s jehlou v paži připojený k tomu zatracenému přístroji.“ Zamračil se. „Nenávidím to místo a sestřičky, které tam pracují. Všechny tam se mnou zacházejí jako s pacientem, přitom jsou to ony, kdo potřebuje pomoc. Ty věci, o kterých si povídají. Přísahali byste, že ve škole se učili nanejvýš přečíst si Blesk a jak si dělat nehty.“

„Nikdy jsem Blesk nečetla,“ řekla Sheila.

„Já ano,“ dodal Matt.

Gossick se zazubil a odkryl svou od kouření zašlou protézu.

„Pokud si nebudeš dělat nehty, synku, budeme spolu dobře

vycházet.“ Vzal balíček tabáku a začal nacpávat dýmku. „Bude vám vadit, když budu kouřit?“

„Je to váš dům,“ řekla Sheila.

„To jsem řekl těm dvěma mladým policistům,“ poznamenal.

„Těm, co je poslal poručík Black, aby si se mnou promluvili. Ale jim se moje kouření ani trochu nelíbilo. Zčervenaly jim oči a slzely.

Představte si to, policajti, co nekouří.“ Zasmál se hlubokým hlasem, v krku mu zaskřípalo. „Ale byli v pořádku.“ Podíval se na Matta.

„Nečekal jsem tě, Matte.“

„Sheila mě poprosila, abych šel s ní,“ řekl Matt.

„Matt byl také blízkým přítelem Nancy,“ řekla rychle Sheila. „Tak se jmenuje naše kamarádka, která zmizela.“

Gossick přikývl. „Znám její jméno. Stále mám u policie své 92

přátele. Pomáhají mi udržet krok.“ Odmlčel se. „Je mi vaší kamarádky líto. Myslím, že jste slyšeli, co se stalo včera v noci?“

Sheila přikývla. „Ano. Nedáváme Nancy moc naděje.“

Gossick byl zachmuřený. „ Jsem rád, že to tak berete.

Opravdu nerad to říkám. Ale věděl jsem už v noci, kdy vaše přítelkyně zmizela, že je mrtvá.“

„Jak?“ řekl Matt.

Gossick vyndal dřevěnou zápalku, škrtl jí o stranu stolku s limonádou a zapálil si dýmku. „To je ten příběh, že ano? Chcete ho slyšet? Ti, co tu byli, chtěli ‚něco konkrétního, s čím by mohli pokračovat‘, jak mi řekli. Ale můj příběh není konkrétní. Je jako můj citronovník, magický. Ale na tomto světě jsou dva druhy magie, černá a bílá. A tenhle příběh je černý.“

„Chceme slyšet všechno,“ řekla Sheila.

Gossick zabafal z dýmky a znovu si ji prohlédl. Jeho modré oči i se svým třpytem byly mocné, když se zaostřily. I když byly také něžné a ona nepovažovala za nijak nepříjemné sedět u něj tak blízko.

Vskutku, cítila se s ním pohodlně a nevěděla proč. Byl trochu mrzutý, i když vypadal klidný. Přála si, aby i ona mohla být klidná.

Vypadalo to, že jí Gossick četl myšlenky.

„Věřím, že víš něco o magii, dítě,“ řekl. „A o bolesti.“

„Celá tahle zkušenost byla bolestivá,“ řekla, ale nemohla si pomoct a zběžně se podívala na Matta, když to říkala. Gossick si všiml, kam se zatoulal její pohled. Znovu pokýval hlavou.

„Řeknu vám můj příběh,“ řekl. „Ale musím začít před více než padesáti lety s někým, kdo není ústřední postavou mého příběhu. Ale i když to říkám, on a ona byli stejní ve svých podlých srdcích.“

„On a ona?“ zeptal se Matt.

„Reichsführer SS Heinrich Himmler a jeho osobní šlapka Olga Scheimerová,“ řekl Gossick. „Dvě největší nádoby zkaženosti, jaké naše století vidělo. Můj příběh je o nich.“ Zabafal z dýmky a začal.

„Himmler byl zvláštní už jako dítě. Vypráví se o jeho fenomenální paměti, jak si pamatoval detaily z německé historie, historie, kterou se naučil od svého otce, profesora.

I když Himmler vypadal posedlý bývalou německou velikostí, jeho paměť byla často popisována jako černobílá. Myslím tím to, že 93

byl jako stroj, který shromažďoval fakta jenom pro fakta, ne pro to, co by se z nich mohl naučit.

Himmler připadal svým spolužákům jako nula. Postrádal lidské teplo a osobnost. Ale jeho přátelé se ho také obávali, protože měl pověst udavače. I když byl mladý, dokázal ublížit příteli a nic přitom necítil. To měla být obchodní známka jeho kariéry.

Když dosáhl potřebného věku, podal si žádost, aby se stal profesionálním vojákem. Ale i s rodinnými konexemi byl odmítnut, protože byl shledán fyzicky i psychicky nezpůsobilým. Bylo to těsně po první světové válce. Byl to hubený mladý muž s vysokým hlasem a tlustými brýlemi, které zvětšovaly jeho oči. Většina lidí ho považovala za protivného. Po první světové válce začal muž jménem Adolf Hitler podnikat první kroky k moci. Hitler byl ve vězení v pevnosti Landsberg za obtěžování vlády svou novou nacistickou stranou, a když odtamtud vyšel, první věcí, co udělal, bylo, ž e zformoval Schützstaffel – SS. Byla to Hitlerova osobní ochranka.

Blízký Hitlerův přítel George Strasser najal Himmlera, aby mu s SS

pomohl. Nebylo to kvůli Himmlerovým schopnostem, ale protože Himmler věděl pár věcí o chemii a Strasser byl předtím, než vstoupil do nacistické strany, chemik. Byla to první událost, k terá spojila Himmlera s Hitlerem a začala tak nepříjemný řetěz dalších událostí, které vedly k Himmlerovu vzestupu k moci.

Hitler musel najít zaměstnání pro dobrovolníky z nově vzniklých SS a udělal to tak, že převzal řízení stranických novin Der Volkischer Beobachter a zaměstnal tyto lidi jako inzertní náboráře.

Řízením této operace pověřil Strassera a tehdy se stal Himmler jeho sekretářem. V novinách sbíral Himmler informace o aktivitách místních komunistů a dalších nepřátel strany. Brzy byl povýšen na impozantní místo asistenta šéfa propagandy nacistické strany. Říkám to sarkasticky, protože nacisté byli ještě daleko od moci a není jasné, jestli se Himmler vůbec v této době s Hitlerem setkal.

To se ale mělo brzy změnit. Hitler brzy získal pevnou pozici ve vládě, aby mohl odstranit zákaz Sturmabteilung, SA, a začala nová náborová kampaň, která přivedla k hnědokošiláčům tisíce nových rekrutů, kteří se nyní znovu masově objevili v ulicích. Chápu, že vás mnoho těchto podrobností může mást, ale jsem si jistý, že jste viděli 94

Hitlerovy hnědokošiláče ve filmech.“

„Mockrát,“ řekla Sheila. Matt přikývl. Gossick pokračoval.

„Důsledkem toho všeho bylo, že Hitler nyní nepovažoval SS za potřebné, považoval to za něco, co zmizí. V této době se Himmler s Hitlerem letmo znali. Hitler si byl vědom Himmlerovy touhy po vysoce znějících titulech a postupech. Aby ho uspokojil, pověřil ho Hitler velením SS a dal mu impozantní titul zastupujícího velitele.

Himmler to bral jako velkou čest a krok kupředu ve své kariéře, i když Hitler to viděl jako žert. Ale tento ‚žert‘ dostal Himmlera na místo, kde mohl uskutečnit největší vyhlazovací program v lidských dějinách.

Himmler se chopil toho, co z SS zbylo, a za použití nejvyšších nacistických rasistických ideálů je zformoval. Hitlera překvapilo, že by takový trouba mohl něčeho takového dosáhnout, a tak ještě na nějakou dobu dovolil, aby SS zůstaly jeho osobní ochrankou a také zvýšil jejich počet. Možná už dokonce v této chvíli Hitler věděl, že proto, aby se zmocnil úplné kontroly nad nacistickou stranou, bude muset zavraždit své největší spojence z velení SA.

Nakonec k tomu došlo a Hitler pověřil Himmlera zavražděním čtyř tisíc vedoucích členů Sturmabteilung pravého dědictví z let Hitlerova boje. Říká se, že Himmler kráčel za svým střílejícím komandem, když popravo val o funkcionáře a dělal si poznámky o tom, kterému z jeho mužů se z toho krveprolití zvedá žaludek.

Později ty muže postavil ke zdi a nechal je zastřelit.

Teď už nic nebrzdilo Himmlerův postup k moci. Držel se za šosy samotného Hitlera. S nudnou pravidelností zprávy oznamovaly, jak se Himmler stal šéfem státní policie v nové oblasti. Brzy převzal od Göringa gestapo a

teď už se klepalo strachem i mnoho špiček

nacistické strany. Začali totiž rozumět Himmlerově metodě – krutost bez ohledu na svědomí. Pro svého führera by udělal cokoliv.

Skutečně páchal činy, které i sám Hitler nerad přikazoval.“

Gossick se odmlčel. „Nenudí vás všechna ta historie?“

„Ne,“ řekla Sheila. Matt zakroutil hlavou.

„Ale jste zvědaví, co to má co dělat s tím, co se stalo vaší kamarádce?“

„Tak nějak,“ připustila taktně Sheila.

95

„Dostanu se k jádru věci tak rychle, jak budu moci. Ale abyste rozuměli Olze Scheimerové, je potřebné rozumět tomu, kým byl Himmler, čím byl. Podle mě byli ti dva neoddělitelní.

Začala druhá světová válka. Hitler útočil po celé Evropě.

Vypadalo to, že ho nic nemůže zastavit. Po celém kontinentu byli shromažďováni Židé a posíláni do koncentračních táborů. Himmler je ale nepopisoval tak jako celý svět. Shromáždění zahraničních novinářů řekl, a to mohu potvrdit, ‚Židé jsou občany stejně, jako ti nežidovského vyznání. Jejich životy a majetek jsou respektovány úplně stejně. Ochranná vazba, která se Židů týká, musí být viděna v tomto světle.‘ Ano, zavírání Židů bylo nazýváno ochranná vazba.

Jaká ironie.

Nejstarší koncentrační tábor byl založen v Dachau, blízko Mnichova, v roce 1933, ještě před tím, než začala válka. Nejprve byl určen k zastavení komunistů a dalších nepřátel nacistické strany.

Hitler nezačal s vyhlazováním Židů dříve než v roce 1941. Bylo to právě v tom roce, kdy Himmler navštívil Dachau a tam se poprvé setkal s Olgou Scheimerovou.

Následující informace jsem získal z rozhovorů s vojáky SS, kteří byli umístěni v Dachau. Mnoho podrobností jsem si ověřil. V době setkání s Himmlerem byla Scheimerová ženou poručíka Borise Scheimera, který měl na starosti bezpečnost v Dachau. Bylo mi řečeno, že paní Scheimerová v Dachau nejenom bydlela, ale čas od času také pomáhala s popravami. Ano, osmadvacetiletá žena, o které mluvím, byla vzdělaná, z dobré rodiny. Dělalo jí zvláštní potěšení ujišťovat nahé ženy, které byly hnány do plynových komor, že jdou do skvělých horkých sprch. Vojáci, se kterými jsem mluvil, říkali, že Madame byla často první, kdo nakukoval do komor, když byly znovu otevřeny poté, co plyn vykonal svou práci. Zřejmě bylo na kupě umučených těl něco, co jí působilo rozkoš.

Himmler se s ní setkal hned první den po příjezdu do Dachau a sdílel s ní její odpornou zábavu. Myslím, že konečně našel ženu, ke které mohl mít vztah. Poručík Boris Scheimer byl okamžitě převelen do předních linií, kde, tak jak se předpokládalo, do měsíce zemřel.

Od této chvíle byli Heinrich Himmler a Madame Scheimerová často spolu. Hodně s ním cestovala, zvláště když navštěvoval koncentrační 96

tábory. Bylo mi řečeno, že to byla právě Madame Scheimerová, kdo nejvíce pracoval na hledání

nejúčinnějších způsobů k dosažení

konečného řešení. Vím jistě, že strávila celé měsíce v Auschwitzu v Polsku, kde zemřely více než dva miliony lidí. Jen Bůh ví, co tam dělala.

Ale dovolte mi obrátit se v tomto okamžiku k sobě. Sloužil jsem jako kapitán pod generálem Pattonem v tom, co se nyní nazývá bitva v Ardenách. Měl jsem pod sebou pět set mužů a čtyřicet tanků. Byli jsme první ze spojenců, kteří dosáhli Dachau a osvobodili tamější vězně. Mohl bych mluvit o podrobnostech toho, co jsme tam našli –

o horách lidského popele, o lidech podobných přízrakům, kteří to přežili. Myslím ale, že už jsem vám dost zvedl žaludky a z mluvení o této době se mi samotnému dělá špatně. Postačí, když řeknu, že nikdo si nedokáže představit, jak strašné věci mohli lidé dělat jiným lidem, nebo žena, obzvláště jedna žena, co dokázala dělat jiným ženám.

Samozřejmě, to je to, kam mířím. Nevěřím, že Himmler a

Scheimerová byli lidské bytosti v tom smyslu, jak to chápeme.“

„Co tedy byli?“ zeptala se Sheila.

Gossick odpověděl: „Prázdné skořápky.“

„Prosím?“ řekl Matt.

„Nevěřím, že v nich něco bylo, nějaká duše, nebo jak tomu říkáme. Věřím, že to byly jednoduše prostředky, kterými působila větší síla, velmi zlá síla.“

„Setkal jste se někdy s Himmlerem a se Scheimerovou?“ zeptala se Sheila.

„Ano. Už se k tomu dostávám. Když jsme přijeli do Dachau v závěrečných dnech války, byli Himmler a Scheimerová v Berlíně, v poslední nacistické pevnosti. V Dachau bylo možná několik tisíc židovských vězňů, kteří byli udržováni naživu, aby pohřbívali mrtvé.

Na přechodnou dobu jsem dostal za úkol starat se právě o tyto muže a ženy. V té době jsem se setkal s rabínem Levitzem.

Přitahovalo mě to k němu, protože to byl jeden z mála těch, co přežili a neměli ten vystrašený pohled většiny. Neříkám, že vypadal dobře, byl hubený jako kostlivec. Nevypadal ale jako poražený člověk, spíš jako někdo, kdo prošel velkými těžkostmi a vyšel z toho 97

silnější. Byl v něm vnitřní plamen a nemyslím to jen obrazně. Jeho angličtina byla vynikající. Okamžitě se mi zalíbil a brzy jsme byli dobří přátelé.

Rabín Levitz studoval kabalu – to je esoterická stránka židovské víry. Viděl jsem ho jako moderního mystika a nevadilo, že já jsem byl vychováván v evangelickém duchu. Vedli jsme dlouhé

filozofické diskuse o smyslu života, o tom, proč existuje utrpení, jestli existuje posmrtný život, převtělení a tak podobně. Levitz byl Žid, ale nebyl dogmatický. Myslím tím tolik, že používal svou víru, aby odkryl pravdu, nepopíral pravdy jiných lidí.

Důvod, proč jsem ho nazval mystikem, byl ten, že on dokázal číst myšlenky. Myslím to doslova. Objevil jsem jeho talent, když jsme hráli poker. Vždy jsem prohrál a ne proto, že jsem hrál karty bídně.

Vždy věděl, co mám v ruce. Nakonec tuto svou schopnost připustil a pak mi ukázal několik dalších, jako schopnost pohybovat předměty silou vůle. Ale neukazoval mi to, aby na mě udělal dojem, ale aby otevřel mou mysl možnostem, o kterých jsem dříve neuvažoval.

Zeptal jsem se ho, jak tyto své schopnosti rozvíjel a jeho odpověď byla jednoduchá. Tím, že jsem přístupný, řekl. Přístupný čemu, zeptal jsem se. Řekl, že neví, jak se to jmenuje. Prostě jen nechá svou mysl utišit, uklidnit se a stane se přístupným pro vesmírnou sílu.

Samozřejmě mě to upoutalo a chtěl jsem, aby mě naučil všechno, co může. Ale on řekl, že na tom se není co učit. Pouhé vědomí toho, že tato věc je možná, stačí. Řekl mi, abych klidně seděl, pravidelně, určitou dobu a uvidím, co se stane. Zkoušel jsem to, ale nic se nestalo. Možná to bylo proto, že jsem to zkoušel tak usilovně –

nevím.

Už jsem se zmínil, jak jsem hovořil se zajatými německými vojáky a dozvěděl se o historickém setkání Himmlera a

Scheimerové. Byl to ale Levitz, který mi umožnil podívat se na to, čím byla tato dvě stvoření. Tady vás musím předem požádat o prominutí. To, co teď řeknu, není moc příjemné. Pokusím se vás ušetřit těch nejkrvavějších detailů a držet se hlavních bodů.

V Dachau byla laboratoř, kde doktoři prováděli odporné

experimenty na živých lidech. Levitz měl tu smůlu, že byl použit při několika takových experimentech. Jednou se jeden z Himmlerových 98

mužů pokoušel přesně zjistit, jaké napětí je potřebné k dočasnému zkratování paměti. Používal právě Levitze jako pokusného králíka, když vešla Scheimerová s Himmlerem.

Chtěli to sledovat a naznačili doktorovi, aby pokračoval. Pro Levitze byla ta procedura nesmírně bolestivá. Žertoval se mnou, když mi o tom říkal, že i když byl Žid, svítil jako vánoční stromeček.

Já ale myslím, že žertoval proto, že hrůza z toho byla v jeho mysli příliš čerstvá. I když měl k hlavě připevněny dráty a pravidelně do nich proudila elektřina, byl schopen pozorovat zajímavý úkaz. Když ho takhle mučili, Himmler a Scheimerová zavřeli své oči a blaženě se usmívali, jako by nasávali neviditelnou stravu.“

„Cože?“ přerušila ho Sheila. „Nerozumím tomu.“

„Vyložil jsem to uboze,“ řekl Gossick. „Ale Levitz nevěděl, jak jinak to vysvětlit. Říkal, že jeho bolest posilovala Himmlera a Scheimerovou nějakou prastarou formou, ne emocionálně nebo psychicky. Říkal, že jeho bolest jim dobíjela baterie, abych tak řekl.“

„Byli jako psychičtí upíři?“ zeptal se Matt.

