Christopher Pike

Stopy hrůzy 69

Nesmrtelná

I.

Letadlo se pomalu blížilo k Řecku a mé snění procházelo zvláštní proměnou. Stalo se spíše viděním než sněním a naplnilo mě úžasem a strachem. Začala jsem náhle tu starověkou zemi fyzicky cítit, tak jako dítě spící v autě začíná tušit blízkost domova a probudí se, sotva je rodiče dovezou před práh. Věděla jsem, že se blížím k domovu –

do míst, kde jsem nikdy předtím nebyla.

Pak na mě někdo promluvil a poznala jsem hlas kapitána,

oznamující začátek klesání. Ještě nikdy mě ráno tak náhle

nepřekvapilo. Sotva jsem otevřela oči, roztáhly stevardky záclony na oknech a do letadla proniklo oslňující světlo. Zažívala jsem, protáhla se a podívala se na Helenu Demeterovou, sedící vedle mě. Byla už vzhůru a pobaveně mě pozorovala.

„To už tam jsme?“ zeptala jsem se.

„Za patnáct minut.“

„Jak dlouho jsem spala?“

„Celé hodiny. Mimochodem – strašně chrápeš.“

„Nikdy nechrápu,“ ohradila jsem se.

„Nepovídej. Chrápání je

typickým projevem tvé přízemní duše.“

V ústech se mi mísila pachuť posledního jídla a něčeho, co

připomínalo shnilé ořechy. Pokusila jsem se posadit rovně a v zátylku mi zapraskalo. Asi nějak rychle stárnu. Celé tělo jsem měla neohebné jako mrtvola.

„Dostaneme snídani?“ napadlo mě.

„Už je dávno po ní.“

„Proč jsi mě nevzbudila?“

„Nevypadalo to, že máš hlad, Josie,“ ušklíbla se Helena. „Spíš než 4

snídani bys potřebovala ústní pastilky.“

„Jestli mi ještě doporučíš oholit se a vykoupat, tak tě kopnu,“

zahučela jsem. „Nejsem vagabund. Jmenuju se Josie Goodwinová a jsem půvabná dívka.“

„Tak si aspoň vyčisti zuby a zeptej se stevarda, jestli ti ještě dá nějaký džus. Třeba se nad tebou ustrne.“

Letěli jsme švýcarskou linkou, Los Angeles nonstop do Athén.

Tísnili jsme se s Helenou mezi plebejci, zatímco můj táta se svou novou kočkou seděli o patro výš v první třídě, kde si aspoň mohli natáhnout nohy, křesla byla široká jako doma a i šampaňské bylo po ruce. Tátův nový objev se jmenoval Sylvia, ale dával přednost důvěrnému oslovení Silka. Jestlipak už jsou pod párou? napadlo mě.

Táta pil v posledních letech víc, než je zdrávo. Byl hollywoodským scenáristou, jedním z nejlepších, a byl mým nejbližším spřízněncem.

Silka byla nula a brala jsem ji na vědomí asi s takovým nadšením jako osinu v zadku.

„Jdu,“ řekla jsem. Potácivě jsem vstala a ozbrojila se příruční kabelkou. „Ať mi tu nikdo nezasedne místo.“

„Copak si myslíš, že se do přistání ještě posadíš?“ volala za mnou Helena.

Pohled do zrcadla mě poučil, že má pleť se barvou podobá

namočené sádře, světlé vlasy se mi lepí k hlavě a oční cévy hrají spektrem staré dobré whisky. A to mám být, prosím, dle mínění jiných krásná – ano, opravdu, někdo mi to jednou jasně řekl. Myslím, že Ralph – můj poslední kluk. Měla jsem ho moc ráda, Ralpha.

Chodil nejdřív s Helenou, pak se mnou a nakonec nám zmizel

oběma. Kupodivu nás to s Helenou nerozkmotřilo.

Vyčistila jsem si zuby a trochu se opláchla. Pak jsem si zaskočila na toaletu a ten zatracený krám mě skoro vcucnul, když jsem se na něj posadila. Příšerně to sálo – měla jsem pocit, že se řítím vesmírem v kosmické lodi. Vyběhla jsem z umývárny a zeptala se stevarda, jestli ještě mohu dostat džus. Zdvořile mi nalil sklenici, ale musela jsem ji vypít na místě. Pak mě vyzval, abych se posadila. Nevěděla jsem, proč ten spěch. Všude kolem byl na míle daleko širý modrý oceán, a tak jsem ještě zašla do první třídy podívat se na tátu.

Právě něco vykládal rudovlasé Silce. Mimo Hollywood tvořili ti 5

dva nápadně nerovný pár. Táta měl prořídlé, šedé vlasy, které odolávaly jakýmkoli snahám o transplantaci a tuková ložiska úspěšně čelící dietám, prostě – poničený padesátník. Silka rozhodně musela už překročit pětatřicítku, ale byla vždycky ochotná chovat se jako puberťačka. Měla obličej s pevnou bradou a trochu strnulým

výrazem, jaký se získává po plastice. Pohled prozrazoval kontaktní čočky. Vlasy – ty ovšem dělaly čest její přezdívce.* Splývaly jí dolů až na zadek a při jízdě na jednom z nejdražších bicyklů ve městě vytvářely působivé vlny.

V Hollywoodu nejsou podobné páry ničím zvláštním.

Nezaměstnaná herečka pochybného talentu ráda zakopne o nadaného scenáristu bez práce a dá se s ním dohromady. Kdo si od toho sliboval víc? Táta nebo Silka? Celkem vzato si byli svým současným osudem podobní a snad to je k sobě přitahovalo – k mé škodě.

„Ahoj, rodino,“ vpadla jsem jim do hovoru. „Nestýskalo se vám po mně?“

„Ahoj, Josie,“ usmál se táta.

„Byli jsme se na tebe asi před

hodinou podívat a zjistili jsme, že s tebou asi valný pohovor nebude.“

„Chrápala jsi jako prase,“ doplnila Silka.

„Aspoň se vychrochtám, dokud spím,“ řekla jsem nevinně.

„Někdo to dělá, i když je vzhůru.“

„Jo!“ napomenul mě táta.

„Ano, tatíčku?“ usmála jsem se ctnostně.

Ale Silka se neurazila, protože jí to nedošlo. Je zoufale hloupá.

Nebo není? Někdy se mi totiž zdá, že zbaští všechno a střety odsouvá na chvíle, kdy má silnější pozici.

„Já v letadle nikdy neusnu bez svého Modrého bombarďáku,“

prohlásila.

„Co to, sakra, je?“

„Uspávači prášek,“ řekl táta suše. „Buď ráda, že jsi spala, Josie.

Brzy doletíme a zatímco ty můžeš obdivovat slunce a vodu, my půjdeme na kutě.“ Vypadal unaveně.

„Nezamhouřil jsem oči, ale aspoň se mi podařilo trochu toho napsat.“

„Opravdu?“ zaradovala jsem se. Táta si sice vždycky brával na

* Silk = hedvábný.

6

cesty laptop, ale nikdy se nezmohl na víc než na pár dopisů. Měl rozpracovaný scénář na sci-fi, o kterém doufal, že ho opět zařadí mezi hollywoodskou elitu, ale – nemyslelo mu to. Příliš se už jako spisovatel vydal a nic nového ho nenapadalo. V posledním roce se skoro nehnul z místa. Nadměrné pití také valně nepřispívalo rozletu jeho tvůrčích myšlenek. Přičítala jsem to na vrub Silce, která zásadně léčila všechny strasti alkoholem.

Táta přikývl a ukázal na stroj, položený na klíně. „Nepokročil jsem sice dál, ale aspoň jsem si znova přečetl všechny své poznámky a seřadil je do lepší souvislosti.“

Položila jsem mu ruku na rameno. „Nezoufej. Múzy jsou v Řecku doma a jistě tě některá navštíví.“

S úsměvem ke mně vzhlédl. „Jediná múza, kterou potřebuju, jsi ty.“

Byla to poklona, v níž bylo i zrnko pravdy. Často jsem tátovi pomáhala vymýšlet příběhy, když se octl na suchu. Vždycky si liboval, že mám pro to přirozené nadání.

Letadlo se náhle zhouplo, ztratila jsem rovnováhu a málem jsem skončila v tátově a Silčině klíně.

„Jdi si radši sednout, miláčku,“ poradila mi Silka. „Přece se nechceš zabít ještě před prázdninami.“

„Dokonce to neplánuju ani o prázdninách,“ ujistila jsem ji. „Zatím se mějte, ahoj,“ dodala jsem a rychle jsem se vrátila na své místo.

Helena mi pomohla zapnout pás.

„Ještě jsem ti neřekla,“ ozvala se náhle, „že athénské letiště je jedno z nejnemožnějších míst na světě.“ Ráda mě p oučovala, protože v Řecku už loni v létě byla a zřejmě se velmi těšila z toho, že oproti mně má křest už za sebou. „Řekové nemohou Američany ani cítit a jak vyleze z letadla nějaký Američan, začnou po něm plivat!“

„Kecáš,“ zchladila jsem ji. „V cestovních prospektech se všude píše, že Řekové jsou mírumilovní a pohostinní.“

„Na ostrovech to s tou pohostinností ještě ujde, ale to letiště je hrůza. Je to shromaždiště všech možných teroristů, v čekárnách se veřejně kšeftuje s trhavinami a stačí říct třeba jen, Hey, Zeus a je z tebe cedník.“

„Cože stačí říct?“

7

„Hey Zeus. To je španělsky Ježíš. Kromě toho se tam vaří hrozný žrádlo.“

„No – za chvíli tam budeme a uvidíme.“

„Musíme si vzít taxík,“ mlela Helena, „abychom se včas dostali na druhé letiště a stihli spojení na Mykonos. Taxikáři taky nenávidí Američanky. Když je dost nepodmažeš, zavezou tě zpátky a navedou lidi, aby tě poplivali ještě víc.“

„Myslím, že trochu přeháníš.“

„Vůbec ne,“ řekla zachmuřeně a zabrala se do cestovní příručky o Mykonu a Délu, ačkoli bych to měla být spíše já, kdo by si ji měl přečíst. Letadlo znova zakolísalo a mírně se propadlo. Kapitánův hlas oznámil, že přistaneme za tři minuty a vyzval personál, aby zaujal svá místa.

„Pověz mi něco o nudistických plážích na Mykonu,“ vyzvala jsem Helenu.

Usmála se a v té chvíli byla krásná. Měla hnědé, nakrátko

ostříhané vlasy a pikantní nosík, který volal po pohlazení. Byla o něco menší než já, štíhlá, ale žádná kostra.

Pokládala jsem ji za velmi hezkou, ale nikdy se mi nepodařilo zjistit, co si o sobě myslí ona sama. Byla všestranně nadaná. Dobře zpívala a tančila, měla smysl pro domácnost i pro umění. Přesto jsem ale u kluků mívala větší úspěch já, i když jsem neuměla nic než pomáhat tátovi s jeho scénáři.

Když se Helena právě nesmála, vždycky vypadala nešťastně. Bylo to ovšem jen zdání, protože se pokaždé znova rozesmála, když jsem jí to připomněla.

„Skoro každá pláž má svou nudistickou část,“ vysvětlovala

Helena. „Ne všichni chodí nazí. Je to tak asi půl na půl. Ale skoro všechny ženské chodí nahoře bez. Zkusíš to taky?“

„Když se tam někde bude potloukat táta, tak rozhodně ne. Jinak asi ano. Ale jestli si odložím spodek, to tedy nevím. Co ty? Budeš chodit nahá?“

Helena chvíli váhala. „Když ne ty, tak já taky ne,“ řekla nakonec.

„Jsou tam urostlí chlapi?“ zeptala jsem se. „Nechceš spíš vědět, jestli to tam mají chlapi urostlý?“

„Právě to,“ řekla jsem se smíchem. „V tom případě mají.“

8

Zamnula jsem si ruce. „Už se hrozně na ty prázdniny těším.“

Nebyly jsme s Helenou panny. O to se nám postaral Ralphy. Když to takhle říkám, vypadá to, jako bychom vytvářeli milostnou trojku, ale tak to nebylo. Měly jsme ho každá v jiné době. Jistě mu zůstane milá vzpomínka na Josii Goodwinovou a Helenu Demeterovou, i když asi ne právě v tomto pořadí, protože Helena s ním chodila první. Mohu ale s dobrým svědomím říct, že jsem jí ho nepřebrala.

Skončil to s ní sám, než se začal dvořit mně. Jako dobrá přítelkyně jsem ho sice měla odmítnout, ale takové ryzí charaktery se vyskytují jen v románech. Já k nim rozhodně nepatřím. Neodmítla jsem a tak se stávalo, že jsme se milovali na koberci v Ralphově pokoji, v sousedství ohromného akvária, odkud nás sledovaly vyvalené oči ryb. Ještě dnes, když myslím na sex, mi ty ryby vyvstanou před očima. Myslím, že Helena má stejné vzpomínky.

Byly chvíle, kdy se mi zdávalo, že Helena rozchodem s Ralphem dost trpí a vyčítala jsem si, že s ním teď žiju já sama. Netrvalo to ale příliš dlouho. Ralph se náhle kamsi odstěhoval a zmizel nám z očí.

Jen jsem nechápala, proč mi nikdy nenapsal. Neposlal ani pohlednici s nějakým vysvětlením. Mrzelo mě to, protože jsem ho měla opravdu ráda a záleželo mi na něm. Odešel a já se utěšila myšlenkou, že na Heleně mi záleží víc.

Letadlo hladce přistálo a sotva se zastavilo, rozpoutal se boj, kdo vystoupí první. Všichni najednou se hrnuli ke dveřím.

My s Helenou jsme nespěchaly. Uložila jsem do kabely své trepky spolu s románem, jehož děj se odehrává převážně v soudní síni, a přitom mě napadlo, že bych mohla jít studovat práva. Před měsícem jsme s Helenou ukončily střední školu a ještě jsme nevěděly, co dál.

Kdyby bylo po mém, nejraději bych vymýšlela scénáře jako táta. To mělo svůj háček. Ráda jsem sice vymýšlela příběhy, ale nikdy jsem se nepřinutila sednout si a něco napsat. I prostý dopis byl pro mě problém. Možná, že mi Ralph nenapsal, protože sám ode mě nikdy žádný dopis nedostal.

Konečně jsme se dostaly z letadla. Odbavení se prakticky

nekonalo. Vzali na vědomí, že jsme Američané, ani se nám

nepodívali na pasy a zavazadla a nechali nás projít. A to, prosím, Helena strašila, jak jsou přísní!

9

Letiště sálalo horkem a bylo natřískané upocenými davy lidí.

Každý z nás si vyměnil nějaké peníze. Já měla dokonce své vlastní.

Vydělala jsem si je v městské jídelně, kde jsem pracovala dvacet hodin týdně. Oficiální řecká měna jsou drachmy. Za dolar jsme jich dostali sto šedesát. Vyměnila jsem si dvě stě dolarů a s hromadou peněz, kterou jsem za ně dostala, jsem si náhle připadala jako milionář. Helena nás přemlouvala, abychom se co nejdříve přesunuli na druhé letiště. Letadlo na Mykonos prý nečeká. Byla vždycky nervózní, pokud šlo o čas.

Nikdo po nás neplival, ale také se na nás nikdo neusmíval. Vyšli jsme z letiště se svými zavazadly, naloženými na dvou vozících a postavili se do fronty u taxíků. Slunce pražilo a začala jsem se potit.

Rozhlížela jsem se kolem. Baráky v dohledu byly zanedbané a špinavé, ale nemohla jsem si stěžovat – byla jsem z Los Angeles a tam je jich taky fůra.

„Na Mykonu není takové vedro,“ potěšila mě Helena.

„Fajn. Jak dlouho se tam letí?“

„Asi půl hodiny.“

Teď se ozvala Silka. „Bude nás na letišti čekat někdo z hotelu?“

Pohlédla jsem na ni. Jako vždycky se nemožně vystrojila. Její fialové šaty s pláštěm doslova tály v slunečním horku. Táhla s sebou více kufrů, než všichni ostatní dohromady. My s Helenou jsme obě měly jen hnědé šortky. Táta měl na sobě kalhoty, které měl už dávno vyhodit. Musel si je totiž rozepnout, kdykoli se chtěl posadit.

„To se uvidí,“ řekl nejisté.

„Ale, Bille,“ zafňukala Silka, „copak jsi to nezajistil?“ Fňukala vždycky, když byla unavená a unavená byla vždycky, když si nedala okolo páté odpoledne pravidelného šlofíka. Neměla jsem to ráda.

„Faxoval jsem těm lidem několikrát. Slíbili, že udělají, co je v jejich silách. Ostatně vždycky si můžeme vzít taxík.“

„Taxíkáři jsou tu všichni blázni,“ dala se slyšet Helena. „K smrti nenávidí rusovlásky, protože si myslí, že jsou čarodějnice.“

„Ach, můj bože!“ hlesla Silka.

Konečně jsme se dočkali taxíku. Řidič to pálil jako šílenec a ani jsem se mu nedivila. Kdybych měla jako on denně vystávat fronty na pasažéry, zbláznila bych se taky. Zavezl nás přímo ke společnosti 10

Olympic Airlines. Na letišti jsme se všichni museli podělit o Silčina zavazadla. Nezacházela jsem s jejím kufrem právě šetrně. Buď ho měla narvaný makulaturou Cosmopolitanu, nebo s sebou táhla jedno či dvě videa. Proklestili jsme si cestu do budovy a bylo nám, jako když vstoupíme z vedra přímo do pece. Ještě stále po nás nikdo neplival. Když jsem na to Helenu upozornila, tvářila se dotčeně.

Letadlo na Mykonos startovalo za čtyřicet minut. Seděla jsem v letištní hale na zemi, protože všechna místa byla obsazená, a četla jsem svůj román ze soudní síně. Hlavní hrdina, advokát, právě zjistil, že žena, kterou obhajuje, nejenže skutečně spáchala vraždu, ale navíc ho ještě podvedla, když jí hájil před dvaceti lety – prostě trhák!

Mrkla jsem na tátu, který právě několikrát klepl do klá v esnice laptopu. Usmál se na mě. Oba jsme věděli, že na přecpaném letišti nic pořádného nenapíše.

Konečně jsme nastoupili do letadla. Byl to vrtulový dvoumotorák a jen jsem doufala, že ho vyrobili v USA. Před startem v něm bylo asi tisíc stupňů a nedalo se to snést. Potěšil mě jen pohled na Silku, která teatrálně omdlévala. Sotva se ale letadlo odlepilo od země, začala fungovat klimatizace. Seděla jsem vzadu vedle Heleny, která se dívala z okna.

„Vždycky jsem si přála najmout si plachetnici a plout s ní od ostrova k ostrovu. To by byl rajský život!“ řekla náhle.

„Je to opravdu lákavé,“ připustila jsem. „No – snad jednou – až se naučíme plachtit –“

„V téhle ostrovní oblasti opravdu není lehké plachtit. Mají tu takový zvláštní vítr, říkají mu meltémi. Pluješ v klidné vodě a najednou máš kolem sebe vlnobití. Myslím, že tu meltémi aspoň jednou nebo dvakrát zažijeme.“

Za půl hodiny jsme byli na Mykonu. Z letadla do budovy jsme šli pěšky. Bylo to malé letiště, ale zato nebylo přecpané lidmi. Okolní terén byl skalnatý a pahorkovitý. Tenhle první dojem udržuje turisty v mylném domnění, že všechny ostrovy jsou takové. Nevím proč, ale mně se tenhle vyprahlý prostor okamžitě zalíbil. Athény sice nebyly zdaleka tak hrozné, jak je Helena líčila, ale zdálo se mi, že nad nimi visí cosi těžkopádného a strnulého. Tady to bylo úplně jiné. Vzduch jako by vyzařoval život, pohodu a vyzýval k dobrodružstvím.

11

Podvědomě jsem cítila, že jsem se octla na důležité životní křižovatce a že tenhle výlet navždycky ovlivní mou další existenci.

Očekával nás úslužný pán, honosící se jménem Chris Politopulos.

Domnívala jsem se, že je to zaměstnanec hotelu, později se však ukázalo, že je jeho majitelem i ředitelem v jedné osobě. Měl tvář, na jakou se nezapomíná. Na výrazných rtech seděl hřejivý úsměv, zato oči byly bezvýrazné a studené. Kromě toho najedno z nich úctyhodně šilhal. Díval se současné na nás i na hromadu našich zavazadel.

„Vítejte na Mykonu,“ pozdravil nás těžkopádnou angličtinou.

„Bude se vám tu líbit. Ale tolik oblečení“ – ukázal na horu kufrů –

„tu určitě nebudete potřebovat. Zde je v tuto roční dobu veliké teplo.“

„Mám u sebe taky fůru otcových věcí,“ pošeptala mi Silka

omluvně.

„Máme pokoje s výhledem na moře?“ zeptala se Helena.

„Jeden z pokojů ji má,“ odpověděl pan Politopulos.

Pohlédly jsme s Helenou na sebe a bylo nám okamžitě jasné, který pokoj dostaneme my dvě. Heleniny rodiče jí zaplatili cestu, ale pobyt jí hradil můj táta. Společná cesta s kamarádkou měl být pro mě dárek.

Naložili jsme se do stejšnu pana Politopula a zamířili k hotelu.

Mykonos není velký, jen okolo deseti mil v průměru, a brzy jsme zajeli do předměstí Hóry, hlavního města ostrova. Náš hostitel nás velmi stručně seznámil s historií. Před Kristem se tu vystřídali Egypťané, Féničané, Kréťané a Iónové. Později ovládli ostrov Turci, byl také cílem mnoha pirátských nájezdů. Počet původních obyvatel nejprve rychle vzrůstal, pak ale poklesl následkem válek, jejichž iniciátoři přicházeli ze všech možných stran. To, co t u vidíme dnes, vzniklo až v poslední době následkem rozvoje turistiky, který začal v padesátých letech. Pan Politopulos byl přesvědčen, že Mykonos je ideálním místem pro společenský život. Byl to lokální patriot.

Narodil se tu a celý život odsud nevytáhl paty.

Minuli jsme oklikou střed města a zabočili jsme na jih k hotelu.

Tam jsem se teprve pořádně podívala na moře a rázem jsem propadla jeho kráse. Bylo skutečně azurově modré, v barvě, jakou byste v Kalifornii marně hledali a omývalo nádhernou písčitou pláž, posetou 12

hnědými, výstavními těly. Mé bystré oko zachytilo i několik nezahalených mužských vnad. Jestli tu příroda bude takhle štědrá, do konce prázdnin si vykroutím krk.

Helena ukázala na další ostrov, vzdálený asi pět mil. „To je Délos.

Nejposvátnější ostrov v Egejském moři.“

„Proč je posvátný?“

„Protože je to rodiště Apollóna a jeho sestry Artemidy.“

Zadívala jsem se na ostrov, ale musela jsem na chvíli zavřít oči.

Slunce mě oslepovalo. V tom okamžiku se mi obnovil pocit, který jsem měla v letadle. Že přijíždím domů, že to tu všechno důvěrně znám a že jsem tu už někdy musela být. Zavrhla jsem ten nesmysl a nahlas řekla:

„Ráda bych se tam co nejdřív podívala.“

„Pojedeme tam hned zítra,“ ujistila mě Helena a pátravě na mě pohlédla.

Hotel byl prostý, s bílými zdmi, aby odolával slunečním náporům, ale velmi výhodně umístěný. Byl v těsném sousedství pláže a zároveň odsud nebylo daleko do města, kam se večer chodilo za zábavou. Pan Politopulos nás uvedl dovnitř, ukázal nám naše pokoje a pomohl nám se zavazadly. Navíc přidal varování, abychom dávali pozor na okna a na dveře, když se zvedne vítr.

„Minulý týden tu jeden host dostal oknem do hlavy a museli mu ji v nemocnici sešívat. Když se bohové radují, dokáže meltémi foukat pěkně ostře.“

„Bohové,“ zamumlala jsem. „Vy je tu stále ještě uctíváte?“

Pan Politopulos se usmál a zabodl mi jedno oko do tváře a druhé do sandálů. „Neuctíváme je, ale mnozí tu věří v jejich existenci.“

Náš pokoj byl v přízemí, s vyhlídkou do zahrady a na roh bazénu, kde se slunilo mnoho nahých žen. Byla tu úzká manželská postel a vana v koupelně byla zřejmě projektovaná pro trpaslíky. Moc nám to nevadilo, protože jsme věděly, že tu asi příliš mnoho času

nestrávíme.

„Jsi unavená?“ zeptala jsem se Heleny, která mžourala očima.

„Trochu. Ale i kdybych teď usnula, tak si nezvyknu na časový posun.“ Vzala můj laciný kufr a hodila ho do kouta. Její rodiče jí nedali mnoho peněz, ale když uvážíme, že jejich jedináček j e v 13

Řecku už podruhé, museli se asi dost vydat. Přáli si, aby Helena byla šťastná a měli k tomu vážné důvody. Ani můj táta na tom teď není finančně nejlíp. Jestli se mu nepodaří co nejdřív něco prodat, pocítíme to všichni.

„Chceš se pocourat po městě?“ navrhla jsem.

„Nechrne to na večer, až se tam začne něco dít. Půjdeme si radši zaplavat. Na druhé straně ostrova jsou krásné pláže Agrari a Ráj.“

Protočila oči. „A je tam spousta naháčů.“

„Jak se tam dostaneme? Autobusem?“

„To by sice šlo, ale není to nic pro nás. Nejlepší je tu j ezdit na motorce. Můžeme si je na předměstí najmout. Stojí to necelých patnáct dolarů na den. Už jsi někdy na motorce jezdila?“

„Ne, ale jsem šikula. Po cestě k hotelu jsem viděla fůru motorkářů a myslím, že to nic není.“

„Musíš se hlavně naučit řadit. Tady je ježdění dost nebezpečné a navíc se tu nenosí helmy.“

„Cos dokázala ty, to zmáknu taky.“

Helenu to očividně pobavilo. „Uvidíme,“ řekla se smíchem.

Převlékly jsme si šortky a trička a šly se rozloučit s tátou a Silkou, kteří už napůl spali. Do Hóry nám to netrvalo pěšky ani deset minut.

Kráčely jsme po zvrásněném asfaltu podél hezké pláže. Stále ještě jsem se podivovala čistotě vody, ale Helena tvrdila, že to nic není proti tomu, co uvidím na druhé straně.

Domy, kolem nichž jsme procházely, byly všechny bílé a zářily v slunci. Z balónů visely pelargonie a bazalky. Jak jsme přicházely k městu, mezery mezi domy se úžily, až nakonec fasády splynuly a vytvořily rovnou, dlážděnou ulici.

Na okraji městského středu se Helena zastavila u půjčovny

motocyklů. Chovala se tu jako doma, zřejmě tu už loni byla.

Příjemná mladá Řekyně nám pomohla vybrat motorky – nové hondy

– a předvedla nám obsluhu. Chvíli sugestivně kopala nohou ve vzduchu, aby nám názorně ukázala řazení rychlostí. Vypadalo to jako nic, ale Helena tvrdila, že to chce praxi.

„Počkej, až pojedeš do kopce!“ strašila mě. „To si užiješ.“

Její proroctví se splnilo dřív, než jsem čekala. Řekyně nás upozornila, že nádrže jsou skoro prázdné, a tak nezbývalo, než ihned 14

zajet k pumpě. Ta byla ovšem na vysokém kopci přímo nad

půjčovnou. Dokud nezačalo prudké stoupání, jelo se mi dobře. Pak nastaly potíže. Začala jsem ztrácet rychlost. Myslela jsem, že už tam dávno mám jedničku, ale zřejmě tam nebyla. Helena mi začala mizet v dálce a ostatní vozy a motorky mě kvapem předjížděly. Motocykl se začal zahlcovat, jel stále pomaleji a bylo těžké držet rovnováhu.

Pak škytl a zastavil se. Spustila jsem nohy a zabořila sandály do asfaltu. Stroj se pokoušel rozjet se pozadu z kopce.

„Doprčic,“ ulevila jsem si.