„To je zajímavá volba slov,“ řekl Gossick. „Ano, myslím, že Levitz by s tímto popisem souhlasil. Ale je tady něco jiného. Říkal, že Himmler a Scheimerová byli uvnitř prázdní.“

„Už jste to říkal,“ řekla Sheila. „Nejsem si jistá, jestli vám rozumím. Je mi jasné, že to byli strašní lidé.“

„Ne,“ řekl Gossick pevně. „Oni nebyli lidé. Vypadali jako lidé, mluvili jako lidé, ale postrádali něco, co všichni lidé mají. Neměli žádné duše. Byly to jenom skořápky, které byly používány něčím jiným.“

„To říkal Levitz?“ zeptal se Matt.

„Ano.“

„Jak to mohl říct?“ zeptala se Sheila.

„Dokázal to vycítit,“ řekl Gossick. „Byl to velice vnímavý člověk.“

„Nechci být hrubý,“ ř e k l M a t t , „ale zní to jako jeho čistě subjektivní dojem.“

„Ale už jsem vám říkal,“ řekl Gossick, „že jsem se s nimi později setkal a cítil jsem totéž.“

„Povězte nám o tom setkání,“ řekla Sheila.

99

„Za chvíli. Nechte mě dokončit to o Levitzovi.“ Gossick si dal doušek své limonády, zabafal z dýmky a takto posílený pokračoval.

„Levitz říkal, že uprostřed šoků otevřel náhle Himmler oči a řekl doktorovi, aby si vzal jiný objekt. Prý to bylo přesně ve chvíli, kdy se začal modlit k Bohu o pomoc. Ta modlitba zřejmě přerušila tok energie k Himmlerovi a Scheimerové. Skutečně, vypadalo to, jako by je to rozzuřilo. Scheimerová na Levitze dokonce plivla, než se přesunula k další oběti. Před tímto druhým ubožákem ti dva znovu stáli s blaženě zavřenýma očima a nasávali vyzařovanou bolest.

Nejsem si jistý, jak se z té laboratoře dostal Levitz živý. Stalo se to dva roky předtím, než jsme do toho koncentračního tábora přišli my.

Když jsem byl v Dachau dva týdny, zavolali mě do Lüneburgu, který byl pod kontrolou Britů. Bylo mi řečeno, abych šel na velitelství zpravodajské služby polního maršála Montgomeryho. Tam měl být uvězněn Himmler. Vypadalo to, že ho sebrali na silničním kontrolním stanovišti blízko Bremervorde. Nejdřív jsem nevěděl, že byl zatčen ve společnosti Scheimerové, ale nebyl to žádný div, protože Scheimerová nebyla pro britskou zpravodajskou službu nikým. Britové udělali Američanům laskavost tím, že dovolili, aby byl u Himmlerova výslechu přítomen Američan. Nechápu, proč vybrali právě mě, ale myslím, že jsem byl stejně kvalifikovaný jako kdokoliv.

Nikdy nezapomenu na tu noc, kdy mě vedli do cely, kde drželi Himmlera a Scheimerovou. Přišel jsem právě ve chvíli, kdy byli svlečeni skoro donaha jako součást osobní prohlídky. Sheimerová byla polooblečená, když jsem vešel, a Himmler měl na sobě jenom trenýrky. Vypadal tak odevzdaně, jak jen muž může vypadat –

podsaditý, bledý, poloslepý – to byla ta příšera, o které jsem v Dachau tolik slyšel? Nemohl jsem tomu uvěřit.

Na druhé straně, Scheimerová byla okouzlující žena. Měla

nádherné dlouhé vlasy, světle hnědé, jemné jako vlasy dítěte. Její pokožka byla také bledá, ale vypadala, že se chvěje. Nemyslím to nijak hrubě, ale její tělo bylo smyslné a mně bylo jasné, proč Himmler, který si ženy vybíral, si vybral právě ji. Ale nejprve mi dělalo problémy spojit si ji se ženou, kterou Levitz popisoval v laboratoři.

100

Pak jsem se podíval do jejích zelených očí, a jak jsem to učinil, objevil se jí na svěžích rtech slabý úšklebek. Věděla, že vidím, čím je.“

„Co jste viděl?“ zeptala se Sheila.

„Nic,“ řekl Gossick.

„Jak můžete vidět nic?“ zeptal se Matt.

„Nevidíš to, cítíš to. Byla jakoby prázdná. Himmlerovy oči byly stejné. Všiml jsem si toho, když jsem se na něj blíže podíval. A tehdy jsem opustil myšlenku, že by ti dva mohli být neškodní. Dívat se na ně bylo jako dívat se skrze trhlinu v realitě. Žili, mluvili, dýchali, ale nebyli tam. Vše, co v nich bylo, byla přítomnost zla. Říkám vám, naplňovalo to tu místnost jako plynový mrak. Byly to jednoduše kanály, kterými tam proudilo zlo.“

„Cítili to i ostatní?“ zeptal se Matt.

„Ano. Stráže, které ty dva hlídaly, byly bledé a otřesené, když jsem přišel. A oni byli těmi, co měli zbraně. Ve skutečnosti si myslím, že kdybych nepřišel, ti dva by možná utekli.“

„Jak to?“ zeptala se Sheila.

„Ti dva dokázali manipulovat s lidskými myšlenkami,“ řekl Gossick.

„Jako Levitz?“ zeptal se Matt.

„Ne,“ řekl Gossick rázně. „Byli pravým opakem Levitze. On sám se otevřel Boží milosti, a proto se stal mimořádným mužem. Nikdy nikoho neovládal. Ti dva se otevřeli něčemu nevýslovnému a ztratili v tom sami sebe, přestali existovat jako jednotlivci a stali se nástroji zla.“

„Manipulovali také s vašimi myšlenkami?“ zeptala se Sheila.

„Scheimerová ano. Říkal jsem vám, že když jsem tam vešel, byla polonahá a ušklíbla se na mně, když jsem se jí podíval do očí. Když jsem ji nepřestal sledovat, přepadl mě pocit, že ji musím mít. Myslím sexuálně a vím, že si musíte myslet, že jsem byl prostě voják, který je připraven znásilnit ženu nepřítele. Nic nemůže být dál od pravdy.

Riskoval jsem svou kůži po čtyři roky, abych lidi zachraňoval, ne abych jim ubližoval. Ale teď, tady v tomto vězení před zlověstným pohledem Scheimerové, jsem cítil, že ji musím dostat z vězení, být s ní sám a nechat ji ukázat, co všechno umí. Zašlo to tak daleko, že 101

jsem sáhl po své pistoli se záměrem namířit ji na stráže a požadovat, aby byla svěřena pod mojí ochranu.

Ale pak jsem si vzpomněl na Levitze. Vzpomněl jsem si na to, co mi říkal, když mi povídal, jak si mám klidně sednout a stát se přístupným tomu, co tam je. Dal mi ještě jednu instrukci, která mi tehdy připadala nevýznamná a na kterou jsem si teď vzpomněl. Říkal mi, abych byl přístupný, ale abych netoužil po ničem pro sebe, jenom po dobru všech věcí. Tahle touha se mě hned potom zmocnila a vypadalo to, že zlomila vliv, který nade mnou Scheimerová získala.

Obličej jí zaplavila nenávist a já popadl svou pistoli, abych ji tentokrát namířil na ni a na Himmlera.

Himmler pak vytáhl ze svých trenýrek kapsli s kyanidem a

rozdrtil ji mezi zuby. Spolykal toho příliš mnoho, než jsme se k němu dostali. Otrava kyanidem není snadný způsob, jak zemřít a zabralo to několik křečovitých minut, než sebou přestal na podlaze házet. Je zajímavé poznamenat, že Scheimerová stála po celou tu dobu úplně klidně s očima zavřenýma. Bylo to, jako by pro ni byla jeho bolest posilující lék.“

„Co se dělo dál?“ zeptala se Sheila. Byl to příšerný příběh, horší než všechno, co kdy slyšela, ale bylo to také fascinující. Pamatovala si ze svých učebnic dějepisu, že Himmler spáchal sebevraždu ve vězení. Ale nikdy neslyšela ani zmínku o Scheimerové.

„Dál?“ Gossick vypadal, že ho otázka zmátla. „Dál už jsem neměl co dělat. Himmler byl mrtev. Nebylo komu klást otázky. Odnesli jsme z cely jeho tělo, zamkli jsme Scheimerovou a já jsem si šel nahoru lehnout. Myslel jsem si, že ráno, až budu opět ve své kůži, si se Scheimerovou promluvím.“ Odmlčel se. „Ale ráno už byla pryč.“

„Ona v noci uprchla?“ zeptala se Sheila.

„Ne, nechali ji jít,“ řekl Gossick. „Britové cítili, že nemají právo ji zadržovat.“

„Byla to ale Himmlerova přítelkyně,“

protestoval Matt.

„Pomáhala v koncentračních táborech zabíjet lidi.“

„Ano,“ řekl Gossick. „To byla pravda. Ale já jsem všechna tahle fakta Britům nesdělil, než jsem šel spát. Ani v tom nejdivočejším snu jsem si nedokázal představit, že by ji mohli nechat v noci odejít.

Také jsem byl setkáním s nimi silně otřesen. Prakticky jsem z cely 102

utekl, jakmile jsem dostal příležitost.“

„Uf,“ zamumlal Matt.

Gossick přikývl. „Vím, že to zní slabošsky. Byl jsem slabý.

Možná – a uvažoval jsem o tom po mnoho let – jsem stále trpěl vlivem, který měla Scheimerová nad mou myslí. Možná mě vědomě zablokovala, abych Britům nevysvětlil všechno, co vím. V každém případě byla pryč. Ale žádal jsem Brity, aby ji znovu předvolali k výslechu. Řekli mi, že nevědí, kam šla, že opustila velitelství se svým dítětem, a to bylo všechno.“

„Ona měla dítě?“ řekla jako bez dechu Sheila.

„Ano,“ řekl Gossick.

„Jak bylo staré?“ zeptal se Matt.

Gossick si povzdechl. „Chytrá otázka, Matte. Bylo dost staré, aby mohlo patřit poručíkovi Borisů Scheimerovi? Nebo bylo dost malé, aby mohlo být Himmlerovo? Když jsem to slyšel, zeptal jsem se britského vojáka na totéž. Při jeho odpovědi mě zamrazilo v kostech.

Dítěti byly jenom dva roky a bylo to děvče. Nejspíše Himmlerova vlastní dcera.“ Gossick potřásl hlavou. „Když Sheimerovou zatkli, měla zřejmě dítě u sebe a použila ho, aby přesvědčila Brity, aby ji pustili, že je jenom nevinná matka nemluvněte. Samozřejmě, asi použila i své mocné oči. Brit, který byl za její propuštění odpovědný, byl jako omámený, když se mnou mluvil, jako by si jen stěží pamatoval, kdo to vlastně byl.“

„Víte, co se stalo se Scheimerovou a s dítětem?“ zeptala se Sheila.

„Vím, co se stalo se Scheimerovou,“ řekl Gossick. „Odstěhovala se do Los Angeles.“

„Po válce se přestěhovala do Los Angeles a začala zabíjet?“

zeptala se Sheila.

„Ano,“ řekl Gossick.

„Proč do L. A.?“ zeptal se Matt.

„Myslím, že věděla, že tady bydlím,“ řekl Gossick. „Proto.“

103

X.

Dusty Shame ležel v bezvědomí na své posteli, uši ucpané zátkami z pěnové hmoty, oči přikryté černým stínítkem pro denní spánek. Spal, ale neodpočíval. Měl strašnou noční můru.

Byl v noci v jeskyni v poušti, zakopán až po hlavu v písku vedle všech ostatních těl. Nemohl se ani pohnout, což by nebylo tak strašné, kdyby do jeskyně nepřišel šváb o velikosti německého ovčáka a neprocházel se mu po obličeji. Měl ten nejzatuchlejší dech, jako by jedl mrtvé věci od chvíle, co se vylíhl. Ani to by ale nebylo dost na to, aby Dusty začal křičet a málem se probudil, kdyby na něj ten obří brouk nepromluvil lidským hlasem. Hlas, který vycházel z úst té hnusné věci, v něm vzbuzoval pocit, jako kdyby se jeho mysl měla s prasknutím otevřít a nechat vyjít ven všechny ty démony, kteří byli uschováni uvnitř po celý jeho bídný život.

„Jsou tady jen tři čerstvá těla,“ řekl mu šváb jasně ženským hlasem. Předtím si to o hlasu neuvědomil. „Mělo by jich tady být šest.“

„Další dvě těla jsou dole v Pasadeně, protože jsem je nebyl schopen naložit do kufru svého auta,“ vysvětloval Dusty.

„Proč ne?“ zeptal se šváb, který se sklonil, aby na něj lépe viděl a přitom ho škrábl na tváři svým tykadlem. Byla velmi ostrá, tahle tykadla. Dusty cítil, jak mu po tváři stéká kapka krve. Nechtěl brouka rozčílit.

„Jedna z dívek předtím, než jsem ji mohl zabít, křičela,“ řekl Dusty. „Musel jsem z domu odejít. Bál jsem se, že by mě policajti chytili.“

„Ty ses bál, co?“ zeptal se šváb, kterého to zaujalo.

104

„Ano, pane.“

„Neříkej mi pane.“

„Ano, madam.“

„To je lepší. Čeho ses bál?“

„Kdyby mě chytila policie, zavřeli by mě do vězení předtím, než bych stihl zabít šest nevinných. Pak bych už nikdy nebyl schopen…“

Bál se to doříct.

„Pak bys už nikdy nebyl schopen udělat co?“ Šváb ho dloubl jednou svou ostnatou nohou do krku a Dusty cítil, jak ho kapka slizu, která mu stékala po těle, pálí jako kyselina ze staré baterie. „Odpověz mi,“ naléhal šváb.

„Pak bych už nikdy nebyl schopen utišit ten hlas,“ připustil Dusty.

Šváb se zasmál. Znělo to podobně jako lidské chichotání – kdyby měl člověk ústa ucpaná pískem.

„Myslíš, že ho někdy utišíš?“

zeptalo se to.

„Doufal jsem v to,“ řekl Dusty.

„Víš, odkud ten hlas přichází, Dusty?“

Dustyho vynervovalo, že ho ta ohavná věc nazvala jeho křestním jménem. „Ne,“ řekl. „Přichází od vás?“

Šváb se usmál, což bylo ještě horší než jeho smích. To, co ho dělalo skutečně odporným, bylo to, že mu ten úsměv připomínal někoho, koho znal. Ne, pomyslel si, někoho, koho znal velice dávno.

Byla to zajímavá myšlenka, že by ten hlas mohl mít lidský původ.

Částečně si vždycky myslel, že za tím vším je ďábel.

„Ano,“ řekl šváb. „Ale kdo jsem?“

„To nevím.“

Šváb ho znovu škrábl, tentokrát ještě hůř, přes čelo, takže mu krev kapala do očí a zastírala mu pohled.

„Odpověz mi!“ požadoval.

„Já nevím!“ zvolal. „Přestaňte mě zraňovat!“

„Dobře, přestanu,“ řekl šváb klidně a o krok ustoupil. „Ale jenom na několik hodin. Pak se pro tebe vrátím. A jestli tady do té doby nebude další čerstvé tělo, ukousnu ti pravé ucho.“ Mluvilo to sebejistě. „To by se ti nelíbilo nemít ucho a neslyšet můj hlas, že ne, Dusty?“

Nerozuměl té otázce úplně, protože kdyby mu snědl jenom jedno 105

jeho ucho, měl by stále to druhé. Řekl mu až příliš mnoho a to asi neměl. Šváb se zachichotal.

„Zapomněl jsem ti to říct?“ zeptal se. „Myslím, že předtím, než tě teď nechám, pořádně tě kousnu do tvého levého ucha.“

Šváb přišel blíž a otevřel ústa. Dusty zařval.

Probudil se a strhl si své stínítko. Zjistil, že jeho matka leží na posteli vedle něj. Kousala ho do ucha. Na polštáři byla krev, jeho krev. Pohled na to ho přivedl k šílenství. Popadl svůj polštář a přitlačil jí ho na obličej. Její nohy se pod ním zmítaly, ruce také, škrábaly ho, ale on držel pevně i se svou zraněnou rukou.

Tlačil polštář dolů, dokud se kopání nezpomalilo.

Pak si uvědomil, co dělá. Miloval svoji mámu.

Zvedl polštář a hodil ho na podlahu.

Vyndal si z uší ucpávky.

Matka měla oči otevřené a dosud dýchala, i když bolestivě lapala po dechu. Oči mu zalily slzy a objal ji.

„Ach, mami,“ zvolal. „Promiň. Myslel jsem, že jsi šváb. Neumírej mi. Dýchej, to je ono. Tvůj syn tě miluje. Miluje tě víc, než cokoliv jiného.“

Stále ještě dýchala bídně, její prázdné oči se upíraly na jeho obličej. Byla namodralá oproti své běžné šedi. Obával se, že jí mohl neúmyslně rozmačkat průdušnice. Víc už ale nemodrala, a to ho uklidnilo. Chvíli uvažoval o tom, že by zavolal ambulanci, ale kdyby měla vnitřní zranění, mohli by ho podezírat a mohl by skončit ve vězení. To neudělá. Musí okamžitě sehnat další čerstvé tělo ještě předtím, než se znovu rozhodne jít spát. Ambulance jednoduše nepřipadala v úvahu. Kdyby uměl dýchání z úst do úst, provedl by ho na své drahé matce. Udělal by pro ni cokoliv.

Dusty vylezl z postele a šel si do koupelny zkontrolovat ucho.

Dost krvácelo, ale vypadalo to, že mu většina ještě drží u hlavy.

Nejdřív ho kousla Wendy, pak jeho vlastní matka. Popadl kapesník a přitlačil si ho na ránu. Krvácet mohl v autě, musel se dostat z domu.

Byla tma a on měl spoustu práce.

Paní Garciová ho sledovala z gauče v obývacím pokoji, když vycházel hlavními dveřmi. Řekl jí, že jeho matka odpočívá v jeho posteli a aby si s ní nedělala starosti, že jí to je pohodlné. Paní 106

Garciová se na něj podívala svým typickým pohledem, ale on se ani nezastavil, aby uvažoval o tom, že by ji zabil. Potřeboval někoho mladého, někoho, na koho si hlas nebude stěžovat.

Vyšel ven a nastartoval auto.

Jel k domu poručíka Blacka.

Dixie Blacková.

107

XI.

„Pracoval jsem v oddělení losangeleské policie přes rok, než zmizela první dívka,“ pokračoval Gossick. „Okolnosti byly přesně stejné, jako když zmizela vaše kamarádka. Mladá žena odpočívá sama v domě a příští den je pryč, nikde žádné známky zápasu, žádná krev. Jenom kartička s nakresleným hákovým křížem. Byl jsem pověřen vyšetřováním toho případu.

Až po třetím únosu jsem si začal myslet, že by mohla být

podezřelá Scheimerová. Předtím jsem já ani moji spolupracovníci neměli žádné stopy. Neobdrželi jsme žádné žádosti o výkupné, neměli jsme žádné otisky prstů, neměli jsme ani mlhavý popis podezřelého.“

„Jak vás napadla Scheimerová?“ zeptala se Sheila.

„Myslím, že jasnou odpovědí by mohla být ta kartička se znakem, ale to není dostačující. Ta pravá odpověď, alespoň to tak cítím, by byla mnohem méně uspokojivá.“ Gossick namířil ruku do nebe.

„Prostě to ke mně přišlo.“

„Ale proč?“ zeptala se znovu Sheila.

„Není žádné proč,“ řekl Gossick. „Prostě jsem cítil, že by to mohla být ona. Ale mohu vám dát několik bodů, které k tomu pocitu vedly. Když byla unesena první mladá žena, šel jsem přirozeně do domu hledat stopy. Když jsem tam byl, sám v ložnici, náhle jsem začal mít pocit, že tam nejsem poprvé. Ale samozřejmě, že jsem nikdy v domě té dívky nebyl. Víte, nebyl to ten dům, co mi bylo důvěrně známé. Byl to ten pocit v něm, pocit naprosté prázdnoty.“

„Cítila jsem se tak, když jsem vešla do Nancyina domu potom, co zmizela,“ zašeptala Sheila. Otočila se k Mattovi. „Ty taky?“

108

„Ne,“ řekl Matt.

„Stává se to, když se dostanete do konfliktu s takovými bytostmi,“

pokračoval Gossick. „Jejich dotek znesvěcuje. Ale nechte mě pokračovat. Poté, co jsem se vrátil z války, následoval jsem Levitzova receptu vstávat brzy ráno a klidně sedět se zavřenýma očima a stát se tak přístupným vesmírné síle, netoužit po ničem jiném než po dobrých věcech všude kolem. Váhám, jestli mám říci, že jsem meditoval, protože jsem nevěděl, co dělám. Vím jenom, že po čase jsem začal prožívat obrovský klid, jak jsem tak seděl, a radost, která se mnou zůstávala po celý den. A občas ke mně přišly nějaké informace.“

„Informace?“ zeptal se skepticky Matt.

Gossick přikývl. „Informace. Například při těch záhadných zmizeních jsem začal získávat dojem, že za všemi byla madame Scheimerová. Vidím Matte, že tě tady ztrácím, a nejsem si jist, jestli jsem důvěryhodný v očích Sheily. Ale tohle je prostá pravda a nemělo by smysl pokoušet se vydávat to za něco jiného. To je to, co jsem se snažil říci těm dvěma policajtům, kteří ke mně přišli, a to, proč se mi smáli. Víte, já věřím, že v mé bitvě proti této temné síle mi pomohly síly světla.“

Chvilku bylo ticho. Z dálky slyšela Sheila slabé burácení mořských vln. Dole v ulici zaštěkal pes, i když noc zůstávala klidná.

Možná se jí částečně dotkl klid, o kterém Gossick říkal, že ho v sobě našel. Sheile se zdálo, že všechen klid vyzařoval přímo z toho starého muže.

„Nehodlám se vám smát,“ řekla Sheila. „Vyrůstala jsem při sledování Hvězdných válek. To je něco, co možná řekl Yoda: existuje dobrá strana Síly a existuje špatná strana.“

„Přesně,“ řekl Gossick s úlevou. „Miloval jsem ty filmy. Měl jsem je a přehrával jsem si je stále dokolečka, dokud je moje video nezničilo. Možná bychom se všichni mohli někdy sejít a společně se na ně znovu podívat. Ale teď vám musím říci, co jsem udělal se svou intuicí. Rozhodl jsem se vystopovat kroky madame Scheimerové z Německa do Los Angeles. Vím, že jsem postupoval na základě přesvědčení, že odešla do L. A., což je pro Matta určitě úplně nepochopitelné. Neměl jsem ale co ztratit, nikam jsme se nedostali, a 109

v té době už zmizela čtvrtá dívka.

Kontaktoval jsem příslušníka britské rozvědky, který byl dosud v Berlíně, řekl jsem mu všechno, co jsem věděl o Scheimerové a poprosil jsem ho, jestli by mi nemohl dát nějaký záchytný bod, abych zjistil, jak mohla utéci do Spojených států. Zaujal ho fakt, že to byla Himmlerova žena a slíbil, že mi pomůže. Ozval se mi za měsíc – a po dalším únosu – a sdělil mi jméno ženy, která značně odpovídala popisu Scheimerové. Tato žena cestovala pod jménem fräulein Bauerová a nalodila se ve Švédsku na nákladní loď směřující do Los Angeles. Jméno té lodi bylo Triton a byla zřejmě použita mnoha uprchlíky cestujícími z válkou zničeného kontinentu do Ameriky.

Můj přítel mi obstaral ještě další věc – seznam jmen všech lidí, kteří se plavili s Bauerovou.

Pokusil jsem se kontaktovat všechny ze seznamu, ale neměl jsem v téhle záležitosti pomoc policejního oddělení. Mysleli si, že je to kachna, a když jsem se jim snažil vysvětlit moje důvody, ztratil jsem je úplně. To byla chyba, jak nyní zjišťuji, ale já jsem nemohl pochopit, jak je možné, že necítili pravdu mé myšlenky. Vím, že kdyby se mnou byl Levitz, cítil by to. Byl jsem tehdy velmi naivní.

Veškeré chození jsem musel vyřídit sám. Nemusel jsem hovořit s mnoha lidmi, abych zjistil, že Bauerová byla určitě Scheimerová. Ta žena udělala zřejmý dojem na mnoho pasažérů na Tritonu. Jejich poznámky si byly neskutečně podobné – byla to chladná žena, byla to krutá žena, byla ten nejpodivnější člověk, s jakým jsem se kdy setkal.

Takže nyní jsem měl potvrzeno, že Scheimerová odjela do Los Angeles. Potřeboval jsem jen její adresu, několik dní za ní chodit a až půjde znovu zabíjet, zatknout ji. Znělo to dost jednoduše. Až na to, že Scheimerová nebyla ten typ, co se na své dlouhé cestě do Ameriky svěřuje spolucestujícím. Ze začátku jsem nemohl najít nikoho, kdo by věděl, kde bydlí.

Pak jsem narazil na Alexe. Byl jedním z lidí na mém seznamu.

Našel jsem ho přes imigrační úřady. Jeho příjmení si už nepamatuji.

Nebyl to Němec, ale Švéd a zapřisáhlí nacisté, jako byla

Scheimerová, by ho měli odpuzovat. Vypadalo to ale, že se jí na lodi stal posedlý. Když jsem s ním mluvil, došel jsem k přesvědčení, že 110

na něj použila svou sílu a donutila ho, aby byl jejím milencem.

Pravděpodobně potřebovala muže, který by se o ni na dlouhé cestě staral, nevím. V každém případě, Alex byl se Scheimerovou, když dorazila do Ameriky. Ve skutečnosti s ní měsíc žil, dokud ji nepřistihl v posteli s jiným mužem. Pak ho Scheimerová nechala odejít. Myslím, že jsem zvolil ta správná slova, protože si nemyslím, že by mohl kamkoliv odejít, aniž by mu to dovolila. Dala mu jeho svobodu pod jednou podmínkou: že o ní nikomu neřekne. Jestli ano, slibovala mu špatný konec.“

„Proč s vámi mluvil?“ zeptala se Sheila.

„Protože to byl vystrašený, zničený člověk. V době, kdy jsem ho sehnal, byl od Scheimerové pryč několik měsíců a říkal, že nemůže spát bez strašných snů, kdy po něm lezou brouci, mluví k němu a koušou ho. Vypadal, že mu z toho praskne hlava, když jsem k němu přišel. Vysvětlil jsem mu, že za únosy je Scheimerová, a on mi horlivě přitakal. Říkal, že povídala, jak by bylo pěkné znovu zabít nějaké nevinné. Věděl, že jeho problémy pramení ze styku s ní. Byl víc než šťastný, když mi dával její adresu.“

„Pořád bydlela na témže místě?“ zeptal se překvapeně Matt.

„Ano,“ řekl Gossick.

„Nedává ale smysl, že by nechala naživu někoho, kdo vám k ní může snadno ukázat cestu,“ protestoval Matt. „Ne jestli byla tak mocná a tak mazaná, jak jste ji popsal.“

„Dává to smysl, když pomyslíte na to, že Scheimerová neměla důvod věřit, že jsem jí v patách,“ řekl Gossick.

„Podle vás ale Scheimerová přišla do Los Angeles, poněvadž věděla, že tam jste?“ ozvala se Sheila.

Gossick se zamyslel. „Říkal jsem to, že ano? A také tomu věřím.

Nevím ale, jestli to bylo z její strany úplně vědomé rozhodnutí.

Čestně, nevím, jestli si uvědomovala svou mysl tak jako my. Věřím ale, že přišla na místo, o kterém cítila, že se tam může setkat s protivníkem, s někým, koho napadne, kdo je za těmi vraždami, s někým, kdo ví, čím je ona. Myslím, že pro ni to byla součást hry.

Nech mě ale odpovědět na tvou původní otázku, Matte. Nemyslím, že Scheimerová věřila, že musí zabít Alexe nebo si změnit adresu, protože věřila zlé moci, kterou nad ním měla. A to je pravda, protože 111

nechybělo mnoho dní a Alex by spáchal sebevraždu a to by byl konec jakékoliv stopy k Scheimerové.“

„Co jste dělal pak?“ zeptala se Sheila, která si poposedla na kraj křesla.

„Šel jsem k jejímu domu a zaťukal na dveře,“ řekl Gossick.

„Jů,“ řekl Matt. „To jste měl kuráž. Byla doma?“

„Otevřela dveře. Usmála se, když viděla, kdo to je, nebo se možná zašklebila. Její výrazy bylo obtížné od sebe rozeznat. Byla překrásně oblečená, ačkoliv její dům nebyl nijak extravagantní. Její dlouhé, světle hnědé vlasy byly obzvláště nádherné, to si pamatuji, a ty její zelené oči. Pozvala mě dál a nabídla mi čaj.“

„Bože,“ zašeptala Sheila.

„Přijal jsem její pozvání. Nemluvil jsem s ní o vraždách, i když jasně věděla, že jsem přišel kvůli tomu. Nezmínila se mi o nich.

Protože jsme oba věděli, že na ni nic nemám. Nemohl bych ji zatknout. No, mohl jsem ji odtáhnout na stanici a začít se snažit dokazovat, že byla Himmlerovou přítelkyní a hrozbou pro

společnost. Bylo by to ale obtížné bez zapojení velkého množství evropských organizací a Evropa byla v té době dosud na kousky. Ne.

Vypil jsem čaj a mluvil s ní o počasí. Pak jsem odešel.“

„Byl ten čaj otrávený?“ zeptala se Sheila.

Gossick se usmál. „Ne, byl velmi dobrý, jestli si vzpomínám. Ale když jsem odešel, necítil jsem se dobře po emocionální stránce. Cítil jsem se psychicky vyčerpaný. Zkoušela na mě použít svou sílu a hluboce to na mě zapůsobilo, i když si nemyslím, že tak moc, jak doufala. Víte, nebál jsem se s ní přímo mluvit i po tom, co se stalo té noci, kdy se Himmler zabil. Protože teď jsem se cítil chráněn. Tu jistotu mi dávaly mé ranní chvilky klidu.“

„Ale co kdyby vytáhla ze šuplíku nůž a bodla vás zezadu?“ zeptal se Matt. „Uchránilo by vás to před tím?“

Gossick se musel znovu usmát. „Je legrační, že se na to ptáš.

Hned uvidíš proč. Ale chápu tvé pochybnosti. Ne, myslím, že kdyby mě zapíchla, zemřel bych. Ale já jsem nevěřil jenom ve

Všemohoucího. Po celou dobu, co jsem s ní byl, jsem z ní nespustil oči a ujistil jsem se, že pije čaj ze stejné konvice. Ale nechte mě pokračovat.

112

Už bylo uneseno pět dívek a já jsem nemohl na Scheimerovou vztáhnout ruku. Musel jsem čekat, dokud se nepokusí zabít znovu.

Začal jsem ji sledovat a vím asi, co si m yslíte. Musela vědět, že chodím za ní. Samozřejmě, že to věděla, bylo jí příjemné mít mě v patách. Hráli jsme si na kočku a na myš tři týdny.

Pak náhle odešla uprostřed noci z domu. Z dálky jsem ji sledoval, když vjela tam, co je dneska orangeský okres, přesněji irvineská oblast. Tehdy tam byly nekonečné aleje ovocných stromů a domy byly od sebe daleko. Zastavila u jednoho domu utopeného v pomerančovnících a olivovnících. Sledoval jsem dalekohledem, jak přišla k hlavnímu vchodu a vešla dovnitř. To mě zmátlo – dům nebyl zamčený. Nejdřív mě napadlo, že jde na návštěvu k někomu, koho zná. Ale bylo to špatně. V té době lidé málokdy zamykali dveře, zejména daleko na venkově. Seděl jsem a sledoval, čekal a pak jsem pomalu došel k přesvědčení, že jsem byl velký blázen. Scheimerová mi páchala zločin přímo před nosem. Přesně tohle chtěla dělat od chvíle, co přišla do L. A. – obratně uhýbat před někým na druhé straně.“

„Na druhé straně?“ zeptal se Matt. „Před dobrými chlapíky,“ řekla Sheila. „Nech ho dokončit to.“

„Nastartoval jsem a ujížděl jsem jako o závod k domu.

Scheimerová vycházela předními dveřmi s tělem mladé ženy v rukou. Vyndal jsem pistoli a rozkázal jí, aby zvedla ruce.

Scheimerovou to pobavilo. Upozornila mě na fakt, že drží mladé ženě u krku nůž a jestli se nevrátím zpátky do auta a neodjedu, podřízne jí hrdlo. Nestáli jsme tam dlouho. Zkazil jsem to a neměl jsem jinou možnost, než udělat to, co si přála.“

„Nemohl jste poznat, jestli už dívka nebyla mrtvá?“ zeptal se Matt.

„Ne, nebyl jsem si jistý. Dodnes si nejsem jistý. Ale

pravděpodobně byla.“

„Nesledoval jste jí?“ zeptala se Sheila.

„Pokoušel jsem se. Vydržel jsem ale jenom míli. Náhle své auto stočila z polní cesty do zalesněné oblasti a já jsem ji ve změti stromů ztratil. Až ráno jsem našel cestu ven. Cítil jsem se jako idiot.“

„Ale teď jste ji mohl zatknout,“ řekla Sheila. „Byl jste policista.

113

Viděl jste ji unést mladou ženu.“

Gossick chvíli mlčel a hleděl na obláčky dýmu, které se kolem něj vytvořily, jak bafal z dýmky. Vypadal teď na svých více než osmdesát, starý a unavený. Nakonec promluvil.

„Mohl jsem ji uvěznit, ale nebylo by to k ničemu dobré. Ona by si našla z vězení

cestu. Určitě by neměla žádné problémy s

přesvědčením poroty o své nevinně svou krásou, svým stylem, a obzvláště svýma magickýma očima. Ne, myslel jsem, že

losangeleské policejní oddělení by nebylo o nic úspěšnější ve snaze zadržet ji než britská rozvědka. Byla to Himmlerova žena, byla ovládána stejnou silou, která mu dovolila vyhladit šest miliónů lidí na frontách po celém světě. Uvažoval jsem o tom celý příští den. A večer jsem potom šel k jejímu domu a ještě jednou zaklepal. Otevřela mi s úsměvem na rtech a za ruku držela svou dceru. Pozvala mě na další šálek čaje.

Nikdy předtím jsem její dceru neviděl. Bylo to nádherné dítě, byly jí skoro tři. Vlasy měla jako její matka, hnědé s hedvábným leskem.

Scheimerová ji držela na r ukou, dokud nepostavila na čaj a nesedla si vedle mě ke stolu. S vážným obličejem se mě zeptala, co mě k ní přivádí.

Chtěl jsem ji zastřelit hned teď. Chtěl jsem vytáhnout pistoli a střelit ji do čela. To jsem přišel udělat. Stále jsem si opakoval, že ona byla zlo, pracovala v koncentračních táborech, s radostí sledovala, jak umírají stovky lidí. Nezasluhovala nic jiného než smrt.

Teď jsem ale zaváhal a nevím, jestli to bylo proto, že na mě použila svou sílu nebo ne. Mohla to být jednoduše lidská slušnost, která mě zadržela. Podíval jsem se na její překrásný obličej a bylo velice těžké srovnat vše, co jsem věděl o její minulosti s tím, co jsem viděl teď – matku s dítětem. Zeptala se mě, jestli chci do čaje smetanu a cukr a já jsem řekl, že oboje. Přinesla talíř koláčků, které to odpoledne upekla. Když jsme je skoro všechny snědli a přestali jsme mluvit o počasí a o všem, mimo minulé noci, našel jsem konečně sílu zeptat se jí.

‚Proč?‘ řekl jsem jí.

‚Proč?‘ zopakovala po mně. ‚Co proč, Gary?‘

‚Proč děláš ty strašné věci?‘

114

Nezačala se smát, jak jsem očekával. Pouze sklopila oči,

přejížděla své dcerce rukou po hlavě a šeptala jí do ucha. Něco v tom, jak se své dcery dotkla, zlomilo kouzlo, pod kterým jsem byl.

Jak prsty projížděla vlasy děvčátka, nemohl jsem se zbavit dojmu, že to vlastně byly drápy ostré jako břitva, které rozřezávaly vřískajícímu dítěti kůži. Tato představa mnou otřásla až do morku kostí. Byla tak silná. Také její šepot mě znepokojoval. Neznělo to, jako kdyby používala lidská slova. Pak ale Scheimerová zvedla hlavu, z novu se na mě podívala a promluvila jemným vážným hlasem. Hlasem, který měl vlastní ozvěnu.

‚Na světě to tak chodí. Nemohu to zastavit a ani nechci. Ty to také nemůžeš zastavit. Můžeš to pohřbít a ono to znovu ožije. Je to součást života.‘

‚To, co provádíš, nemá s životem co dělat,‘ řekl jsem.

‚To je ta otázka, že ano? Proč to je? Proč jsem tady já, a proč jsi tady ty, a proč jeden z nás musí dnes večer zemřít.‘

A to byla její chyba. Řekla mi, že zaútočí. Myslím, že chtěla zabíjet až potom, co na to upozorní. Myslím, že to zvyšovalo vyzařování bolesti a nasytilo ji to na tom černém místě, kde existovala. Ať už to bylo jakkoliv, náhle vytasila zpoza stolu nůž a polila se, aby mě bodla do hrudi.