Snažila jsem se ze všeho nejdřív zařadit jedničku, ale zjistila jsem, že tam mám trojku. Spletla jsem si systém. Nártem se rychlosti zvyšovaly, patou snižovaly. Nakonec jsem našla místo, o kterém jsem se domnívala, že je to neutrál, a sešlápla jsem startovací pedál.

Asi ne moc silně, protože se nic nestalo. Nadechla jsem se a znova sešlápla, plnou silou. Motor naskočil. Vida! Je to jen věc cviku.

Celý zbytek cesty jsem už dojela na jedničku. Nechtěla jsem riskovat. Helena na mě čekala před pumpou a šklebila se.

„Nějaké potíže?“

„Vůbec ne.“ Zastavila jsem a spustila nohy na zem. Už jsem se cestou uklidnila a bylo mi dobře.

Helena kývla směrem k pumpě. „Plná nádrž nám klidně vystačí na tři dny. Říkám ti, že pokud zrovna netřískáš hlavou o chodník, jsou tady motorky pro osobní dopravu nejlepší.“

Natankovaly jsme a vyrazily na cestu. Helena vybrala pláž Ráj.

Silnice asi půl míle stoupala a poskytla nám překrásnou vyhlídku na celou západní část ostrova. Pak nám město za zády zmizelo a octly jsme se na druhé straně – dá-li se to tak říct. Siluety větrných mlýnů na vrcholcích hor připomínaly minulost. Byla tu spousta šedých skalisek, posázených na úbočích bílými kaplemi. Byly stavěny na skalních převisech a už předem svou polohou odrazovaly

návštěvníky, kteří by se k nim chtěli vypravit za větrného počasí.

Během jedné míle, kterou jsme tudy ujely, jsem těch chrámečků napočítala osm. Něco jsem o nich už vyčetla z Heleniných prospektů.

Stavěli je s oblibou úspěšní mořeplavci, kteří se chystali na dlouhou cestu a chtěli si předem zajistit přízeň bohů.

Cesta byla hrbolatá, s množstvím stoupání a klesání, ale už jsem si 15

připadala jako zkušený jezdec. Řazení rychlostí se po několika zkouškách vylepšilo, přece však Helena dostala málem šok, když jsem se kolem ní přehnala se řvoucím motorem rychlostí pětatřiceti mil za hodinu. Teplý vzduch a slunce příjemně laskaly obličej a nahé paže. Mezi skalami se objevilo modré moře a já se štěstím hlasitě rozesmála. Najednou jsem si uvědomila, že mám prázdniny a svět je můj.

O několik mil dále se náhle objevil potlučený dřevěný ukazatel s nápisem Ráj. Odbočily jsme z hlavní cesty doprava a Helena mě varovala, abych jela opatrně. Začaly jsme sjíždět po kamenité cestě k pláži. Měly jsme obě sluneční brýle, ale to nezabránilo slunci, zrcadlícímu se ve vodě, aby nás neoslepovalo. Byly okamžiky, kdy jsem si musela zakrýt oči. Těžko se dalo věřit, že je to totéž slunce, které svítí na Los Angeles. Snad je jiné tím, že je tu podle mytologie spojováno se samotným bohem Apollónem.

Zaparkovaly jsme, zamkly své stroje a capkaly k pobřeží. Byla tu krásná písečná pláž, obklopená skalisky a omývaná průzračnou modrou vodou. Vlny tu nebyly, ale kdo by také o ně stál? Vodní hladina nádherně měnila barvy podle hloubky. Písek byl lehčí než v Kalifornii, ale zrnitější. A konečně – byli tu lidé. Zdálo se mi, že jsou všichni neuvěřitelně krásní a sotva polovina jich měla plavky.

Nadšeně jsem se dívala. Kdo by také odolal! Ještě nikdy jsem neměla před očima tolik nádherných mladých kluků. Přiznám se bez mučení, že v tomhle prostředí úplně vybledla i vzpomínka na Ralphyho.

„Tady jsme měly vyrůst,“ zašeptala Helena okouzleně.

„Měly bychom se vykašlat na kolej a přestěhovat se sem,“ dodala jsem.

„Aspoň vidíš, proč jsem sem chtěla znova.“

„Divím se, žes odsud vůbec odjela.“

Připravily jsme si osušky, které jsme vzaly z hotelu. Neměly jsme ale potápěčské zařízení a chyběla nám i ochrana proti slunci. Já jsem začala chodit na pláž hned po skončení školy a byla jsem už pěkně opálená. Ať ležím na slunci sebedéle, nikdy se nespálím. Zato Helena měla s opalováním problém. Většinou se před sluncem

musela ukrývat. Proto jsme v malém krámku koupily pro ni sluneční štítek a navíc nám tam doporučili jiný krámek na druhém konci 16

pláže, kde půjčují masky, ploutve a dýchací trubice.

Zničehonic ale Helena přestala toužit po vodě, prohlásila, že se jde napít a dovedla mě k malému baru s taškovou střechou

choulícímu se pod skálou.

„Posledně tu pracoval takovej prima kluk z Anglie a říkal, že tu bude příští rok zas,“ vysvětlila.

„To je ten důvod, proč jsme právě na téhle pláži?“

„Vždyť je tu pěkně, ne?“

„Jo, je mi to jasný.“

„Jmenuje se Tom Brine. Několikrát jsme to spolu táhli.“ Pak připojila zcela zbytečně: „Líbil se mi.“

„Třeba má i nějakého kamaráda?“ řekla jsem s nadějí v hlase.

Nestála jsem sice o milostný prázdninový románek za každou cenu, ale bylo by pošetilé nevyhledávat k němu příležitosti.

Bar byl natřískaný a po Tomovi ani stopy. Helena si objednala pivo a po krátkém rozmýšlení i já. Nikdy moc nepiju, ani na večírcích, protože mě pak druhý den šíleně bolí hlava. Kromě toho jsem musela hlídat Helenu. Když se dá do pití, neví, kdy přestat.

Obrátily jsme se k baru zády, srkaly pivo a těšily se vyhlídkou.

„Třeba tu letos opravdu je a má dnes volno,“ napadlo mě.

„Já přece nemyslela, že ho tu najdu,“ zalhala Helena.

„Jaký je?“

„Je s ním psina, je elegantní –“ Pak, asi při vzpomínce na naši společnou epizodu s Ralphem, dodala: „Určitě by se ti taky líbil.“

„Byl milý?“

„Kdo měl být milý?“ ozvalo se náhle za námi.

Jako na povel jsme se ohlédly a Helenina ústa se roztáhla od zářivého úsměvu. Už jsem se nemusela na nic vyptávat. Tom Brine byl opravdu miláček. Měl bledou tvář, typickou pro mnoho

Angličanů. Vypadal se svýma zelenýma očima a rozcuchanými

vlasy, kterým slunce propůjčovalo barvu písku, tak trochu jako nadějný vědec. Byl hubený, ale pěkně urostlý a držel se nápadně vzpřímeně, jako by stál v pozoru. Mohl být asi šest stop vysoký, možná o něco víc a zřejmě byl o několik let starší než my.

„Tome, ty se na mě ještě pamatuješ?“ zářila Helena.

Podrbal se na hlavě. „Ty jsi Američanka, že?“

17

Helena byla zklamaná. Každý plavčík by na první pohled poznal, že jsme Američanky.

„Tys tu loni byla?“ vyzvídal Tom.

„Jo,“ řekla Helena otráveně.

Tom se lehce usmál. „Nebylas to ty, co nabořila toho zatracenýho Taliána a pak jste se tu v tom největším vedru milovali?“

Helena mu dala přátelskou herdu. „Pacholku! Tahle holka, kterou myslíš, tu byla už od začátku sezóny, ještě přede mnou. Určitě se musíš na mě pamatovat. Copak nemáš radost, že mě vidíš?“

Tom luskl prsty. „Už vím, ty jsi Melon!“

„Helena!“

Tom byl náhle doma. Rázem se mu vybavila jakási vzpomínka a zdálo se, že ho potěšila. „Samozřejmě, Helena! Jednou jsme si spolu vyšli –“

„Dvakrát.“ Helena se opřela oběma lokty o pult. Už dávno jsem ji neviděla tak rozčilenou. „Pěkně ses tenkrát utrhl ze řetězu.“

„Byl jsem při smyslech?“

„Většinou,“ připustila Helena. „A jak ses vlastně celou dobu měl, Tome? Ne – počkej – tohle je má přítelkyně Josie, seznamte se. To je Tom, z Anglie.“

Tom mi rychle potřásl rukou a zevrubně si mě prohlédl. Bylo to nenápadné, prozradily ho jen oči. S nadšením jsem ho poslouchala, když mluvil. Anglický přízvuk jsem vždycky pokládala za

kulturnější.

„Josie,“ řekl mi, „ty jsi určitě z Kalifornie a taky umíš italsky.“

„Z italštiny znám jen samá nevhodná slova.“

Zasmál se a pokynul k mé láhvi. „Jak jsi na tom s pitím? Chutná?“

Dala jsem si lok a pokývla hlavou. „Dobrý.“

„Hej,“ ozvala se Helena. „Jsem tu na týden. Kdy ti končí služba?“

„Až zapadne slunce,“ odpověděl. Při hovoru s námi pilně utíral sklenice. Měl velké ruce a obratné prsty. „Pak jsem dámám k službám.“

„Nevím, jestli bys nás zvládl obě,“ řekla Helena s trochu

křečovitým úsměvem. „Nemáš tu náhodou nějakého kamaráda pro Josii? Právě se totiž vzpamatovává po srdeční havárii.“

„Už jsem na to úplně zapomněla,“ zabručela jsem. Nevěděla jsem, 18

jestli narážela na Ralpha, nebo prostě jen tak žvaní.

„Byl by tu Pascal,“ nabídl Tom. „Pamatuješ se ještě na něho?

Pořízek? Francouz?“

„Ne, nepamatuju se.“

„Možná, že jsi s ním ani nemluvila. Jeho angličtina je totiž za všechny prachy. Ale“ – pohlédl na mě – „dámy ho mají rády.“

„Dámy mohou mít jiný vkus než já,“ namítla jsem. Tom se s

Helenou domlouvali, kdy a kde se večer se j deme. Bylo mi horko z jízdy na slunci a toužila jsem co nejdříve vlézt do vody. Ale – jsem asi podlá kamarádka! – bylo mi v Tomově společnosti dobře a strašně se mi líbil. Byl prostě skvělý – jako ostatně ze začátku všichni.

Rozloučily jsme se s Tomem a šly si půjčit potápěčskou výbavu.

Helena byla cestou zvědavá, co si o Tomovi myslím.

„Je fajn,“ řekla jsem. „Doufám, že jeho kamarád bude taky takový. Ale Francouz a nadto neumí anglicky – co to vlastně na mě šijete za boudu?“

„Neboj se, bude aspoň dobrá zábava,“ uklidňovala mě Helena.

Potápěčská výbava byla pěkně drahá: osm dolarů za den. Půjčily jsme si dvě na tři dny. Tentokrát vytáhla kreditní kartu Helena. Když jsme si najímaly motorky, platila jsem já. Později si spočítáme, co kdo komu dluží. Obě jsme na krejcar nekoukaly.

Voda byla teplá, čistá a modrá. Nemohu ani vylíčit, jak jsem byla nadšená. V potápěcích maskách jsme nejdřív dopluly k zakotveným plachetnicím a odtud jsme se pustily k molu. Okouzlovalo mě, že jsem ještě v hloubce padesáti stop zcela jasně viděla ryby, hledající potravu v řasách, vyrůstajících z písečného dna. Korály tu nikde nebyly, zato se tu třpytilo mnoho krásných kamenů. Chvíli jsem byla přesvědčená, že někde v té kráse najdu zapomenutý poklad. Naštěstí se ten sen velmi brzy rozplynul.

Ryby v okolí mi připomínaly, že je třeba mít se na pozoru a že snění se nevyplácí.

Potápěly jsme se skoro hodinu, když jsem náhle pocítila bolest v prsou. Začala uprostřed hrudi a vystřelovala s vé šípy do žeber.

Vyděsila jsem se, i když jsem ji vlastně mohla čekat. Už jsem ji mnohokrát zažila. Před deseti měsíci, na konci minulého léta, jsem se 19

těžce potýkala se zánětem osrdečníku. Může se projevovat různě silně. Se mnou to tehdy vypadalo dost nahnutě. Poležela jsem si tři neděle v nemocnici, z toho deset dní na intenzívní péči. Choroba propukla neuvěřitelně rychle a to zpočátku lékaře mátlo. Zatím co mě vyšetřovali, neměla jsem k smrti daleko. Měla jsem vysokou horečku a trávila jsem dny v jakémsi nevědomém polospánku, kdy jsem nevnímala nic než ostrou bolest při každém nadechnutí.

Tím více jsem se radovala, když choroba odešla. On totiž člověk, který unikne smrti, úplně jinak oceňuje život. Věci, které jsem předtím považovala za samozřejmé, jako například chodit do školy nebo jíst zmrzlinu, dostaly pro mě zvláštní, nový význam. Začala jsem daleko vážněji uvažovat o své budoucnosti a věnovala jsem mnohem více času učení. To se také nakonec projevilo na klasifikaci v posledním ročníku. Měla jsem skoro samá áčka.

Doktoři usoudili, že jsem z toho vyvázla celkem dobře, bez

trvalých následků na srdci, ale zároveň mě varovali, abych se šetřila, protože rekonvalescence bude trvat dlouho. Měli pravdu. Ještě teď, po deseti měsících, se často necítím dobře.

Teď mě bolesti přepadly znova, v okamžiku, kdy jsem byla čtvrt míle od pobřeží. Chtěla jsem vylézt na skalisko, které bylo celkem na dosah a trochu si odpočinout, ale bránilo mi vlnobití a kluzký povrch skály. Nebylo čeho se zachytit. Helena v té chvíli obeplouvala nějakou jachtu, vzdálenou asi padesát yardů. Chtěla jsem na ni zavolat, ale p ak jsem to vzdala. Za prvé bych při svých potížích s dýcháním nevydala hlas, za druhé se mi příčilo ukázat se před Helenou jako padavka. Byly jsme sice celý život nejlepší kamarádky, ale – snad to bylo následkem přestálé nemoci – začala jsem s ní soupeřit a toužila jsem se před ní ukazovat jen v nejlepším světle.

Snažila jsem se plavat pomalu ke břehu. Jak jsou vzdálenosti relativní! Ještě před chvílí jsem myslela, že mám k pobřeží jen pár metrů, teď se mi zdálo, že je na míle daleko. Rozhodla jsem se neplavat příliš rychle a dýchat pomalu a zhluboka. Zpočátku ta taktika vycházela. Byla jsem už na půli cesty a stále to ještě šlo. A pak se to stalo. Nová vlna bolesti mi projela hrudníkem a svaly nohou strnuly v křeči. Příliš jsem je namáhala a šetřila si ruce, protože každý potápěč přece ví, že ploutve zmohou mnohem víc, než 20

celá práce paží. Propadla jsem panice. Přece se tu neutopím hned první den prázdnin a ještě k tomu před tou spoustou lidí na pláži!

Myšlenka na utonutí mi zatemnila zdravý rozum. Začala jsem zuřivě pracovat rukama, abych se co nejdříve dostala ke břehu.

To bylo to nejhorší, co jsem mohla udělat. Za minutu jsem byla úplně vyčerpaná a lapala jsem po vzduchu. Zvedla jsem hlavu nad hladinu a vyvlékla z úst dýchací trubici. Další chyba! Kdybych si ji nechala, mohla jsem chvíli s hlavou dolů bez hnutí odpočívat na vodě. Ale byla jsem v tom okamžiku posedlá jedinou myšlenkou –

dostat se na břeh.

Náhle se mi nabrala do úst voda a já se rozkašlala. Teď by mi byla Helenina pomoc dobrá. Zoufale jsem toužila po komkoli, kdo by se mě ujal, i kdyby to měl být třeba Saddám Husajn. Byla jsem ale na konci pláže a jediný plavčík měl své stanoviště uprostřed. Jeho práce tu spočívala v tom, že buď sledoval půvaby nahých žen, nebo spal.

Ani jsem se neohlédla, jestli je Helena někde poblíž. Zdálo se mi, že jakmile ztratím pláž na vteřinu z očí, vzdálí se mi.

S hlavou nad vodou se mi plavalo velmi špatně, ale vůbec mě nenapadlo nasadit si znova trubici. Bolest v prsou narůstala. Byla horká, jako by mě uvnitř někdo pálil svíčkou. Tušila jsem, že za chvíli dojde k infarktu. Vybavila se mi nemocnice. Vůně čistého alkoholu a dezinfekčních prostředků, pípání monitorů na intenzívní péči. Bylo to jediné, co jsem slyšela, když jsem se pomalu

probouzela z horečného snu. Byl to zvláštní puls, určený pouze uším, tlukot srdce bez krve. Píp – píp – píp – žiješ, děvenko! A pak se na krátký okamžik všechno rázem propadlo a nastalo ticho.

Cítila jsem, že někam klesám. Nebylo nic, jen vítr tiše hvízdal v jakémsi ohromném prázdném prostoru. Pípání utichlo nadobro.

„Josie!“ řekl nějaký hlas.

Silná ruka mi podpírala hlavu.

Zamrkala jsem – musela jsem asi mít zavřené oči – a vydechla:

„Pane bože!“

Byl to Tom. Měl ještě na sobě pracovní košili. Nelámala jsem si hlavu, jak se ke mně dostal. Plaval vedle mě, podpíral mě v pase a přidržoval mi hlavu nad vodou. Pobřeží bylo ještě hodně daleko.

„Odpočiň si, Josie, já tě udržím. Nedělej nic a nech to na mně.“

21

„Vždyť mi nic není,“ kuckala jsem.

„Víš pendrek.“

O pár minut pozděj i jsme se dostali na mělčinu. Tom mi pomohl sundat ploutve a vzal mi masku s trubicí. Podržel mě za rameno, když jsem pajdala na břeh. Svalila jsem se do písku a děkovala bohu, že zas mohu popadnout dech. Infarkt se nekonal – sláva! Bolesti v prsou váhavě odcházely. Za pět minut mi bylo celkem dobře, byla jsem jen pořádně otřesená. Pak vyběhla z vody Helena a společně s Tomem na mě civěli.

„Co se ti stalo?“

„Nic.“

„Myslím, že dostala křeč,“ poznamenal Tom.

„A tys ji šel zachránit?“ vyjevila se Helena.

Tom pokrčil rameny. „Sledoval jsem vás od baru a zdálo se mi, že s Josií není něco v pořádku.“

„Proč jsi nezavolala na mě?“ naléhala Helena.

„Byla jsem jen trochu unavená,“ o d s e k l a j s e m . „Žádného zachránce jsem nepotřebovala.“

Helena si ke mně klekla a vzala mě za ruku. „Víš,“ řekla Tomovi,

„Josie byla loni těžce nemocná. Snadno se jí teď stane, že něco přepískne. Má slabé srdce –“

Bylo mi, jako by mě urážela. Vykouzlila jsem úsměv a setřásla Heleninu ruku.

„Nemám slabé srdce,“ přerušila jsem ji hněvivě. „Přestaň mě už jednou považovat za invalidu!“ Pohlédla jsem na Toma. „Byla jsem v pořádku, jsem v pořádku a budu v pořádku. Ale stejně ti děkuju, že ses objevil.“

Tom krátce přikývl. Pochopil, že z toho nechci dělat aféru.

„Měl bych se vrátit do práce. Jako plavčíka mě tu neplatí.“

„Díky, Tome, žes mi zachránil kamarádku,“ řekla Helena a

pohladila ho po hrudi. Byla v tom provokativní sladkost i vážnost.

„Panebože,“ povzdechla jsem si otráveně.

„Nic se nestalo,“ usmál se Tom.

„Trocha zdravé koupele mi

neuškodila.“

„Takže – uvidíme se večer,“ řekla Helena. Postavila se na špičky a políbila Toma na tvář. Tom pokynul hlavou a odcházel. Helena si 22

znova klekla ke mně.

„Opravdu ti nic není?“

„Ne.“ Posadila jsem se.

„Co se vlastně stalo?“

„Nic.“

„Proč jsi aspoň trochu nenafilmovala, že jsi Tomovi vděčná za záchranu?“

„Žádnou jsem nepotřebovala,“ vyjel a j s e m . Pak jsem se vzpamatovala a dodala klidněji: „Byla jsem prostě najednou unavená a vůbec netoužím po tom, aby se to dál rozmazávalo.“

Helena kývla a trochu pátravě se na mě zahleděla. „Ty se vytočíš celkem snadno, že?“

Změřila jsem si ji: „To ty taky, Heleno. Hlavně o tom nemluv před tátou, zbytečně by si dělal starosti.“

„Jo, je mi to úplně jasné.“

Vstala jsem. „Tak, a teď pojďme rychle vypadnout. Nenechám se tu přece od všech těch lidí očumovat.“

23

II.

Když jsem se probudila, už se smrákalo. Po návratu z pláže jsem si šla lehnout. Chtěla jsem si jen na chvilku odpočinout. Ani Helena, ani já jsme tu nehodlaly marnit čas. Netoužily jsme prospat dny a probdít noci. Nevím, jak se to povedlo Heleně, ale já jsem zklamala na celé čáře. Když jsem se podívala na hodinky, zjistila jsem, že jsem čtyři hodiny prospala! Zvyknout si na jiné časové pásmo nebude asi tak snadné. Ale aspoň mi zase bylo dobře a nic mě nebolelo.

Oblékla jsem si džíny a žlutou blůzu a šla jsem hledat ostatní.

Nešla jsem rovnou k tátovi do pokoje. Prošla jsem nejdříve malé korzo před hotelem, kde byl bar a bistro. První, koho jsem zahlédla, byla Silka. Sledovala v televizi nějaký idiotský program a popíjela přitom Bloody Mary. To je celá ona, pomyslela jsem si. Jede až do Řecka, aby se tu koukala na pitominy!

„Kde je táta?“ zeptala jsem se.

„Nahoře v pokoji. Něco tam píše,“ zahučela. Měla na sobě fialový kožený komplet a nánosy líčidel. S blížícím se večerem se sice trochu ochladilo, ale obléct se do kůže…! Způsobem, který pokládala za elegantní, upíjela ze své sklenice a sledovala svět zamlženýma očima. Bylo jasné, že už těch Krvavých Mařenek vypila víc.

„Co jsi celý den dělala?“ zeptala jsem se.

„Šla jsem se projít po pláži.“

„Do vody jsi nešla?“

„Je studená.“

„Do háje, vždyť má skoro osmdesát Fahrenheita!“

„Neklej!“

„Cože?!“

24

„Neklej. Dívka tvého věku si má dávat pozor na hubu.“

Podrážděně jsem zafrkala. „A dívka tvého věku by si měla dávat pozor na játra!“

Silka se zachichotala. Kdyby pila svou první sklenici, byla by se urazila. „Ty mě moc nemiluješ, že Josie?“

„Nevím, co je na tobě k milování,“ odsekla jsem.

Silka se opřela a položila si natažené nohy na protější křeslo.

„Něco by se našlo. Já přece nejsem špatná ženská. Jsem hezká. Mám talent. Obšťastňuju ti tátu –“

„Vůbec ho neobšťastňuješ. Rozptyluješ ho.“

„V dnešním světě znamenají přece tahle dvě slova totéž.“

Posadila jsem se k ní. „Ve tvém světě jsou to snad synonyma, ale jinak ne. Táta je tvůrce, kdežto ty jsi vypočítavá nula. S tátou jsi pro to, co má, a pro to, co pro tebe může udělat. Musím tě ale varovat.

Spát se scenáristou ti filmovou kariéru nezaručí. Ten stojí na totemu božstev hodně nízko, až pod režisérem, produkčním, ředitelem studia a filmovými hvězdami. Z tebe nikdy hvězda nebude, Silko.

Zajištěnou budoucnost ti táta taky nezaručí. Nikdy si tě nevezme.

Můžeš ho sice chvíli vodit za nos, ale on ti na to stejně nakonec neskočí. Vy dva spolu nemáte nic společného.“

Nevěřícně vykulila oči a pak zamumlala do sklenice. „Jseš si tím nějak moc jistá, parchantě sprostej!“

Popadla jsem ji za ruku se sklenicí a pevněji podržela, aby se nemohla napít. Nebyla schopná se bránit, protože by si polila vínem šaty a já ji najednou viděla, jaká opravdu je – hloupá husa, která žije v pomyslném světě vlastní slávy a dokonce si po večerech připravuje řeč, kterou pronese při převzetí Oscara!

Náhle jsem se zastyděla a pustila jsem jí ruku.

„Promiň,“ řekla jsem. „Nemusela bych se do tebe navážet zrovna o dovolené.“

„Slyšela jsem, že ses málem utopila,“ navázala Silka s takovou samozřejmostí, jako bychom právě o tom celou dobu hovořily.

Vstala jsem. Zatracená Helena! Slíbila přece, že to nikomu

neřekne! „Ani ne. To jsem si jen zařídila, aby mě přišel zachránit jeden krásnej kluk.“

Silka pokývla hlavou. „Vida, to je nápad! Budu to muset taky 25

jednou zkusit – až se naučím plavat.“

Tátu jsem našla na balkóně jeho pokoje s nerozlučným laptopem před sebou. Seděl v křesle, díval se na moře a otočil se teprve při mém příchodu. Neměl zamčeno a já jsem neklepala. Vítr zesílil a čeřil šedivou mořskou hladinu.

I nebe bylo tmavošedé, s úzkým ohnivě oranžovým pruhem na

obzoru. Na něm se odrážela tmavá silueta Délu, který teď vypadal jako pohádková říše, visící kdesi ve vzduchu. Zmeškala jsem západ slunce o půl hodiny. Táta ukázal na prázdné křeslo po svém boku a já se posadila.

„Před chvílí jsem venku potkala Silku,“ oznámila jsem.

„Jak se jí daří?“

„Pacient nepociťuje bolesti.“

Táta mávl rukou. „Nech ji být. Má dovolenou – ať se baví.“

„No – dobrá. Ale ty máš přece taky dovolenou. Proč ty se

nebavíš? Přece nemusíš psát hned první den po příjezdu?“ Zdálo se, že táta zesmutněl. Naklonila jsem se k němu a zašeptala jsem: „Ono to zase půjde, uvidíš!“

Zadíval se melancholicky do vln. „S nápady je to zvláštní. Když jsou, nevíš, odkud se vzaly. Když nejsou, nevíš, kam se poděly. Jako by celý příběh existoval jen v jediném krátkém okamžiku. Když ho rychle nenapíšeš, nebo nesvěříš někomu jinému, zmizí beze stopy.“

Povzdechl si. „Někdy se mi zdá, Josie, že nedovedu žít v tom pravém čase svého příběhu. Buď mám zpoždění, nebo předbíhám. Nejsem schopen najít ten okamžik, kdy vidím děj vcelku.“ Pokrčil rameny.

„Prostě mi to nemyslí a nevím, co s tím mám dělat.“

„Jak jsi vlastně daleko?“ zeptala jsem se. „Něco jsi mi už sice říkal, ale to byly epizody. Nechceš mi to vyprávět od začátku?“

Váhal. „Víš – není větší ostuda, než když někdo předstírá, že píše scénář a pak se ukáže, že se nedostal dál, než k otevření problému.“

„Já vím.“

„Vím, že víš. Proto jsi také jediná, s kým o tom mohu mluvit.“

Nešťastně se usmál. „Tak dobrá. Celé se to jmenuje Poslední spojení a je to utopistický thriller. Má se odehrávat asi tak za pět set let. Za tu dobu se už lidstvo rozšířilo po galaxiích a obývá stovky planet, kroužících okolo nespočetných hvězd. Toto lidstvo už dva roky vede 26

válku s podobným živočišným druhem, kterému říkají Vetřelci. Jsou lidem příbuzní, ale nevypadají jako my. Země je už v této době zničená.“

„Promiň, tati,“ skočila jsem mu do řeči.