Ale já jsem se měl na pozoru, jak už jsem říkal, a odsunul jsem se s židlí. Její první máchnutí mě minulo, ale způsobilo, že jsem se se židlí převrátil dozadu. Jakmile jsem dopadl, sáhl jsem po pistoli, kterou jsem měl v kabátě. Pak jsem slyšel, že zvolala něco zvláštního. Řekla moje jméno. To by nebylo tak podivné, ale byl to způsob, jakým to vyslovila, který mě zasáhl. Zavolala na mě, jako bych byl její přítel. Pravděpodobně se snažila použít sílu svého hlasu, aby mě odzbrojila, nevím. Jasněji překvapilo, že mě svým prvním výpadem nezasáhla.

Nebyla ale ani vzdáleně přátelská. Když jsem udělal ten kotrmelec na podlahu, pokusila se mě znovu probodnout. Vstala tak rychle, že své dítě jednoduše setřásla. Děvčátko leželo rozplácnuté na podlaze a plakalo. Neměl jsem čas starat se o ně. Udělal jsem rychlý přemet a kopl ji povalenou židli pod nohy. To porušilo její rovnováhu, a aby ji znovu získala, musela udělat další krok. Využil jsem té chvilky, 115

abych vytáhl pistoli.

Vypadalo to, že se čas na chvíli zastavil. Viděla, že jsem jí předběhl a že jediné, co musím udělat, je stisknout spoušť, a ona se připojí ke svému milovanému reichsführerovi. Na tváři neměla ani náznak strachu. Nemohu to tak zdůrazňovat, protože jsem sklouzl k tomu, že popisuji, jak ji ten boj bavil, jako by byla normální psychopat, jestli to tak mohu říci. Ale v ní nebylo nic, co by se mohlo bát nebo bavit. Když jsem se jí v této poslední chvíli podíval do očí, uviděl jsem to, co jsem spatřil ve vězení v Německu. Nebyla ničím –

čočka zaostřující paprsek temnoty na naši planetu – nic víc. Nebála se, že zemře, protože nežila.

Střelil jsem ji dvakrát do hrudi, přesně do srdce. Spadla jako normální smrtelník, zhroutila se do krvavého klubka na podlaze. Její dcera se k ní dopotácela a ponořila svůj uplakaný obličej do jejího mrtvého. Pamatuji si, jak krev z podlahy nasákla do dívčiných vlasů, jak jejich vlákna chytala tu lepkavou tekutinu a vypadalo to, jako by jí vedly přímo do jejího mozku. A jak bylo těžké dostat to pak dolů, tu prokletou krev, jako by chtěla na dívčině životě zanechat trvalou skvrnu. Vzal jsem dítě a vynesl jsem ji z domu. To střílení mnou otřáslo, ale cítil jsem také pocit naprosté úlevy. Příšera byla mrtvá.

Mohl jsem se vrátit zpět do svého života.“

„Co jste dělal pak?“ zeptala se Sheila.

„Pohřbil jsem tělo Scheimerové na úpatí hor, venku z L. A. Řekl jsem svým spolupracovníkům, co se stalo. Cítil jsem, že musím.

Bylo vyšetřování a já jsem měl jít do vězení. Ale ve službě byli muži a ženy, kteří mě měli rádi, l idé, kteří mě znali z války. Přimluvili se.

Byl jsem propuštěn, ale neposlali mě do vězení.“ Pokrčil rameny.

„Byl jsem za to vděčný. Udělal jsem to, o čem jsem věděl, že je správné. Nemohl jsem si na následky svého činu stěžovat.“

„A vraždy přestaly?“ zeptal se Matt.

„Přestaly,“ řekl Gossick.

„Až doteď,“ řekla Sheila.

Gossick se poškrábal na hlavě a byla na něm patrná únava.

„Říkala to. Že to můžete pohřbít a ono to znovu ožije.“

„To byl jen nesmysl,“ řekl Matt.

Sheila zavrtěla hlavou. „Nevidíš, Matte, že mezi tímhle příběhem 116

a tím, co se teď děje, musí být nějaké spojení?“

„Kde je to spojení?“ zeptal se Matt. „Scheimerová zemřela před padesáti lety. Zemřela, jako bychom zemřeli my všichni, kdybychom byli zastřeleni. Nevyplížila se ze svého hrobu.“ Matt se obrátil ke Gossickovi: „Nenaznačujete to, že ne?“

Gossick se natáhl pro svou limonádu. „Ne.“

„Co se stalo s tím dítětem?“ zeptala se Sheila.

„Zajímavá otázka,“ řekl Gossick a usrkl ze své sklenice. „ Je to překvapující, ale několik měsíců, dokud neskončilo vyšetřování mých nedovolených činů a oddělení plně nepochopilo, že jsem jí zabil matku, bydlela u mě. Lidé od adopce se u mě objevili hned příští den a vzali mi ji.“ Gossick si protřel oči. „Bylo těžké nechat ji odejít. Začali jsme ji mít rádi. Říkal jsem jí Tania.“

„Tania,“ řekla Sheila. „Říkala jí tak její matka?“

„Ne. Scheimerová jí říkala Sonia, ale dívce nevadilo, když jsem jí říkal jinak. Adoptivní kanceláři jsme řekli, že s e jmenuje Tania.

Nechtěl jsem, aby na ni Scheimerová měla nějaký vliv.“

Sheila se na Gossicka podívala. „Myslíte, že na ni mohla mít nějaký vliv?“

Gossick byl neurčitý. „Nevím, co tím myslíš. Bylo to jenom dítě.“

„Ale bylo to dítě Himmlera a Scheimerové,“ protestovala.

„Vašimi vlastními slovy dvou nejhorších stvoření tohoto století. Jak by to mohlo být normální dítě?“

„Co tím chceš naznačit?“ zeptal se Matt.

„Kdo ji adoptoval?“ ignorovala na chvíli Matta.

„Nevím,“ řekl Gossick.

„Nenechal jste ji jen tak odejít,“ trvala na svém Sheila. „Slyšela jsem to ve způsobu, jakým jste mluvil o tom, jak jí Scheimerová šeptala do ucha a jak jí krev pošpinila vlasy. Staral jste se o to, co by mohla dělat, až vyroste. Co se stalo s Taniou Himmlerovou?“

Gossick se nahrbil. „Prosím, neříkej jí tím jménem. Dobře, vím něco o tom, co se s ní stalo, ale ne přesně. Vychovala ji rodina, která bydlela blízko Sunset Boulevard. Jmenovali se Jonesovi. Pan Jones pracoval jako inženýr na armádních zakázkách. Paní Jonesová zůstávala doma a starala se o Taniu. Dívka vyrůstala, aby se z ní stal úplně normální člověk.“

117

„Kde je dnes?“ zeptala se Sheila.

Gossick zaváhal. „Nevím.“

„Jak jste ztratil její stopu?“ zeptala se Sheila. „Vdala se a odstěhovala se pryč?“

Gossick znovu zaváhal. „Ne tak docela.“

„Co se přesně stalo?“ tlačila na něj Sheila.

Gossick byl najednou ztrápený. „Taniini rodiče zemřeli.“

„Jak zemřeli?“ zeptala se Sheila. „Zabila je Tania?“

„Ne. Ale – pan Jones přišel jednoho dne domů a zastřelil svou ženu. Pak si vložil pistoli do úst a vystřelil si mozek.“

„To byla rodina, kterou vybrali, aby vychovávala dítě?“ zeptal se Matt.

„Na panu a paní Jonesové nebylo nic špatného,“ řekla Sheila pevně. Oči stále upírala na Gossicka. Vycítila, co bylo v hovoru o této věci za problém. Gossick se snažil Taniu chránit, protože ji jako dítě miloval a nechtěl uvěřit, že v jeho miláčkovi zlo přežilo. Sheila věřila, že Tania je tím spojením, po kterém pátrali, i když si nedokázala představit, že ta žena stojí přímo za vraždami. Kolik by teď Tanie bylo? Padesát? Trochu stará na to, aby v noci zápasila s Wendy Bartovou, pomyslela si.

„Nevím, proč pan Jones udělal to, co udělal,“ řekl Gossick.

„Bydlela s nimi tehdy Tania?“ zeptala se Sheila.

„Myslím, že ano,“ řekl Gossick. „Nevím ale, kam po smrti svých adoptivních rodičů odešla. Kdybych to věděl, řekl bych vám to.

Nemyslím, že by bylo snadné ji najít. Poté, co se její otec přestal ovládat, změnila si jméno. Ale nevím jak.“

„Ale pokoušel jste se to zjistit?“ zeptala se Sheila. „Sledoval jste ji z povzdálí. Připusťte to.“

Gossick pozvedl obočí. „Jsi bystrá dívka, Sheilo. Ale chytrost není to, co mi dovolilo zastavit Scheimerovou. Nespoléhal bych se jenom na to, abych zjistil, kdo zavraždil tvou kamarádku.“ A dodal:

„Ano, sledoval jsem Taniu z povzdálí.“

„Proč si myslíte, že Tania změnila své jméno?“ zeptala se Sheila.

Gossick pokrčil rameny. „Ta událost s panem Jonesem se dostala do novin. Možná přijala novou identitu, aby se vyhnula ostudě.

Nebyl by to nerozumný čin.“

118

Sheila cítila, jak ji dohání vlastní únava. „Něco nám tady chybí,“

postěžovala si. „Cítím, že to máme přímo před sebou, tak blízko, že se toho můžeme dotknout, ale příliš blízko, abychom to viděli jasně.“

Gossicka to zaujalo. „Jsem si jist, že Yoda nebo Levitz by ti řekli, abys tomu pocitu věřila a prozkoumala to. Možná bys měla několik minut klidně sedět se zavřenýma očima a uvolnit se. Někdy jsou nejhlubšími myšlenkami ty, které se nesnažíme dostat do našich hlav.

Je už skoro čas, abych šel do postele, ale dosud, předtím, než jdu odpočívat, držím svou chvilku ticha. Byl bych rád, kdybys seděla se mnou.“ Mrknul na Matta. „Chtěl by ses k nám připojit?“

Matt pokrčil rameny.

„Dnes v noci žádnou boží inspiraci

nedostanu. Jestli zavřu oči, usnu.“

„Pak spi a odpočiň si,“ řekla Sheila a poklepala ho jemně po ruce.

„Chci tenhle způsob otevření se vesmíru zkusit.“

„Pamatuj si, že když sedíš, nesmíš mít žádné osobní touhy,“ řekl Gossick. „Když budeš mít hlavu plnou toho, co chceš, nikdy nevíš, co můžeš přivolat. Buď prostě jenom otevřená vlivu, který dokáže povznést všechno stvořené. Takže se uvolni a odhod všechny zábrany.“ Gossick položil dýmku a na oba kývl. „Zavřete oči.“

Sheila zaklapla oči a skoro okamžitě ucítila, že se uklidnila. Bylo to skoro záhadné a zajímalo by ji, jestli jí přitom pomáhaly Gossickovy zkušenosti. Ale možná ji jenom přemáhala únava, nebyla si jistá. Všechny její otázky jí vyklouzly, i když se je snažila udržet, a všimla si, že se její dech zpomalil. Čas ubíhal, pár minut, možná spousta minut – dalo se to těžko odhadnout. Její tělo ustoupilo z vědomí a stalo se její vzdálenou částí, ne nutně největší částí toho, čím byla. Měla slabý pocit, že to dělá, aby pomohla lidem, ale tahle myšlenka jí dlouho nezůstala.

Pak nevěděla, co se děje.

Cítila se, jako když sní, ale nemohl to být normální sen, protože nespala. Byla venku v poušti a viděla na tisíce mil do všech směrů.

Krajina byla okouzlující, tvořená jenom skalami a pískem, žlutá a červená, údolí a vrcholky. Obloha byla čistá, vzduch svěží s vůní sedmikrásek. Slunce jemně svítilo na její holé ruce a obličej. A nejlepší bylo, že Matt tam byl s ní, držel ji za ruku a říkal, jak moc ji miluje.

119

Začala mu říkat, jak moc ho miluje ona.

Pak všechno zčernalo, jenom na chvilku.

Jako by slunce na chvíli zhaslo.

Pak se slunce vrátilo.

Ale Matt byl pryč.

Zvedal se vítr.

Byl to vítr, který přinášel bouři. Mraky nebyly na obloze, byly náhle vířícím vzduchem strhávány z povrchu. Přehnal se přes ni prachový hurikán, bil do ní, tlačil ji dolů, oslepoval ji. To poslední bylo nejhorší, ten prach, co jí zakrýval oči, protože i když Matt zmizel, myslela si, že by ho mohla znovu najít, kdyby viděla.

Prachová bouře ale byla j ako ruka, která se snaží pohřbít vše živé, co jí přijde do cesty. Cítila, jak se jí hromadí písek v uších, v ústech a brzy se začala dusit a spadla na zem. To hrozné na tom byl její naprostý zmatek. Protože před chvílí bylo všechno nádherné. Teď byla v pekle. Když ale upadla, vyšel z ní výkřik k Bohu, aby jí pomohl, prosila ho, aby je s Mattem zachránil.

Pak ten sen skončil.

A znovu nevěděla, co se děje.

Věděla jenom, že se vznáší na klidném místě, na místě, které nechtěla nikdy opustit. Možná, že ona byla tím místem a klidem, necítila se od toho nijak oddělená.

Pomalu si ale začala znovu uvědomovat své tělo. Pak uslyšela, jak jí z dálky Gossick říká, aby otevřela oči.

Udělala to, co jí říkal a rozhlédla se kolem.

Matt seděl a chrápal. Nechala ho. Gossick ležel ve svém křesle, starý a ospalý, ale také milý muž, který v životě vykonal mnoho, aby ochránil lidi před zlem. Teplo, které z něj vyzařovalo, bylo tak hmatatelné jako zima, která byla v Nancyině domě to odpoledne poté, co zmizela.

„Dobré?“ řekl Gossick. „Nemysli. Jenom mluv.“

„Měla jsem sen.“

„O čem byl?“

„O bouři.“

„Co bylo na té bouři zvláštního?“

„Přišla odnikud – tak náhle.“

120

„Jako tyhle vraždy.“

„Ano,“ řekla zasněně. „Přesně jako ony.“

„Pokračuj.“

„Nancy se s vrahem osobně znala,“ řekla.

„Proč?“

„Protože ona byla jediná, co nebyla napojená na Einstein. Byla jediná, kterou vrah znal osobně.“ Ta slova jí vyklouzla z úst dřív, než si to uvědomila. „Je to tak jasné,“ řekla bez dechu na svůj vlastní objev.

„Zní to logicky,“ řekl Gossick a naklonil se k ní. „Co jiného tě napadá?“

„Že vliv Scheimerové mohl přeskočit jednu generaci, ale dosud přechází na jejího potomka.“

Gossick přikývl. „Myslel jsem nato.“

„Jak to, že jste se o tom nezmínil?“

„Protože jsem chtěl vidět, jestli tě to napadne.“ Odmlčel se. „Další důvod víš, Sheilo.“

„Čtěte teď moje myšlenky?“

„Ne. Ale víš, že moje část se snaží Taniu chránit.“

„Tomu rozumím. Mluvil jste o tom, že žila s vámi, jenom v rychlosti. Ale muselo to pro vás být těžké nechat ji odejít!“

„Ano. Rychle jsem k ní přilnul.“ Mrkl na Matta. „Ty velmi lpíš na tomhle mladém muži.“

„Ano.“

„A to ti způsobuje spoustu bolesti?“

„Ano.“

Matt spal dál.

„Proč?“

„Protože jsem ho právě ztratila.“ Hlas se jí třásl, klid, který cítila, ji rychle opustil. „Nechal mě, víte.“.

Gossickovy oči byly laskavé. „Měla bys to pochopit, Sheilo.

Každý tě jednou opustí. Nakonec jsme všichni sami. Všechno, co máme, je to, čím jsme se během života stali.“ Odmlčel se. „Zní to chladně?“

„Ne. Zní to pravdivě.“ Sheila rychle zavřela oči. Nemohla by teď myslet na svá vlastní přání, musela se starat o svou mrtvou 121

kamarádku a o ostatní, které ji mohou následovat do předčasného hrobu. „Co by bylo nutné pro to, aby se síla, o které jste říkal, že pracovala prostřednictvím Himmlera a Scheimerová, objevila znovu na světě?“

„Další prázdná skořápka,“ řekl Gossick.

„Jak prázdná?“ zeptala se. Přicházelo to, cítila, jak se to blíží.

„Úplně prázdná,“ řekl Gossick. „Co dalšího bylo zvláštní na té tvé bouři?“

„Nepřišla seshora, přišla zespodu.“ O d m l č e l a s e . „Byla to prachová bouře.“

„Co to znamená?“

Její tělo mluvilo, ona ne. Vědělo mnohem více než ona a mimoto, byla blízko šoku.

„Znamená to, že znám takovou prázdnou osobu,“ řekla. „Koho?“

„Moc dobře mě neznáš, Sheilo. Nejsem jako ostatní kluci ve škole.“

„Paní Shameová,“ zašeptala. Ta prázdná žena na ni ukázala.

„Kdo to je?“

Paní Gardové se ulevilo, když ji znovu viděla, dosud živou.

„Matka mého kamaráda. Je jí jenom padesát, ale trpí

Alzheimerovou chorobou. Je taková prázdná květina.“ Sheila se otřásla. „Alzheimerova – i to jméno zní podobně.“

„Myslíš, že je to Tania? Proč si to myslíš?“

„Protože já nejsem žádný milý kluk.“

Měla seznam faktů. Musela je jenom dostat svým přidušeným krkem. „Protože její syn znal Nancy. Protože byl napojen na Einstein. Protože má nádherné světle hnědé vlasy. Protože má zraněnou ruku, ačkoliv si nemyslím, že je to ta ruka, co ho bolí.“

Podívala se na Matta. Hlas jí slábl. Bylo prostě příliš bolestivé připustit si některé věci, jako ztracenou lásku, ztracené spolupracovníky v laboratoři.

„Nikdy s Nancy nikam nepůjdeme.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Gossick.

„Dusty Shame,“ zamumlala.

„Prosím?“

Odkašlala si, mohla by mít v krku písek. „Dusty Shame. Je to milý 122

kluk, není úplně chladný jako Himmler nebo Scheimerová. Ale něco na něm je špatného, i na tom, co mi řekl, je něco, co nesedí.“

„Není mi to jasné. Proč je jeho matka Tania?“

„Není žádné proč.“ Pokusila se usmát, jen zlehka, ale nemohla.