„Proč by měla být

zničená?“

Pokrčil rameny. „Když mě ten příběh poprvé napadl, vycházel jsem z toho. Chtěl jsem jasný důvod, proč musí lidstvo s Vetřelci tak urputně bojovat: Buď bude nepřítel zničen, nebo bude lidstvo vyhlazeno. Bohužel, lidé stále prohrávají. Tady přichází dobré místo k uvedení hlavního hrdiny.

Jmenuje se David Herrick a je jedním z vesmírných pilotů

Systému – to je název pro celou válčící stranu lidí. Většina útoků je prováděna malými jednomístnými vesmírnými stroji. Opírám se o teorii, že naše budoucí útočné zbraně budou jednou silnější než obranné. Proto mohou být i malé a nenápadné a přitom způsobí stejnou destrukci jako obrovské vesmírné koráby. Navíc snadněji proniknou a hůř se dají zaměřit. Raději tedy nasazuji do bojů tisíce jednomístných strojů, než jeden obrovský. Je ti to jasné?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila jsem. „Je to logické. Pokračuj.“

„David Herrick je jeden z nejlepších pilotů Systému.

Má Všech pět pé, prostě to, čím se musí vyznačovat filmový

hrdina. Je ovšem pilotem a to znamená, že je prakticky odepsán.

Systém jich každý rok nejméně tisíc vycvičí a nejméně tisíc jich také ztratí. David je jedním z mála, kteří zatím boje přežili.

Film začíná okamžikem, kdy Davida zavolají jeho představení.

Poprvé se totiž Systému podařilo zajmout nepřátelskou

loď s

dvoučlennou posádkou. Mučením a propíráním mozku se konečně podaří jednoho z posádky zlomit. Je to žena. Druhý pilot, muž, v zajetí zemře. Od ženy se dovídají, kde se nachází mateřská planeta Vetřelců, která jim tvoří hlavní základnu. Samozřejmě je tento svět přísně střežen, ale generalita Systému věří, že při nasazení zajaté lodi i Vetřelkyně samé by bylo možno proniknout až do sluneční

soustavy té nepřátelské planety, případně až k ní samé. Pak by tam loď umístila bombu a sama by ještě včas stačila prchnout. Všichni tuší, že zničení mateřské základny nepřítele by ho naprosto vyřadilo z boje a byl by rázem konec války.

27

Systém určí Davida, aby tu výpravu podnikl. Je samozřejmě

nesmírně nebezpečná. Je velmi pravděpodobné, že bude zabit dříve, než se přiblíží k cíli. Je tu i možnost, že bude zajat a mučen. Ale David to nepokládá za pravděpodobné. Než by padl do zajetí, raději prý dobrovolně zemře. K domovu ho nic neváže – právě se dovídá, že ho opustila žena a odešla s jiným mužem.

Davidova žena se jmenuje Jessica. Setkáváme se s ní během děje ve vzpomínkových pasážích. Ty jsou nejdřív idylické. Zamilovaní David a Jessica kráčejí podél kanálů, jež mají barvu vína, pod čistým, hvězdným nebem. Později s ledujeme, jak negativně ovlivňuje zprvu šťastné manželství Davidova služba. Při každém jeho odletu se Jessica musí smiřovat s tím, že už ho nikdy neuvidí.

Ví, že je to jen otázka času, kdy bude zabit. Její láska k Davidovi prochází bolestnými zkouškami.

Tohle ovšem divák z počátku ještě neví. Ví jen, že David s

úkolem souhlasí, že Vetřelce vášnivě nenávidí a jeho jediným zájmem je pobít jich co nejvíce. Davidovi představení ho naučí zacházet s vetřeleckou lodí a pak ho seznámí se zajatou ženou.

Jmenuje se Vani a neskýtá právě vábný pohled. Je holohlavá, lebku má pokrytou různobarevnými výstupky a na rukách má spíš drápy než prsty, přesto ale má ženské znaky zachovány. Mluví hlasem, který konejší a uklidňuje. David ji od prvního pohledu nenávidí, utěšuje ho jen to, že ji bude moci využít proti jejímu vlastnímu národu.

Vani má teď v mozku lidmi implantované zařízení, které jí

vyvolává různé stupně bolesti. David může to zařízení ovládat a řídit tak její jednání. Dejme tomu, že se například přiblíží na hranici cizí sluneční soustavy. Potřebuje, aby mu Vani zajistila volný průlet a bolestí ji přinutí, aby to skutečně udělala. Žena je totiž po všech výsleších a mučení zcela nemyslícím tvorem, který reaguje pouze na bolest. David jí sice pohrdá, ale přesto je schopen vnímat ji jako trpící bytost.

Ti dva vystartují k domovské základně Vetřelců. David veze na palubě bombu velikosti asi basketbalového míče, ale naplněnou antihmotou, schopnou zničit celou planetu. Cesta k světu Vetřelců je velmi dlouhá. Aby se tam dostali, musí prakticky obletět celou oblast 28

galaxie. Loď je sice s chopná vyvinout rychlost světla, ale přesto trvá cesta mnoho měsíců. Většinu času oba prospí v hibernátorech.

Přitom David sní o své ženě a tady se odvíjejí vzpomínkové

sekvence, ukazující, jak se vztah manželů pozvolna rozpadal.

Když se nakonec probudí, jsou už blízko u cíle, ale musí ještě prolétnout ostře střeženým prostorem na hranici galaxie. Tady chci nasadit několik akčních scén. Vani se například pokouší provést Davida hlídkami, ale dosáhne jen toho, že strážci dostanou

podezření. Nakonec je David musí zničit, čímž vážně ohrozí celé své poslání. Přesto ale pokračuje dál.

Během společné cesty se také blíže seznámí s Vani a jeho nenávist k ní začíná pomalu mizet. Je příjemná, milejší než mnoho lidských žen, je tvorem, s kterým si může bez zábran popovídat o sobě a o Jessice. Poslouchá trpělivě a se zaujetím. Pak se ukáže, že ten muž, s nímž byla zajata a kterého umučili, byl její manžel. Davidovi je to líto, ale nakonec usoudí, že válka je válka. Nemá s Vani tak velký soucit, aby zapomněl, že její národ zničil Zemi. Vani to ostatně ani nepopírá.

J e t u ale něco, o čem nemůže s Davidem mluvit. Vždycky, když se k tomu odhodlá, přepadnou ji prudké bolesti, Ve svém implantátu v mozku má totiž zakódováno několik věcí, které nesmí prozradit.

Jednou z nich je skutečnost, že z téhle mise se už nikdo nevrátí. Je to podnik pro dobrovolné sebevrahy. David na to ostatně přijde brzy sám. Je přece logické, že si Systém přeje, aby bomba vybuchla ihned, jakmile se loď dostane do atmosféry planety. Jen v tom případě bude zaručen úspěch.

David si také logicky vydedukuje, proč si vybrali právě jeho. Je zkušený, odhodlaný, má rodinné problémy a je natolik noblesní, že nakonec pochopí, proč má být obětován.

Nemá to představeným ani příliš za zlé. Je mu jasné, že je jednou z příležitostí, jak zachránit lidstvo. Na druhé straně ho nijak netěší, že má zemřít. Teď se mu ještě nechce. Prohledá loď a najde bombu, vestavěnou do stěny – skutečnou bombu. Ta, kterou mu svěřili, aby ji svrhl, je atrapa.

David je přece jen chytřejší, než se jeho šéfové domnívali. Zajistí bombu a vymontuje ji ze stěny. Pak ji upraví tak, aby ji mohl odpálit 29

pouze on sám. Zatím se loď rychle blíží k cíli. Mateřská planeta Vetřelců už je na dohled.“

Tady se táta odmlčel a já netrpělivě čekala na pokračování. Ten příběh se mi líbil, přestože – jak už jsem řekla – jsem některé jeho části znala. Ale táta už nepromluvil.

„Až sem ses s tím dostal?“ zeptala jsem se.

„Jo. Dojemné, že?“

„Vůbec ne. Zaujalo mě to.“

„Díky. Vím, že mi jen tak nelichotíš. Mně samotnému se ten

začátek taky celkem líbí. Celý problém je ale v tom, že když už jednou nachytáš diváky na špek, musíš jim dát aspoň něco v ceně vstupenek, než je pustíš z kina domů. Já tu pracuji se všemi rekvizitami, které divácký utopický film potřebuje, ale nevím, o čem píšu. Nemá to hlavu ani patu.“

„Je to o válce – o boji o přežití mezi lidmi a Vetřelci.“

Táta potřásl hlavou. „To samozřejmě je, ale nic to nesděluje.

Chybí tomu poslání, hlavní myšlenka, důvod, proč se o tom vůbec vypráví. Vždyť mně samotnému ještě není jasné, jak se děj bude dál vyvíjet. Nevím, co David udělá, a ž se vrátí domů. Nevím, co se stane s Vani. A o Vetřelcích nemám jasnou představu. Vím jen, že zničili Zemi a to byl důvod k válce. To je jediný nesporný fakt, který mám.

Dokonce ani nevím, proč Davida opustila žena, přestože je to postava, do které se hluboce vžívám. Vím, že svého muže měla velmi ráda.“

„Nevzal sis pro ni jako vzor naši mámu?“ zeptala jsem se trochu nesměle.

Zaváhal. „Asi ne. Vani žije na velmi vzdálené planetě a vlastně už v budoucnosti. Snad jedině kdybys věřila na převtělování, mohla by být tvá matka.“

„Tak jsem to přece nemyslela.“

„Já vím,“ řekl táta měkce. Seděli jsme a dívali se do vln.

Oranžový obzor zešedivěl a obrysy Délu zčernaly. Vítr zesílil.

„Napadá tě něco?“ zeptal se nakonec táta.

Chvíli mi trvalo, než jsem odpověděla. Tušila jsem totiž, že celý ten příběh už znám. V tom jsme byli s tátou stejní. Oba jsme věřili, že příběhy se nevymýšlejí, ale objevují. A teď táta právě začal 30

objevovat jeden z nich – který se buď už stal, nebo se vyprávěl v jiné době a na jiném místě. I když ještě nedovedl charakterizovat své postavy, věděla jsem, že jsou skutečné. Určitě mu to nakonec vyjde, chce to jen svůj pravý čas.

„Pár nápadů bych měla,“ řekla jsem, „ale potřebovaly by ještě trochu dotáhnout. Počkáš, než si je přeberu?“

„Dej si klidně načas. Jak vidíš, dělám to taky.“

Zasmála jsem se a vstala z křesla. „K čemu taky spěchat? Pod mostem ještě nežijeme. Co budeš večer dělat?“

„Za chvíli půjdu se Silkou na večeři. Jo – než jsme se tu

zapovídali, zapomněl jsem ti říct, že tě Helena bude čeka t v restauraci U stolu. Je to ve městě. Máš jít hlavní ulicí, pak doprava v místě, kde se ulice rozvětvuje do vidlice. Říkala, že tam bude v deset.“ Podíval se na hodinky. „Což je za deset minut.“

„Však se Helena dočká.“ Ten popis cesty sice moc přesný nebyl, ale nějak se už doptám. „Chceš se pak někde společně setkat?“

Táta mi věnoval vědoucí pohled a usmál se. „Nemyslím, že byste stály o rodičovský dozor, až budete balit kluky.“ Pak zvážněl. „Slyšel jsem, že ses dnes pustila příliš daleko do moře a málem ses utopila.“

Zatracená Helena, pomyslela jsem si. Co neví, to nevyžvaní!

Mávla jsem rukou: „Nic to nebylo. Jen malá křeč. Nestálo to za řeč.“

„Srdíčko?“

„Ne. Pravá noha – od zadku dolů.“ Naklonila jsem se k tátovi a políbila ho na tvář. „Nedělej si o mě starosti. Nic mě nezabije. Já jsem totiž nesmrtelná.“

„Všichni rodiče by byli rádi, kdyby jejich děti byly nesmrtelné.

Bohužel tomu tak není. Příště moc neriskuj a dávej na sebe pozor.“

Zamířila jsem ke dveřím. „Dám,“ ujistila jsem ho. „Dobrou noc, uvidíme se zítra.“

„Dobrá. Snad něco společně vymyslíme.“

Vyhnula jsem se korzu, abych se znova nemusela setkat se Silkou.

Klíčky od hondy jsem sice měla v kapse, ale nechtělo se mi jet na ní do města. Helena mě varovala, že se lidé často motají v jízdní dráze, protože vozovka je na stejné úrovni jako chodníky. Nechtělo se mi pokoušet osud, věděla jsem předem, že se určitě něčeho napiju, a kdybych u dělala nějaký dopravní průšvih, měla by Helena zase o 31

čem klábosit. Město ostatně nebylo daleko, šla jsem tedy pěšky.

Silnice byla neosvětlená, ale měsíc dával světla dostatek. Kromě toho jsem jako kočka, vidím i ve tmě výborně. Kráčela jsem volně a vítr mi čechral vlasy. Město přede mnou zářilo jako ve svátek, ovšem

– jak řekl pan Politopulos – svátek je na Mykonu každý den. Noční život běžel naplno, lidé se smáli, pili a sdružovali se do skupin, které to pak spolu táhnou celou noc. Ale našla se i tichá místa, jako stvořená pro romantická setkání. Jestli se vůbec někdy vdám, chtěla bych tu strávit líbánky.

Vešla jsem do města a ucítila pod nohama kostky dláždění. Všude bylo plno rozjařených lidí v šortkách, džínách, podprsenkách a tričkách. Zahlédla jsem několik Američanů, ale těch tu bylo kupodivu málo. Zato se to tu hemžilo Francouzy, Italy, Angličany a samozřejmě Řeky. Většinou tvořili manželské nebo partnerské páry.

Napadlo mě přitom, jestli už Helena sedí s kluky v hospodě.

Ale když jsem tam došla, Tom s Pascalem tam ještě nebyli.

Helena seděla sama u rohového stolu osvětleného svíčkou, zasazenou do džbánu. V ruce třímala láhev vína a informovala mě o situaci ještě dřív, než jsem se stačila na cokoli zeptat.

„Kluci tu budou asi za půl hodinky. Tom chtěl počkat na Pascala, který pracuje až do deseti,“

„Co dělá?“

„To nevím, ale je tu taky jen na léto, jako Tom, takže je jasné, že taky dělá něco, co pomáhá oškubávat turisty, jako jsme my.“ Ukázala na svou láhev, z poloviny vypitou.

„Tohle je Retsina, zdejší nejoblíbenější víno. Jestli si toho objednáš flašku, dej si pozor na mozkový buňky. Je to trochu silná medicína.“

„Neměj péči.“ Pokynula jsem číšníkovi.

„Nerada bych, abys zase ráno měla hlavu jako střep.“

„To je snad můj problém, ne?“ Číšník přišel. Ukázala jsem na láhev a zvedla jeden prst. Asi neuměl anglicky, ale téhle znakové řeči rozuměl výtečně,

„Jak je ti?“ vyzvídala Helena.

„Moc dlouho jsem spala. Teď zas v noci nezamhouřím oko. Mělas mě vzbudit.“

32

„Vypadalas utahaně.“

„To vypadá ve spánku každý.“

„Co ty bolesti na prsou?“

„Přešly. Hele – tohle téma pro dnešní večer laskavě vynech, ano?“

Helena kývla. „Pokud o tom nezačne Tom –“

„Nezačne.“

Heleně vylétlo obočí do výšky. „To už ho tak dobře znáš?“

„Myslím, že dost.“

Helena odložila láhev a naklonila se ke mně. „Mám ho ráda, Josie.

Chci, abys to věděla.“

„Já ti ho přece nepřeberu, jestli ti jde o tohle,“ řekla jsem mrzutě.

„Pochybuju, že by se ti to podařilo.“

„Tak čeho se bojíš?“

„Kdo říká, že se bojím?“

„Nikdo, Heleno. Přeme se o ničem. Nechrne toho.“

„Ne. Jestli ho máš taky ráda a on ti dá přednost, tak se s tím smířím. Jen doufám, že mi to neudělá, protože je čestnej kluk.“

Nalhávala si pozici neúčastněného pozorovatele. Bylo mi jí líto, ale už se mi znechutilo bavit se o tom dál. Zažívala jsem a opřela jsem se v křesle. „Dobrá, ber to, jak chceš, ať je po tvém, ale já si stejně myslím, že nějak vyjdu s Pascalem.“

Kluci se objevili asi za patnáct minut. Za tu dobu se mi podařilo vypít půlku láhve a bylo mi příjemně. Tom měl černé džíny, které jako by právě prošly mandlem a zelenou košili s krátkými rukávy.

Vlasy, vybělené sluncem měl pečlivě učesány a na nohou měl černé boty. Vypadal – jak říkají v Anglii – jako štramák a já z toho byla šťastná.

Pascal byl pořez. Mohl mít hodně přes šest stop, vážil nejmíň dvě stě liber a podstatnou součástí téhle hmoty byly svaly. Byl snědý, obočí husté jak půlnoční les, oči hluboké jako evropské dějiny.

Vypadal jako člověk, jehož citovost se může zvrhnout ve vážné nebezpečí. Usadil se vedle mě, když před tím pohledem požádal o souhlas. Tom si sedl k Heleně a představil nám Pascala, který pokýval hlavou. Helena zašvitořila několik zdvořilostních frází.

„Doufám, že jste na nás nečekaly dlouho,“ staral se Tom. „Pascal se bohužel mohl urvat z práce až v deset.“

33

„Kde pracuješ, Pascale?“ zeptala jsem se se slabou nadějí, že mi bude rozumět. Ale Pascal se napřímil a znova pokývl hlavou.

„Ja pracuje s legumes – zelenina – pro tenhle město. Nosí na záda

– ty legumes.“

¦

Neměl přízvuk jako Pařížan. Pár jsem jich znala. Byli t o tátovi známí v Hollywoodu. Měla jsem podezření, že Pascal je odněkud z venkova, pravděpodobně z jihu.

„Já pracuju v Americe s kuchařem ve veřejné jídelně,“ řekla jsem.

„Ty vaří legumes?“ zaradoval se obr.

„Vařím všechno možné.“

Tom si zamnul ruce. „Já bych teď hlavně všechno možné snědl.

Mám hlad jako vlk. Pokud vím, mají tu výborná kuřata a pro

dobrodruhy místní speciality. Třeba tady: melopittes – to je takový koláč s medem. Tyrovolia louzaklobásy z vepřového masa, navoněné fůrou koření. Nebo amygdalota – to jsou sladkosti z mletých mandlí

–“

„Co si dáš ty?“ zeptala se zvědavě Helena.

„Rybu a hranolky,“ odpověděl věcně.

„Steak,“ ozval se Pascal. Zřejmě mu už jeho zelenina lezla krkem.

„Já si dám od každé speciality trošku,“ oznámila jsem.

„Neblázni, vždyť ani nevíš, jak to vypadá,“ brzdila mě Helena.

„Když to nebude vypadat dobře, budu jíst se zavřenýma očima.“

Tom a Pascal se zasmáli. Helena civěla na lístek. Nebyla velký jedlík.

„Dala bych si kuře,“ usoudila nakonec.

Číšník převzal objednávky a přinesl klukům dvě láhve vína.

Připíjeli jsme na cokoli. Na sebe, na světový mír, na Mykonos.

Nakonec jsem připila bohům. Tom se na mě pátravě zadíval.

„Kdyby tě zajímalo dovědět se něco o bozích, zajed si na Délos.

Lodi tam odjíždějí každé ráno v osm a v devět. Byl jsem tam už několikrát a pokaždé na mě znova zapůsobil.“

„Chceme se tam vypravit hned zítra ráno,“ oznámila Helena.

Obrátila jsem se na kluky. „Nechcete jet s námi?“

Pascal odmítavě zavrtěl hlavou a Tom omluvně řekl: „Musím do práce.“ Pak se otočil k Heleně. „Pokud se pamatuju, jezdilas tam 34

minulý rok skoro denně.“

„Byla jsem tam opravdu často a už se nemohu dočkat, až to tam všechno ukážu Josii.“

„Potkalas tam nějaké bohy?“ provokovala jsem ji.

Na chvíli se zamyslela. „Ne.“

Popíjeli jsme a bavili jsme se o jídlech, která nám přinesli. Má porce vypadala velmi vábně a pustila jsem se do ní, jako bych tři dny nejedla. Nutila jsem Helenu, aby ochutnala, ale neměla jsem úspěch.

Pak přišel můj zlatý hřeb – soumada. Byl to nápoj z drcených mandlí a chutnal výtečně. Ovládla jsem teď s Tomem konverzační pole.

Zdálo se, že Pascal je zcela spokojen s rolí posluchače. Stále se jen usmíval a cílevědomě se opíjel. Helena tiše seděla a nimrala se ve svém kuřeti. Často dokázala po delší dobu nepromluvit ani slovo.

Věděla jsem ze zkušenosti, že tenhle její stav neznamená buď vůbec nic, nebo depresi, kterou nelze brát na lehkou váhu.

Proto také začal na obzoru večera vyvstávat vážný problém. Tom i já jsme v průběhu hovoru zjistili, že si výborně rozumíme a to samozřejmě nemohlo přispět k Helenině radosti. Chudák Pascal mi nemohl Toma ani částečně nahradit. Byl sice velmi milý, pohledný a příjemný, ale nebyl můj typ. Potřebovala jsem veselého kluka s fůrou obrazotvornosti. Věnovala jsem tichou vzpomínku Ralphymu, který takový byl až na okamžiky, kdy „krmil svou rybu“.

Tak totiž říkal našemu milování. Se mnou se dokázal radovat ze života, s Helenou ne. Řekl mi, že je to hlavní důvod, proč ji nechal.

Nemohl být prostě svůj. Nešlo mi to do hlavy, protože i s Helenou se dalo zažít spoustu legrace – pokud na to měla náladu.

Dnes ji očividně neměla. Tiše seděla a věnovala se svému talíři.

Dojedli jsme a vyšli do ulic. Tom navrhl, abychom se podívali do přístavu. Vyrazili jsme jako turistická skupina, v níž není jasné, kdo jde s kým. Byla jsem ráda, že nás kluci vedou. Hóra je totiž úplný labyrint úzkých uliček a spleť rovných alejí. Tom nám vyprávěl, že když tu byl poprvé, strávil celou noc na ulici, protože nemohl najít cestu domů.

„Okolo čtvrté ráno se tu vždycky potácí fůra opilých turistů, kteří marně hledají cestu do hotelů. Vyplatila by se otevřít tu pro ně informační a dopravní službu. To by byl zlatý důl.“

35

„Tak proč si takovou neotevřeš?“ zeptala jsem se.

„Protože v tuhle hodinu bývám taky pěkně pod párou.“

„Ne, to já bývá ivre,“ ozval se Pascal. „Tom pro mě pak musí vyhledá domov.“

„Kolik měsíců tu vlastně pracuješ?“ zeptala jsem se Toma.

„Jsem tu jen v sezóně. Od června do září. Zbytek času studuju.“

„Kde?“

„V Oxfordu.“

„On génius,“ dodal Pascal. „Všecky učitelové ho miluje.“

„Co děláš ty?“ zeptala se Helena. Věděla, že Pascal zaměřil svou pozornost na ni, protože jasně vycítil, že Tom a já začínáme vytvářet dvojici.

„Já dělám s paralyze

– postihnuté děti. Na jedna škola ve

venkovu. Některý nemůže chodí, některý nemůže mluví.“

„Máš na tu práci nějaké zkoušky?“

Pascal zavrtěl hlavou a zdálo se, že ho to trochu zmátlo.

„Nic. Já o ně stará, oni mě má rádi, já má rád oni.“

„Pascal to s dětmi ohromně umí,“ řekl Tom. „Pro ně je prostě úplný zázrak. Dokonce mu uvěřily, že umí chodit po vodě. Když tu za mnou byli můj malý synovec a neteř, chtěli být celé dny jenom s ním a úplně zapomněly, že mají nějakého strejdu.“

„Kde jste se vy dva vůbec seznámili?“ zapátrala jsem.

„Tady,“ řekl Tom.

Pascal se usmál. „Na vin –“

„Cože?“

„U vína,“ upřesnil Tom.

„Na co se chceš specializovat?“ zeptala jsem se Toma.

Pokrčil rameny. Domnívala jsem se, že se o svých plánech nechce ze skromnosti šířit. Určitě byl dobrý. Dostat se na Oxford není jen tak.

„Vlastně nevím,“ řekl po chvíli. „Náš systém je jiný než váš. Mám rád literaturu a to je trochu široký pojem. Ale někdy sním o tom, že tu zůstanu a budu rybářem.“

Zaposlouchala jsem se do změti zvuků, které vycházely ze dveří jídelen a barů. „Vůbec se ti nedivím. Sama si nedovedu představit, že bych odsud někdy měla odejít.“

36

Za několik minut jsme došli k vodě. Pokud jsme procházeli

uličkami, zdálo se mi, že je bezvětří. Tady, na volném prostranství, se do nás vítr pořádně opřel, přestože byl přístav poměrně dobře chráněn. Zakotvené čluny se houpaly na vlnách. I na molech tu byly bary a restaurace. Město vzalo na vědomí, že ho živí turisté a podle toho se zařídilo. Tom tvrdil, že přes zimu je tu jak po vymření.

Kluci nás vedli k severu, do míst, kam hluk města doléhal stále slaběji.

„Kam nás to táhnete?“ chtěla vědět Helena.

„Myslel jsem, že bychom mohli zajít k přívozu. Pascal totiž koupil na pevnině starou dodávku a tenhle týden by měla přijet.

Možná, že už dnes večer.“

Pascal přisvědčil. „Camion pro pracování. On ušetří le dos – moji zádu – pro lepší věci.“

Měsíc byl už vysoko na obloze a jeho stříbřité světlo proměnilo moře na mystický nápoj, hodný hrdla titánů. Naše cesta zpočátku stoupala, takže jsme nechali přístav hluboko pod sebou, pak začala znova zvolna klesat k vodě.

Když Tom před chvílí použil slova přívoz, představovala jsem si malý člun. Teď ukázal na moře a já zkoprněla: K přístavu se blížila ohromná luxusní loď, osvětlená jako vánoční stromek. Vlastně jsem se nemusela tolik divit. V Heleniných příručkách jsem se přece dočetla, že ostrovy spojují trajekty, které převážejí doslova stovky automobilů společně s jejich majiteli. Ale stejně – ten, který právě přijížděl, byl velký jako oceánská loď! Plul důstojně, rychle a přesně.

Ještě než jsme sešli dolů, byl už v přístavu a vytvořil vlnobití, které roztančilo zakotvené výletní čluny. Na chvíli se zastavil, pak se elegantně otočil kolem své osy a vklouzl do svého přístaviště.

Vykládání netrvalo dlouho. Záď

lodi se zvedla a dveře

několikaposchoďových garáží s e vyklonily na břeh. Z útrob lodi se vyrojila mračna aut. Většina řidičů vypadala velmi společensky unaveně.

„Takové lodi tu jezdí ve dne v noci mezi hlavními ostrovy,“ řekl Tom.

„Byl jsi na některých?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě. Korfu, Santorini – bylo jich mnoho. Ale vždycky 37

jsem se rád vrátil na Mykonos.“

„Proč?“

„Je to tu takové zvláštní. Mám tu dobrý pocit.“

Přikývla jsem. „Vím, co myslíš.“

„Připlula z Délu,“ ozvala se náhle Helena. „Tam teprve něco uvidíš, Josie!“

„Vždyť se už taky nemůžu dočkat.“

Pascalova dodávka opravdu přijela. Dovezl mu ji z Athén nějaký jeho společník. Když s ní sjížděl po masivní rampě, Pascal mu nadšeně mával. Společník s námi dlouho nepobyl. Vyinkasoval pouze tlustou obálku s bůhví kolika drachmami a zmizel ve tmě.

Na dodávku byl truchlivý pohled. Vypadala, jako by s ní někdo jezdil sto let pod vodou. Barva oprýskávala, přední nárazník vyhrožoval, že každou chvíli políbí zem a z pneumatik by Michelin rozhodně radost neměl. Ale Pascal byl okouzlen a láskyplně si pohrával s klíčky. Než se uvelebil k odjezdu do dvoumístné kabiny, usoudil, že nám dluží jakési vysvětlení a ukázal si na záda.