„Paní Shameová je prázdná nádoba. Myslím, že její prázdnota nasákla do jejího syna.“ Zarazila se. „Myslím, že jsem udělala chybu, když jsem ho vzala do domu poručíka Blacka.“

„Skutečně si myslíš, že vrahem je on?“

„On je vrah,“ řekla Sheila s jistotou. Pocítila znovu chlad, který zažila, když vešla do Nancyina domu, stejně jako když se Dusty dotkl jej í ruky na chemii. „A dnes v noci bude znovu zabíjet,“ řekla.

123

XII.

Dusty Shame zaparkoval přímo před domem poručíka Blacka a zablokoval tak příjezdovou cestu. Byla skoro půlnoc, ale byla sobota a v blízké Westwood Village bylo rušno. Normálně by se nikdy nerozhodl pokusit se udělat svou práci, když dva bloky od něj bylo tolik lidí, ale říci, že tohle nebyla normální noc, cítil Dusty jako podceňování. Potřeboval nějaké tělo. Ucho ho bolelo tak moc jako ruka. Nemohl ztratit už nic dalšího. Věděl, že šváb to myslel vážně.

Bude z něj mrtvola, jestli nepřinese čerstvé maso.

Světla v domě svítila. Byla vzhůru, to bylo vše, co věděl. Neměl čas místo pořádně obhlížet. Vystoupil z auta a spěchal k boční straně domu. Odtamtud byl schopen nahlédnout do okna. Dixie seděla na pohovce v obývacím pokoji a telefonovala. V pozadí oslnivě svítila televize. Je to dobré, pomyslel si, je tam spousta hluku. Rozhlédl se kolem sebe. Zadní dvůr uzavíral dřevěný plot. Zkusil vrata a zjistil, že jsou zamčená. Falešnou sádru si sundal už v autě, ale zranění na pravé ruce by mu šplhání ztěžovalo. Měla televizi puštěnou hlasitě, pomyslel si. Chvíli uvažoval a pak do vrat prudce kopl. Rozletěla se.

Dixie dál telefonovala.

Vešel na zadní dvůr a zavřel za sebou vrata.

Své kladivo a vystřelovací nůž měl v kabátě. Nepřinesl si ručník.

Teď nezáleží na tom, kolik se vylije krve. Neměl s sebou ani pytle na odpadky. Bude to legrace vynést tělo Dixie ven do auta, pomyslel si.

Vyzkoušel posunovací dveře vedoucí do kuchyně. Byly zamčené, stejně jako všechna okna v přízemí. Tiše zaklel.

Všechno ale nebylo ztraceno. Střecha se směrem k dvorku

svažovala jen mírně. V prvním patře zahlédl okno, které bylo 124

otevřené. Z plotu se vytáhl na střechu. Dával si pozor, aby došlapoval lehce. Okno v patře bylo doširoka otevřené, až na síť proti hmyzu, kterou bez problémů uvolnil. Za chvíli už stál v ložnici poručíka Blacka. Poručík Black, vůdce honu na člověka, který ho měl vystopovat. V Dustyho mysli to byla ideální spravedlnost.

Dělal si starosti s tím, jak se k Dixie přiblížit. Mimo Wendy všechny jeho oběti spaly. Se zraněními neměl svou obvyklou sílu.

Stál v ložnici a cítil, jak mu krev z ucha kape na krk. Dixie na něj udělala dojem jako energická dívka. Mohla by začít bojovat a mohla by vyhrát.

Slyšel ji zespoda, dosud telefonovala. Z televize řval další z těch chmurných filmů, ze kterých ho vždy tak bolela hlava. Potřeboval trochu vylepšit své šance. Přistoupil k poručíkovu nočnímu stolku.

Ten chlápek je policajt, pravděpodobně spí se zbraní.

Dusty našel v zásuvce revolver s krátkou hlavní Smith & Wesson

.45.

Sebral ho, otočil bubínkem. Plně nabitý.

Dixie mu teď nebude dělat těžkosti.

Ale nechtěl ji zastřelit, ne, dokud nebude muset.

Pistole nadělají mnoho hluku.

Pak ho to napadlo.

Musí jí vůbec tu pistoli ukazovat?

Možná, že na to šel úplně špatně.

Možná by ji mohl dostat do auta jenom za úsměv.

A zabít ji později, daleko odsud.

Ano!

Mohl by jí vystřelit mozek v jeskyni. Švábovi se to bude líbit.

Dusty zasunul pistoli do kapsy kabátu vedle svého kladiva a vystřelovacího nože, vešel do poručíkovy koupelny a podíval se na sebe v zrcadle. Nešla by s ním tak pozdě v noci na rande, když bude vypadat takhle. Vlasy měl pocuchané, potřeboval se oholit a jeho ucho mu zakrvácelo celou košili i kabát. Rozhlédl se po koupelně, chvilku přemýšlel. Poručík Black byl větší, to byla pravda, ale ne o mnoho. Mohl by se tady dát do pořádku, najít si v šatníku čistou košili, převléct se, vylézt zpátky oknem na zadní dvorek a pak zazvonit u hlavních dveří. Mohl by Dixie říci, že byl náhodou blízko.

125

Odpoledne to vypadalo,’že se o něj zajímá. Byla trochu ztřeštěná, a tak by s ním mohla jít někam na kafe. Jestli řekne ne, vytáhne pistoli.

Dusty zavřel koupelnové dveře a pustil teplou vodu.

Cítil se trochu lépe, když měl plán.

Za deset minut byl u předních dveří, na sobě světlehnědý rolák, vlasy úhledně učesané, obličej dočista vydrhnutý. Doufal, že Dixie ten svetr svému otci nekoupila k narozeninám nebo k vánocům.

Ucho si rychle ovázal. Cítil, že krev může ukápnout každou chvilku.

Jeho matka mu ukousla ušní lalůček. Pomyslel si, že je podivné, jak šváb v jeho snu mu vyhrožoval přesně stejnou věcí. Ale neměl čas o tom dlouho přemýšlet. Zazvonil.

Slyšel, jak Dixie přišla ke dveřím. „Kdo je to?“ zavolala.

„Dusty,“ řekl. „Je tvůj táta doma?“

Otevřela dveře. Měla na sobě dlouhé šedé kalhoty a žluté tričko, její blond vlasy jí splývaly na ramena. „Dusty, co tady děláš?“

Vřele se usmál. Jeho kladivo a nůž teď byly v autě, spolu se zkrvavenou košilí a kabátem, ale v zadní kapse měl pistoli.

„Byl jsem ve Westwoodu podívat se najeden film a napadlo mě, že bych se mohl stavit. Myslel jsem, že kdyby byl tvůj táta vzhůru, ukázal bych mu, jak používat počítačový program.“

„Ještě ten počítač nemá. Navíc, nepamatuješ si, že jsem ti říkala, že dnes v noci musí pracovat?“

„Zapomněl jsem na to. Když jsem viděl všechna ta světla, myslel jsem si, že by nevadilo, kdybych se zastavil.“

Dixie se usmála. „No, jsem ráda, že jsi přišel. Jen jsem tady sama seděla a zvyšovala telefonní účet. Chceš jít dál a dát si sodovku?“

„Dal bych si šálek kávy. Myslím, že ji potřebuji, abych s e dostal zpátky na druhý konec města. Ale proč bychom nemohli jít někam, kde to znám a není to odsud daleko? Mají tam nejlepší capuccino.“

„Strašně ráda,“ řekla Dixie. „Pojď na chvilku dál, než si vezmu svetr. Á, ještě jsem nedotelefonovala. Musím ještě říct ahoj, je to moje kamarádka Lori. Chci jí říct, že jdu na kafe s někým ze čtvrťáku.“

Dusty ten den už podruhé vešel do domu poručíka Blacka a

posadil se na bílou pohovku, na tu, o které tajně věřil, že ji může jeho špinavost poskvrnit. Dixie se s kamarádkou konečně rozloučila a 126

vyběhla nahoru. Slyšel, jak byla v koupelně. Pak sešla dolů a poskakovala přitom, jako by byla roztleskávačkou. Rozhodně byla nadšená, pomyslel si, vypadala vzrušená z toho, že někam jde s ním, se čtvrťákem. Otevřel jí dveře a vešli do nočního vzduchu.

„Neměla bych být pryč dlouho,“ řekla. „Táta by mohl volat. Ví, že jsem chtěla být dlouho vzhůru.“

„Hodím tě zpátky za hodinku,“ řekl Dusty.

Znepokojovalo ho, že by

s e j í mohlo nelíbit, když vjede na

dálnici, zvláště když ve Westwood Village je tolik kaváren. Ale zabavil ji povídáním o tom svém oblíbeném místě a ona si

nestěžovala. Jakmile ji měl na dálnici, věděl, že už je vlastně mrtvá.

Protože nehodlal zastavit dřív, než přijedou k poušti.

Mluvila a mluvila, když jeli po I-10 směrem na Chino. Brzy o ní věděl více, než chtěl vědět. Ve škole hrála divadlo. Její absolutně nejoblíbenější skupinou byli U2. Nesnášela rap – připadalo jí to nechutné. Milovala svého tátu. Milovala svou kočku. Byla to pravá blondýna. Neměla přítele… Měl on přítelkyni?

Abychom jí nekřivdili, pokoušela se také dozvědět něco více o něm. Ale on měl tehdy nedostatek životních příběhů. Mimoto mu její hlas začínal jít na nervy. Sedět v autě se Sheilou bylo o tolik příjemnější. Dixie zjevně nevěděla, že existuje něco jako přestávka, aby mohla popadnout dech. Začala se mu vracet bolest hlavy a v té chvíli se hlasitě začala divit, kam jedou. Právě minuli centrum L. A.

„Už to není daleko,“ řekl.

„V jaké části města to je?“ zeptala se.

„Nevím. Není to daleko.“

„Ty nevíš, v jaké části to je?“

„Právě jsem to řekl, nebo ne?“ vyštěkl.

To ji na chvíli utišilo. „Je to tak, jak jsem říkala, můj táta může volat, zatímco budu venku. Bude mít strach, když tam nebudu.“

Mohl by začít už teď, pomyslel si.

„Nebudeme pryč tak dlouho,“ řekl.

Podívala se na hodinky. „Hele, už je půl jedné.“

„To není pozdě.“

„Možná pro tebe ne, ale pro mě je to prakticky půlka noci. Věř tomu nebo ne, já chodím spát obvykle v půl desáté. Ráno před 127

vyučováním zkoušíme. Musím vstávat s východem slunce.“

„To je nepříjemné,“ řekl.

„Kdybys chtěl, můžeš se na moji hru přijít podívat. Začíná tenhle týden. Byla bych ráda, kdybys tam byl.“ Odmlčela se. „Myslíš, že bys mohl?“

„Ne.“

„Och. Proč ne?“

„Musím udělat nějakou práci.“

„Jakou práci?“

„Nevím.“

„Nemusíš tam chodit tento týden. Můžeš tam jít ten příští. Hra poběží měsíc. Jmenuje se to Lu Ann Hampton Laverty Oberlander.

Je to o ženě, která se jmenuje Lu Ann. Já hraju její dceru. Líbilo by se ti to, vím, že by se ti to líbilo. Mám ti sehnat lístek? Můžu je mít zadarmo.“

Dusty zvedl svou bolavou ruku ke své dunící hlavě. Tylenol mu došel na cestě k Dixie a on si neudělal čas, aby se zastavil pro další.

Něco na hlase té dívky, nějaká ukňouranost, mu rozdírala nervy.

Odpoledne nebyla tak nudná a nepříjemná.

„Kdy bys chtěl přijít?“ zeptala se.

„Mohla být, prosím tě, zticha?“ řekl náhle.

To ji utišilo na celých ohromných pět sekund. „Co se děje, Dusty?“ zeptala se mírně.

„Nic.“

„Vypadáš, jako bys měl špatnou náladu.“

„Nemám špatnou náladu.“

„Zlobí tě tvá ruka?“

„Ne.“

„Hele, počkej. Co se ti stalo se sádrou?“

„Sundal jsem si ji.“

„Ruka je už lepší?“

„Ano.“

„Co se ti stalo s uchem?“

„Zranil jsem si ho.“

„Jak to, že máš ruku ovázanou?“

„Protože jsem si ji zranil.“

128

„Jak sis ji zranil?“

„Zápasil jsem s dívkou a ona mě kousla.“

„Co?“

„Mohla bys už zavřít tu svou hubu!“ zakřičel. Bože, byla jako pokažená deska. Možná by jí měl jednoduše prostřelit mozek teď, pomyslel si, a zbavit je tak oba jejich utrpení. Když tak vybuchl, stáhla se zpátky do svého sedadla.

„Ty máš špatnou náladu,“ řekla a hlas se jí třásl. Potáhla a mrkla na dálniční ukazatel. „Myslím, že bych teď měla jet domů. Nechci žádnou kávu.“

„Ne.“

„Myslím to vážně, Dusty. Měla bych se vrátit. Nevěděla jsem, že mě vezmeš tak daleko.“

„Nepojedeme zpátky.“

Zarazila se, dívala se na něj. „Co tím myslíš?“

Přísně se na ní podíval. „Přesně to, co jsem řekl. Neodvezu tě domů. Teď tiše seď a neozývej se. Jestli to neuděláš, zešílím z toho.

A ty, Dixie, nechceš, abych zešílel, to mi věř.“

Tentokrát trvalo deset sekund, než promluvila. Dusty se na ni ale připravil. V levé ruce už měl svou pistoli. Když otevřela ústa, jeho ruka vystřelila a uhodil ji do obličeje. Zasáhl ji mezi nosem a ústy, opravdu tvrdě. Hlava jí spadla dozadu a na blůzu se jí rozstříkla krev z nosu. Ze rtů jí vyšel němý výkřik. Ale Dixie tak snadno neumlčel.

Byla omráčená, ale za dvě sekundy už viděl, jak se chystá vykřiknout. Rychle si přendal pistoli do své zraněné pravé ruky a přitiskl jí hlaveň k levému uchu.

„Jestli ještě promluvíš,“ řekl mírně, „jestli řekneš ještě slovo, pošlu ti ty náboje přímo doprostřed mozku. Rozumíš mi, Dixie?“

Oči měla velké jako pingpongové míčky, měly barvu skla. Slabě přikývla.

Sundal pistoli. „Dobře. Máme před sebou ještě kus cesty. Jedeme do pouště.“ Kývl dopředu na silnici. „A pro případ, že tě zajímá, co tam je, ale bojíš se zeptat, řeknu ti to.“ Náhle měl dobrou náladu. Měl svých šest nevinných. Hlas bude spokojen. Brzy už bude volný. Pro tuhle neměl pytle na tělo, brouci se k ní dostanou přímo.

„Švábi,“ řekl jí.

129

XIII.

Sheila Hardholtová byla jenom třicet stop daleko, když Dusty vzal pistoli poručíka Blacka a udeřil Dixie do tváře. Při tomto surovém útoku se jí úplně sevřelo srdce a po boku neměla nikoho, kdo by ji uklidnil. Byla sama ve svém autě a sledovala ty dva ve stejném pruhu dálnice, ale kam, to nevěděla.

Do téhle situace ji přivedl řetěz náhod. Poté, co přišla na to, kdo je vrahem, vzbudila Sheila Matta. Vyslechl její teorii s překvapivě otevřenou myslí. A proč by ne, vždy si myslel, že Dusty byl podivný.

Navíc Gossick potvrdil její úvahy jako naprosto logické. Spěchali dovnitř, aby zavolali poručíku Blackovi na všechna tři čísla.

Okamžitě se dostali do problémů.

Nejprve vytočili číslo, na kterém měli poručíka Blacka ihned vyrozumět o jejich naléhavé zprávě, že má okamžitě zavolat zpátky.

Uplynulo deset minut a on se neozval. Pak z kusili číslo k němu domů, ale bylo obsazeno a stále obsazeno zůstávalo. Nakonec Gossick zavolal přímo na policejní oddělení a pokusil se poručíka Blacka zastihnout. Bylo mu řečeno, že poručík je v terénu. Gossick je požádal o kohokoliv, kdo pracuje na případech vražd spolu s poručíkem Blackem. Bylo mu řečeno, že všichni Blackovi lidé jsou v terénu, ale že mu mohou nechat zprávu. Na Gossickovi bylo vidět, že si neví rady. Sheila navrhla, aby policie okamžitě poslala k domům poručíka Blacka a Dustyho Shamea své vozy. Gossick jim řekl první část zprávy. Osoba na druhé straně chtěla vědět adresu poručíka Blacka.

„Oni ji nevědí?“ zanaříkala Sheila.

Gossick zakryl rukou sluchátko. „Losangeleské policejní oddělení 130

je obrovské. Ta osoba, se kterou mluvíme, ani neví, kdo to poručík Black je. Ví jenom, jak nás přepojit do jeho kanceláře. Nikdo to tam ale nezvedá. Je už pozdě. Říkala jsi, že jsi u něj dnes byla. Neznáš tu adresu?“

„Nezapamatovala jsem si ji,“ řekla Sheila. „Měla jsem ji napsanou na kusu papíru.“ Prohledala své kapsy.

„Může to být v autě.

Nepokládejte to, podívám se.“

Ale nemohla to najít ani s Mattovou pomocí. Za pár minut byli zpátky v domě. Gossick stále telefonoval.

„Nevím, kde to je,“ řekla Sheila. „Ale myslím, že bych se tam dostala po paměti.“

„Mohla by si popsat, jak se tam dá dostat?“ zeptal se jí Gossick.

„Ne. Neznám na tom konci města jména ulic.“

Gossick promluvil k ženě na lince: „Neznáme adresu jeho domu, ale poručík v losangeleském policejním oddělení pracuje. Musíte to mít v papírech. Co tím myslíte, že k těm složkám nemáte přístup?

Kdo ho má? To je naléhavá situace – nemůžeme čekat do zítra.“

Gossick se nikam nedostal ani po dalších deseti minutách pokusů.

Byl zklamán. Nechal zprávu, aby mu zavolali ihned, jak se někdo z Blackových lidí ozve. Sheila se ho pokusila zadržet, když pokládal telefon, ale on zvedl ruku.

„Vím, že jsem je nepoprosil, aby poslali vůz k Dustyho domu,“

řekl. „Měli bychom zavolat na sanbernardinskou policii, aby to udělala, a já nevím, jestli se mi jim ještě chce volat.“

„Proč ne?“ zeptal se Matt.

„Dusty může dnes v noci někoho

zabít.“

„Jsem si té možnosti vědom,“ řekl Gossick. „Ale nebudeme schopni někoho přesvědčit jen po telefonu, jak je Dusty nebezpečný.

Kdyby k jeho domu poslali policejní auto a on tam byl, jenom by mu to posloužilo jako varování, že jsme mu v patách. Víte, policie ho nebude schopna zatknout jenom proto, že jsme tam zavolali a řekli, že je to špatný člověk. Neznají nás.“

„Říkal jste ale, že dosud máte přátele, kteří pro losangeleskou policii pracují,“ řekla Sheila. „Nemůžete zavolat jim? Nevěřili by vám?“

„Možná by mi věřili, kdybych se k nim dostal, ale museli by 131

přesvědčit policii v San Bernardinu o tom, kdo je Dusty. Ne, myslím, že kdybychom to tak udělali, dopadli bychom stejně – před Dustyho domem by zastavilo černobílé auto a šli by si s ním promluvit. Potom by Dusty pravděpodobně utekl z města jenom proto, aby mohl začít zabíjet někde jinde. Sheilo, jenom poručík Black bude schopen rozumět tvým důvodům, pro které podezíráš Dustyho. On je tím, koho chceme, aby se postavil Dustymu. Možná, že mě pozlobil, když tady byl, ale viděl jsem, že je to dobrý policajt.“

„Ale nevolá nám zpátky,“ protestoval Matt. „Možná nám

nezavolá celé hodiny.“

Gossick se zamračil. „To vím. Možná budeme muset jít k Dustyho domu sami. Dosud mám svůj policejní revolver.“

„Je padesát let starý?“ zeptal se Matt.

„Ano. Ale zabil jednu nestvůru. Může zabít další.“

„Nechci, aby byl Dusty zabit,“ řekla Sheila. „ Je nemocný, potřebuje pomoc.“

„Jestli to je vůbec on, kdo je za tím vším,“ zamumlal Matt.

Pozvedl ruku, když Sheila začala protestovat. „Souhlasím s tím, že on je pravděpodobně tím zabijákem, podle těch okolností, které jsi nám vysvětlila. Ale podle mě je nevinný, dokud mu není vina dokázána.“ Otočil se ke Gossickovi. „Souhlasíte?“

„Nehodlám toho mladého muže zastřelit, pokud se nepokusí

někomu z nás ublížit,“ řekl Gossick. „Pravděpodobně bych neublížil ani Scheimerové, kdyby na mě nezaútočila.“

„Chcete, abychom teď všichni tři jeli k Dustyho domu?“ zeptala se Sheila.

„Myslím, že je to ten nejlepší plán,“ řekl Gossick. „Ujistím se, že zůstane na místě, dokud si s ním poručík Black nebude moci promluvit.“

„Mám ale strach o dceru poručíka Blacka, o Dixie,“ řekla Sheila.

„Proč o ni?“ zeptal se Matt.

„Ze dvou důvodů,“ řekla Sheila. „Poručík Black se přiznal, když jsme tam byli, že v noci musí pracovat a Dixie bude sama. A také, když jsme vešli do domu, zeptala jsem se Dustyho, co si myslí o Dixie a on řekl: ‚Vypadá tak nevinně.‘“

„Takže?“ zeptal se Matt.

132

Gossick vážně přikývl.

„Scheimerová šla po úplně nevinných.

Byla to součást jejích zálib.“

„Bylo to také v tom, jak to řekl,“ řekla Sheila. „Tím zvláštním hlasem. Zpětně si uvědomuji, že to bylo skoro, jako by zapadala do kategorie, kterou likvidoval.“ Odmlčela s e . „Musíme jet dvěma auty.

Pojedu k Blackovým. Vy dva jeďte k Dustymu.“

„Ne,“ řekl Matt pevně. „Jestli pojedeme k Blackovým, pojedeme společně.“

„Souhlasím,“ řekl Gossick. „Jestli prostřednictvím toho kluka působí táž moc jako u Scheimerové, je nebezpečnější než kterýkoliv zabiják v posledních padesáti letech.“

„Ne,“ řekla Sheila. Bylo to tady zase, ten pocit jistoty, o kterém Gossick říkal, že ho jako mladý měl. „V y d v a teď musíte jet k Dustymu. To je nebezpečnější místo. Ale já vím, pane Gossicku, vím, že musím vidět Dixie a že musím jít teď.“

Gossick si ji prohlédl. „Pobízí tě to, abys tam šla?“

„Ano.“

„Cítíš ale, že je tam také nebezpečí?“

Sheila cítila, jak panika pomalu vzrůstá. „Nedokážu vysvětlit, co cítím. Vím jenom, že musíme přestat mluvit a hned jít. Máte auto, kapitáne?“

Usmál se titulu. „Mám skvělé auto. Doveze nás do China. Stále ale váhám, jestli tě mám nechat jít samotnou. Vezmi si s sebou Matta a řekni mi, jak se dostanu k Dustyho domu.“

Sheila od nich začala couvat, jako by ji tahal neviditelný provázek, provázek loutky, ale naštěstí ho ovládal hodnější mistr než mistr loutkář, který tahal za Dustyho provázky.

„Je mi líto, víc o tom nemůžu mluvit,“ řekla.

„Sheilo,“ protestoval Matt a vykročil, aby ji zastavil. Ale Gossick ho zarazil.

„Nech ji jít,“ řekl.

Matt se mu vysmekl. „Nesouhlasím s celou tou vírou ve zlou sílu ve druhé světové válce, ve Hvězdných válkách. Sheilo, chováš se jako cvok. Dej mi klíčky od svého auta.“

„Nashle,“ řekla. Vyběhla z předních dveří, Matt utíkal za ní.

Musel ale zakopnout na schůdcích z verandy, nebo co a ona před ním 133

získala náskok a byla schopná dostat se do auta a zamknout dveře dřív, než ji mohl chytit. Tloukl na okénko.

„Sheilo! Zastav!“

Nastartovala auto, usmála se a poslala mu vzduchem polibek.

Prudce se rozjela dozadu a odhodila ho, takže ztratil rovnováhu. Než se stačil vzpamatovat, byla už na ulici a ujížděla pryč.

Dům poručíka Blacka našla snadno.

Dustyho vůz parkoval před ním.

Takže to byla pravda.

Věděla, že to musela být.

I když to, že se potvrdila, jí otřáslo.

Dusty zabil Nancy. Udělal to všechno.

Čekala jenom minutu. Málem už šla do nejbližší telefonní budky zavolat policii, když Dusty vykročil z předních dveří s Dixie vedle sebe. Sheilu hned napadlo, že by to s autem napálila do Dustyho, vyskočila ven a zavolala na Dixie, aby utekla. Strach ji ale zadržel.

Byli hned vedle Westwood Village. Tam byly stovky lidí vzhůru. I když v té chvíli nebyl u bloku nikdo. Nevěděla, jak dobře je Dusty ozbrojen. Jednu věc ale věděla jistě. Byl schopen zabít dvě dívky najednou. Pozorovala, jak Dixie otevřel dveře auta. Nastoupil a odjel.

Následovala je a udržovala si přitom odstup. Jela za ním přímo na dálnici a uvědomila si, že možná udělala hroznou chybu, že se ho nepokusila zastavit, když měla příležitost. Víc než cokoliv jiného si přála mít v autě telefon. Měla pocit, že Dusty veze Dixie na místo, kde nebudou žádné veřejné telefonní automaty.

O deset mil dále, na silnici číslo 10, viděla v záblesku světel, jak Dusty Dixie udeřil.

Vina ji tížila.

Mohla je jenom sledovat, doufat a modlit se.

134

XIV.

Matthew Jaye a kapitán Gossick přijeli k Dustyho domu ve chvíli, kdy byla Sheila Hardholtová svědkem toho, jak Dusty uhodil Dixie Blackovou. Jeli průměrnou rychlostí přesahující sto mil za hodinu, aby se dostali do China, a polovinu doby žasli nad tím, jaké měli štěstí, že nedostali pokutu. Matt, který sedel za volantem, dosud nevěřil na Sílu, ale začínal se divit, co se to sakra děje. Ještě si ale neodpustil, že si nechal Sheilu tak snadno proklouznout mezi prsty.

Cítil však, že Dustyho dům bude místem, kde budou problémy, jestli nějaké budou.

Když sjeli z dálnice, začal Gossick nabíjet svůj revolver. Matt nechápal, jak tu zbraň mohl schovat před madame Scheimerovou, když k ní šel domů na čaj a té noci před padesáti lety ji zastřelil. Ta pistole vypadala jako kanón.

„Touhle věcičkou stačí po někom vystřelit jenom jednou,“

souhlasil s ním Gossick, když Matt řekl, co si myslí.

„Říkal jste ale, že jste střelil Scheimerovou dvakrát?“

„Chtěl jsem si být jistý, synku.“

Zaparkovali tři bloky od Dustyho domu a opatrně se k němu přiblížili. Na příjezdové cestě nebylo žádné auto, ale nějaké mohlo být v zavřené garáži. Matt Dustyho sotva znal. Zaručeně nevěděl, s čím jezdí. Vypadalo to, že se v obývacím pokoji svítí, ale byly zatažené závěsy. Gossick navrhl, aby zaklepali na dveře. Ten člověk se za celá ta léta nezměnil, pomyslel si Matt. Gossick se mu líbil, nevadily mu legrační názory, které ten starý chlapík měl. Gossick měl revolver ukrytý za opaskem pod kabátem.

„Dobře,“ řekl Matt. „Uděláme to.“

135

Otevřela malá španělská žena. Matt nedokázal říct, jestli se jí ulevilo, když je viděla, nebo byla vystrašená. Vypadalo to jako kombinace obojího. Byla normálně oblečená, nevytáhli ji z postele.

„Je doma Dusty?“ zeptal se Matt.

Úzkostlivě zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Víte, kde je?“ zeptal se Matt.

„Ne.“

„Víte, kdy se vrátí?“ ptal se Matt. „Ne.“

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se Gossick. „Jenom trochu.“ Zvedla palec a ukazováček a odtáhla je kousek od sebe.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se jí Gossick. „Paní Garciová.“

„Rád vás poznávám, paní Garciová,“ řekl Gossick a nabídl jí ruku, kterou zdráhavě potřásla. „Jmenuji se Gossick. Tohle je Matt. Chodí s Dustym do školy. Omlouváme se, že vás obtěžujeme takhle pozdě, ale je to důležité. Je doma Dustyho matka? Rád bych ji viděl.“

„Ano, je – postel,“ řekla paní Garciová.

„Bylo by možné ji vzbudit?“ zeptal se Gossick. „Kdysi dávno jsem ji znal.“

Paní Garciová se ustaraně podívala přes rameno. „Ona – v Dustyho posteli. Nevím – nemocná.“

„Ona je nemocná?“ zeptal se Gossick.

Paní Garciová zoufale zavrtěla hlavou. „Nevím.“

Gossick si razil cestu předními dveřmi. „Pak ji musíme vidět, když je nemocná. Pst, nebojte se, paní Garciová. Jsme zde jenom proto, abychom pomohli.“

Našli paní Shameovou ležet mrtvou na Dustyho posteli.

Ležela na zádech, oči a ústa měla doširoka otevřené.

Matt stál u Dustyho psacího stolu, vedle jeho počítače. Právě rozsvítil.

Gossick stál v nohách postele a upřeně se na mrtvou ženu díval.

Matt byl překvapen, že na jeho tváři vidí slzu. „Je to Tania,“ řekl smutně.

„Poznáváte ji?“ zeptal se Matt. „Po všech těch letech?“

„Tania, ano,“ řekla paní Garciová. „Je nemocná.“

Gossick se sehnul a zavřel mrtvé ženě oči. Zavřel jí ústa a pak ji jemně políbil na čelo. „Tanio,“ zašeptal.

136

„Pane Gossicku?“ řekl Matt.

Gossick se postavil. Byl bledý v obličeji. „Sheila měla pravdu.

Miloval jsem ji. Kdysi dávno.“ Otočil se k paní Garciové. „Paní Shameová je mrtvá, paní Garciová. Rozumíte mi?“

Paní Garciová slabě přikývla. „Rozumět. Mrtvá.“

„Víte, jak zemřela?“ zeptal se Gossick. Rychle zavrtěla hlavou.

Gossick k ní přistoupil. „Udělal jí něco Dusty?“ Paní Garciová měla oči strachem rozšířené. „On krvácet, když jít.“

„On krvácel?“ zeptal se Matt.

„Tady.“ Paní Garciová si sáhla na své pravé ucho.

„Máte ponětí, kam mohl jít?“ zeptal se Gossick.

Zavrtěla hlavou.

„Chodil v noci často ven?“ zeptal se Gossick.

„Ano.“

„Nevíte, kam by mohl jít?“

„Ne.“ Paní Garciová se odmlčela. „Poušť.“

„Mohl by jít do pouště?“ zeptal se Gossick.

„Ano.“

„Jak to víte?“ zeptal se Gossick.

„Sledovat,“ řekla paní Garciová.

„Vy jste ho sledovala?“ zeptal se Gossick.

„Ano.“

„Proč jste ho sledovala?“ zeptal se Gossick.

Paní Garciová se chytla za hlavu, jako by jednoduše bydlení v tomhle domě pro ni bylo obrovským utrpením. „Bála jsem se,“ řekla.

„Vyděsilo vás to, co dělal v poušti?“ zeptal se Gossick. „Chtěla jste zjistit, co má za lubem?“

Paní Garciová přikývla. Vypadala sklíčeně. „Ano.“

„Mohla byste nás vzít na to místo v poušti?“ zeptal se Gossick.

„Ne.“

„Proč ne?“ zeptal se Gossick.

„Nevím –“ Bezmocně rozhodila rukama. „Nevím.“

„Víte, že jel do pouště, ale nevíte, kam přesně do té pouště jel?“

zeptal se Gossick. „Je to tak?“

„Ano.“

„Mohla byste nás vzít blízko k tomu místu v poušti?“ zeptal se 137

Gossick. Utřela si obličej. „Bát se.“

„Nemusíte se bát, paní Garciová,“ řekl Gossick. „ Já jsem policista. Mám zbraň. Mohu vás ochránit. Je velice důležité, abychom na to místo v poušti šli.“

„Ale – nevím.“

„Rozumím vám. Víte jenom přibližně kam jít?“

„Ano.“

Gossick se obrátil na Matta. „Měli bychom zavolat do domu poručíka Blacka a zjistit, jestli tam je Sheila.“

„To si přeji od chvíle, co jsme sem přišli,“ řekl Matt. Vyndal vizitku, kterou mu poručík Black dal. Dusty měl telefon ve svém pokoji. Vytočil číslo. Ozval se mu nějaký muž.

„Haló?“

„Je to poručík Black?“ zeptal se Matt. „Ne. Kdo volá?“

„Jmenuji se Matthew Jaye. Pokouším se zastihnout poručíka Blacka. Je to velmi naléhavé.“

„Nejste jeden z těch lidí, co volali a chtěli, abychom k jeho domu poslali policejní auto?“

„Ano. My jsme pro něj nechávali ty zprávy. Je tam? Je tam jeho dcera? Je tam Sheila?“

„Kdo je Sheila?“

„Moje přítelkyně,“ řekl Matt. „Kdo jste vy?“

„Jsem důstojník Wilson. Poslal mě sem poručík Black, abych zkontroloval jeho dům a dceru. Musel jednu z těch zpráv dostat. Ale jeho dcera tady není.“

„Je tam Sheila?“

„Nikdo tady není.“

„Je tam někde nějaký lístek?“

„Nic jsem neviděl.“

„Ví poručík Black, že je jeho dcera pryč?“ zeptal se Matt.

„Právě jsem mu šel zavolat. Kdybyste s ním chtěli mluvit, můžu mu říct, aby vám zavolal.“

„Ano. Je velice důležité, aby nám okamžitě zavolal.“ Matt se otočil na paní Gardovou. „Jaké je sem číslo?“

Odpověděla bez zaváhání. „Pět pět pět – šest dva čtyři dva.“

„Slyšel jsem to,“ řekl Wilson na druhém konci. „Brnknu mu a 138

řeknu, aby vám zavolal.“

„Díky.“ Matt položil sluchátko a otočil se na Gossicka. „Dixie tam není. Ani Sheila.“

Gossick svraštil čelo. „Je možné, že ty dvě šly ven na kávu, aby se dostaly pryč z domu.“

Matt zavrtěl v chůzi hlavou. „Nechala by lístek. Nelíbí se mi to, pane Gossicku. Co když tam dorazila ve chvíli, kdy tam byl Dusty?“

„Nevíme, jestli tam Dusty jel.“

„Samozřejmě, že ano!“ vykřikl Matt. „Dixie by nevstala uprostřed noci, aby někam šla. Sheila měla pravdu. Dusty chtěl dát Dixie za vyučenou.“

„Pak je důležité, abychom šli do té pouště,“ řekl Gossick. „Jestli to je místo, kam bere ty dívky.“

Matt se cítil, jako by měl každou chvilku vybuchnout. Jeho dívka je s tím syčákem! Teď může být v nebezpečí. Nemohl o ní přestat přemýšlet jako o své. Ukázal prstem na paní Gardovou.

„Nebude schopná zavést nás k němu,“ řekl. „Zní to, jako by ho sledovala jenom kousek a zjistila jenom přibližný směr, kterým jel.“

„Silnice číslo patnáct,“ řekla najednou.

„Dusty jel pozdě v noci po silnici číslo patnáct?“ zeptal se Gossick. Paní Garciová vážně přikývla.

„Silnice číslo patnáct,“ řekla. „Potom silnice tři sta devadesát pět.“

„Vypadá to, jako by věděla kam jet,“ řekl Gossick. Matt vykročil směrem ke dveřím. „Dobře. Pojďme tam.“

„Možná bychom nejdřív měli počkat na zavolání poručíka

Blacka,“ řekl Gossick.

Matt si udeřil pěstí do stehna. Nikdy v životě se necítil tak svázaný, nebo tak bezmocný. Musel se dostat k Sheile za každou cenu, musel ji odtamtud bezpečně dostat. „Nečekám,“ řekl.

Zazvonil telefon.

Gossick zvedl sluchátko.

„Black? Tady Gossick. Matt a já jsme v domě Dustyho Shamea, toho chlapce, co jste se s ním odpoledne setkal. Máme silný důvod domnívat se, že on je tím, kdo je za těmi vraždami, ale nemám čas vysvětlovat všechny naše důvody. Ano, vím, že vaše dcera zmizela.

139

Myslíme si, že ji vzal Dusty. Také si myslíme, že by s nimi mohla být Sheila. Poslouchejte, poručíku! Neztrácejte naději. Myslíme si, že víme, kam ty dívky mohl vzít. Je tady Dustyho pomocnice v domácnosti a ona jednou v noci Dustyho sledovala do pouště. Jeďte na sever po patnáctce na třista devadesát pětku. Přesně tam, po třista devadesát pětce můžete jet jenom na sever. Hned teď do té pouště jedeme. Ne, nevíme, jak daleko budeme muset po té třista devadesát pětce jet, ale máme s sebou paní Gardovou, aby nás vedla. Kde jste?

Ne, nemůžeme na vás čekat. Ano, vím, že se ztratíte. My můžeme také zabloudit, ale nemůžeme čekat, než sem dojedete z L. A. Vím, jak rychlá máte auta. Podívejte, mám vzadu v kufru krabici světlic.