„Pytel s legumes – těžká,“ řekl přemýšlivě. „Proto já potřebuje camion – dodávka.“

A tak jsme ten večer ztratili Pascala. Příliš toužil projet se ve své dodávce a nikdo z nás nechtěl jet s ním. Sotva odfrčel, Helena mi věnovala nenápadný pohled. Vyčetla j sem z něj, že by byl nejvyšší čas, abych zmizela taky. Nedbala jsem na to. Byla jsem příliš rozjařená. Tom se mi líbil a chtěla jsem se bavit. Asi bych nebyla vůči Heleně tak bezohledná, kdyby předtím nezapracovalo víno.

Věděla jsem, že za to ráno zaplatím bolením hlavy a Heleninými kousavými poznámkami, ale v tu chvíli se mi zdálo, že se to docela vyplatí. Dokonce jsem zatoužila po další láhvi. Tom po nás

pokukoval a zřejmě nevěděl, co si má počít. Měl nás teď na krku obě.

„Co by si dámy přály teď?“ zeptal se váhavě.

Myslím, že obě z nás by se s ním teď nejraději pomilovaly, ale byly jsme příliš dobře vychované, abychom to daly najevo. Helena na mě civěla, jako by mě chtěla silou pohledu odčarovat, ale marně.

Byla jsem tu stále, protivná a nezdolná kalifornská holka.

„Pojďme se někam pořádně nalít,“ navrhla jsem.

„Ty se přece nikdy nenalíváš,“ namítala Helena. „Nenávidíš 38

opilce – nenávidíš Silku –“

„Jsem malá, půvabná ženuška, plná protikladů.“

„Tohle si můžete vysvětlit až ráno,“ řekl Tom. „Teď pojďte se mnou. Vím o jednom krásném baru přímo v centru. Je to mimo hlavní ulice a musíte dobře sledovat cestu, abyste pak trefily zpátky.

Ale atmosféra je tam vynikající.“

„Myslím, že slovo vynikající má v Anglii trochu jiný význam, než u nás,“ popíchla jsem ho. „ Jak to tak tipuju, nic elegantního to asi nebude, bude to spíš pajzl. A to je právě to, co potřebuju. Jdeme.“

„Měla by sis po tom odpoledním šoku radši odpočinout,“ namítala Helena.

„Žádny šok jsem neměla. Byla jsem jenom zachráněná, a to je rozdíl.“

Vyrazili jsme k baru. Tom měl pravdu. Proplétali jsme se

opuštěnými uličkami, tvořícími rozsáhlý ostrov mezi hlavními tepnami. Nakonec jsme došli k cíli. Tlumená atmosféra – tlumená hudba. Vybrali jsme si box přímo u okna a severní vítr nám čechral vlasy. Helena byla ze mě očividně nešťastná. Zatímco Tom si dal další víno, objednala pro nás dvě skotské se sodou. Vypadalo to, že se chystá mě opít, až spadnu pod stůl. Myslela snad, že si tím u Toma polepší? Musím přiznat, že jsem Heleně nikdy moc nerozuměla, přestože jsme spolu vyrůstaly. Někdy se mi dokonce zdálo, že snad nejsme ani kamarádky. Věděla jsem, že to není jen její chyba, vinu jsme nesly obě. Nebraly jsme na sebe ohled. Já jí přebírala kluky a ona mě chtěla za každou cenu ve všem předstihnout, i když to byly dětinské malichernosti. Kdyby jí

teď napadlo vyhrát závody v

opilosti, docela bych to uvítala.

Minulé léto jsem ji moc nepostrádala. Byla jsem spíše ráda, že ji rodiče vzali do Řecka, aby se vzpamatovala a zapomněla na to, že se jí už nechce žít. Proč se jí nechtělo, to nevím dodnes a vlastně to ani netoužím vědět. Hned nato jsem onemocněla a Helena se vrátila z Řecka přesně ten den, kdy mě propustili z nemocnice. Obě jsme tenkrát vypadaly pěkně zbědované.

Seděli jsme v baru a zpočátku nám hovor ještě jakžtakž šel.

Helena se dokonce zmohla na to, že

přispěla několika pěkně

sprostými anekdotami. Tom nám pak vyprávěl o běžných nesnázích 39

oxfordských studentíků, kteří se rozhodli stát se učenci. Mezitím se Heleně podařilo vypít tři skotské najednou a začala blábolit, jaké má Tom úděsně krásné tělo a jakou má nádhernou prdelku, když má na sobě mokré šortky. Tom se trpělivě snažil předstírat, že to nevnímá, ale nevěděl, kam s očima. Náhle se Helena prudce sklonila, otevřela pusu, vydala rvavý, dávivý zvuk a vyzvracela se na podlahu.

Byl to výkon hodný antické tragédky. Dokonce pozvracela

Tomovi i boty.

Zvláštní způsob, jak si naklonit kluka!

„Ksakru!“ ulevila si a začala si otírat obličej. Byla teď úplně vyčerpaná a netečná. „Promiň, Tome,“ řekla neúčastně. No – nechci ji vidět, jak bude vypadat ráno.

Tom si zachoval noblesu. „To se může přihodit i státníkům,“ řekl klidně.

Přišla servírka, a když uviděla tu spoušť na podlaze, zdálo se, že se rovnou pozvrací taky. Pozvedla jsem láhev k ústům a dorazila ji.

Jediné, co mě přitom napadlo, bylo, že to byl zajímavý večer. Musela jsem být sama jak dělo. Ani jsem necítila zápach zvratků. Děkovala jsem bohu, že servírka neuměla anglicky. Chvíli stála jako solný sloup, pak se rychle otočila a odběhla. Helena ji sledovala nepřítomnýma očima.

„Myslím, že bych měla jít domů,“ zamumlala.

Tom vstal. Bylo mu jasné, že do tohohle baru zase hned tak brzy nepřijde. „Půjdeme všichni,“ rozhodl.

Vyvedl Helenu z baru a předal jí do mé péče. Poplácal mě

povzbudivě po zádech a začal se rychle loučit. Byla bych raději, kdyby mě byl poplácal někde jinde. Zatoužila jsem po jeho ruce a cítila se náhle jako zrazená. Začala jsem se hihňat a pokusila jsem se ho políbit. Zatím mi Helena v yklouzla z rukou, svalila se na zem a začala brečet. Tom zmizel. Krásné to dopadlo!

Rozkročila jsem se, zvedla hlavu a hulákala na měsíc: „Miluju Řecko!“

Helena lezla kolem mě po čtyřech a mumlala:

„Nenávidím

Řecko!“

Není mi dodnes jasné, jak jsme se dostaly do hotelu. Musí asi existovat nějaký řecký bůh, který střeží cesty opilců. Logičtější 40

vysvětlení nemám.

V noci jsem měla velice zvláštní sen. Kráčela jsem zahradou plnou světla po travnatých loukách, plných voňavých květin. Cestu lemovaly stíny větví letitých stromů. I prameny vod tímto rájem protékaly a všechno bylo prozářeno modravým svitem, který mi pronikal kůží, zahříval krev, takže jsem cítila její tikot v tepnách.

Nakonec jsem sama světlo vyzařovala. Měla jsem krásnou dlouhou tógu, zřasenou pouze na levém rameni, aby pravá ruka byla volná pro střelbu lukem.

Bylo tu naprosté ticho. Mé kroky mě zavedly ke stříbřitému jezeru a já jsem poklekla, abych spatřila svůj obraz. Stěží jsem zadržela dech, protože to, co jsem spatřila, bylo nadpozemsky krásné.

Přesto, že mi ta nádherná tvář vůbec nepatřila, poznávala jsem v ní některé své rysy. Byl tu společný nos, ústa, oči… Hlavně ty oči mě uchvátily. Přestože byly mé, zářily teď jako modré nebeské drahokamy, uloupené paprsku slunce, zrcadlícího se v kapse vzduté vlny.

Zdálo se mi, že tu bohyni dobře znám.

Náhle jsem se probudila ze sna. Všude okolo byla tma, Helena mírumilovně oddechovala vedle mě. Nebylo mi špatně. Nebolela mě hlava. Bylo to, jako by mi alkohol unikl z krve nějakou zvláštní cestou, která vynechala játra. Neobvykle přesně se mi vybavil můj sen. „To ta modrá záře mě ochránila,“ zašeptala jsem.

Byl to krásný pocit.

Otočila jsem se na druhý bok a spala jsem dál.

41

III.

Příští ráno zastihlo Helenu, Silku, tátu a mě na velké lodi, směřující k Délu. Měli jsme radost, že jsme ji ještě stihli. Byla to samozřejmě ta v devět. Všichni jsme měli brýle proti slunci, ale myslím, že já jediná jsem neměla důvod zakrývat si oči, nesoucí stopy minulé noci.

Probudila jsem se naprosto svěží, po opici nezbyla ani památka. O

ostatních se to říct nedalo.

Táta se Silkou seděli těsně u sebe, jako by jeden druhého chránil před houpáním lodi. O kus dál, blíž ke mně, seděla Helena s hlavou skloněnou až ke kolenům. Jakmile jsme opustili přístav a dostali se do vln, začala tiše sténat.

„Jak dlouho se tam jede?“ zeptala jsem se. „Pětadvacet minut.“

„Hm – to není zlé.“

„Jak pro koho.“

„Můžeš být ráda, že je to takhle. Kdyby ses byla nevyzvracela, bylo by ti ještě hůř.“

„Dej mi pokoj.“

„Nic si z toho nedělej. Tom taky moc nevěděl o světě. Určitě už zapomněl, co se stalo.“

„Zrovna teď mi o tom nemluv. A kromě toho – Tom si okamžitě vzpomene, až si bude chtít obout boty.“ Pohlédla na mě skoro nepřátelsky. „Je mi úplně jasné, kdo z nás dvou na něho udělal lepší dojem.“

„Copak se spolu o něco pereme? Proč vždycky všechno bereš jako soutěž a konkurenční boj?“

Heleně znova klesla hlava mezi kolena. „Protože celý život nic jiného není.“

42

Délos byl od Mykonu vzdálen jen asi jednu námořní míli, ale protože přístav v Hóře byl na severu, bylo nutno obeplout skoro celý ostrov, a tak se cesta protáhla na čtyři míle. Vytáhla jsem z kabely informační leták o Délu, abych si přečetla, kde dnes strávím dopoledne.

Délos

Dnes neobývaný, kdysi jedno z nejposvátnějších míst řeckého světa. Legendy jej spojují se zrozením Apollóna, boha světla a věšteb.

Podle Homéra hledala bohyně Léto místo, kde by porodila svého syna, počatého spojením se samotným vládcem bohů, Diem.

Kamkoli přišla, byla odmítána, protože nikdo na sebe nechtěl seslat hněv bohyně Héry, Diovy právoplatné manželky. Po dlouhém

putování došla Léto až k Délu a takto ostrov oslovila: „Jak chudá je tvá země! Je snad někdo, kdo by o ni stál? Ani dobytek se tu neuživí, ani réva a stromy tu ne vzrostou, taková je chudoba, která tě sužuje.

Ale kdyby se tu narodil můj syn, rázem by ses zalidnil a ožil bezpočetnými statky, přinášenými jako oběti.“ Pak přísahala p ř i posvátných vodách Stygy, že bůh, který se zde zrodí, vezme ostrov pod svou ochranu a vyvolí ho za svou hlavní svatyni.

Na doplnění tohoto mýtu uvádí lyrický básník Pindaros, že Délos byl původně ostrovem, volně plovoucím v Egejském moři, neustále měnícím své místo. Smrtelníci ho nazývali Ortygií, bohové Asterií, protože prý zářil jako hvězda. Jakmile však Léto vstoupila na ostrov, vyrostly z mořského dna čtyři pevné sloupy a upoutaly ho k jeho dnešnímu místu…

Moc se mi ta pověst zalíbila. Bohyně, hledající místo k porodu –

syn, vládce bohů – ostrov, který pluje nocí a září jako hvězda. A navíc jeho jméno pochází z řeckého slova Adelos, což znamená neviditelný! Jak by bylo krásné, pomyslela jsem si, kdyby se všechny ty příběhy opravdu udály!

Samozřejmě, všechno jsou to jen mýty, ale přece jen… Znova jsem se zahloubala do prospektu. Mýty teď nahradily stručné dějiny.

Roku 1000 před Kristem obývali ostrov Iónové, kteří si jej vyvolili 43

za svou náboženskou baštu. Pořádali tu pravidelné oslavy na počest Apollóna a jeho sestry Artemidy. Pak je vystřídali Athéňané, ale tradice oslav se zachovala. Na přelomu tisíciletí ovládli Délos Římané, kteří tu vraždili, plenili a ničili. Dílo zkázy dovršily pak četné nájezdy pirátů a o zničený ostrov se už pak nikdo nezajímal.

Začal být pro svět znova „neviditelný“. Teprve v roce 1872 se jím začala systematicky zabývat francouzská archeologická škola v Athénách a začala s prvními vykopávkami. Dodnes odkrývá ostrov stále nová bohatství.

Odložila jsem prospekt. Helena chtěla vědět, jestli mám aspirin.

Štrachala jsem chvíli v kabele a našla jsem thylenol. Dala jsem jí dva.

„Chceš to něčím zapít?“

Helena si hodila pilulky do úst a rázem je spolkla. „Ani ne.“

„Mohly jsme jet až zítra,“ řekla jsem. „Máme před sebou celý týden.“

„Ten uteče, než se naděješ. A nemůžeme tam jet jindy, než

dopoledne. V jednu všechny vykopou, takže odpoledne budu mít na odpočinek dost času.“

„Stačíme si to vůbec za tu dobu všechno prohlédnout?“

„Jo. Není to moc velké.“

Přímo naproti Délu byl jiný ostrov, Rheneia, asi čtyřikrát větší.

Loď proplula kanálem mezi nimi a zakotvila v malém přístavu na západní straně, v těsné blízkosti trosek starověkého města. Kotvila tu jediná loď, která z Mykónu odplula už v osm a kterou přijeli ti střízlivější.

Stála jsem jako očarovaná. Obrázky v prospektu nemohly zachytit všechnu tu dokonalou krásu. Měla jsem před očima skutečné město dávnověku. Netrpělivě jsem se drala k přístavnímu můstku a strkala před sebou Helenu. Nechtěla jsem sdílet dojmy s tátou a se Silkou.

Táta byl jasně z formy a Silka se zajímala o dějiny asi tolik jako bernardýn.

Ve vstupu nás spočítali. Museli jsme totiž ještě na palubě zaplatit vstupné na ostrov – každý pět set drachem. Nebylo to moc, ale dopálilo mě to. Co kdybych si byla nevzala peníze? Musela bych asi prosedět pár hodin na lodi! Vybavili každého z nás mapkou a 44

doporučili nám použít služeb průvodce. Helena mě ale rychle odtáhla stranou. „Pojď od něho dál,“ varovala mě. „Nemá rád, když uhneš z cesty, a když moc fotografuješ, tak tě poplive. Zvlášť, když jsi hnusná Američanka.“

Zasmála jsem se. „Lepší, než kdyby nás pozvraceli, jak to dělají někteří Američani.“

„Buď klidná, taky na tebe dojde,“ řekla suše.

Dostaly jsme se na cestu vydlážděnou velkými uprášenými

deskami z mramoru a zabočily nalevo k severu.

Podle mapky první, co jsme minuly, byla Filipova stoa,* kterou v roce 210 před Kristem postavil Filip V. Makedonský jako úlitbu Apollónovi, vpravo od ní Jižní stoa, třetí století před Kristem, připisovaná pergamskému králi.

„Co to je vlastně stoa?“ zeptala jsem se Heleny. „Copak vím?“

Následoval další chrám, Apollónova svatyně. Byly to vlastně tři chrámy v jednom. Nejstarší, Porinos Naos, byl

pískovcový,

prostřední byl vytesán z mramoru, třetí, nejúchvatnější, se honosil sloupořadím po všech stranách a převyšoval druhé dva. Když jsem vešla do kolonády a položila jsem ruku na jeden z mramorových sloupů, měla jsem náhle pocit, jako by mi tělem projel elektrický proud, rychle jsem odtáhla ruku a nechápavě jsem si ji prohlížela.

„Dotýkati se je zakázáno,“ řekla Helena, ale nemyslela to vážně.

Spíše jako by vyčkávala, jestli se odvážím dotknout se znova.

Odvážila jsem se. Kámen v horku příjemně chladil – a to bylo všechno. Nic jiného jsem necítila.

„To je divné –“ zamumlala jsem.

„Co se děje?“

„Nic. Jen jsem jednu chvíli cítila, jako by…“ Nedovedla jsem ten pocit popsat. Bylo to, jako když mě ten kámen zdravil, a to byl samozřejmě nesmysl.

Šly jsme dále. Došly jsme k terase lvů. Už jsem ji předtím viděla na obrázcích v prospektu a teď mě těšilo, že tu ve skutečnosti opravdu jsou. Byla to úctyhodná řada lvů, z nichž každý měl vlastní kamenný podstavec. Helena sehnala nějakého turistu, aby nás vyfotil

* stoa = sloupová síň

45

mou novou kamerou, jak se culíme před jedním z těch královských zvířat.

Pokračovaly jsme k severu a procházely různými skupinami

trosek, jejichž jména si asi nikdy nezapamatuji. Pomalu jsem do sebe nasávala atmosféru ostrova a začala jsem chápat, proč jím byla Helena tak nadšená. Bylo tu cosi magického, co okouzlovalo a přivádělo k nadšení a vytržení. Cítila jsem se náhle zcela očištěná a zdálo se mi, že mi bohové na nebi žehnají a drží nade mnou

ochrannou ruku.

Pak jsme najednou dostaly strašnou žízeň. Vrátily jsme se kousek zpátky a na rozcestí jsme zamířily k moderní budově, ukryté na úpatí mírného návrší za zříceninami.

„To je muzeum,“ vysvětlila Helena. „Kdybys o to stála, můžeš se tam podívat. Jsou tam prý nějaké krásné mozaiky. Teď tam ale jdeme proto, že je tam bistro. Dáme si sodovku.“

„Myslím, že je připravím o všechny zásoby,“ kasala jsem se.

Hned jsem také naráz vypila dvě koly a zcela mimovolně jsem si hlasitě krkla, čímž jsem vzbudila pohoršení ve skupině kulturních Evropanů. „Ti Amerikáni jsou úplní burani,“ poznamenal kdosi.

Zasmála jsem se a objednala si ještě jedno pití a sendvič. Helenina opice se zatím asi vylepšila, protože mi bez dovolení půlku sendviče snědla.

Moderní budova muzea Helenu nelákala, zato ukázala na jih, kde půda pozvolna stoupala, až se náhle protáhla do věžovité špičky.

„Teď půjdeme támhle,“ rozhodla energicky.

Vytáhla jsem mapu. „Co to vlastně je?“

Helena mi vzala mapu dřív, než jsem se mohla podívat. „Je to místo, kde se narodil Apollón.“ Sundala si brýle a hnědé oči jí plály jakýmsi vnitřním nadšením, jehož sílu nezmenšily ani komické opálené kruhy okolo brýlí. Chudák Helena! Neměla by vlastně vůbec chodit na slunce.

„Přímo tam se narodil?“

„Říká se to,“ řekla Helena vážně. „Je to místo síly celého ostrova.

Zažiješ to ostatně sama. Bude ti stejně, jako když ses dotkla toho sloupu.“

Vyrazilo mi to dech. „Jak můžeš vědět, že jsem něco cítila?“

46

zeptala jsem se nejistě.

„Bylo to na tobě vidět.“

Nevěděla jsem, co si z toho vybrat.

Dopily jsme kolu a vypravily se na jih. Procházely jsme

nádhernými skupinami zřícenin, ale teď jsme měly před sebou cíl a nevěnovaly jsme jim pozornost, kterou by si zasluhovaly.

Úhel stoupání se neustále zvětšoval a svah nahradilo schodiště.

Celá hora byla bezesporu přirozená, ale vypadala, jako by byla náhle vyražena titánskou silou ze země. Z dálky se nezdála příliš vysoká, ale dostat se nahoru bylo utrpením. Schody byly nekonečné, sotva jsem pletla nohama a znova se ozvaly bolesti na prsou. Zdálo se, že hora stoupá do samého nebe.

Nakonec jsme se přesto dostaly na vrchol a navíc jsme ho měly pro sebe. Skupina zdatných turistů, kteří sem vylezli před námi, ho právě opouštěla. I když kolem nás svištěl silný vítr, dojem ticha tu byl úžasný. Helena měla pravdu. To místo mělo svou sílu a marně jsem přemýšlela, v čem spočívá. Bylo mi, jako by tu někdo byl a sledoval mé počínání, ale nebylo to nepříjemné, spíš to uklidňovalo.

Den byl průzračně jasný, viděly jsme na stovky mil daleko.

Přehlížely jsme řetězec Kyklad, souostroví, k němuž patří i Délos a Mykonos. Jasně se nám rýsoval na obzoru. Na samotné hoře byly také zbytky svatyně. Tvořil ji kruh krátkých pokácených

mramorových sloupů, které už dávno nic nepodpíraly a spíše

vybízely k odpočinku. Helena mě zavedla do středu kruhu a vyzvala mě, abych se posadila. Ještě jsem stále popadala dech a ráda jsem souhlasila.

„Líbí se ti tu,“ řekla Helena. Nebyla to otázka, byla si jistá!

Přikývla jsem, zastínila si oči a pohlédla do nebe. Palčivé slunce mě oslňovalo, i když jsem měla tmavé brýle. Vypadalo to, jako by si vybralo jen nás dvě, svítilo na nás trhlinou ve vesmíru a zvěstovalo nám radostné poselství. Prohřívalo mě zvláštním způsobem a já si okamžitě vzpomněla na svůj sen, kdy mně stejný pocit přinášela modravá z áře, pronikající až k duši. Stejně jako tehdy mě prostupovalo teplo, konejšivý balzám působivý na tělo i na mysl a odvádějící od skutečného světa. Zdálo se mi, že sedím na posvátném místě, kde se kdysi dávno odehrál zázrak, schopný opakování i dnes 47

– kdykoli a kdekoli. Vzrušovalo mě to a zatoužila jsem se modlit, i když jsem nebyla moc pobožná.

Za žádnou cenu bych teď své místo neopustila.

„Je to nádhera,“ řekla jsem Heleně. Zavřela jsem oči a opřela se o kámen. Vstala a přisedla si ke mně. Neviděla jsem ji, ale tušila jsem ji.

„Když jsem se loni vrátila z nemocnice,“ řekla, „věděla jsem přesně, že právě sem musím jet, abych se uzdravila. Mořila jsem rodiče, dokud mi to nedovolili. A tady jsem dělala právě to, co ty.

Ležela jsem na zádech, nabírala teplo a hovořila s bohy.“

„Vzala sis na to aspoň štítek proti slunci?“ zamumlala jsem.

Chtělo se mi najednou strašně spát.

„Jo,“ řekla Helena nepřítomně. „A pak už jsem si nepřipadala jako pitomec, který se chtěl oddělat, ale byla jsem najednou silná a plná života.“

Otevřela jsem oči. Nikdy jsme s Helenou o té sebevraždě přímo nemluvily. Nevěděla jsem ani, jak a proč ji chtěla spáchat. Jen se mi doneslo, že její rodiče se domnívali, že to bylo částečně kvůli mně.

Blázni! Co já bych s tím měla společného? Spíš se mi zdálo, že to nějak souviselo s Ralphyho zmizením.

„Doufám, že si to letos znova zopakuješ,“ řekla jsem upřímně.

Helena se dotkla mé ruky. Málokdy se mě dotýkala.

„Spíš jsem zvědavá, co to tu udělá s tebou. Bylas přece loni taky pěkně nemocná.“

„Mně už ale nic není,“ namítala jsem. Nebylo mi jasné, kam Helena míří.

„S časem je to zvláštní, když je ti opravdu zle, Josie. Zvlášť když máš přitom horečku. Minuta může trvat celé dny. Platí to i obráceně.

Celé roky proběhnou ve vteřině.“

Nevěřícně jsem na ni civěla. „Teď mluvíš přesně o tom, co jsem v nemocnici cítila. Jak to víš?“

Pokrčila rameny. „To je přece při horečkách běžné.“

„Snad.“ Posadila jsem se a setřásla Heleninu ruku. „Jak jsi věděla, že máš jet zrovna sem? Že právě tady ti to udělá dobře? Pokud vím, nikdy ses o řeckou kulturu moc nezajímala.“

Helena se zahleděla na město hemžící se turisty. Z téhle výšky 48

vypadali jako mravenci, zmateně pobíhající kolem rozsypaných kostek cukru. Malí, bezvýznamní, bezbranní, zatímco my na Olympu se cítíme nekonečně velkými. Je to samozřejmě nebezpečný klam.

„Prostě jsem to věděla,“ řekla nakonec Helena.

„To přece není odpověď.“

Nepohlédla mi do očí. „Těsně před smrtí je najedou všechno

jinak. To víš přece sama.“

Zaskočila mě. Byla to samozřejmě pravda. Opravdu jsem to

zažila, když jsem byla na umření. Ale neodpověděla mi tím na otázku.

V dálce zahoukala siréna naší lodi. Byl čas vrátit se. Vstala jsem a začala si oprašovat šortky. Co se stalo potom, nedovedu popsat. Snad jsem vstala příliš rychle a odkrvila se mi hlava. Náhle mě oslnil oslepující záblesk a hned nato s e všechno propadlo do tmy. A pak jsem stála nad Délem, koupajícím se ve stříbrném světle měsíce. To ale nebylo všechno. Ruiny zmizely. Místo nich se všude tyčily neporušené stavby. Zamrkala jsem a opět jsem stála na slunci mezi troskami.

Byla to krásná halucinace.

Zavrávorala jsem a Helena mě zachytila.

„Co je s tebou?“

Promnula jsem si oči. „Nic.“

„Budeš moct sejít dolů?“

Napadlo mě, co Helena před chvílí o sobě říkala. Cítila jsem se silná a zdravá.

„Už je mi dobře,“ řekla jsem nahlas. Začaly jsme pomalu

sestupovat.

49

IV.

Po návratu z Délu všichni zatoužili po odpočinku – jen já ne. Byla jsem sice trochu zmatená záhadnými zážitky, ale energie jsem měla na rozdávání. Uložila jsem si do tašky potápěčskou výzbroj, mocným kopnutím nastartovala motorku a vyjela jsem poznávat Mykonos.

Samozřejmě jsem nejdříve zamířila do Ráje, abych zjistila, jestli Tom pracuje. Měla jsem štěstí. Nejenže tam byl, ale měl právě přestávku. Nezdál se být překvapen, že mě vidí a srdečně mě přivítal.

Všimla jsem si, že měl na nohou sandály.

„Co ti dělá hlava?“ zeptala jsem se a usadila se vedle něho na židli. Pod šortkami s blůzou jsem měla jen modré bikinky, které by se daly složit do pouzdra na kontaktní čočku. Tom kývl směrem ke své sklenici mléka. „Když na to moc nemyslím, tak se to postupně trochu lepší. Jak je tobě?“

„Úplně nádherně. Včera jsme to trochu přepískli, co?“

Věnoval mi úsměv dobře vychovaného muže. „Mně se to líbilo.“

„Chceš si to dnes zopakovat?“

Váhal. „Helena chce?“ zeptal se nakonec.

Vrátila jsem mu otázku. „Pascal chce?“

Zasmál se. „Pokoušíš se dát ty dva dohromady?“

„Je to férovější, než pokoušet se tě Heleně přebrat.“

Podivil se. „Je to jen kámoška. Opravdu nic jsme loni spolu neměli.“

„A ona to taky tak bere? Víš – nechci tě strkat do žádných trapasů, ale jsem teď tak trochu v blbé situaci. Samozřejmě bych tě večer moc ráda viděla, ale nechci ublížit ani Heleně, ani tobě.“

Přispěchal na pomoc mému ušlechtilému krvácejícímu srdci. „I já 50

bych tě moc rád viděl a chápu, o čem mluvíš. Pokud jde o Pascala, myslím, že se mu Helena líbí. Včera ji přece lákal na projížďku.“

„Myslím, že se jí dodávka ani dost málo nelíbila.“

„A Pascal?“

„Pochybuju. Zdá se mi, že své srdce nasměrovala do Anglie.“

Odmlčela jsem se a přemýšlela. Jsem pěkná potvora, přiznala jsem si. Ale když se máme s Tomem rádi, proč bychom měli ustupovat Heleniným citům?

Správné řešení tu samozřejmě bylo: Přestat pletichařit a jít od Toma pryč. Helena je kamarádka a zaslouží si podporu. To se lehko řeklo, ale bylo těžké se podle toho zařídit. Tom seděl těsně vedle mě a byl krásný až k pláči. Připadala jsem si jako Jidáš.

„Proč bychom se jako náhodou nemohli večer zase s ejít v té restauraci?“ naléhala jsem. „Nikdo nemusí vědět, že jsme se tu setkali. Mohli bychom začít úplně znova.“

„Nebylo by lepší říct Heleně rovnou, že se chceme sejít? Jaképak zbytečné podvody?“

„Ty bys jí to řekl?“ zatetelila jsem se nadějí.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ale na druhé straně – jestli to zase začne úplně znova, kam s tím dojdeme? Dopadne to stejně, jako včera.“

„Helena tě už určitě neohodí, to ti můžu slíbit.“

Zašklebil se. „O to nejde. Helena není hlupák. Až si pak v noci zase půjde každý po svém, bude z toho nešťastná.“

„Tak naved Pascala, ať něco podnikne. Ať ji třeba unese!“

„Uvidíme, co se dá dělat. Teď mi končí přestávka, musím jít.

Neplav moc daleko. Dnes na to nemám, abych tě zachraňoval.“

Dotkla jsem se mu ramene. „Nechtěla jsem z toho dělat velkou aféru, ale přiznávám se, že jsem už nemohla dál a že jsi mi asi opravdu zachránil život. Ještě jsem ti ani pořádně nepoděkovala.“

Přijal to skromně. „Kdyby to bylo obráceně, pomohla bys mi

taky.“ Zadívala jsem se mu do očí a bylo mi najednou do breku.

„Pomohla, Tome, ve všem, co bys potřeboval,“ řekla jsem dojatě.

Když Tom odešel, šla jsem se potápět, ale dbala jsem na radu a nepouštěla jsem se daleko od břehu. Voda příjemně chladila

vyprahlou kůži. Plánovala jsem si, že se zítra znova vypravím na Délos. Přitahoval mě jako magnet hřebík.

51

Když jsem si zaplavala, natáhla jsem se na pláž a sundala si podprsenku. Nečekala jsem sice, že všichni chlapi úžasem omdlí, ale trochu mi vadilo, že si mě vůbec nikdo nevšímal. Má drze vztyčená prsa tu nezabírala – takových tu byly stovky. Jestlipak mě vidí Tom?

dumala jsem. Kdybych se takhle předváděla u nás doma, pukly by ženské závistí. Tady jsem byla jen součástí krajiny.

Když jsem odcházela z pláže, Tom už u baru nebyl.

V hotelu jsem u bazénu našla tátu. Seděl v lehátku a zavřený laptop měl vedle sebe. Řekl mi, že Silka s Helenou ještě odpočívají.

Na rozdíl od včerejška se vítr s postupujícím soumrakem tišil. Dojmy z Délu jsem si s tátou už vyměnila na zpáteční cestě lodí. Se vším jsem se mu samozřejmě nesvěřila. I jeho ostrov okouzlil a chystal se zajet tam znova. Silka se vyjádřila, že ty rozflákané baráky nejsou k ničemu.

Položila jsem svůj majetek na okraj bazénu a vklouzla vedle něho do vody. Byla to mořská voda. Pan Politopulos nám vysvětlil, že pitná příliš podporuje růst chaluh. „Byla jsem se dnes vykoupat na druhé straně,“ poreferovala jsem tátovi.

„Jelas na skútru?“

„Jela. Je to úžasné. Až přijedeme domů, měl bys mi koupit

přinejmenším Harley-Davidsona.“

„Míval jsem v mládí mašinu,“ zasnil se táta. „Jezdíval jsem na ní každý den v létě po pobřeží. Měl jsem ji strašně rád.“

„Tak proč už ji nemáš?“

„Jednou jsem v Topanga Canyonu najel v osmdesátce na olejovou skvrnu a motorka se zřítila do propasti. Odlétl jsem náhodou jiným směrem, a tak jsem tam neskončil s ní. Byl to strašný zážitek a už jsem si pak nikdy žádnou mašinu nekoupil. Musel jsem dokonce mámě odpřísáhnout, že to neudělám.“

„To už jsi ji znal?“

„Právě jsme se seznámili.“

„Dobré staré časy,“ poznamenala jsem. Táta o mámě často

nemluvil. Odešla od nás, když mi bylo deset. Zvykla jsem si na pocit, že není má vlastní. Nezajímala se o mě. Nepřišla za mnou ani do nemocnice, když jsem tam loni ležela. Ale třeba to ani nevěděla. Táta 52

s ní nikdy nemluvil.

„Jo –“ povzdechl si. „Kdo by byl před léty tušil, že ta naše láska takhle skončí? Že se nakonec sejdeme v soudní síni, každý na opačném konci? Že si nebudeme moci pohlédnout do očí a necháme za sebe jednat uřvané advokáty? Byla to ostuda!“

Obrátila jsem list. „Napsal jsi dnes něco?“

„Předělal jsem pár dialogů na začátku scénáře, ale nic nového mě nenapadlo.“

„Žena tvého hrdiny ho nechce opustit,“ oznámila jsem.

„Cože?“

„Nechce se s ním dát rozvést. Žádného jiného muže nemá. To jen vojenské autority to Davidovi namluvily, aby se snadněji smířil se svým nebezpečným úkolem.“

„Pokračuj,“ řekl táta se zájmem. „Znáš ji asi líp než já.“

„To bych řekla! Znám Jessicu dokonale. Dokonce ji zná i ta

vetřelecká ženská – Vani. To ona poví Davidovi, že ho Jessica ve skutečnosti nezradila a že to byl všechno výmysl.“

„Jak to mohla Vani vědět? S Jessicou nikdy nemluvila a kromě toho patří k jinému živočišnému druhu.“

„To sice přesně nevím, ale říkal jsi sám, že David s Vani často o své ženě hovořil a kromě toho to můžeš narazit na myšlenku, že žena ženu vždycky správně pochopí, i když není stejného druhu.“

Táta zazářil. „Vidíš, Josie, to by šlo. To se tam nádherně hodí. Má to i jistou logiku. Když ti lidé umučili Vanina manžela, proč by nebyli schopni podvést i svého vlastního vojáka?“ Podrbal se na hlavě. „Pořád ale ještě nevím, co David s Vani udělají, až na té planetě přistanou.“

„Nemohou ji prostě vyhodit do povětří?“

„A zničit se zároveň s ní? To přece nejde.“

„Promiň, to jsem jen tak plácla. Vím, že toho tam ještě moc chybí.

Nějaká konečná, klíčová situace, která by to celé zdůvodnila.“

„Stejně ti děkuju,“ ř e k l t á t a . „Z toho bude výborná dějová epizoda.“ Sklonil se ke mně a objal mě. „Jsi génius rodiny, Josie.

Jestli scénář prodám, zasloužíš si tučný podíl.“

„O tom si můžeme popovídat, až vymyslím efektní konec.“

Sebrala jsem své krámy a chystala se k odchodu. „Co plánuješ na 53

dnešní večer?“

„Méně jíst a hlavně nic nepít. Slyšel jsem, že jste si tu nabalily nějaké kluky.“

„To ti vykecala Helena?“

„Samozřejmě. Tomu Francouzovi se líbíš?“

„Nevím, snad. Ale

teď si musím jít především popovídat s

Helenou.“

Našla jsem ji v pokoji. Byla už vzhůru a četla jeden z mých trháků ze soudní síně. V obličeji byla spálená a dokonale připravená k brzkému oloupání.

„Mělas mě vzbudit,“ řekla otráveně. „Teď zase nebudu celou noc spát.“

„Vždyť jsem teď přišla,“ řekla jsem omluvně a odložila své potápěčské náčiní.

„Kde jsi byla?“

„Jela jsem si vyzkoušet neznámé pláže.“

„Které?“ zeptala se Helena podezřívavě.

„Já si ta řecká jména nepamatuju.“

„Vidělas Toma?“

„Jak bych ho mohla vidět?“

„Copak jsi nebyla na Ráji?“

„Říkala jsem ti přece, že ne.“

„Řeklas jen, že jsi neviděla Toma. Ne žes nebyla na Ráji. Co ti dělají prsa?“

„V pořádku. Dostávají barvu.“

„Svlékla sis podprsenku?“

„Měla jsem sto chutí svléknout se celá. Asi to zítra udělám.“

„Nemáš hlad?“ zeptala se náhle Helena. „Já bych něco snědla.“

Na setkání s Tomem a Pascalem v restauraci bylo příliš brzy.

„Ne,“ zahučela jsem. „Nechceš si zajít do města?“

„Až později.“

„A co teď budeš dělat?“

„Dám si dvacet. Budu si něco číst.“

„Jak dlouho?“

„To ještě nevím.“

„Myslela jsem, že bychom mohly zavolat Tomovi a dát si s ním 54

spicha. Šla bys, kdyby přišel i Pascal?“

„Nevím. Myslím, že se zajímá spíš o tebe.“

„Jinými slovy – chceš mi naznačit, že se spíš zajímáš o Toma než o Pascala?“

Málem jsem jí řekla, že jsme se s Tomem už domluvili, ale jednou jsem už začala lhát, takže to nešlo. Natáhla jsem se na postel a zažívala.

„Nevím, odborníkem na fantazii jsi tu ty.“

„Naopak. Jsi to ty. Tvůj táta by bez tebe nenapsal ani řádku.“

Zavřela jsem oči. „Když jsem byla malá, psával táta úžasné věci.“

„S tebou to mohl dělat. Pomáhalas mu už tenkrát.“ Helenin hlas teď přicházel odněkud z dálky a začal mě dráždit. Nechtělo se mi otevřít oči. Měla jsem nepříjemný pocit, že čím déle mluvíme, tím víc do mě Helena vidí. Tom měl pravdu – rozhodně nebyla hloupá.

Její slova mě uspávala. Jakže to řekla? „Pomáhalas mu už tenkrát.“

Znělo to nesmyslně, ale asi to byla pravda.

Znova se mi začalo zdát o ráji – ne o té pláži, ale o sídle bohů.

Měla jsem zase svou bílou tuniku a kráčela jsem prosluněnými cestami k zahradám rozkoší, o jakých se světu pode mnou nesnilo.

Rozkládaly se v prostorách mezi světy a zjevovaly se pouze, když jsem jimi procházela. Olymp byl všude kolem. Skládal se z

jednotlivostí, které byly zároveň téměř logicky propojeny paprsky slunce. A slunce – to byl Apollón. Podle jedné z legend nebyl vůbec Diovým synem, ale zrodil se z věčného plamene. Kdo to však mohl potvrdit nebo vyvrátit? Apollón byl skoupý na slovo a o Diovi už dávno nikdo nevěděl.

Kráčela jsem po zlatém slunečním schodišti a procházela jsem zahrady rozkoší bez zájmu. Mým cílem bylo vzdát poctu Apollónovi u svého tajného oltáře, který jsem mu vybudovala z pozemských snů.

Byl postaven na temné straně měsíce, musela jsem tedy vstoupit do jeho stínu. Bylo v tom skryto mé velké tajemství: uctívala jsem boha světla v temnotách. Nikdo to netušil, možná ani sám Apollón. Alejím jsem si jistá nebyla. Věděla jsem, že když jsem ho vzývala, vzrostly mé tvůrčí síly.

Našla jsem svůj oltář prázdný. Květy, které jsem tam donesla při 55

své předchozí návštěvě se rozpadly na prach a vesmírný vítr jej odvál.

Donesla jsem nové květiny z Létiných zahrad a rozprostřela jsem je po oltáři. Pak jsem sklonila hlavu a začala se vroucně modlit.

Prosila jsem o nové sny pro své bližní, o nové iluze, které nahradí ty, o které jsem je připravila.

O zjevení lásky a smíchu, zpěvu a tanců, nebezpečných i krásných dobrodružství, o všechno, co probudí i tu nejzatvrzelejší duši. O

všechno, co potřebují bozi stejně jako lidé – možná, že ještě víc.

56

V.

Nemohla jsem se z toho snu probrat. Dávno jsme s Helenou seděly v restauraci a ještě stále jsem se nevzpamatovala. Jen ten krásný pocit mě jaksi opustil. Rozhodně jsem se už necítila jako bohyně.

Čas, kdy měli přijít kluci, se nezadržitelně blížil a začala jsem být nervózní. Helena si dala kuře a já tentokrát také. Cítila jsem, že to dnes nedopadne dobře. Helena určitě objeví, že jsem s Tomem mluvila, bude nešťastná, začne nenávidět nejdřív mě, potom sebe a nakonec mi někde bude chtít skočit se skály. Situace se mi vymkla z rukou, a to jen proto, že jsem si nedokázala odříct příležitost k lásce.

Opravdu jsem to nedovedla, i když je mi jinak vypočítavé sobectví bohů cizí.

Kluci přišli. Tom měl na sobě boty ze včerejška. Muselo mu dát fůru práce, než je vydrbal. Pascal byl v pracovním. Asi ho Tom rovnou nabral s sebou. Ale Helena byla spokojená, a jestli něco tušila, nedávala to na sobě znát.

Tom řekl, že šli náhodou kolem, a tak se tu zastavili. Posadil se k Heleně, Pascal ke mně a objednali si jídlo. Tom od nás tentokrát opsal kuře, Pascal si vybral nějaké záhadné restované maso. Objevila se láhev a připili jsme si.

Hovor se odvíjel trochu jinak než včera. Helena se zřejmě

rozhodla o Toma bojovat. Snažila se upoutat jeho pozornost, při každém jeho slově se usmívala, nadšeně mu přikyvovala, ať už se to hodilo, nebo ne a při každém jeho vtipu se zvonivě smála. Bylo to trapné a Toma to viditelně rozčilovalo. Snažila jsem se ten praštěný hovor nějak usměrnit, ale moc se mi to nedařilo. Sama jsem stála o Tomovu pozornost, ale na druhé straně nebylo možné nevěnovat se 57

aspoň trochu Pascalovi, který tu jen tiše seděl. Nebyla to zřejmě pouhá jazyková bariéra, která nás dělila. Jeho angličtina byla sice strašná, ale dovedl se dorozumět. Byl ovšem nesmělý a nevěděla jsem, jak mu pomoci. Nakonec si pomohl sám. Přemohl ostych a začal nám vyprávět o zmrzačeném chlapci, o něhož ve škole pečoval.

„On jmenoval Samuel. Hezká kluk – dix ans – deset léta. Byl bez pohyba – od pás dole. Autohavárie, moc smutný. Ale on věděl užívávat ruky. On začal maloval, když on dostal do školu ze špitala.

Já mu sehnala barvy, ukázal mu, jak se s níma dělá. Na začátek on malovával dětská blbosti. Pak ale on strašlivě zlepší. Malová –

maluje stroma kolem školu, auta, kýtky a na koncu – jak vy voláte?

Ksíchty?“

„Portréty,“ upřesnil Tom, který pozorně naslouchal. Vždycky byl připraven pomoci, když přítel někde uvázl a snažil se, aby Pascal mluvil co nejdéle, snad proto, že se tak málokdy rozpovídal. Ráda bych věděla, co tyhle dva k luky tak sblížilo. Bylo jasné, že Pascal Toma obdivuje a pokládá ho za vzdělance. Co cítí Tom k Pascalovi, byla záhada. Zahrnoval ho laskavou péčí a jeho chovanec to vděčně oceňoval.

„Jo, portréty,“ upamatoval se Pascal. Zdálo se, že se trochu rozmluvil a angličtina se mu vylepšila. „Samuel dělal portréty. On udělá jeden ode mě. Já tam byl víc hezkej než jsem. Pak on udělal sestry a doktoři. Pořád maloval a maloval ve svým kolečkovým křeslu. Celý dni. On dělal tak dobře, že my zavolali učitela od kreslení, aby je přišel zpodívat. Ten muž přichodil. On už starý a Samuel od něho namaloval portrét. Pak my ukázali ještě jiný obrazy od Samuel, ale učitel řek, že to Samuel nemoh dělat, protože on ještě moc malej pro takovou dokonalost. My jsme mu smáli. Učitel pak řek, že Samuel mistr a museli ho učit mistry. Ale přišel maminka od Samuel a ona řekla, že Samuel před ta havárie neuměl maluje.“

Pascal potřásl hlavou. „Je to záhadnost a nikdo nerozumí.“

Zamyšleně se odmlčel. Historka mě zaujala, podnítila mi fantazii a přála jsem si, aby pokračoval dál. Tom ji nepochybně už znal, jak své boty. Sklonil hlavu, když padla Helenina otázka: „A co dělá teď?“

Pascal se zachmuřil. „Jeho – jak se to volá? ledvinu – chodily 58

špatně. On teď mrtvý.“

„To je strašná škoda,“ řekla jsem s povzdechem. „Říkáš, že mu bylo teprve deset? Je to hanba, že svět musí ztrácet takové talenty.

Kdyby přežil a vyrostl, mohl z něho být druhý da Vinci.“

Pascal pronesl vážně: „Učitel řekla, že on už byl da Vinci.“

„Něco se s ním po tom úrazu stalo,“ vpadl Tom, jako by si tu záhadu chtěl sám sobě vysvětlit. „Věda to zdůvodnit nedokáže.

Vypadá to, jakoby odumřením části míchy se v mozku vybudily buňky k určitým nadměrným schopnostem.“

„Byl po tom úrazu v komatu?“ zeptala jsem se. Tom vysvětlil Pascalovi slovo koma. „Jo,“ přikývl. „On nejdřív uspal tak na tvrdo, že nikdo jeho nemoh probudit.“ Tom se na mě pozorně zadíval.

„Proč se ptáš?“

„Nevím,“ řekla jsem nejistě.

„Tom takovou koma jednou míval,“ začal Pascal.

„Nemluv o tom,“ skočil mu do řeči Tom.

Pascal přikývl. „Pardon.“

„Měl jsi úraz?“ zajímala jsem se.

„Nic zvláštního. Spadl jsem z kola.“ Mávl rukou a pokračoval.

„On se totiž ten Samuel probral z bezvědomí jako někdo úplně jiný.

Aspoň jeho matka to tvrdila.“

„Ty jsi ho znal?“

„Znal. Namaloval mě taky. Mám ten obrázek ve svém pokoji v

Oxfordu. Vůbec se nechoval jako desetiletý kluk.“

Rozhovor se pak stočil jinam. Všechno jsme už snědli a vypili a trochu nervózně jsme čekali, kdy se objeví první nesnáze. Nečekali jsme dlouho. Pascal nám oznámil, že se musí ještě vrátit do práce a pozval Helenu, aby šla s ním. Lákal ji svou květnatou angličtinou, že

„ona může pojezdit v jeho nová camion půl ostrov“, zatímco „on bude dodat legumes hotelám“. Ve své prostotě asi opravdu věřil, že by byla takovým večerem nadšená. Helena seděla jako opařená.

„Proč nepozveš Josii?“ vyhrkla nakonec.

Pascalův pohled se úpěnlivě dovolával Tomovy pomoci. Tom

nereagoval, nic jiného taky v téhle situaci nemohl dělat. Pascal se hřejivě usmál a odpověděl: „Protože já chci, aby šla ty, Helena.“ Z

jeho hlasu bylo cítit, že mu na ní opravdu záleží. Helena to úmyslně 59

přeslechla.

„Jsem tu přece s Tomem,“ řekla věcně.

„Já moh by tebe ukázal krásný tentoc – pohledá,“ lákal Pascal.

Helena se obrátila ke mně. „Proč nejdeš s Pascalem ty, Josie?“

„Nepozval mě.“

„Josie s tebou půjde, Pascale,“ ujistila Helena nešťastného hromotluka.

„Nic takového jsem neřekla,“ ohradila jsem se.

Helena byla navztekaná. „Proč s ním nechceš jít, Josie? Vždyť je to od tebe neslušnost.“

„Takže podle tebe,“ vybuchla jsem, „jsem tu ta neslušná já!“

Helena vsadila všechno na poslední kartu. „Tome,“ zašeptala,

„copak bys nechtěl být se mnou chvíli sám?“ Byla to přímá výzva, jaké snad žádný muž nikdy neodolá.

„Hm – jistě – totiž…“ snažil se Tom o laskavý tón.

Náhle Helena ztuhla a upřela oči na Pascala. „Proč se vlastně musíš vrátit do práce?“

„No – já musí tam vrátit.“

„A proč jsi z ní tedy vůbec odešel?“ naléhala.

Tom pochopil, kam Helena míří, a pokusil se situaci čelit. „Pozval jsem Pascala na večeři. Pracuje sice dlouho, ale může si udělat pauzu.“

Pascal přisvědčil. „Já chtěla jsem taky večeřet s váma.“

„S námi?“ vyjela Helena. „Copak jsi věděl, že tu budeme?“

„Šli jsme náhodou okolo,“ řekl Tom.

Helena mě sjela ledovým pohledem. „Všichni kecáte. Myslíte, že si nedovedu spočítat dvě a dvě? Josie si klidně čte, odpočívá a najednou, v určitou hodinu, dostane hlad a jde se do restaurace. A nakonec se ukáže, že Pascal věděl, že tu v tu dobu budeme. Není to náhoda?“ •

Mladý Francouz nebyl schopen sledovat, co Helena ze sebe chrlí, ale samozřejmě vycítil, že se schyluje k bouřce. Zvolil raději ústupovou taktiku. „Bylo moc hezká tebe vidět, Helena,“ řekl dvorně a uklonil se. „Sbohem,“ dodal a co nejrychleji se vypařil.

Zůstali jsme tedy my tři, dvě holky a jeden kluk, což je ta nejneřešitelnější sestava na světě. Helena pokyvovala hlavou, jako by 60

ji Pascalův odchod utvrzoval v podezření. Spálený obličej jí naběhl ještě více do ruda. Takovou barvu získává člověk buď dojetím, nebo vztekem.

„Proč jsi mi neřekla, Josie, žes dnes s Tomem mluvila?“

„Vždyť jsem s ním nemluvila,“ lhala jsem statečně, ale Helena mi zřejmě nevěřila.

Na okamžik si mě přestala všímat a pak pohlédla Tomovi do očí.

„Josie se ti líbí víc, než já?“

„Obě se mi líbíte,“ řekl Tom chlácholivě.

Spodní ret se jí zatřásl. „Prosím tě, Tome, řekni mi pravdu, nic víc od tebe nechci.“

Podívala jsem se na Toma a všechno jsem vzdala. Když už Helena došla až sem, nedala se katastrofa odvrátit. „To všechno já,“ přiznala jsem se. „Odpoledne jsem samozřejmě s Tomem mluvila.“

Helena to celou dobu správně tušila, ale teď to teprve opravdu věděla, a to bylo pro ni daleko horší. Zabušila pěstmi do stolu, až láhve poskočily a pak plačtivě vykřikla:

„Vždyť jsi mi tvrdila, žes ho neviděla!“

„Lhala jsem,“ řekla jsem odhodlaně. „Dokonce jsem na Tomovi vymáhala, aby přivedl Pascala. Měl tě někam odvést, abych zůstala s Tomem sama. On s tím plánem neměl nic společného. Vymyslela jsem ho já.“

Má zpověď zapůsobila na Helenu jinak, než jsem očekávala.

Místo aby vzplanula, stáhla se do sebe. Seděla mlčky se stisknutými rty a zdálo se, že zapomíná na Toma a v duchu obrací pozornost ke mně. A pak mi položila otázku, která mě málem omráčila.

„Víš vůbec, že Ralphy zemřel?“

Vyrazilo mi to dech. „Ne!“

„Zemřel přirozenou smrtí krátce po tom, co se odstěhoval. Potkala jsem jeho maminku a ta mi to doslova takhle řekla. Bylo mi to divné.

Nazývat něco, co mi zabilo jediného syna, přirozenou smrtí, je trochu nezvyklé, nemyslíš, Josie?“

Stáhlo se mi hrdlo a polkla jsem. „Proč jsi mi to neřekla?“

„Protože sis to nezasloužila.“ Vstala a podívala se na nás s odporem. „Vy dva se k sobě hodíte. Jste jeden jako druhý.“ Chtěla asi ještě něco dodat, ale pak si to rozmyslela, otočila se a zmizela 61

stejným směrem jako Pascal. Tom a já jsme na sebe pohlédli přes stůl a byla jsem mu vděčná, že nepokýval hlavou a neřekl: „Vidíš?

Co jsem ti povídal?“

Místo toho se usmál a řekl: „Zkazit se už nic nedá, takže od této chvíle se může večer už jen vylepšovat.“

Vzpomněla jsem si na Helenin pokus o sebevraždu, ale – i když je to k nevíře – nedělala jsem si starosti, že by se o něco takového mohla pokusit znova. Letos je jiná než loni. Promluvili k ní bohové a cítí se silná. Nebude stát o soustrast, spíš se bude chtít pomstít. Ani na okamžik mě nenapadlo, že bych se za ní měla vypravit.

Usmála jsem se na Toma a řekla: „No, to jsem tedy zvědavá.“

62

VI.

O hodinu později jsem už s Tomem seděla v malém člunu pohupujícím se na vlnách přístavu. Vítr nebyl příliš silný, měsíc jasně svítil a cítila jsem se v bezpečí. Naše dřevěné plavidlo bylo jen asi šest stop dlouhé. Seděli jsme s Tomem proti sobě a mé natažené nohy se téměř dotýkaly jeho. Povídali jsme si, ale konverzace postupně vázla. Odmlky byly stále častější a situace nevyhnutelně spěla k okamžiku, kdy už Tom nebude moci udělat nic jiného, než mě políbit.

Člun patřil Pascalovu šéfovi a oba kluci si ho mohli zřejmě kdykoli vypůjčit. Většinou odpočíval na břehu a byl zajištěn řetězem.

Musela jsem Tomovi pomoct dostat ho na vodu. Byla to dřina.

„No –“ prolomila jsem ticho tou nejpitomější otázkou, která mě mohla napadnout, „a co říkáš Dodgerům?“

„To je fotbalové mužstvo?“

„Ne. Basketbalisti. Hrajou pod psa.“

„Jsi sportovní typ?“

Pokrčila jsem rameny, až se člun zahoupal. „Nevím. Mám ráda všechny možné sporty, ale nestojím o to, dát se někde organizovat.“

Při pohledu z vody vypadal přístav jako ohromný lunapark, jehož tisícerá světla se odrážela na hladině. Vítr náhle zesílil a na vlnách se začaly vytvářet čepičky pěny. Vyjeli jsme zřejmě z ochranné zóny přístavu a dostali se do mořského proudu. Tom na to nereagoval a já také ne.

„Ještě jsi mi neřekla, co tě přivedlo až do Řecka,“ ozval se Tom.

„Helena.“

Zdálo se, že se mu to nějak nezamlouvá. „Loni jsem měl dojem, 63

že se úplně zbláznila do Délu.“

„Opravdu tam každý den jezdila?“

Tom přikývl. „Každý den se odtamtud vracela spálená nadranc.