Jestli zjistím, kam Dusty dívky vzal, jednu vystřelím. V noci v poušti to bude vidět na mnoho mil daleko. Ne, nemůžeme čekat. Musíme jít. Mám zbraň, poručíku, a nezapomněl jsem, jak ji použít. Jestli najdu Dustyho, zastavím ho. To vám slibuji. Pokládám teď telefon.

Modleme se za bezpečnost obou dívek.“

Gossick položil sluchátko.

„Chtěl jet s námi?“ zeptal se Matt.

„Dokážeš si to představit,“ řekl Gossick. Kývl na paní Gardovou.

„Jdeme!“

140

XV.

Dixie Blacková přestala mluvit, ale působila stále větší problémy než mrtvé tělo. Když Dusty Shame dojel na své oblíbené parkovací místo v poušti půl míle od vchodu do jeskyně, zastavil, vyšel z auta a obešel ho. Namířil zbraň na Dixie, aby také vystoupila, ale ona nevystoupila. Křečovitě se držela svého sedadla, jako by byla na palubě proudového letadla, kterému ve velké výšce vypadlo okénko a všechno z kabiny v důsledku obrovského podtlaku mizelo. Dixie vypadala, jako by měla zemřít, jestli se sedadla pustí. Samozřejmě, Dusty ji za to nemohl vinit, protože to byla pravda. Přitlačil jí zbraň těsně k hlavě.

„Teď už můžeš mluvit, pokud nebudeš ječet,“ řekl. „Ale přesto musíš dělat to, co ti řeknu, jinak tě odprásknu.“

Obličej měla uslzený, ale nos jí už přestal krvácet a ona si už většinu špíny setřela. „Co se mnou chceš udělat?“

„Půjdeme se jenom trochu projít.“

„Ty jsi zabil všechny ty dívky?“

Jeho část to vždy chtěla někomu říct. „Ano.“

„Ach, bože,“ rozplakala se.

„Kdekoliv jsem, Dixie, tam si Bůh nechává odstup. Modlit se k němu teď nemá smysl.“ Lehce jí zbraní poklepal na hlavu. „Teď vystup z auta, nebo se tvůj mozek za tři sekundy rozstříkne na sedadla. Jedna – dvě –“

Dixie vystoupila. Kráčeli k jeskyni. Bylo pozdě v noci, ale bylo to dřív než posledně, když byl v poušti s Nancyiným tělem. Polovička měsíce byla stále na obloze a vedla jejich kroky. Dixie se ale ukázala jako opravdové nemehlo, když došlo na mírný výstup. Stále 141

zakopávala o uvolněné kameny. Ještě jednou si přál, aby jenom nesl její tělo. Dalo by to víc práce, ale věřil tomu, že by jeho mysl byla klidnější. Přestalo mu být do smíchu už před hodinou v autě.

Došli k jeskyni.

Dixie nechtěla jít dovnitř.

Ale na tom, co chtěla, nezáleželo.

Vedl ji se svou baterkou dozadu do jeskyně, kde byla pohřbena těla. Dixie kráčela před ním a brečela. Když došla k zadní zdi, jenom tam stála a vzlykala, neotočila se.

„Dixie,“ řekl. Stál tři stopy za ní, zbraň zavěšenou u boku.

„Ano?“

„Ty jsi šestá.“

„Ach, bože.“

„Jsi šestá dívka, kterou jsem zabil. Když tě zabiju, skončil jsem.

Už nebudu muset zabít nikoho dalšího. Odmaturuju a pravděpodobně půjdu na vysokou školu. Dostanu normální práci. Možná se ožením a budu mít děti, nevím.“ Odmlčel se. „Jenom jsem ti to chtěl říct.“

Pomalu se otočila. Její obličej byla ve svitu baterky maska stínů a strachu. Hrozně se třásla. „Zastřelíš mě?“ zeptala se.

„Jo. Do hlavy. Ale můžu tě střelit někam jinam, jestli chceš.“

Zvedl revolver. „Tohle je zbraň tvého táty, jen tak na okraj.“

Skrčila se a naříkala. „Ne, prosím, neubližuj mi. Nemůžeš mi ublížit.“

„Když tě střelím do hlavy, myslím, že neucítíš žádnou bolest.“

Klesla na kolena a sepnula třesoucí se ruce. „Prosím, nezabíjej mě. Pro lásku boží.“

„Nevím, co to je, Dixie. Čestně to nevím.“ Dusty natáhl kohoutek.

„Sbohem. Je mi líto, že oba přijdeme o tvou hru.“

Dixie si přitiskla ruce na tvář a zavřela oči.

Dusty pomalu tiskl spoušť.

Číslo šest, pomyslel si. Je po všem.

Ale nebylo po všem.

„Dusty,“ ozval se z ústí jeskyně hlas.

Sheila Hardholtová Dustyho Shamea skoro ztratila, když náhle odbočil z 395, protože si od něho udržovala odstup, aby ho na sebe 142

neupozornila. Cesta se vlnila a on byl o několik kopečků před ní. A pak, když vyjela najeden vrcholek, jeho auto jednoduše zmizelo. Na chvíli si pomyslela, že ho ztratila. Pak si v dálce vpravo, všimla jeho koncových světel, ploužících se oblakem zvednutého prachu. Když dojela na místo, kde sjel z cesty, zhasla svět la a zpomalila. Z dálky viděla, jak znovu zatočil doprava. Pak, za minutu nebo dvě, viděla červený záblesk jeho brzdových světel. Zaparkovala a sledovala ho dál pěšky, možná čtvrt míle za ním a Dixie. Jejich postavy vypadaly jako dva ztracené stíny stříbřitých duchů vznášejících se ve svitu měsíce. Ulevilo se jí, když viděla Dixie dosud na nohou.

Ale čas úlevy byl minulostí.

Stála ve vchodu do jeskyně a slyšela Dixiiny prosby.

Slyšela Dustyho prázdné odpovědi.

Uvědomila si to nebezpečí.

Jestli promluví, skoro určitě zemře.

Zemřely by obě. Bylo šílenstvím udělat cokoliv.

I když.

„ Jsi šestá dívka, kterou jsem zabil. Když tě zabiju, skončil jsem.“

Dlužila to poručíku Blackovi. Musí udělat, co bude moci.

Jeho dcera byla jeho život. Zavolala Dustyho jméno. „To jsem já, Sheila,“ řekla. Dixie náhle přestala brečet. Dusty si něco tiše zamumlal. Sheila vkročila do jeskyně.

Kamenný strop byl nejdřív

nízký, a jak kráčela, musela se

sehnout. I když brzy se mohla postavit a kráčet volně. Všimla si relativně náhlého poklesu teploty vzhledem ke vzduchu venku.

Nepochybovala o tom, že je na místě, kam Scheimerová i Dusty brali své oběti. Ale co její vlastní strach? Byl tak silný, že téměř nemohla kráčet? Nebo byla v šoku a nic necítila, nevadilo jí, co dělá?

Předpokládala, že to byla kombinace obojího. Plus třetí prvek.

Magie, o které mluvil Gossick, pocit ochrany – obklopovalo ji to jako ochranná aura. I když tomu úplně nedůvěřovala, protože nevěřila, že by to mohlo odrazit kulky. Z toho, jak poslouchala jeho rozhovor s Dixie, věděla, že Dusty má zbraň. Když o tom všem přemýšlela, zjistila, že kráčí vstříc své smrti a měla z toho hrůzu.

Dusty na ni posvítil baterkou, když se přiblížila ke konci jeskyně.

Poloslepá zvedla ruce a ukázala mu, aby světlo obrátil stranou.

143

Vyhověl jejímu přání. Jakmile zase začala vidět jasně, všimla si stop po nedávných pohřbech. Strach zase narostl o jeden stupeň a přitom už svého vrcholu dosáhl před dvěma hodinami.

Dixie klečela na bílém písku jako hromádka neštěstí. Dusty stál před nijako zjevení z pekla. Ucho mu krvácelo, měl černou zbraň.

Prázdnota v jeho očích jí připomněla tupý pohled obrovského hmyzu. Konečně pochopila, co Gossick myslel, když popisoval pohled do očí Himmlera nebo Scheimerové.

„Ahoj, Dusty,“ řekla.

Nadechl se. „Co tady děláš, Sheilo?“

„Ty víš, co tady dělám. Musím tě zastavit.“

„Nemůžu tě nechat to udělat.“

„Proč ne?“

„Musím zabít tuhle dívku. Pravděpodobně musím zabít i tebe.

Proč jsi přišla, Sheilo?“

„Protože to, co děláš, je špatné. Nezáleží na tom, kolik jich zabiješ, nebude to správné. Nebudeš mít pravdu. Jsi ne m ocný a potřebuješ pomoc. Nech mě, abych ti pomohla.“ Udělala krok kupředu. „Dej mi tu zbraň.“

Zahýbal revolverem. Zastavila se.

„Ty tomu nerozumíš,“ řekl.

„Rozumím tomu. Cítíš, že musíš zabít šest lidí, šest nevinných.

Cítíš, že když popravíš Dixie, bude to pro tebe lepší. Ale bude to jenom horší.“

Byl zvědavý: „Jak si tím můžeš být jistá?“

„Mysli, Dusty. Pokaždé, když jsi zabil, zlepšilo se to trochu?“

Uvažoval o její otázce. „Ne. Ale bylo to proto, že jsem ještě neskončil. Když zastřelím Dixie, musí to být lepší.“

„Když zastřelíš Dixie, budeš muset zastřelit mně,“ řekla Sheila.

Sklonil hlavu. „Nechci ti ublížit.“

Udělala směrem k němu další krok. „Když mě střelíš do hlavy, nebude mě to bolet,“ řekla sarkasticky.

Trhnul hlavou. „Nevysmívej se mi!“

„Nezabíjej ji!“ zakřičela na něj. „Nech ji jít!“

Náhle byl rozčílený. Uvítala tu změnu, protože cokoliv bylo lepší než ten prázdný pohled.

144

„Nevidíš, že ji nemůžu nechat jít? Že se zblázním, když to neskončím?“

Mluvila vážně, klidně. „K d o t i slíbil, že to skončí, když jich zabiješ šest?“ zeptala se.

Zaváhá. „Ten hlas.“

„Jaký hlas?“

„Hlas, který ke mně mluví.“ A jakoby v rozpacích dodal: „Nevím, odkud přichází. Ale může to mít co dělat se Švábem.“

Zamračila se. „S jakým švábem?“

„S tím z mého snu. Měl jsem ho dnes odpoledne. Bylo to poprvé, co se mi zdálo o něčem, co mluvilo tím hlasem. Řeklo mi to, že musím okamžitě zabít šestou dívku. Říkalo to, že když to neudělám, vrátí se to a ukousne mi to ucho. To mě vystrašilo a probudil jsem se.“ Odmlčel se, byl zmatený. „Má matka byla v posteli se mnou.

Žvýkala moje ucho.“ Ukázal na krvavou změť na straně hlavy.

„Věřila bys, že by mi to udělala?“

„Jak prsty projížděla vlasy děvčátka, nemohl jsem se zbavit dojmu, že to vlastně byly drápy ostré jako břitva, které rozřezávaly vřískajícímu dítěti kůži. Tato představa mnou otřásla až do morku kosti, byla tak silná. Také její šepot byl znepokojující. Neznělo to, jako kdyby používala lidská slova.“

Ten hlas. Kdo byl zdrojem toho hlasu?

„Pamatuji si, jak krev z podlahy nasákla do dívčiných vlasů, jak jejich vlákna chytala tu lepkavou tekutinu a vypadalo to, jako by jí vedly přímo do jejího mozku. A jak bylo těžké dostat to pak dolů, tu prokletou krev, jako by chtěla na dívčině životě zanechat trvalou skvrnu.“

„Věřím tomu,“ řekla Sheila. Přiblížila se k Dustymu na pouhé tři stopy, přičemž se mu stále dívala přímo do očí. I když čím více se na něj zaměří, tím se objeví více bolesti, to ano, ale také se v něm rozhoří více života. V její rodině nebyla Síla příliš mocná. Nebyla Yoda, ani Luke Skywalker. Nemohla se do něj jen tak pustit svou silou vůle. Ale mohla mu rozumět a to je možná to, co teď potřebuje.

„Zastav se,“ varoval ji.

Zastavila se. „Vím, odkud ten hlas přichází.“

Zamrkal. „Odkud?“

145

„Z minulosti. Setkala jsem se s mužem, který znal tvé prarodiče.

Znal také tvoji matku. Ale tvoji prarodiče nebyli milí lidé. Obzvláště babička měla na tvou matku špatný vliv. Ten vliv se ale neobjevil, dokud Alzheimerova nemoc nezničila tvé matce mozek a nedovolila tak, aby špatné věci z minulosti přešly do dneška. Řekni mi, Dusty, slyšel jsi někdy ten hlas, když jsi byl pryč z domova?“

Naslouchal jí. „Ne.“

„Kdy jsi ho slyšel?“

„Když jsem se pokoušel usnout ve své posteli. Přišlo to,

nenechalo mě to spát.“ Trhl sebou. „Nemáš ponětí, jak to bylo hrozné.“

„Byl ten hlas ve tvé hlavě?“

„Nevím. Prostě byl. Říkal mi, abych zabíjel.“ Prosebně se na ni podíval. „Musím udělat, co mi řekl. Nepřestane to, dokud to neudělám.“

„Rozumím ti. Otevřel jsi někdy oči, když k tobě ten hlas mluvil?“

Zavrtěl hlavou. „Nemohl jsem to udělat.“

„Proč ne?“

„Řekl mi, že když to udělám, sní mi oči.“ Obličej se mu zkřivil bolestí. „Snědl by mi oči, snědl by mi uši.“

„Dusty, byla to tvoje matka, kdo k tobě mluvil.“

Dusty chápal pomalu. „Co?“

„Tvá matka byla zdrojem toho hlasu.“

Chvilku stál jako přimražený. „Ale moje matka nemůže mluvit.

Celá léta nemluvila.“

„Něco mluví skrze tvou matku. Hlas matky tvé matky. Ženy, která se jmenovala Olga Scheimerová. Scheimerová b yla tvoje babička.

Byla to neuvěřitelně zlá žena. Používá tvou matku.“

„Jak ji znáš?“ zeptal se Dusty.

„Říkala jsem ti to, setkala jsem se dnes večer s mužem, který ji znal. Jmenuje se Gossick. Pracoval pro losangeleské policejní oddělení a před padesáti lety na Scheimerovou vystřelil a zabil ji, protože zabila šest mladých žen. Nevidíš Dusty, že Scheimerová tě nutí proti tvé vůli dělat to, co dělala ona? Ale ty to nemusíš dělat.“

Dusty přemýšlel, bylo dobré vidět ho přemýšlet. „Pohřbil ten Gossick tělo Scheimerové?“

146

„Ano.“

„Kde?“

„V předhůří San Fernanda,“ řekla Sheila.

Uhodila hřebíček na hlavičku. Dusty skoro omdlel. Zakymácel se dozadu a vrazil do Dixie, která seděla tak potichu, jako by už byla mrtvá. Ale teď se vylekala, když se jí Dusty dotkl. Sheila se k ní sehnula, aby zůstala zticha. Dusty se znovu sebral, ale sklonil zbraň.

„To, co říkáš, je pravda,“ řekl.

Sheila cítila, jak se v ní probouzí naděje. „Ano. Nelhala jsem ti.

Nemusíš nikoho zabít. Ty a já, my spolu, můžeme tu věc zlomit.

Chci ti pomoct, Dusty.“

„Proč?“ zeptal se nevinně.

„Protože jsi můj kamarád.“ Usmála se. „Nepamatuješ si dnešní odpoledne? Zeptala jsem se tě, jestli by si se mnou někam nešel.“

„Ještě stále bys se mnou chtěla někam jít?“

„Potom, co dostaneš pomoc, tak ano. Mohli bychom to udělat.“

„Co bychom dělali?“

„Šli k McDonaldovi, nevím.“

Zasněně se při té myšlence usmál. „To by byla zábava.“ Pak mu úsměv vybledl. „Ale to se nestane. Pořád ještě musím zabít Dixie.“

Sheila byla sklíčená. „Ale proč?“

Zakašlal, jako by v jeho plicích byla vrstva prachu, kterou nemohl setřást. Namířil revolver na hlavu Dixie. Když pak promluvil, bylo to hlasem, který byl sotva jeho vlastní. Hlasem, který by mohl patřit nějaké ženě, mrtvé německé madam.

„Není žádné proč,“ řekl.

Dixie zavřela oči a zaječela.

„Zastřel mě místo ní!“ vyhrkla Sheila.

Dusty se zarazil. „Ne.“

„Jsem nevinnější než tahle coura,“ řekla Sheila. „Neviděl jsi ji odpoledne v těch krátkých kalhotách? Ale její otec měl tehdy pravdu.

Představ si, jak se asi obléká, když jde do města. Představ si, s kolika kluky už spala. Není nevinná. Je to děvka, všechny dcery policajtů jsou děvky. Plýtváš svými náboji. Zabij mě, já jsem ještě zatracená panna.“

Dusty na ni tázavě zíral. „Nikdy jsi s Mattem nespala?“

147

„Ne,“ zalhala.

„Když ale nechám Dixie odejít, řekne o mně svému otci. To by nebylo dobré.“

Sheila mluvila zaníceně. „To nebude vadit. Budeš mít svých šest nevinných. Budeš volný. Bolest přestane, Dusty. Bude to pryč.“

Chvíli nebyl schopný se pohnout. Pak přikývl. „To je jediné, na čem záleží.“ Podíval se s nechutí na Dixie. „Zmiz odtud, než si to rozmyslím.“

Dixie vyběhla z jeskyně. Ani se na Sheilu nepodívala.

Sheila jí rozuměla. Kdo by se chtěl dívat na mrtvolu?

Dusty na ni namířil svou zbraň. „Bude v pořádku, když tě

pohřbím tady?“

Sklopila hlavu. Ani po tom, co se seběhlo, nerozuměla tomu, proč se to děje. Ty milióny lidí, které zahynuly v Auschwitzu a v Dachau, když plyn naplnil komory, pravděpodobně zajímala ta samá věc. I když Scheimerová a Dusty jim na to jistým způsobem odpověděli.

Není žádné proč. Byl tady jenom ten hořký konec.

„Je mi fuk, kde mě pohrbíš,“ zašeptala.

„Sbohem, Sheilo. Je mi to líto.“

Slyšela cvaknutí, jak zbraň odjistil.

Zavřela oči.

Dosud to neskončilo.

„Sheilo!“ zazněl hlas od chodu do jeskyně.

148

XVI.