Radil jsem jí, aby si koupila aspoň štítek na čelo, ale tvrdila, že ho samozřejmě nosí. Každý den se vyvalovala na kamenech na vrcholku Kynthu.“

„To je to místo, kde se měl narodit Apollón?“

„Ne. Na Kynthu jsou zříceniny chrámů Dia a Athény. Apollón se uctíval jinde.“

„Možná, že Helena ví něco, o čem nemáme ponětí. V každém

případě to místo vyzařuje takovou sílu, až z toho jde hrůza. Myslím, že tě tam lákala, ne?“

„Rozhodně mi nikdy nenavrhla, abych tam jel s ní. Ale byl jsem t a m u ž sám.“ Zvědavě na mě pohlédl. „Mělas tam snad nějaké zvláštní pocity?“

„Ano. Zní to neuvěřitelně, ale byla to směs klidu, pohody a zároveň strašné síly.“

„Jsi první člověk, který mi něco takového říká.“

„To je možné. Ale já jsem si to opravdu nevymyslela.“

„Budeš asi dost citlivá, Josie.“

„To víš, že jsem citlivá. Asi jako policajt z Bronxu.“

Zasmál se. „Ještě pořád si myslíš, že jsi zavinila ten dnešní debakl?“

„Vím, že jsem zhřešila,“ řekla jsem kajícně. „Ale na můj vkus trochu málo.“

„Co tím myslíš?“

„Že by mi vůbec nevadilo, kdybych dnes zhřešila daleko víc.“

Tom samozřejmě pochopil. Začal se ke mně naklánět, aby mě

políbil a vyhákl přitom naše jediné veslo. Prudce se sklonil, aby je zachytil, právě když jsem mu nastavila ústa k polibku. Takovou srážku jsem ještě nezažila. Tom překvapeně zamrkal a pak se rozesmál.

„To byla pecka! Takhle ne, Josie.“

Políbila jsem ho na tvář a přitom jsem se mu do ní zakousla.

Nejraději bych mu rozdrtila všechny kosti. Mívám sadistické choutky. Obvykle je omlouvám tím, že na mě působí měsíční světlo.

64

„Tohle bylo lepší?“ zeptala jsem se škodolibě.

„Počkej, musím honem vylovit to veslo, nebo jsme –“ Zarazil se a pohlédl na vodu. „A sakra!“

Světla přístavu se mihotala v nedohledné dálce a byli jsme na otevřeném moři. Vlny vzrostly na dvě stopy a tříštily se o bok člunu.

Zvedl se vítr a nahnal mi vlasy do očí.

Napadla mě slova pana Politopula: Meltémi duje vždycky, když se bohové radují.

Teď právě asi bohové z radosti nevycházejí.

Naše veslo se zmítalo asi deset stop od člunu.

„Co budeme dělat?“ zeptala jsem se bezradně.

„Musíme to veslo vylovit, než nám uplave. Bez něj se

nedostaneme zpátky. Lehneme si každý na jednu stranu a zkusíme k němu dopádlovat rukama dřív, než nám zmizí.“

Zkusili jsme to, ale nepomohlo to. Člun se začal stáčet do kruhu.

Zřejmě jsme nezabírali stejně. Po minutě Tom pádlování přerušil.

Nemělo to cenu. Veslo se nám naopak vzdálilo na dobrých třicet stop a odplouvalo stále dál.

„Co teď?“ hlesla jsem. Netoužila jsem dát se zavléct proudem na otevřené moře, i kdybych tam byla s Tomem. Exotická modř vody se pořádně změnila! A k tomu ten vítr – pěkná moc!

„Musím za tím veslem doplavat.“

Popadla jsem ho za rameno. „Neblázni, vždyť se utopíš!“

Setřásl mi ruku. „Nedá se nic dělat. Musíme se dostat do přístavu a proud nás táhne na moře. Bez vesla nic nepořídíme.“

Bylo toho na mě najednou trochu moc. V takovéhle čině se prý bozi radují! Já jsem ten vítr brala spíš jako jejich zlomyslnost. Tom si vyzul boty a připravil se do vody.

„Za chvíli jsem zpátky,“ ujistil mě.

Zadívala jsem se do moře. „Kde to veslo vůbec je, Tome? Já ho nikde nevidím.“

Začal se rozhlížet. Voda kolem nás se zmítala jako odporná, šedá polévka, prudce přivedená do varu. Jediné, co chybělo, byla pára.

Setmělo se.

„Taky ho nevidím,“ přiznal Tom.

„Tak jak chceš za ním plavat, člověče?“

65

„Poplavu tímhle směrem. Určitě ho musím najít. Jdu na věc.

Sbohem, Josie.“

Rychle jsem ho objala. „Tohle raději neříkej. Ahoj a zlom vaz.“

Tom se nadechl, odrazil se a zmizel ve vlnách. Moře ho na chvíli pohltilo, pak se na okamžik objevila hlava, ruce, které rozrážely pěnovou tříšť. Zdálo se mi, že Tom ztratil pod vodou orientaci a plave jiným směrem, než v jakém jsme naposled viděli veslo. Vidíš, ty huso, vyčítala jsem si, to všechno je proto, žes ho chtěla políbit!

„Tome!“ křičela jsem. „Tam ne! Víc doleva!“

Nemohl mě slyšet. Musel mít uši zalehlé vodou a vzrůstající vítr burácel a burácel. Člun sebou začal nebezpečně zmítat. Tom se ohlédl, aby zkontroloval směr podle polohy loďky. Byla to chyba, protože si neuvědomil, že je už dávno nasměrovaná jinam. Pak se pustil úplně špatným směrem a nakonec zmizel.

Minuty se ztrácely v nenávratnu jako bubliny posledního

vydechnutí člověka, topícího se v moři, jako křehký symbol

marnosti.

Tom zmizel. Byla to pravda, které jsem stále nemohla uvěřit.

„Tome!“ vykřikla jsem. „Tome!“

Stále jsem doufala, že je někde blízko, ale nevidí člun.

„Tome!“

Křičela jsem, dokud mi nevypověděl hlas.

Po Tomovi ani památky. Moře se nad ním zavřelo.

Chytila jsem se postranic člunu a snažila jsem se ho vyrovnávat, aby se nepřevrátil. Mořská vodami omývala slzy z obličeje. Naposled jsem takhle brečela, když jsem se dověděla, že si Helena chtěla vzít život. Měla být tehdy se mnou. Mohla se soustředit na mě, mohla se zajímat o mé bolesti v prsou – nemusela být sama a patlat se ve svých problémech. Tahle myšlenka se mi neustále a neodvratně vracela. Pak mě napadlo, že se Tom už určitě utopil.

„Tome,“ zašeptala jsem zoufale.

Město Hóra zatím zmizelo. Světla, zábavní park – všechno

pohltila černá propast. Vlastně spíš pohltila mě.

Proud mě nezadržitelně unášel na volné moře.

Meltémi! Nevěděla jsem ani, co to slovo znamená. Kdybych tu měla s sebou řeckého učence, asi by mi řekl: „Víš, děvče, to se dá 66

překládat různě: ošklivý vítr, bezohledný vítr, nenadálý vítr, ničivý vítr, smrtonosný vítr. To poslední se hodí pro tebe.“

Mám snad zemřít? Vypadalo to tak. Zdálo se mi, že člun letí stále rychleji. Musela jsem vynaložit všechny síly, aby se při každém nárazu nepřekotil. Vlny bily do lodi ze všech směrů a bylo zoufale těžké udržovat rovnováhu. Čím dále jsem odplouvala, tím byly vyšší.

Ponenáhlu se začaly přelévat do člunu. Začala jsem zuřivě vylévat vodu rukama. Souboj s mořem jsem tím samozřejmě nemohla vyhrát.

Byla jsem jen smrtelník a moře se v tu chvíli proměnilo v obludu, ničící všechno živé.

Stěží jsem ještě v dálce zahlédla Mykonos. Nevzdalovala jsem se od něj přímo, spíše trochu na severozápad. Byla jsem přibližně na stejné trase jako loď, kterou jsem jela ráno. Nebylo pochyby – proud mě unášel směrem k Délu! Dalo mi to novou naději. Třeba se

dostanu k pobřeží dřív, než se člun převrátí! Jestli ale ostrov minu, je po všem.

Vylévala jsem vodu jako zběsilá. Měla jsem teď pevný cíl: přežít, než mě Délos zachrání. Představovala jsem si ostrov jako matku, která k sobě přivine své dítě ve chvíli nebezpečí. Bylo to nesmyslné, ale dalo mi to novou sílu.

Vylévat vodu bylo stále těžší. Potřebovala jsem na to obě ruce, nemohla jsem se přidržovat boků a udržovat rovnováhu. Zezadu se náhle přiřítila ohromná vlna, na kterou jsem naprosto nebyla připravená. Octla jsem se rázem ve vzduchu a přepadla po hlavě do moře. Chtělo se mi vykřiknout a ještě štěstí, že jsem to neudělala.

Byla bych si nabrala do plic vodu a mohlo být po mně.

Na okamžik mě napadlo, jestli by nebylo lepší se raději utopit, než prožívat tyhle hrůzy. Jsou věci, které dodnes nechápu.

Nekřičela jsem. Zoufale jsem se snažila udržet na vlnách a očima hledala člun. Neviděla jsem skoro nic, protože se mi vlasy lepily na obličej. V duchu jsem proklínala mořského boha Poseidona, proč mi tohle dělá. Pak jsem ucítila strašnou ránu do hlavy. Člun!

Naštěstí nebyl převrácený, ale zato byl už skoro plný vody. Na klidném moři by nebyl problém se do něj dostat, ale teď proti mně útočně vyrážel a tloukl mě do hlavy. Přesto jsem se ho držela jako klíště. Byl tím jediným, co mi ještě zbylo v mokrém hrobě, do něhož 67

se propadl celý můj svět.

Brzy mě napadlo, že bych se asi dostala do člunu snadněji,

kdybych využila síly vln, které mě zezadu zaplavovaly!

Vyhlédla jsem takovou pořádnou vlnu, která se ke mně rychle blížila. Těsně předtím, než mi dopadla na záda, jsem se vymrštila a vzepřela se o okraj člunu. Zbytek už vlna obstarala. Dopadla mi na zadek a doslova mě hodila do člunu. Tohle tedy vyšlo.

Ale nebyl čas na přemýšlení. Znova jsem začala vybírat vodu a riskovala nebezpečí, že se zase octnu v moři. Později jsem to vylepšila. Lehla jsem si napříč člunu a zapřela se nohama o jeden a zády o druhý bok. Tím jsem se pojistila proti vypadnutí a zároveň jsem měla obě ruce volné.

Dodnes nevím, jak to dlouho trvalo. Mohla to být hodiny i celá věčnost. Dostavilo se naprosté vyčerpání, které nezmohl ani rozum, ani síla vůle. Paže se mi stáhly křečí a zbyly z nich jen mrtvé pahýly.

V prsou mi hořela palčivá bolest. Při každém pohybu rukou hrozily zádové svaly roztržením. A pak nastal konec. Nemohla jsem dál.

Nezmohla jsem se na nic, než na pláč. Přepadla mě touha modlit se.

Tušila jsem, že umírám.

„Bože,“ šeptala jsem. „Kde jsi, můj bože?“

Modlitby někdy dělají zázraky.

Vítr, vlny i bolesti se tišily. Nebo jsem je prostě přestala vnímat?

Meltémi je nevypočitatelný. Jak rychle se zvedl, tak rychle ustal.

Během dvou minut se moře uklidnilo jako zamrzlé horské jezero.

Hladina odrážela měsíční paprsky s takovou přesností, až se mu zdálo, že pluji na ohromné ledové kře. Nevěděla jsem, co si počít – a tak jsem brečela.

„Panebože,“ opakovala jsem stále dokola. „Panebože!“

Pomalu jsem se sesouvala na dno člunu a nakonec jsem usnula.

68

VII.

Probudil mě zvuk vln, narážejících na skálu. Zamrkala jsem a prudce se posadila. V první chvíli jsem měla dojem, že jsem v posteli a probouzím se z děsivého snu.

Ale byla jsem stále ještě ve člunu, napůl spící a nasáklá vodou.

Uvědomovala jsem si, že v životě jakési Josie Goodwinové nastal nějaký zásadní obrat, ale netušila jsem, jaký. Jisté bylo jen to, že už nejsem uprostřed oceánu, ale že mě vlny vyvrhly na břeh i s člunem.

Podívala jsem se směrem, odkud jsem připlula, a zdálo se mi, že vidím západní cíp Mykonu, ozářený světly civilizace.

„Jsem na Délu,“ zašeptala jsem blaženě, „přece jen mě zachránil.“

Tomu, že jsem právě tady, jsem pevně věřila a ostatně nebylo tak těžké se o tom přesvědčit. Vypotácela jsem se z člunu, šťastná, že mám zase pevnou půdu pod nohama. Délos byl malý, vždyť jsem ho dopoledne skoro polovinu p rošla. Stačí vystoupit trochu výš a uvidím zříceniny. V místě, kde jsem přistála, se tyčilo vysoké návrší.

Usoudila jsem, že jsem na jihovýchodní části ostrova, v opačné části, než kde jsme ráno vystupovali z lodi. Nohy mě trochu odmítaly nést, ale vyrazila jsem na objevnou cestu kolem skalnatého pobřeží. Ta hora nade mnou bude asi Kynthos, napadlo mě, ale v tomhle stavu na ni nepolezu. Půjdu pár set yardu severněji. Tam bude hora podstatně nižší a budu se moci dostat přes zříceniny až k archeologům.

Příručka sice tvrdí, že na ostrově nikdo nežije, ale věděla jsem, že archeologové tu jsou. Toužila jsem co nejdříve zavolat tátovi, aby o mě neměl strach. Netušila jsem vůbec, kolik je hodin, protože hodinky mi uplavaly.

Co se týká Toma, příliš mnoho nadějí jsem si nedělala. Ale snad 69

se mu přece jen podařilo doplavat k pobřeží, utěšovala jsem se. Na chvíli se mi podařilo tomu dokonce věřit.

Hora nade mnou se postupně snižovala a stáčela se dovnitř

ostrova. Jako zázrakem mi neuplavaly sandály, takže jsem mohla rychle postupovat kupředu. Nebyl to ostatně jediný zázrak téhle moci! Našlapovala jsem opatrně. Mezi stíny kamenů se mohlo

skrývat ledacos. Rostly tu shluky trnitého býlí, které nešlo jen tak snadno obejít, a brzy jsem měla nohy plné šrámů. Vůbec mi to nevadilo. Bylo to stále lepší, než se potácet ve vichru na moři.

Konečně jsem byla na pevnině – n a D é l u ! Čím více jsem se vzdalovala od moře, které mě málem zabilo, tím více vděčnosti jsem k ostrovu cítila. Lidé by se asi pobaveně usmáli, kdybych jim začala vysvětlovat, že mě zachránil ostrov – hvězda, putující nocí a mořem.

Ale já jsem si vybájila, že se ke mně Délos úmyslně přiblížil, aby mě zachránil před vodními hlubinami. Už ráno jsem měla pocit, že mě láskyplně vítá a nikdo mi nemohl vymluvit, že to byl právě On, kdo mě teď spasil.

Vystoupila jsem na vrchol kopce a pohlédla na zříceniny na druhé straně.

Nebyl tu. Místo trosek tu stály neporušené budovy, obydlené lidmi. Město žilo!

Lidé – krásná stvoření v barevných tógách – se procházeli mezi sloupovím, nebo posedávali na mramorových sedadlech. Jejich dlouhé vlasy jim visely vzadu jako barevné šály v mnoha odstínech zlaté, černé a zrzavé barvy. Pohybovali se jako ve snu, asi proto, že jsem snila sama. Měla jsem se vlastně vylekat, ale žádný pocit jsem v tu chvíli neměla. Sledovala jsem to neskutečné dění očima

pozorovatele, který s pozemskými pocity nemá nic společného.

Vyšla jsem směrem k lidskému hemžení a chtěla jsem se k němu připojit, jenže mé nohy už nekráčely. Vznášely se ve vzduchu. Měla jsem náhle pocit, že nejsem svázaná zemí a že mi patří vesmír. Bylo to krásné. Cítila jsem, že jsem ve správném čase na správném místě.

Že jsem se vrátila domů, kde na čase a místě nezáleží. Vědomí zvolna nahrazovalo podvědomí.

Byla jsem zase celá.

Byla jsem tím, kdo jsem.

70

Vstoupila jsem do města. Všude plno světla a Řeků, starých Řeků, starších, než historikové vůbec připouští. Město bylo na nohou.

Probíhaly slavnosti a uctívání bohů v dobré víře, že bohové se mohou ztělesnit a odměnit pokorné duše štěstím a skvělou

budoucností. Já sama jsem viděla své š těstí v tom, že se mi podařilo vstoupit na plovoucí hvězdu – Délos.

Posadila jsem se na prázdné bílé sedadlo.

Po chvíli mě kdosi zpozoroval, pak další a nakonec se kolem mě shromáždil shluk lidí. Usmívali se přátelsky a oddaně.

Zavřela jsem oči. Věděla jsem, proč tu jsou. Přišli, aby mi sloužili.

71

VIII.

Sryópé byla dcerou Thaleie, Apollónovy múzy, ale otce neznala.

Když začala dospívat, často se na něho matky vyptávala a zcela logicky tvrdila, že není možné, aby přišla na svět bez otce. Matka jí nikdy nedala uspokojivou odpověď. Je to prý tajemství. Jak Sryópé vyrůstala, nabývala postupně matčina mistrovství v prozaickém i básnickém umění. Proto byla často zvána na Olymp, aby bavila nesmrtelné. Nežila ovšem ve správné době. Sláva Olympu už

pozvolna upadala. Zeus, Héra, Athéna a Arés dávno odešli neznámo kam. Vládl tu teď Apollón, ale málokdy tu pobýval a často o něm dlouho nikdo nevěděl. Stávalo se ale, že si přišel poslechnout Sryópina epická i lyrická vyprávění. Líbila se mu zanícenost jejího přednesu a barva hlasu.

Sryópinou nejlepší přítelkyní byla Pháthía, dcera Tychy, jejímž otcem nebyl nikdo jiný, než samotný Zeus. Pháthía byla velmi hrdá na toto příbuzenství a často o něm h ovořila. Pokud šlo ovšem o vlastního otce, byla na tom se Sryópé stejně. Neznala ho také. Říkalo se, že se obě dívky narodily ve stejný den a stejnou hodinu, i když Sryópina matka to popírala. V každém případě však spolu vyrůstaly a byly důvěrnými kamarádkami. Sryópé vymýšlela své příběhy a

Pháthía hrála na flétnu, kterou jí daroval Pan, jediný z nesmrtelných, který byl kdy zabit.

Před dávnými časy se stalo, že se Afrodítě, bohyni krásy, narodilo dítě. Byl to chlapec a dostal jméno Aeneas. K Afrodítině hanbě byl Aeneův otec pouhým smrtelníkem. Bohyně asi nebyla vždy schopná odolat vlastním kouzlům, kterými vlévala lásku do srdcí ostatních.

Aeneas však zdárně vyrůstal a bohové si ho cenili pro jeho nevšední 72

krásu a vybrané způsoby.

Pháthía byla první ženou, která v nadějném jinochovi probudila touhu. Věděla, že se Aeneas rád koupe v řece, tekoucí za

olympskými chrámy, a jednoho dne si tam na něho počkala. Objevila se před ním ve své svůdné nahotě a věděla už předem, že jí Aeneas neodolá a pojme ji za ženu. V oboru svádění mužů měla totiž Pháthía úctyhodné zkušenosti a vzhledem k tomu, že ještě nikdy o žádného muže tolik nestála, jako o Aenea, dala si záležet.

Se svým plánem se předtím samozřejmě svěřila Sryópé a ta jí ho schválila, přesto, že sama po Aeneovi toužila. Tohle malé tajemství si nechala pro sebe, protože se obávala Pháthíiných hysterických výstupů.

Plán vyšel zkušené svůdnici nad očekávání dobře. Přehlídka nahé krásy vykonala své a Aeneas byl ztracen. Netušil, jaká Pháthíu provází pověst a úplněji propadl. Pháthía na něm dokonce vymohla i slib, že žádnou jinou ženu než ji nebude milovat, dokud Olymp bude stát. Dosáhla toho, co chtěla, a po nějaký čas s Aeneem šťastně žila.

Pak to začalo být pro ni trochu jednotvárné a věnovala se i jiným nápadníkům. Sryópé to Aeneovi ihned donesla. Důkladně ho

seznámila i s Pháthíinou špatnou pověstí a navrhla mu, ať ji opustí.

Ona, Sryópé, by mu byla daleko lepší ženou než celá slavná Pháthía.

Nebylo to příliš čisté jednání, ale omluvme Sryópu tím, že v té době byla do Aenea dočista zblázněná. Tajně ho sledovala, jak se miluje s Pháthií a užírala se láskou, touhou a závistí. Aeneas velmi těžce nesl, že je mu Pháthía nevěrná a navíc ho k ní vázal slib věrnosti, který jí dal. Svěřil se s tou potíží Sryópé, která ji sice nebrala na lehkou váhu, ale věděla si rady.

„Když tě Pháthía k tomu slibu zavázala, tak ho Pháthía zase zruší,“ řekla bezstarostně.

„Ale to ona nikdy neudělá,“ namítal Aeneas. „Je strašně žárlivá.“

„To já vím. Jenže nemá na vybranou. Buď tě toho slibu zprostí sama, nebo ji k tomu donutím.“

Měla proti Pháthíi mocnou zbraň. Věděla totiž, kdo je Pháthíiným otcem. Měla v životě mnoho různých vidění, která jí dodávala informace. Mnoho času strávila v transu. Odtud také pocházely náměty skoro všech jejích obdivovaných příběhů. Časté věřila, že 73

samo slunce, dárce světla a života, promlouvá jejími ústy, zvláště když měla mysl rozjitřenou bohoslužbami. Tuto svou schopnost před bohy přísně tajila, aby nevzbudila jejich nelibost. Bohové totiž – až na několik výjimek

– byla banda závistivců, žárlících jeden na

druhého. Tyto nesporné vady charakteru provázely olympské bohy po celá staletí.

Informace o Phátíině otci se dostala k Sryópé také prostřednictvím vidění. Sám Apollón jí svěřil, že Pháthíin otec nebyl muž, ale Aléktó, jedna ze tří příšer Erínyí, žijících v podsvětí, kde mají na starosti poslouchat lidské stesky a trestat smrtelníky. Zjevení to byla hrozná.

Podobaly se buď ohyzdným babiznám s klubky hadů místo vlasů, s podlitýma očima, nebo se objevovaly s psími hlavami a netopýřími křídly na černém těle. Protože však byly starší než Zeus, měly svou vážnost a nevědělo se, odkud jejich moc pochází. Říkalo se o nich také, že v případě potřeby dokážou vystupovat jako krásná a luzná stvoření.

Kdysi se stalo, že Aléktó, pokládaná za nejsilnější z příšer, byla rozhněvána Diem, který zmírnil její rozsudky, vynesené nad lidmi, a rozhodla se mu pomstít. Proměnila se proto v urostlého bojovníka a vplížila se za noci do lože Diovy dcery Tychy. Ta neodolala svodům krásného muže a obdařila příšeru vášnivou láskou. Teprve potom jí svůdník oznámil, s kým to vlastně otěhotněla.

„Od této chvíle nebudeš mít jistotu,“ řekl jí. „Budeš v sobě nosit naše dítě a vaše životy budou nadlouho svázány. Stálým stykem s dítětem si pomalu přestaneš uvědomovat, co lidé potřebují a co ji má být odepřeno. Pro tebe, bohyni, přinášející smrtelníkům štěstí, to nebude právě veselé.“

Tyché, vyděšená proroctvím, běžela k otci. Zeus se sice

rozhněval, ale přesto, že byl svrchovaným vládcem Olympu, se mu jaksi nechtělo kletbu ihned zrušit. Rozhodl se ten problém odložit na později tím, že prodloužil své dceři těhotenství z devíti měsíců na devět tisíc let.

„Uvidíme,“ řekl. „Takhle se aspoň dítě narodí v úplně j iných poměrech, až se Olymp i svět od základů změní.“

Tychu to příliš neuklidnilo. „Ale přece jen,“ namítala, „bude to dítě Erínye a bude asi strašně ošklivé.“

74

Zeus potřásl hlavou. „Mohu zařídit, aby se dítě narodilo krásné a nadané. Mohu ho vybavit i příjemným chováním a dobrými způsoby.

Za ty se pak přirozená povaha dítěte snadněji schová. Ale nesmíme to s tou krásou přehánět. Takové dítě by třeba jako bohyně krásy nadělalo fůru těžkostí. Chceš to tak, dcero?“

Tyché souhlasila, pouze si vymohla na Diovi slib, že se nikdy nikdo nedoví, kdo je otcem jejího dítěte. Zeus to nakonec dosti váhavě přislíbil.

Dopadlo to však jinak. Ve vidění, jemuž ani Zeus nemůže

zabránit, poznala Sryópé celou pravdu o Pháthíině původu a

nevěděla, má-li se smát nebo plakat. Na jedné straně byla Pháthía přítelkyní, kterou litovala, na druhé straně byla ráda, že je pokořena Pháthíina nadutost na příbuzenství s Diem a že má teď pořádný trumf proti své soupeřce v lásce.

Samozřejmě ihned spěchala k Pháthíi, aby jí to vítězoslavně oznámila, ale ta

s e j í vysmála. Sryópé se nedala. „Jdi za svou

matkou,“ poradila jí, „a zeptej se jí, jestli mluvím pravdu, nebo ne.

Jak všichni víme, není schopna lži.“

Pháthía tedy odešla k Tyše a vyzvala ji, aby popřela Sryópiny hanebné pomluvy. Matka však mlčela. Musela sice mluvit pravdu, ale mohla i mlčet, byla-li pravda příliš nemilosrdná. Pháthía s hrůzou poznala, že Sryópé skutečně nemluvila naplano a ihned se za ní vypravila. Žádala od ní přísahu, že tu hroznou věc nikdy nikomu nevyzradí. Sryópé souhlasila, měla však podmínku:

„Musíš mě vyzvat k souboji na Olympu. Soutěží se o to, kdo bude vyprávět nejkrásnější báji. Jestliže vyhraješ ty, dám ti přísahu, že se ode mě nikdo o tvém původu nedoví, Vyhraju-li já, musíš Aenea uvolnit ze slibu věrnosti, který ti dal.“

Pháthía byla s podmínkou srozuměná. Koneckonců, myslela si, mohla by mě donutit ke zrušení Aeneova slibu i bez soutěže. Takhle mám aspoň šanci. Sryópé byla sice vyhlášenou přednašečkou, ale Pháthía se svou výbušnou povahou po otci se dala ráda unášet smělými myšlenkami.

Vymyslím příběh, ujišťovala se v duchu, který úplně zastíní Sryópinu slávu. Bohové mě budou obdivovat a toužit po mé lásce.

Aeneův slib nezruším a dám mu pořádně za vyučenou, že se scházel 75

se Sryópé za mými zády.

Pověst o soutěži se rychle rozkřikla a ve stanovený den se

shromáždili bohové, aby rozsoudili, kdo zvítězí. I Apollón tu byl.

Seděl na trůně, který kdysi náležel Diovi, a odtud také zahájil soutěž.

Sryópé stála o to přednášet první a Pháthíi to vyhovovalo. Doufala, že takto bude mít příležitost k efektnímu zakončení.

Ale Sryópé nemínila dát Pháthíi šanci. Slíbila sice, že když Pháthía zvítězí, nikdo se o jejím původu nedoví, neslíbila ale, že celou tu historii nebude veřejně vyprávět bohům se změnou detailů a jmen, tak aby mohla být pokládaná za pouhý výplod fantazie.

Tak ji také bohové zpočátku brali. Ale jak Sryópé pokračovala, začala se Pháthía chvět rozčilením a nakonec se rozplakala. V porotě bohů to zašumělo. Kdyby se Pháthíi bylo podařilo zachovat klid, nic by se bylo nestalo. Byla ale mylně přesvědčena, že každému je nad slunce jasné, o kom se v tom příběhu mluví. Sryópé se rázem stala Pháthíiným úhlavním nepřítelem a rozbouřený hněv dcery Erínye se už ničím nedal zastavit.

Sotva Sryópé skončila, Pháthía se na ni vrhla. „Slíbilas mi přece, že o mém tajemství nebudeš nikde mluvit!“ křičela zuřivě.

Sryópé se tvářila jako neviňátko. „Mluvím snad o tobě? Bohyně v mém vyprávění se přece jmenuje Déné. Co s tím máš společného ty?

Zbytečně se rozčiluješ. Ty přece nemůžeš být dcerou nějaké stvůry.“

Nato Pháthía tiše zasyčela. „Víš sice, že jsem potomek démona, ale ještě netušíš, jakým démonem dovedu být já sama. Slibuju ti, že se o tom brzy přesvědčíš. Budeš litovat dne, kdy jsme se potkaly.“

Nato z Olympu zmizela a nikdo ji už nespatřil. Nikdo také nezaslechl její poslední pohrůžku Sryópé, a tak se bohové začali příst o to, zdaje ta historka pravdivá a zda je Pháthía opravdu dcerou nestvůry.

Nakonec usoudili, že je to nepravděpodobné. Erínye vynikají ošklivostí, zatímco Pháthía byla krásná a – koneckonců – přes svou promiskuitu byla dobrou bohyní.

Aeneas se stal Sryópiným mužem a žili spolu v míru po mnoho let. Sryópé dále bavila bohy svým vyprávěním, ale čím dál tím více času začala trávit na zemi, kde dávala inspiraci pozemským

spisovatelům a básníkům, Dělala to s potěšením, protože oceňovali její kouzlo daleko více, než její přátelé bohové. Měla radost, že může 76

učit statečnosti, velkorysosti, laskavosti a jemnosti. Jen s pravdivostí měla trochu potíže. Snad proto, že sama podvedla Pháthíi, i když velmi chytrým způsobem.

Bohům se ovšem její počínání příliš nelíbilo. Byli žárliví na pozemšťany a chtěli Sryópiny dary pouze pro sebe. Bohyně si toho ale příliš nevšímala a neustále prodlužovala svůj pobyt v pozemském s v ě t ě , k t e r ý teď podle Diovy předpovědi procházel rychlými změnami.

Když se jednou procházela po mořském pobřeží, snesly se k ní náhle tři Erínye v oblacích krvavého prachu. Měly v rukách biče a řetězy. Dříve, než stačila uprchnout, hodily jí na krk trnovou ohlávku a strhly ji k zemi. Tísifoné, Megaira a strašlivá Aléktó tu nad ní stály v očekávání oběti – své největší radosti. Přestože se Sryópé vyděsila, začala jim vyhrožovat Apollónem. S tím ale neuspěla. Nestvůry se rozchechtaly.

„Právě Apollón nám přikázal, abychom tě předvedly před

olympský soud.“

„Soud?“ podivila se bohyně. „Vždyť jsem nic zlého neudělala.“

Aléktó po ní plivla krvavou slinou. „Zavraždila jsi Pháthíi. Jen se přiznej. Nenávidělas ji od dětství! Našli její mrtvé tělo, plující po vlnách Stygy!“

„Ale,“ namítala Sryópé, „Styx protéká podsvětím a to je místo jen pro zemřelé pozemšťany, ne pro bohy. Pháthía je nesmrtelná a nikdy zemřít nemůže.“

Aléktó hrábla Sryópé do vlasů a postavila ji na nohy.

„To je sice pravda,“ zasyčela, „ale přesto zemřela. Tys jí k tomu dohnala a svůj zločin si, ty nadutá múzo pozemšťanů, těžce

odpykáš!“

77

IX.

Probudila jsem se za svítání ve zříceninách, opřená o kámen z přelomeného sloupu. Svět kolem mě byl přehlídkou ničivé stopy staletí. Zmizelo kvetoucí město krásného snu, zbyla jsem tu sama a byla mi zima.

Sen o Sryópé jsem však stále měla před očima a zrychloval mi tep. Neměla jsem ponětí, co by mohl znamenat. Měla jsem dojem, že hraje v mém životě nějakou důležitou úlohu a zároveň jsem se podezřívala, že ztrácím rozum.

Můj zmatek dostoupil vrcholu, když jsem náhle spatřila zvláštní předmět, stojící na patici sloupu těsně vedle mě. Byla to útlá, mramorová soška bohyně, asi pět palců vysoká. Klekla jsem si na kolena a dotkla se jí. V tom okamžiku mnou opět projelo to známé chvění, které jsem poprvé zažila, když jsem se dotkla sloupu Apollónova chrámu. Proběhlo mi paží a usadilo se v hlavě. Přestože ve t váři sošky nebylo mnoho detailů, okamžitě jsem poznala, koho představuje.

„Sryópé!“ zašeptala jsem ohromeně.

Držela jsem v ruce sošku bohyně mých snů.

Na rozdíl od okolí se zdála být nedotčená časem a nedovedla jsem si vysvětlit, odkud se tu vzala a co s ní mám společného. Bylo mi ale jasné, že ke mně patří a že je má. Nacpala jsem ji do kapsy a vstala.

Z východu se od Mykonu začala rozlévat růžové záře jitra, ale slunce jsem ještě neviděla, protože bylo zakryto horami. Rozhlédla jsem se. Byla jsem celkem blízko muzea a baráků archeologů. V noci jsem se tam chtěla co nejdříve dostat, abych uvědomila tátu. Teď se mi tam moc nechtělo. Bylo by jim asi divné, proč jsem nepřišla hned 78

po ztroskotání. Při obavách řecké vlády, aby nebyly zdejší kulturní památky postupně rozkradeny, jsem musela počítat i s osobní prohlídkou. Já samozřejmé nepřišla krást. Dostala jsem se sem náhodou a nemám co skrývat – až na tu sošku.

Nechtěla jsem Sryópé vydat. Zdálo se mi o ní, patřila mi.

Kdybych šla k archeologům, určitě bych o ni přišla. Musím se jim tedy vyhnout.

Měla jsem celkem jasný plán. Půjdu zpátky ke člunu, spustím ho na vodu, aby ho odliv odnesl do

moře, a počkám někde na

jihovýchodní straně. Jakmile přijedou první turisté, zamíchám se mezi ně. Se skupinou se mi pak snadno podaří odjet i s bohyní v kapse.

Vyrazila jsem na cestu k místu svého ztroskotání. Ani mě

nenapadlo uvažovat, proč vlastně o tu sošku tak stojím. Samozřejmě jsem ji nechtěla ukrást na prodej. Líbila se mi a – tady jsem se ocitla na samém pokraji příčetnosti – zdálo se mi, že i já se jí líbím.

Archeologové si se vstáváním dali načas. Dostala jsem se z areálu zřícenin úplně bez potíží. Zdolat kopce byla hračka pro statečnou dívku, která zvítězila nad Poseidonem na jeho vlastním hřišti. Když jsem se vydávala na vrcholek pohoří, oslepilo mě ranní slunce.

Kynthos po mé pravici se utápěl v oranžové záři a já se na chvíli zastavila, abych důstojně pozdravila Apollónovo rodné místo. Byla jsem si jistá, že se narodil právě tady, i když jsem neměla důvod věřit Heleně víc, než Tomovi.

Tom!

Bylo divné, jak málo mě vzpomínka na něho zasáhla. Stále jsem totiž věřila, že se mu podařilo dostat se ke břehu. Byl přece výborný plavec.

Sešla jsem na pobřeží a zahnula doprava, k jihu. Byla tu pláž, šla jsem vodou a sandály mi čvachtaly v písku. Když jsem došla na místo, kde jsem skončila svou dobrodružnou noční pouť, člun jsem nenašla. Ani mě to nepřekvapilo. Za tu dobu ho už mohla voda odplavit. Aspoň mi to ušetří práci se zahlazováním stop. Nemínila jsem totiž nikomu prozradit, že jsem strávila noc na Dělu. Nikomu, ani tátovi, bych za živý svět nesvěřila své zážitky.

Sedla jsem si a odpočívala. Chůze mě zahřála, slunce na mě

79

svítilo a bylo mi dobře. Odhadovala jsem, že bude asi tak šest hodin.

První turisté tu mohou být o půl deváté a já si budu moci skočit do bistra na kávu a něco k snědku. Byla to lákavá představa.

Plán mi vyšel podle předpokladu, až na to, že se turisté zpozdili o půl hodiny. Nebylo těžké se mezi nimi ztratit. Vypadali napohled úplně stejně jako naše včerejší skupiny a nikdo si mě nevšímal, i když mé poničené vystrojení rozhodně stálo za pozornost. Vypadala jsem jako sirotek bez domova.

Bistro už bylo otevřené a čekalo na mě. Byl to sice trapas, protože jsem samozřejmě neměla ani vindru, ale naštěstí se mladý Řek nade mnou smiloval a dal mi kávu a rohlík na dluh. Pamatoval si mě totiž ze včerejška a tušil, že má špatná finanční situace je pouze přechodná. Posadila jsem se a divila se, proč si Helena myslí o Řecích jen to nejhorší. Vždyť jsou to skvělí hostitelé!

Odešla jsem z bistra a toulala se kolem muzea. Na jeho stěně byl reliéf, který měl zřejmě znázorňovat Sryópé, ale sochař ji tu pojednal jako mužatku a to se mi nelíbilo. Procházela jsem se s rukama v kapsách, aby nebylo vidět, že v nich něco mám.

Na Kynthos jsem se nevrátila. Byla jsem unavená a netoužila jsem po dalších mystických dobrodružstvích. To, co jsem tu už zažila, by mi klidně stačilo na celé prázdniny.

Ve skrytu duše jsem měla podezření, že by mě na Kynthu nic

dobrého nepotkalo. Snažila jsem si ten pocit logicky vysvětlit jako přeludy, vyvolané stresem, ale to určitě nebylo ono.

Především to nijak neobjasňovalo objevení sošky.

Odkud se vzala?

Nejpravděpodobnější bylo, že mi ji tam někdo podstrčil, abych ji našla, až se vzbudím. Ale proč?

Před odplutím jsem se připojila ke skupince turistů. Bylo poledne a druhá loď čekala v přístavu. U mola kontroloval nějaký muž lodní lístky, aby si ověřil, že cestující skutečně patří na „dvojku“ a ne na

„jedničku,“ která už odplula. Usmála jsem se na něho a drze prohlásila, že jsem lístek ztratila. Mávl nad tím rukou a nechal mě projít.

Cesta na Mykonos trvala jako obvykle dvacet minut, ale zdálo se mi, že trvá věčně. Když jsme vepluli do přístavu v Hóře, uviděla 80

jsem tátu. Stál na nábřeží a hovořil se dvěma muži, kteří vypadali jako policisté. Toužila jsem se mu co nejdřív ukázat, ale bylo těžké se v tom návalu dostat z lodi. Chudák táta! Musel si užít, když zjistil, že jsem zmizela!

Loď se konečně vyprázdnila a přešla jsem po můstku na pevninu.

Chtěla jsem se k tátovi rozběhnout, ale pak jsem si uvědomila, že by to byl nesmysl. Všechno přece muselo vypadat normálně. Zpomalila jsem krok, došla zvolna k tátovi a Silce a usmála se na ně.

„Ahoj.“

Můj dobrý táta se náhle rozplakal a sevřel mě v náručí. Dokonce i Silka si dala práci, aby to vypadalo, že mě ráda vidí, a to byl od ní bezesporu nadlidský výkon. Oba policisté na mě zkoumavě civěli.

Zřejmě si mě už odfajfkovali jako další exemplář v řadě potrhlých Američanů. Konečně mě táta pustil. Nasadila jsem úsměv, přestože mi bylo do breku.

„Kam jsi zmizela?“ naléhal táta.

„Byla jsem znova na Délu. Proč jste tak vyjevení? Děje se něco?“

Táta se tvářil, jako by vyhrál milión.

„To si piš, že se děje! Mysleli jsme už, že ses utopila. Tom nám vyprávěl, že –“

„Tom!“ vykřikla jsem. „Je naživu?“

„To víš, že je. Právě tě teď hledá na člunu někde v moři,“ zasmál se táta, kterému se zřejmě ulevilo, že jsem v pořádku. „A není sám.

Nejmíň půlka ostrova tě hledá s ním. Tom vyplul společně s

Helenou.“ Obrátil se k policistům. „To je má dcera, kterou jsme pohřešovali.“ Muži přikývli na znamení, že mají dostatečný inteligenční kvocient, aby to už dávno pochopili sami.

„Jak se Tom dostal na břeh?“ vyzvídala jsem.

„Doplaval tam,“ řekla Silka. „Jak ses tam dostala ty?“

„Na člunu.“ ¦ ,

„A kde jsi vlastně celou noc byla?“ naléhal táta.

„Na pláži,“ vyhrkla jsem a hned jsem si uvědomila, že jsem udělala chybu.

„Na které?“ chtěla vědět Silka.

Ukázala jsem na malou plážičku přímo pod Hórou. Objevila jsem ji, když jsme šli s kluky uvítat Pascalovu „luxusní“ dodávku a všimla 81

jsem si, že tam skutečně několik lidí tábořilo.

„Když Tom plaval pro veslo,“ vysvětlovala jsem, „odnesl mě proud na moře. Pak se ale obrátil a přitáhl mě přímo na tu pláž. Byla jsem utahaná a sotva jsem vylezla na břeh, usnula jsem tam.

Probudila jsem se, až když zahoukala siréna lodi, která odplouvá na Délos v osm.“

„Ale proč jsi hned jela na Délos?“ zlobil se táta. „To tě nenapadlo, že tě začneme hledat?“

„Včera jsi přece říkal, že se tam dnes vypravíte znova. Myslela jsem, že se tam setkáme.“

„To jsem sice říkal, ale nijak vážně jsem to nemyslel. Kromě toho bych se tam nikdy nevypravil, když tě celou n oc půl města hledá.

Přidělalas nám fůru starostí a strachu.“

„Je mi to moc líto, táto,“ omlouvala jsem se. „Spoléhala jsem se, že se sejdeme na lodi, a když jsem vás tam nenašla, bylo už pozdě se vrátit.“ Objala jsem tátu a dodala zkroušeně.

„Museli jste mít

strašnou noc.“

„Strašnou. To si ani nedovedeš představit.“

Dovedla jsem to sice, ale mlčela jsem.

Teď hlavně, že je naživu Tom! Ani mi moc nevadilo, že je na člunu s Helenou. Vždyť hledá mě a myslí na mě! Byla jsem v tu chvíli dokonale šťastná.

Bohužel – štěstí nikdy netrvá dlouho.

82

X.

Odešla jsem do hotelu, abych si trochu odpočala, zatímco chudák táta začal odvolávat hlídky. Neobrátil se totiž jen na policii, ale najal si i řadu místních rybářů, aby mě hledali. Spousta člunů teď kvůli mně bloudilo po moři. Naštěstí měla většina z nich radiostanice a tak se mohly celkem rychle vrátit. Člun, na kterém byli Tom s Helenou, byl už také zpátky. Umím si představit, jak se Tomovi – a snad i Heleně – ulevilo. Tehdy jsem ještě nevěděla, že s nimi byl i Pascal a že člun, na němž jeli, je ten, který si Tom včera vypůjčil. Všeobecná pozornost mi sice lahodila, ale tížilo mě svědomí, když jsem si uvědomila, co všechno to tátu stálo.

Dostavili se i policajti, aby mě vyslechli a já jim zopakovala tu historku, kterou jsem už řekla tátovi. Jediná potíž byla v tom, že na pláži chyběl člun. Řekla jsem, že jsem byla příliš unavená, abych ho nějak zajišťovala a že ho asi proud odnesl na moře. Nevím, jestli mi věřili, ale zřejmě usoudili, že nemám důvody lhát. Nakonec se unavili – je velmi těžké pro lidi různých kultur dorozumět se převážně posunčinou – a odešli. Hned nato se objevila Helena, Pascal a Tom.

Bylo to dojemné shledání. Málem mě umačkali. Samozřejmě mi

vynadali, že jsem se neohlásila hned, ale nemysleli to moc vážně.

Myslím, že se nejvíc ulevilo Heleně. Dokonce si pěkně poplakala.

Zdálo se, že mi ten včerejší večer už odpustila.

Helena mohla mít ovšem i jiný důvod k radosti než mé

zmrtvýchvstání. Všimla jsem si, že teď věnuje přízeň Pascalovi a ten jí to nadšeně oplácí. Sotva jsem byla s Tomem na chvíli sama, zeptala jsem se na to.

83

„Myslím, že si opravdu padli do oka,“ usmál se. „Bylo to jasné už když jsme se vraceli z té záchranné výpravy. Nevím, jak Helena, ale Pascal je do ní blázen.“ Zašklebil se. „To by se nám hodilo, ne?“

„Myslíš, že nic nezvoráme, když spolu roztrhneme partu?“

„Mělo by to vyjít. Helena je sice tvá kámoška, ale zřejmě si s Pascalem vystačí. Na člunu ho dokonce vyzvala, aby ji celou namazal krémem a pak se půl hodiny hihňala. Jistě se jim to mazání líbilo oběma.“ Zamyslel se a dodal. „Poslyš, odpoledne mám volno.

Co takhle zajít na druhou stranu? Ukázal bych ti pláže, o kterých jistě nevíš.“

„Vzal sis dnes volno, protože jsi myslel, že je po mně?“

Zamračil se. „Myslel jsem, že tě už nikdy neuvidím.“

„Taky jsem už nedoufala.“

Když jsme se znova setkali s Helenou a Pascalem, plánovali právě program na večer. Chystali se rozdělat oheň a opékat maso na oslavu mého znovuzrození. Na pláži před hotelem bylo mnoho ohnišť se zásobou dřeva. Prohlásila jsem, že je to skvělý nápad.

Dalo mi trochu sebezapření, abych si s Helenou promluvila mezi čtyřma očima. Měla ještě po tvářích rozmazané slzy, ale oči jí zářily radostí. Ještě nikdy jsem ji takhle neviděla.

„Nenávidíš mě?“ zeptala jsem se věcně.

Zasmála se. „Měla bych tě opravdu nenávidět, ale nějak se mi to nedaří. Hlavně jsem ráda, že jsi naživu.“ Znova mě objala. „Co bylo, to bylo.“

„Snad jsem své hříchy v noci pořádně smyla.“

Zvážněla. „Bála ses?“

„Jo. Myslela jsem, že to nepřežiju.“

„Zato já jsem věděla, že přežiješ.“

„To jsem ráda.“

„Ne, Josie, myslím to docela vážně. Celou tu dobu, co jsme tě hledali, jsem tušila, že jsi někde nablízku a že žiješ. Jen jsem nevěděla, kde.“

„Tisíceré díky za optimistickou účast. Teď bych ale ráda, aby bylo mezi námi jasno. Jsme kamarádky a chtěla bych to tak zachovat.

Jestli nechceš, abych se ometala kolem Toma, jestli máš pocit, žes ho viděla první a je tedy tvůj, slibuju ti, že se s ním už nesetkám.“

84

Helena vypadala pobaveně. „To si opravdu myslíš?“

„Ne, ale slíbit to musím.“

„Jsi pěkná lhářka, Josie.“

„Myslím, že nejsem sama. Jak to vůbec vypadá s tebou a s

Pascalem?“

„Co má být?“

„Rozdala sis to s ním?“

„Jo. Čtyřikrát.“ Mávla rukou. „Nemohli jsme si pomoct. Mám ho ráda.“

„Pascala?“

„Samozřejmě. Prostě jsem přeplula z Anglie do Francie. Mám ho opravdu ráda, raději než Toma. Vážně, Josie, ještě štěstí, že se stalo, co se stalo. Jsem úplně spokojená, všechno je naprosto v pořádku.

Popadni Toma a běžte si někam užít, jen se večer vraťte včas na oheň.“

„Ty budeš opékat maso?“ zeptala jsem se udiveně. „Vždyť ho nerada.“

„Silka mi slíbila, že pro mě koupí kuře. Pokud nemusím jíst hovězí, jsem docela milá společnice.“

Tom mi předvedl místo, které na mapě vůbec není. Nebylo divu.

Byla to malá tečka písku, obklopená vysokými skalisky. Místo, stvořené jen pro nás dva. Jen jsme rozložili deky, podlehla jsem náhlému pokušení. Servala jsem ze sebe šaty – včetně plavek – a utíkala jsem k vodě. Na břehu jsem se ohlédla, abych zjistila, co tomu Tom říká. Podle mě to mělo vyvolat překvapení a touhu.

Říká se, že lidé na pokraji smrti vidí bílé světlo. Já teď v takovém světle viděla, jak se všechny mé zábrany proměňují v trosky.

Tom mě dostihl až ve vodě a já s nelibostí zjistila, že má ještě plavky.

Zatahala jsem za ně. „Hele – to není fér.“

„To je má jediná spása. Jakmile je sundám, tak na tebe rovnou skočím.“

„A víš, že by mi to nevadilo? Jsou přece prázdniny a –“

„Jo, jenomže já nemám kondom. Slyšela jsi někdy něco o

bezpečném sexu, o AIDS, o společenské odpovědnosti?“

85

„Neřekla bych, že tenhle druh odpovědnosti je zrovna moc

společenský.“

Pokrčil rameny a díval se na má nahá prsa. „V Kalifornii rostou nádherné věci,“ řekl uznale.

Usmála jsem se a položila mu ruku na plavky. „Ráda bych věděla, co roste v Oxfordu.“

Ponořil se pod vodu a odplaval o kus dál. Nechtěla jsem věřit svým očím. Já tu stojím úplně nahá a on mě ještě ani nepolíbil!

„Už je mi jasné, co jsi,“ vykřikla jsem vztekle. „Jsi buzerant a miluješ se s Pascalem!“

Poskakoval na jedné noze a vytřásal si vodu z uší.

„Cože?“

„Nic,“ řekla jsem naštvaně a rázovala ke břehu. „Aspoň se mi podívej na zadek, abych věděla, že máš o mě vůbec nějaký zájem.“

„Jsi moc daleko. Na dálku bez kontaktních čoček špatně vidím.“

„Ježíšmarjá!“ zašeptala jsem zhnuseně.

Nakonec jsme se znova sešli na písku. Než Tom vylezl z moře, stačila jsem si navléknout plavky. Vypadal zklamaně.

„Chtěl jsem ti natřít prsa,“ řekl vyčítavě.

Sáhla jsem po knížce a snažila se vypadat unuděně. „Kdo nebere, nežere.“

Postavil se nade mnou a náhle mi vykopl knížku z ruky. „Přece nebudeš číst, když je tak hezky a máš tu mě!“

Hodila jsem po něm hrst písku. „Slyšela jsem, že Oxford je škola pro impotentní knihomoly.“

Klekl si ke mně. „Něco na tom je, jenže stačí takového mola políbit a rázem se promění v džentlmena úctyhodných rozměrů.“

Sunul se ke mně. Cítila jsem na kůži jeho dech. Byl kupodivu chladnější než okolní vzduch. Byl zase nádherný den. Měla jsem podezření, že tohle počasí vyrábějí z příkazu řecké vlády někde na pevnině a pak ho z letadel rozsypávají kolem ostrovů. Byla jsem dokonale připravená přijmout první polibek od kluka mých snů.

Usmála jsem se.

„Pamatuješ si, co se stalo, když ses mě poprvé pokusil políbit?“

„Jo. Ztratili jsme veslo.“ Rozhlédl se kolem. „Nevím, co by se nám tu mohlo stát, kdybych se o to pokusil znova.“

86

„Mohla bych otěhotnět.“

„Dovedu se ovládat.“

„Nějak moc si fandíš, ukecánku,“ sykla jsem a vrhla se na něho.

Zasypala jsem ho polibky, nejraději bych ho sežrala. Na okamžik vypadal, jako když na něho spadl barák, a pak se oddal vášnivé hře.

Nedalo by mi práci strhnout mu plavky, ale chtěla jsem ho zatím jen namlsat. Do milování se mi neodbytně vtíralo naivní přání všech žen: až se mu vzdám, musí mě požádat o ruku. Ostatně – proč naivní?

Ralphy to po prvním milování opravdu hned udělal.

Ralph! – Vzpomínka na něho náhle vymazala všechny touhy a rázem jsem se od Toma odtáhla.

Nepřítomně zamrkal očima. „Co se děje?“

Pokusila jsem se usmát. „Nic. Jen jsem si najednou vzpomněla na tu tvou společenskou odpovědnost. Víš

– mám teď právě

nejplodnější dny.“

„To jsem přece nemohl vědět.“

Chtěla jsem se znova usmát, ale lícní svaly mi vypovídaly

poslušnost. „Poslyš, Tome – jsem nějak jiná, než ostatní?“

„Kdyby sis zase svlékla plavky, mohl bych ti to říct přesněji.“

„Ne – počkej – myslím to vážně. Je na mně něco, čím se odlišuju od jiných, normálních holek?“

„Myslíš tím, jestli jsi praštěnější?“

„Přihořívá, ale stále to ještě není ono. Víš – od té chvíle, co jsem přijela na Mykonos, mám samé neuvěřitelné zážitky.“ Pohlédla jsem na tašku, v níž odpočívala má déloská bohyně. Nechtěla jsem ji nechat v pokoji, aby ji Helena nenašla. A nejen proto. Měla jsem pocit, že se bohyně stala mou neoddělitelnou součástí.

„Jaké zážitky?“ zeptal se Tom se zájmem. „Bylo ti zle?“

„Ani ne, ale měla jsem neuvěřitelné sny. Byla to spíše vidění než sny.“

„Kde?“

„Víš, Tome, já dnes v noci nebyla na pláži.“

Zdálo se, že ho to nepřekvapilo. „Bylas na Délu?“

„Jak to víš?“

„Jednak ses odtamtud vrátila, jednak tě ten mořský proud nemohl nikam jinam zanést. Proč jsi nám neřekla, žes tam byla?“

87

„Protože bych musela prozradit i to, co jsem tam viděla. Zní to naprosto fantasticky, ale když jsem přistála na Délu a přelezla kopec, neviděla jsem zříceniny, ale normální město, zabydlené lidmi. Stejné, jako před tisíci léty.“

„Nechápu –“

Vzala jsem ho za ruku a sklonila hlavu. „Byli tam lidé jako kdysi.

Měli dlouhé tógy a procházeli se po nádherných promenádách. Když jsem vešla do města, poznali mě a chtěli mi sloužit.“

„To se ti jen zdálo.“

Zvedla jsem hlavu. „Tohle ne. Sen přišel až potom. Zdálo se mi, jak dvě bohyně, Sryópé a Pháthía, bojovaly spolu o krásného mladíka Aenea.“

Tom mě zkoumavě pozoroval. „Jsi strašně nervózní, Josie.“

Spolkla jsem knedlík v krku. „To jsem, ale rozhodně nejsem

blázen. Když jsem se vzbudila, leželo vedle mě tohle.“ Sáhla jsem do kabelky.

„Jediné, co bije do očí, je, že ta soška vypadá jako nová. Je to Sryópé, Tome!“

Zíral na ni. „Je krásná. Našlas ji na Délu?“

„Ano – počkej, nedotýkej se jí!“

„Já jí přece neublížím,“ ohradil se Tom.

„To ne, ale ona by mohla ublížit tobě,“ vyhrkla jsem, aniž jsem si uvědomila, co vlastně říkám. Přitiskla jsem si sošku na prsa. „Patří ke mně, Tome. Vůbec tomu nerozumím, ale mám pocit, že se jí nikdo jiný nesmí dotknout, aby mu nepřinesla neštěstí.“

Trpělivě mě poslouchal a ani se nesnažil být vtipný. „Kde jsi ji přesně našla?“

„Stála vedle mě, když jsem se probudila z toho zvláštního snu.“

„Předtím tam nebyla?“

„Ne. Než jsem usnula, bylo tam jen to starověké město s lidmi.“

„Josie –“

„Já vím, že mi nevěříš. Ale viděla jsem to na vlastní oči a určitě to bylo předtím, než jsem usnula.“

„Když jsi dnes odplouvala z Délu, byly tam zříceniny?“

„Byly.“

„A jak si to vysvětluješ? Prožila jsi na chvíli časový posun a 88

dostala ses do jiné doby?“

„Nevím. Je mi jen jasné, že jsem s tímhle místem nějak spjatá, ačkoli nevím čím, a že mě neodolatelně přitahuje, stejně jako loni Helenu.“

„Mluvila jsi s ní o tom?“

„Ne.“

„Tak proč to neuděláš?“

„Nikdy!“ vyrazila jsem rychle. Prudkost mé odpovědi Toma

zarazila. Pustila jsem mu ruku. „To je ten poslední člověk, kterému bych to pověděla.“

„Nevěříš jí snad? Myslím, že už se na tebe vůbec nezlobí.“

„V tom to není,“ řekla jsem, i když jsem možná zalhala. „Ale tohle je něco, s Čím se mohu svěřit jen někomu rozumnému. Helena má k rozumu pořádně daleko. Je stejný blázen jako já.“

„Řekla jsi přece jasně, že blázen nejsi.“

Byla jsem bezradná. „Asi ti to vykládám úplně špatně. Ty sny, které mám, nejsou totiž normální. Nejsou zmatené, všechno je v nich úplně logické a navíc si je po probuzení naprosto přesně pamatuju.