Matthew Jaye řídil Gossickovo auto. Řídil celou cestu z Ventury a teď byli v poušti – paní Garciová seděla na zadním sedadle a vedla je

– a zabloudili. To, čeho se Matt nejvíce obával, se opravdu stalo.

Paní Garciová sledovala Dustyho jenom část cesty poté, co odbočil ze silnice a zmizel v poušti. Paní Garciová si nemohla vzpomenout, kde přesně odbočil. Teď jeli směrem na jih po 395, vraceli se ve svých stopách, protože paní Garciová cítila, že zajeli příliš daleko na sever. Matt neustále očekával, že mu řekne, aby zastavil a jel na druhou stranu. Sheila bylo to jediné, na co dokázal myslet. Jeho nervy byly napjaté.

„Je to beznadějné,“ řekl Matt.

„Nesmíme přestat hledat,“ řekl Gossick. „Nic jiného dělat nemůžeme.“

„Můžeme přestat hledat, protože nevíme, co hle d áme,“

postěžoval si Matt. Ukázal palcem přes rameno. „Jenom ona může hledat a myslím, že usíná.“

Gossick zavrtěl hlavou. „Paní Garciová dělá všechno pro to, aby nám pomohla.“ Ukázal dopředu. „Zastavíme na tomhle kopci, vystoupíme a rozhlédneme se. Budeme odtamtud mít pěkný rozhled.

Mám v kufru dalekohled.“

„Máte vzadu signální pistole a dalekohled,“ řekl Matt a cítil se, jako by byl úplně mimo. „Máte tam Geigerův počítač? Máte tam nafukovací vor? Máte tam granátomet?“

Gossick se na něj ustaraně podíval. „Mám tam ten vor.“

Matt se otřásl. „Potom doufám, že bude pršet.“

Dojeli na vrcholek stoupání, zajeli na okraj silnice a zaparkovali 149

tam. Nebyli moc vysoko, viděli pouze přes spoustu stoupání a klesání silnice. Rychlá jízda po té silnici připomínala jízdu na horské dráze. Gossick vyndal dalekohled a prohledával všechny směry.

„Co vlastně hledáme?“ postěžoval si Matt.

„Cokoliv podezřelého,“ odpověděl mu Gossick.

„Jo, správně,“ zamumlal Matt, jako by na to mohli čekat dalších pět let.

I když za pět minut něco podezřelého zahlédli.

Auto, které jelo po 395 rychle na sever, náhle zpomalilo a zabočilo ze silnice na východ do prachu a písku. Gossick na to upozornil a rychle dal dalekohled Mattovi. Ještě zajímavější bylo auto, které přijelo za dalších pět minut a udělalo přesně totéž, až na to, že když sjelo z hlavní silnice, zhaslo světla. Matt si myslel, že auta byla asi dvě míle daleko, ale Gossick řekl, že vzdálenosti v poušti jsou klamné. Je to spíše tak sedm mil, řekl.

Když Matt sklonil dalekohled, chvíli se dívali jeden na druhého.

„Napadlo vás to, co napadlo mě?“ zeptal se Matt.

Gossick přikývl. „Dusty popadl Dixie a nevěděl, že má v patách Sheilu.“

Matt se otočil k autu. „Dostaneme toho bastarda dřív, než se ho pokusí dostat ona.“

„Je to jako před padesáti lety,“ souhlasil Gossick a v jeho hlase byla známka vzrušení.

Poprvé to místo minuli, když kolem něj projížděli. Prach se už usadil, když dojeli na dohled, a i za pomoci měsíce bylo těžké zahlédnout pár stop po pneumatikách. Museli stopy pomalu sledovat, plynoucí sekundy dopadaly obzvláště těžce na Matta. Konečně věřili, že našli správnou polní cestu. Matt sjel ze silnice a hnal se dopředu.

Gossick ho upozornil, aby zpomalil.

„Viděl jsi mě, jak jsem je sledoval dalekohledem, když jsme sem dolů jeli,“ řekl Gossick. „Zatočili doprava ještě jednou. Nesmíme to místo přejet.“

„Musíme se dostat k Sheile,“ slíbil Matt a neochotně zpomalil.

„Dostaneme se k ní včas.“ Gossick poklepal Matta po noze. „To ti slibuju.“

Matt se přinutil k úsměvu. „Slib Yedyho?“

150

„Když chceš. Už tam skoro jsme. Cítím to.“

Juka. Její vysušená paže namířená na jih je upozornila na další odbočení. Matt tady zhasl reflektory a jel jenom při světle měsíce.

Neujeli po této cestě daleko, když před sebou zahlédl Sheilino auto.

Zajel vedle něj.

Nebyla uvnitř.

„Mám tady zastavit a dál jít pěšky?“ zeptal se Malt Gossicka.

„Ne. Sheila tady zaparkovala jenom proto, aby se nepozorovaně připlížila k Dustymu. Ale Dusty mohl zaparkovat dál vepředu. Oba na nás mají patnáct minut náskok. Jed dál, dokud neuvidíme jeho auto.“

Našli ho jenom o čtvrt míle dál – červený Ford Escort, podezřelé malé auto, o kterém jim říkal poručík Black. Bylo také prázdné.

Gossick si baterkou posvítil dovnitř, aby se podíval, jestli tam nejsou nějaké známky krve. Nebyly tam. V písku ale byly jasně viditelné stopy. Gossick vyndal z kufru světlice. Promluvil s paní Gardovou, která stále seděla vzadu v autě.

„Budete tady v bezpečí, než se vrátíme,“ řekl jí. „O Dustyho se postaráme.“

Stiskla mu ruku. „Děkuji, pane. Dusty – on ne dobrý.“

„Jako bych to neříkal,“ řekl Matt.

Pustili se měsícem zalitou pouští. Stařec a chlapec.

Ale tak to nebrali.

Byli to válečníci ve svaté válce proti zlu. I Matt, který byl cynik, cítil, jak se přes něj něco zvláštního přelévá, když tak kráčí nocí.

Nemohl ale říct, co to bylo, a ani si nebyl jist, jestli si to jenom nepředstavuje.

„Je to jako nějaký povlak,“ řekl zčista jasna Gossick.

Matta to překvapilo. „Takže vy také umíte číst myšlenky?“

Gossick se zhluboka nadechl nočního vzduchu. „Ne. Ale umím číst znamení.“

Za několik minut přišli k jeskyni. K díře do stínů. Ano, do stínů, protože uvnitř blikalo světlo, byly tam hlasy a těžký dech. Právě vcházeli, když je málem porazila vystrašená mladá dívka. Gossick ji popadl, jak letěla kolem. Neztratil žádný ze svých reflexů.

„Dixie?“ zeptal se.

151

Přikývla.

„Je Sheila uvnitř?“ zeptal se Gossick. Přikývla.

„Je uvnitř Dusty?“ zeptal se Gossick. Přikývla.

„Má pistoli?“ zeptal se Gossick. Rázně přikývla.

Matt se otočil a zakřičel do jeskyně: „Sheilo?“

„Chtěl jsem ho překvapit,“ prohlásil Gossick.

„Těžko byste to mohl udělat v takhle malé jeskyni,“ řekl Matt.

„Aspoň ví, že přicházíme. To by mohlo stačit, aby ho to zastavilo a nezastřelil Sheilu. Pojďme.“

„Utíkej do mého auta,“ řekl Gossick Dixie. „Parkuje vedle auta Dustyho. Čekej tam, přijdeme za chvilku.“

Dívka odpelášila. Vešli do jeskyně, nejdříve Gossick, v jedné ruce baterku, ve druhé svou pistoli. Matt ho netrpělivě následoval, zakopával o něj. Vepředu viděli další baterku, která na ně mířila a bodala je do očí.

„Rychle,“ prosil Matt Gossicka.

„Nechceme ho přepadnout. Právě se chystá střílet.“

Jeskyně se vzadu rozšiřovala. Bylo to chladné místo. Hromady písku objímaly nerovné hnědé stěny. Matt věděl, že to jsou hroby.

Dusty před sebou svíral Sheilu jako štít, svou pistoli tiskl k jejímu pravému spánku.

„Nezastřelil jsem tu druhou dívku,“ řekl Dusty klidným hlasem.

„Ale zastřelím Sheilu. Nic mě nezastaví.“

Gossick sklopil pistoli a udělal krok vpřed. „Byli jsme právě u tebe doma, Dusty. Chtěli bychom o tom s tebou mluvit.“

„Nechci mluvit o svém domě. Teď odejděte.“

„Chceme si promluvit o tvé matce,“ řekl Gossick.

Ten stařec věděl přesně, co má dělat, všiml si Matt. Dustyho to okamžitě zaujalo. „Co je s mou matkou?“ zeptal se Dusty.

„Nebyla tak docela v pořádku, když jsme ji našli,“ řekl Gossick.

„Co s ní je?“

„Je mrtvá, Dusty,“ řekl Gossick. „Tania je mrtvá.“

Dustyho zachvátila křeč. Ale Sheilu držet nepřestal. „Odkud znáte její jméno?“ zeptal se tiše.

„Znal jsem ji, když byla ještě dítě,“ řekl Gossick. „Znal jsem také její matku.“

152

„Říkala jsem mu o jeho babičce,“ zašeptala Sheila. Bála se, to je samozřejmé, ale byla také klidná, jak Matt viděl. Její naděje spočívala v Gossickovi. I když Matt nevěděl, jestli ten starý válečný veterán bude stačit. Měl tenhle plán – kdyby náhle napadl Dustyho, musel by se ten bastard otočit a střílet. Pak by

byl zranitelný

Gossickovým útokem. Nebál se obětovat svůj život, kdyby to znamenalo záchranu Sheily. Začal se pomalu pohybovat doleva, blíže ke stěnám jeskyně. Nevypadalo to, že by si ho Dusty všiml, byl zaujat Gossickem.

„Byla to zlá žena, Dusty,“ řekl Gossick. „Setkal jsem se s ní za války v Německu. Po válce jsem ji potkal v Los Angeles.“

Dusty přikývl. „Vy jste ji zabil.“

Gossick udělal další krok. „Správně. A jestli ty zastřelíš Sheilu, zabiju tě. Je to jednoduché. Ale já tě nechci zabít, Dusty. Staral jsem se o tvou matku. Chvíli se mnou bydlela. Nebyla jako tvoje babička, byla to hodná dívka. Kdyby tady teď byla, nechtěla by, abys Sheile nějak ublížil. Vzpomeň si, Dusty, na dobu, než tvoje matka ztratila rozum. Vzpomeň si, jak se o tebe starala, jak tě milovala.“

Dusty se potil, i když bylo v jeskyni chladno. Po jeho křídově bílém obličeji mu začaly stékat krůpěje potu. „Mám špatnou paměť,“

řekl.

„Není tak špatná,“ řekl Gossick. „Pamatuješ si, jak jsi dnes večer odešel z domu, že ano?“

„Nechci už víc mluvit,“ řekl Dusty unaveně, těžce dýchal.

„Musím to skončit se Sheilou, pak budu moci odpočívat.“

„Co jsi dělal před tím, než jsi odešel z domu?“ trval na svém Gossick.

„Už nechci mluvit!“ zakřičel Dusty. Rychle otočil svou pistoli a namířil ji na Matta, který už už skákal. „Stůj! Zabiju vás všechny!“

„Matte! Ne!“

Sheila díky své situaci rozuměla všemu, co se v jeskyni dělo.

Gossick se pokoušel šokovat Dustyho tím, co udělal své matce, pravděpodobně s myšlenkou, že Dusty se přestane mít na pozoru a on ho bude moci zastřelit stejně, jako zastřelil Scheimerovou. Matt jasně uvažoval o pokusu stát se velkým hrdinou a nechat se přitom zabít. Ale žádný z těchto činů, scestných a ztřeštěných, jak poznala, 153

neměl na Dustyho žádný účinek, protože on se prostě snažil dostat k číslu šest a přitom to nemělo žádný smysl. Jednoduše s i myslel, že když se k němu dostane, bude moci odpočívat.

To bylo ono.

Nikdy předtím neměla pistoli u hlavy. Nebyl to příjemný pocit.

„Dusty,“ řekla mírně. „Můžu ti říct ještě jednu věc, než nás zabiješ?“

„Ano,“ řekl.

„Pane Gossicku, Matte,“ řekla. „Nechte mě promluvit si na minutku s Dustym, než uděláte nějakou zbrklost. Dobře?“

Přikývli. Viděla, že ji dlouho mluvit nenechají. Gossick pomalu zvedal svou pistoli. Matt napínal svaly, připravoval se ke skoku.

Dusty si toho také všiml. Přitiskl si ji blíže, v jeho dechu na své tváři cítila smutek. Jeho život byl ubohý, pomyslela si. Určitě už musel chtít, aby to bylo za ním.

„Potřebuješ šest, že jo?“ zeptala se Dustyho. „Ano.“

„Musí být nevinné, že jo?“

„Ano.“

„Ale ty další, těch prvních pět, nechtěl jsi je zabít, že ano. Ten hlas ti řekl, aby si to udělal.“

„Ano.“

„Rozumíš tomu, že ten hlas přicházel od tvé matky?“

„Myslím, že ano.“

„Bylo to tak, Dusty. Už jsme o tom mluvili. Scheimerová

používala hlas tvé matky, aby tě přiměla dělat tyhle špatné věci. Byl jsi k nim donucen.“

„Ano.“

„Vidíš, pak nejsi odpovědný za to, co jsi udělal.“ V očích měla slzy. Tak moc se snažila. Nemyslela si, že by to mohlo zabrat.

Obzvláště když Dusty opět promluvil.

„Jsem za to odpovědný, Sheilo,“ řekl jasným hlasem. „Nejsem nevinný.“

Její naděje ji opustila. K tomu směřovala. Že by on mohl být číslo šest. Že by si mohl přiložit zbraň k hlavě, stisknout kohoutek a konečně mít svůj odpočinek. Otevřeně se rozplakala, byla vyčerpaná.

I když uvolnil sevření, trošku.

154

Mohla se k němu otočit a podívat se mu do očí.

„Také mě to napadlo,“ řekl.

„Nerozumím ti,“ řekla, i když rozuměla.

„Být ten poslední. Zastavit to.“

„Ale bál jsi se?“ zeptala se.

„Bál jsem se.“ Rozhlédl se po jeskyni, podíval se na hroby, na Matta a na Gossicka. „Nikdy v životě jsem neměl kamaráda,“ řekl smutně. „Dokážeš si představit, jaké to bylo?“

„Ne,“ zašeptala.

Dusty slabě přikývl. „Nemyslím, že by někdo mohl. Dějí se věci, špatné věci, a není nikdo, s kým by sis o tom mohla promluvit. Takže je jenom držíš uvnitř a snažíš se předstírat, že se ve skutečnosti nestaly. Pak za chvíli je uvnitř tolik neskutečného a ty nevíš, co je…

co je.“ Hlas mu znejistěl. Obličej se mu sevřel bolestí. „Přál bych si, aby byl alespoň jeden člověk, se kterým bych mohl mluvit.“

„Přála bych si, abych to byla já,“ řekla a myslela to tak.

Zelené oči mu svítily přes tenký závoj slz. I když ten z ávoj vypadal, že spláchl něco skrytého, zapíraného, bolest příliš strašlivou na to, aby se mohla projevit.

„Někdy jsi mi naslouchala,“ řekl Dusty.

Sheila polkla. „Pokoušela jsem se… někdy.“

Dusty přikývl. „Někdy… ne dostkrát.“ Pak zavrtěl hlavou. „Ale byla jsi moje kamarádka. Věřil jsem tomu, když jsme spolu seděli ve třídě.“ Zamrkal a vážně se zeptal:

„Měl bych tomu

teď věřit,

Sheilo?“

Dusty ji měl stále před sebou jako štít, ale pocit z toho, jak ji jeho ruka držela, se změnil. Nijak ji nevyužíval, prostě ji jenom držel.

Koutkem svého oka viděla Gossicka, jak se připravuje k výstřelu a Matt ke skoku. Krátce zavrtěla hlavou. Dali jí dalších několik sekund. Ale Dusty si jich teď nevšímal. Díval se na ni. Mohla mu říct jenom pravdu.

„Nevím, Dusty,“ řekla.

V koutku úst se mu objevil lehký úsměv. „Měl bych to udělat?“

„Ne.“

„Před pár sekundami jsi to chtěla.“

„Protože jsem se bála. Pořád se bojím. Ale nechci, aby ses 155

zastřelil.“

Přikývl a úsměv z jeho tváře zmizel. Byl ale náhle nějak klidnější.

„Můžu ti věřit. Ty jsi moje kamarádka. Doteď jsem si tím nebyl jistý.

Děkuju ti, Sheilo.“ Nechal ji jít. „Měl jsem být číslo jedna. Ne číslo šest.“

„Dusty!“ vykřikla.

Odstrčil ji stranou a přitiskl si pistoli k hlavě. Padla na zem.

Zavřela oči. Zazněl výstřel. Jeden.

Na hlavu se jí snesla jemná sprška. Musela to být jeho k rev, pomyslela si, jeho mozek. I když to nebylo lepkavé nebo mokré, ale suché jako prach, který nerušeně spočíval na místě opuštěném láskou. Dotkla se rukou poprašku a cítila, jak se mísí s jejími slzami, stává se znovu mokrý a smývá se. I když toho bylo tak moc na zapomenutí. Seděla na zemi a plakala. Nezvedla hlavu.

Ani když jí Matt a Gossick pomohli na nohy.

Ani když se jimi nechala odnést z jeskyně.

Necítila žádnou radost z toho, že je to pryč.

Protože…

156

EPILOG

„Už je to pryč?“ zeptala se Sheila Matta, když jeli zpátky do města v jejím autě. Byli sami. Dixie byla s Gossickem a poručíkem Blackem. Gossick vystřelil světlici, když vyšli z jeskyně, a Dixiin otec tam byl za pár minut. Gossick řekl, že ve všem tom vzrušení na tu zatracenou věc úplně zapomněl. Když poručík Black viděl svou dceru, plakal. Konec dobrý, všechno dobré, pomyslela si Sheila. Ale bylo to pryč?

„Myslíš nás?“ zeptal se Matt. Nechala ho řídit. Povzdechla si.

„Jestli vůbec nějaké nás je.“ Matt se na ní podíval. „Málem jsem tě dnes v noci ztratil.“

„Bylo to těsně,“ souhlasila. „Už bych to nechtěl udělat.“ Kousla se do spodního rtu. „Myslíš to vážně?“ Natáhl se a odhrnul jí vlasy z očí. „Pořád bude nějaké nás, Sheilo,“ řekl. „Chci tě zpátky.“

Ne všechny slzy jsou z bolesti. Stiskla mu ruku. „Nikdy tě neopustím,“ řekla.