Nevím, jak se vyznáš v řecké mytologii, ale říká ti něco slovo Erínye?“

„Jen to, že to byly příšery, které žily v podsvětí. Vím, že byly tři, ale jak se jmenovaly, to už si nevzpomínám.“

„Byly to Tísifoné, Megaira a Aléktó. Měly na úkol rozsuzovat pozemšťany a trestat ty, kteří si to zasloužili. Je to tak?“

„Přesně.“

„Jak to víš?“

„Trochu jsem se řeckou mytologií zabýval.“

„Vidíš. Já jsem o ní v životě neslyšela, nic jsem o ní nečetla, a přesto se mi o těch příšerách zdálo. A navíc ti můžu přesně popsat, jak všechny tři vypadají. Co tomu říkáš?“

„Někde sis o nich musela náhodou něco přečíst nebo vidět nějaký program v televizi a vypadlo ti to z hlavy.“

„Chceš říct, že mi vědomí vyplivlo a podvědomí zůstalo? Že tyhle mé sny jsou jeho výplodem?“

„Ano.“

„To je přece šílené.“

89

„Je to pořád lepší než tvrdit, že ses v noci toulala po Olympu ve své astrální podobě.“

„A jak chceš potom vysvětlit tu sošku?“

„Asi mi nebudeš chtít dovolit, abych se jí dotýkal, že?“

„Ne,“ vyhrkla jsem a sevřela bohyni v náručí těsněji. „Kdo se jí dotkne, toho zabije.“

Tom si povzdechl. „Z čeho myslíš, že je vytesaná?“

„No přece z mramoru.“

„A co tam dělají ty krystalické rýhy?“

Měl pravdu. Jak jsem si jich mohla předtím nevšimnout?

„Ty tam ale původně nebyly,“ přemítala jsem nahlas. „Josie –“

„No, dobrá, asi jsem je přehlédla. Ale uznej, že je to krásná soška.

Takovou tu nikde nekoupíš.“

„Je nádherná,“ souhlasil Tom, „ale asi ji těžko odvezeš domů.“

„Proč?“ –

„Protože Řekové už takovými nálezy ztratili fůru cenných

vykopávek a dělají přísné kontroly.“

„Když si ji nacpu až na dno báglu –“

„Dají ti ho pod rentgen.“

„No tak dobrá, ale ať se jí hlavně nikdo nedotýká,“ řekla jsem nelogicky. Můj vlastní výrok mě náhle ohromil svou nesmyslností.

Schovala jsem bohyni do kabely. „Nechám si starosti na potom.

Však ono to nějak dopadne.“

„A co budeš dělat teď?“

„Co si myslíš, že bych měla dělat?“

„Vykašli se na Délos a zůstaň u mě.“

Byl milý, až to bylo úctyhodné. Nechtělo se mi náhle věřit, že jsem si dovolila před tímhle klukem chodit nahá a toužila jsem ho sežrat zaživa. Vždyť jsme se sotva poznali! Co já vím? Může být klidně třeba hromadný vrah! Jsem horší než ta promiskuitní bohyně, když takhle pokouším osud!

„Zůstat u tebe? Myslíš, že to je to pravé?“

Přisunul se blíž a vzal mě do náručí. „Je to to pravé,“ ujistil mě.

„Jsem teď tvůj skvělý Aeneas, tvůj bůh.“

Políbil mě a já se nebránila, ale všechna touha byla už dávno pryč.

Nezareagovala jsem tak, jak čekal. Viděla jsem už předem, že sotva 90

si večer lehnu, budu muset svědčit v Sryópině procesu. A tušila jsem i to, že rozsudek bude krutý.

„Nechtěj být bohem,“ zašeptala jsem Tomovi do ucha. „Bohové to nemají lehké.“

91

XI.

U ohně to bylo ohromné, vůbec jsem nečekala, že se budu tak dobře bavit. Silka zahrála na výbornou úlohu přičinlivé matičky a připravovala maso ke grilování: hamburgry, jehněčí, kuřecí prsíčka a cibuli. Pečlivě je ukládala na rošt, pod nímž žhnulo dřevěné uhlí.

Všechno maso bylo předem naloženo ve zvláštní marinádě, která příjemně voněla, pokud se nepřišlo příliš blízko.

Helena jí pomáhala. Jakmile táta, sedící opodál, dal znamení, převrátila na roštu maso. Používala k tomu šroubovák, což bylo jediné nářadí, které bylo k mání. Mně nedovolili nic dělat. Měla jsem po zažitém šoku odpočívat. Kdyby tak věděli, že jsem polovinu svého „odpočinku“ promarnila sváděním Toma! Vlastně to ani tak marné nebylo. Slíbil mi, že si příště přinese kondomy.

Tom s Pascalem si krátili čekání na večeři nějakou naivní hrou na písku. Netušila jsem, že kluci v Evropě jsou stejné děti jako ve Státech.

Pak jsme se všichni pustili do jídla a povídali si. Byla to idylická scéna, jako vystřižená z dob starých dobrých časů, které snad nikdy ani neexistovaly. Dala jsem si k hamburgru retsinu. Nebezpečně mě zachutnala a usoudila jsem, že dnes asi nepůjdu domů úplně rovně.

Měly bychom se Silkou vstoupit do Protialkoholní ligy, abychom se trochu sblížily. Už jsem se v duchu slyšela, jak nadšeně přednáším: ano, dámy a pánové, má léčba přináší znamenité výsledky. Dnes už objednávám pouze deset bas retsiny měsíčně, což vychází na pouhé čtyry flašky denně. Své nadšení pro Mykonos s úspěchem tlumím.

Pozorovala jsem při jídle tátu. Hověl si poblíž grilu a nechal si ofukovat bosé nohy teplým kouřem. Daleko za mořem se rudé slunce 92

kalilo do fialových mraků. Brzy už asi zapadne. Větřík, stále ještě příjemný, nabýval pozvolna na síle. Teď, když jsem věděla, co všechno meltémi dovede, rozhodla jsem se, že tu dlouho nezůstanu a půjdu raději dospat minulou noc. Stále ještě jsem zápolila se svým prvním hamburgerem. Objednala jsem si sice dva, ale na ten druhý si už asi netroufnu. Posadila jsem se do písku vedle táty.

„Měla bych něco dalšího pro tvůj scénář.“

Táta se usmál. Od chvíle mého návratu zářil dobrou náladou, přesto, že by mi měl spíš vynadat. „Myslíš pro náš scénář,“ opravil mě.

„Kde jsme to vlastně minule přestali?“ dumala jsem. „Aha! David Herrick a jeho zajatkyně Vani se připravují k přistání na domovské planetě Vetřelců. David se od Vani d ozví, že ho jeho žena Jessica nepodvádí a je ochoten jí věřit. Je to tak?“

„Ano. Zůstali jsme u otázky, co udělají, až na té planetě

přistanou.“

„To bych už věděla. David tam umístí bombu a nastaví časový spínač. Bomba má vybuchnout dejme tomu třicet minut po tom, co odstartuje. To se mu šťastně povede a řítí se s Vani vesmírem, když je náhle obklopen nepřátelskými loďmi. Chtějí ho rozstřílet, ale on jim poví o té bombě.“

„Pokračuj,“ řekl táta se zájmem.

„David jim řekne, že je s bombou spojen vysílačkou tajným

kódem, takže ji může kdykoli odpálit, právě tak, jako oddálit její výbuch. To by mohla být – koneckonců – i pravda. Klade si podmínku: buď ho nechají letět dál, nebo jejich mateřskou planetu okamžitě zničí. Zároveň jim řekne, že jakmile se bomby kdokoli dotkne, vybuchne. Nelze ji tedy nijak zneškodnit.“

„Pokračuj.“

„Nastává dilema. Musí ho nechat odletět a zároveň nemohou.

Mohou ho podezřívat, že tohle všechno je jen trik, ale nesmějí riskovat. Ani David ne vítězí. Je dokonale obklíčen nepřáteli.“

„To vypadá dobře,“ řekl uznale táta. „Máš ještě něco?“

„Jen maličkost. V téhle trapné chvíli oboustranného vyčkávání se Vani marně pokouší Davidovi něco sdělit. Je to jedna z těch věcí, které si u ní Davidovi představení pojistili kódem bolesti. Říkal jsi 93

přece, že Vani má v mozku implantát, který jí způsobuje strašné bolesti, jakmile se chystá vyslovit něco, co není žádoucí, a nakonec upadá do agónie.“

„A co se mu pokouší říct?“

„To, bohužel, ještě nevím. Na to musím teprve přijít.“

Táta si zamnul ruce. „Je to výborné, Josie. Ne že bych ti chtěl upírat zásluhy, ale sám jsem měl pocit, že právě Vani bude tím klíčem ke smyslu celého příběhu. Musí nakonec prozradit něco, co otřese Davidem i diváky. Něco, co ji samotnou zabije.“

„Samozřejmě,“ souhlasila jsem. „Jakmile Vani své velké tajemství prozradí, zemře. Neunese tíhu fyzické a psychické bolesti.“

Táta byl vzrušen. „Ano, musí to být to tajemství, které ji zničí.

Něco, s čím by se za jiných okolností nikomu nesvěřila. Josie, jsi úžasná!“

Zářila jsem v slunci jeho lichotek jako každá dcera, jejíž otec dosáhl úspěchu. „Mohu být úžasná, protože mám nejlepšího učitele na světě,“

Přerušila nás Silka, která mi přinesla další hamburger na

papírovém tácku. „Ty ho nechceš?“ divila se. „Vždyť sis objednala dva.“

„Udělala jsem ho zvlášť pro tebe,“ zavolala Helena od vedlejšího stolu, kde si mědila mezi Tomem a Pascalem. „Je výborný.“

Právě jsem stěží dojídala poslední sousta prvního hamburgru a představa, že bych se měla ještě pustit do dalšího, byla odporná.

Náhle mnou projela zima a naježily se mi chloupky na rukou. Ucítila jsem tlak v žaludku a bylo ji jasné, že si budu muset jít lehnout dřív, než se mi zvedne.

„Já to nechci,“ řekla jsem chabě.

„Mám to snad vyhodit?“ vypěnila Silka. Pokládala to zřejmě za osobní urážku.

„Vyhodit se to nesmí, ale nikdo to nechce,“ hihňala se Helena.

„Já se toho ujmu,“ ozval se Tom.

„Ale měl jsi už dva, bude ti zle,“ varovala ho Silka.

„Když má hlad, tak mu to dej,“ řekla jsem naštvaně.

„Nezapomeň, že Tom ještě stále roste,“ dodala Helena.

Silka pokrčila rameny a předala tácek Tomovi. Seděla jsem

94

schoulená v písku a měla jsem pocit, že mi žaludek narůstá. Mohla by to být po všech těch zážitcích žaludeční nervóza, utěšovala jsem se.

„Chybí nám jediný, poslední klíč,“ řekl vedle mě táta, „a máme to pod střechou.“

„Najdeme ho.“

„Najdeš ho,“ opravil mě. „Kdy asi tak myslíš? Do konce týdne?

Než odjedeme, měla by nás tvá múza ještě naposled navštívit.“ Řekl to téměř uctivě.

„Myslím, že si nedá moc načas,“ řekla jsem konejšivě a chtělo se mi strašně spát.

Zalezla jsem do postele, objala svou Sryópé a zavrtala se do přikrývek. Věděla jsem, že se mi bude zdát o Sryópině soudu a že tuhle noční múzu už nic nezastaví.

95

XII.

V den Sryópina soudu se všichni bohové shromáždili na Olympu v Apollónově síni. Vládlo tu rozčilení, jaké tu nebylo od chvíle, kdy bůh Pan byl zabit jiným bohem. Většina účastníků věřila ve Sryópinu vinu, ale Apollón vydal přísný zákaz ji jakkoli přetřásat, dokud soud neskončí. Sám tribunálu předsedal, ale stanovil, že o osudu Sryópy budou hlasovat všichni. To se bohům líbilo, protože v poslední době měli málokdy příležitost rozhodovat o něčem podstatném.

Sryópé byla předvedena v řetězech doprostřed sálu. Už tři dny uběhly od chvíle, kdy byla zajata příšerami a celý ten čas trávila v temnotách Hádu. Byla vylekaná, ale potěšil ji pohled na Apollóna, který v dlouhé bílé tóze a diamantové koruně seděl na trůně přímo proti ní. Věděla, že Apollón bezpečně rozezná pravdu od lži. Stačí tedy prohlásit, že je nevinná a jistě se za ni postaví. Cožpak mu už od dětství nevěřila, nectila ho a nevzývala ho? Nemám se čeho bát, utěšovala se a zaujala hrdý postoj.

„Kdo mě obviňuje?“ promluvila nakonec.

„Pravda tě obviňuje, Sryópé, dcero Thaleina,“ zazněl silný hlas ze strany sálu a vešel Mínós, jeden ze tří bohů, kteří soudili zemřelé pozemšťany v podsvětí. Druzí dva, Rhadamanthys a Aekus, ho v patách následovali. Všichni měli černé tógy. Sryópu to zmátlo.

Mínós přece soudí jen pozemšťany. Co dělá tady? Ten se jistě vytasí s nějakým falešným obviněním! Když se přiblížil, pohlédla mu do očí.

„Nezabila jsem Pháthíu,“ řekla pevně. „Byla to má přítelkyně.“

Obrátila se na Apollóna. „Není to snad pravda, můj bože?“

Apollón pokrčil rameny. „Všichni společně určí, co je pravda a co 96

není. Musíš se hájit sama, Sryópé.“

Sryópé to zarazilo, ale věděla, že je nevinná a doufala, že se jí podaří to prokázat.

„Nezabila jsem Pháthíu,“ opakovala znova.

„Ostatně ani nevím, jak bych to mohla udělat. Nebyla snad

nesmrtelná?“

V řadách bohů to zašumělo. Sami zřejmě nechápali, jak může být nesmrtelný zabit. Mínós postoupil kupředu. Oči mu zářily v bílé tváři, připomínající vyleštěný mramor.

„Budu ti klást otázky, Sryópé a ty mi na ně po pravdě odpovídej.

Pamatuj, že budeš-li lhát, bude tvůj trest daleko horší.“

„Jsem nevinná a připravená vyslechnout tvé hloupé otázky.“

Mínós přijal její pohrdavost s klidem. „Právě jsi prohlásila, že Pháthía byla tvou přítelkyní. Vyrůstaly jste spolu?“

„Ano.“

„Strávily jste spolu mnoho let?“

„Ano. To přece každý ví.“

„Pohádaly jste se někdy?“

„Všichni přátelé se někdy hádají, na zemi i na nebi.“

„Neodpověděla jsi na otázku.“

„Tak tedy ano. Někdy jsme se hádaly.“

„Měly jste rozepři kvůli Aeneovi, který – jak jsem vyrozuměl – je teď tvým manželem?“

Sryópé zaváhala. „Nebyla to přímo rozepře.“

„Pháthía žila s Aeneem před tebou, že?“

„Ano.“

„Miloval ji?“

„Myslím, že ze začátku ano. Ale na to by ses měl zeptat spíš jeho.“ Viděla Aenea, stojícího vzadu u vchodu s neúčastnou tváří.

Během svého zajetí s ním nesměla promluvit. Erínye, které ji přepadly, tu byly také. Seděly sice vpředu, ale odděleně. Nikdo totiž nesnášel zápach lidské krve, který kolem sebe šířily.

„Můžeme se ho zeptat, bude-li to potřeba, ale teď se držme tebe.

Pháthía byla tedy tvou přítelkyní. Milovala Aenea?“

„Nevím.“

„Jako přítelkyně se ti snad svěřovala. Jak to, že to nevíš?“

„Pháthía toužila po mnoha mužích a nevím, jestli je přitom taky 97

milovala. To platí i o Aeneovi.“

„Ty Aenea miluješ?“

„Je to můj muž.“

„Neodpověděla jsi na otázku.“

„Ano, miluju ho.“

„Milovali jste se už v době, kdy s ním Pháthía žila?“

„Neznala jsem ho tak dobře, jako teď, ale měla jsem ho velmi ráda.“

„Měla jsi ho tak ráda, že sis přála, aby Pháthíu opustil?“

Sryópé věděla, že teď musí být opatrná. Nemohla vědět, s kým vším mohla kdy Pháthía o Aeneovi mluvit. Byla si pouze jistá, že ona sama nikdy o něm nic neřekla, dokud se nestal jejím manželem.

Věděla, že mluvit na Olympu o čemkoli důležitém se nevyplácí.

„Brala jsem Aenea jako přítele,“ řekla nakonec. „Rozhodně do té doby, než o něho Pháthía přestala dbát a věnovala se jiným mužům“

„Pak jste spolu začali společně žít?“

„Ne. Protože když Aeneas začal žít s Pháthíou, musel jí přísahat, že bude jedinou ženou, které bude až do smrti oddán. Já jsem to respektovala a nesblížila jsem se s Aeneem, dokud jsem neměla pocit, že ta přísaha už neplatí.“

„Šla jsi za Pháthíou a požádala ji, aby Aenea té přísahy zprostila?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože jsem nevěřila, že to udělá.“

„Takže sis připravila plán, jak ji k tomu donutit.“

„V té době už Pháthía zase střídala jednoho muže za druhým.

Aeneas chtěl být se mnou. Zamilovali jsme se.“

„Neodpověděla jsi na otázku.“

„Nebyl to plán. Prostě jsem ji vyzvala na souboj. Na to se všichni jistě dobře pamatujete. Byla to soutěž o nejlepší vyprávění a konala se právě tady.“

Mínós přikývl. „Samozřejmě se pamatuji. Byl jsem tu. Teď mi pověz, co bylo stanoveno v případě, že vyhraješ?“

„Že Pháthía zprostí Aenea přísahy a budu si ho moci vzít.“

„A kdyby vyhrála Pháthía?“

Sryópé uvažovala. Shromáždění ji mohlo podezřívat, že věděla o 98

Pháthíi něco, co by jí na veřejnosti uškodilo. Podle toho, jak se Pháthía při soutěži chovala, se dalo správně usoudit, že je to něco, co se týká jejího původu. Nakonec bylo možno dojít k závěru, že Sryópé tuhle soutěž přítelkyni doslova vnutila. Bude asi taktické vyrukovat jen s půlkou pravdy.

„Kdyby vyhrála Pháthía, získala by mé mlčení.“

„Mlčení – o čem?“

„To nemohu říct. Slíbila jsem jí to.“

„Jenže teď je mrtvá. Můžeš klidně mluvit.“

„Byla to přítelkyně a nechci ji zneuctívat. Je přece jedno, jestli žije, nebo ne.“

Mínós se pohnul a vztyčil kostnatý prst. „Myslíš, že kdybys promluvila, zneuctila bys ji v našich očích?“

Mínós jde na to rázně, pomyslela si Sryópé. „Myslím, že ano,“

odpověděla váhavě.

„O co ti vlastně jde? Tvůj slib Pháthíi je stejně neplatný. Ona tu soutěž přece nevyhrála.“

„Už jsem ti řekla. Byla to přítelkyně a její tajemství si ponechám ve svém srdci.“

Mínós se rozesmál. „Mluvíš o přátelství a o srdci, jenže každému je jasné, že jsi toho tajemství použila, abys donutila Pháthíu k soutěži, kterou nikdy nemohla vyhrát.“

„Popírám to.“

„Pak mi tedy řekni, proč jediné, co mohla Pháthía vítězstvím získat, bylo tvé mlčení?“

„Nic jiného nechtěla a měla všechny možnosti vyhrát.“

„Teď nejsi upřímná, Sryópo. Nikdo na Olympu – včetně tvé

matky Thaleie – nevypráví příběhy líp než ty.“

„Nikdy jsem to o sobě netvrdila.“

„Nepotřebovalas to. Stačilo, že to tvrdili ostatní. V takové situaci je snadné hrát si na skromnou.“ Mínós se rozhlédl po sále, aby zkontroloval pozornost. „O čem byl ten příběh, který jsi tu vyprávěla, když jsi soutěžila s Pháthíou?“

„Říkáš, žes tu byl. Odpověď tedy znáš.“

„Raději bych, kdybys mi ji dala sama.“

„Byl to příběh o Erínyi, která svedla bohyni, a měli spolu dítě.“

99

„Mělo to něco společného s Pháthíou?“ Sryópé zaváhala. „Pokud vím, tak ne.“

„Vymyslela sis ten příběh?“

„Dostal se ke mně.“

„Jak?“

„Jako všechny ostatní. Sám od sebe.“

„Víš, kdo byl Pháthíin otec?“

Sryópé znovu zaváhala. Tyché, Pháthíina matka, tu byla také.

Jestliže jí dcera vyzradila, od koho se o svém otci dověděla, bude to zlé. Stačí jediný výslech a pravda vyjde najevo. Tady asi zalhat nesmí. Kdyby se lež provalila, bylo by už za lež považováno všechno, co řekne, a nakonec by byla odsouzená i za vraždu, kterou nespáchala.

Na druhé straně už ale tvrdila, že její příběh nemá s Pháthíou nic společného. Nemá tedy na vybranou, musí l hát. Mohla se jen utěšovat, že Tyché bude při eventuálním výslechu mlčet.

„Nevím, kdo byl Pháthíin otec.“

„Nevíš, proč se Pháthía chovala při soutěži tak, jako bys ten příběh vyprávěla o ní?“

„Nevím, ovšem –“

„Co, ovšem?“

„Často se stane, že se posluchač ztotožní s hrdinou příběhu.“

„Myslíš, že právě tohle se stalo Pháthíi?“

„Nevím.“

„Viděla jsi Pháthíu ještě někdy potom, co odtud zmizela?“

„Ne.“

„Zprostila vůbec někdy Aenea té přísahy?“

„Aeneas byl přece volný tím okamžikem, kdy Pháthía prohrála soutěž. S tím souhlasila předem. Jakmile od soutěže odstoupila, bylo nám s Aeneem jasné, že jsme volní.“

Mínós se neklidně zavrtěl.

„Ty máš ráda pozemšťany, že,

Sryópo?“

„Mám je ráda.“

„Tvůj muž Aeneas je poloviční smrtelník, že?“

„Ano.“

„Na rozdíl od jiných bohů žiješ prý na zemi dost často. Je to 100

pravda?“

„Ano.“

„Proč to děláš? Je tam něco, co tě přitahuje?“

„Šeptám své zkazky do uší pozemských autorů a inspiruji je k tomu, aby psali díla, která zlepší a zdokonalí lidský život. To přece kdysi dovolil už Zeus.“

„Zeus to skutečně kdysi dovolil. Ale je už dávno pryč a lidé se od té doby velmi změnili. Na zemi je teď období vědy a lidé přestali vzývat duchovní zjevy. Není snad nikdo, kdo by o nás ještě věděl.

Nebo snad je?“

„Je pravda, že se život na zemi změnil, ale lidé duchovní hodnoty stále ještě uctívají. Jen forma je jiná, stejně jako jsou jiné všechny životní podmínky.“

„Je snad na zemi někdo, kdo by tě uctíval?“

„Nikoho takového neznám.“

„Tak proč jim tedy rozdáváš své dary?“

„Na to jsem už odpověděla. Chci jim pomáhat líp žít.“

„Takže tvé motivy jsou nesobecké?“

„Doufám, že ano.“

„Co děláš na zemi, když právě neinspiruješ básníky a prozaiky?“

„Procházím se. Procházky v lesích a po pobřežích se mi velmi líbí.“

„Ovlivňuješ někdy jednání lidí?“

„Přímo ne, ale mé příběhy mohou mít na ně vliv.“

„Mohou je vést i ke špatnostem?“

„To nemohu posoudit, ale myslím, že ne. Snažím se, aby je

povznášely. Sami jste dost mých příběhů vyslechli. Měly snad na vás špatný vliv?“

„Otázky tu kladu já, Sryópé,“ napomenul ji Mínós. „Snažila ses někdy lidi rozeštvat?“

„Ne.“

„Snažila ses někdy o to, aby jeden člověk ublížil druhému?“

„Nikdy. Takové věci přece Apollón výslovně zakázal.“

„Kolika lidem se na zemi věnuješ?“

„Asi dvěma tisícům.“

„Všechny je dobře znáš?“

101

„Ano.“

„Mají tvou zásluhou úspěch v práci?“

„To je různé. Někteří jsou známí a uznávaní profesionálové.

Jiným stačí, když se podělí o své příběhy s přáteli a rodinou. Myslím, že v obou případech jim prospívám.“

„Podle čeho si vybíráš ty, kterým pomáháš?“

„Přitahují mě ti, kteří pracují s nadšením.“

Mínós potřásl hlavou. „Já vím o lidech své. Když zemřou, tak je spolu s Rhadamantem a Aekem soudím. Znám je líp, než ty.“

„Vím, že to tak je. Ale nedomnívám se, že všichni zemřelí stanou před tvým soudem.“

Mínós se urazil. „Kde jsi slyšela tu ohavnou nestoudnost?“ vyjel vztekle.

„Na Olympu. Mnoho bohů to říká. Není to snad pravda?“

„Je ti jasné, že tu nejsi proto, abys podrývala mou autoritu?“

„Odpověděla jsem jen na otázku.“

Zdálo se, že se Mínós uklidnil. Ustoupil o krok a rozhlédl se po síni. „Dříve, než soudíme lidskou duši, promítneme si celý její život.

To je pro nás snadné. Jako důkaz tu teď zhmotním tři lidské bytosti a Sryópé řekne, zdaje zná. Je to jasné, Sryópé?“

„Ano.“

Mínós zvedl ruku a uprostřed sálu se začal rýsovat obraz muže se všemi tvarovými i barevnými detaily. Bohové se předklonili, aby lépe viděli. Zdálo se, že i na Apollóna t o udělalo dojem. Sryópé nechápala, jakou souvislost může mít Pháthíina smrt s pozemšťany.

Ti ji přece nemohli nic udělat! Zadívala se na obraz.

„Znám ho. Je to spisovatel a žije v Americe.“

Mínós zvedl ruku podruhé. Muž zmizel a nahradil jej obraz mladé blondýnky.

„To je dcera toho spisovatele,“ řekla Sryópé bez váhání.

Mínós pohnul prsty a místo blondýnky se objevila brunetka.

„To je přítelkyně té dcery. Znám je všechny tři.“

Mínós přikývl a obraz se rozplynul. „Znáš toho muže proto, žes mu našeptávala své příběhy?“

„Ano. Pomáhala jsem mu už od doby, kdy jako mladý autor začal psát.“

102

„Pomáhala jsi někdy také dceři?“

Sryópé se zamyslela. „Někdy jsem jí pomohla se slohovými úkoly pro školu.“

„Bylo to děvče těmi úkoly nadšeno?“

Sryópé se málem rozesmála. „Rozhodně ne. Ještě jsem neviděla děvče, které by bylo.“

„Ale říkala jsi, že pomáháš lidem, kteří svou práci dělají s nadšením. Jak se ti do toho připletla ona?“

„Žila ve stejném domě s otcem a byla mu dost podobná. Byla

nadaná, o mnoho věcí se zajímala. Nijak jsem ji neovlivňovala, jen jsem jí pomáhala rozvíjet vlastní myšlenky. Pouze výjimečně jsem jí dávala i nápady.“

„Například?“

„Poradila jsem jí napsat školní práci o tom, jak uchránit pozemské lesy a moře před zničením. V tomhle případě jsem jí několik nápadů skutečně předala.“

„Navádělas ji někdy, aby někomu ublížila?“

Sryópé se zachvěla zlostí.

„To je absurdní otázka,“ vykřikla

nahněvaně. „A kromě toho jsi ji už jednou položil a já ti odpověděla, že ne. Pomáhám lidem, neškodím jim!“

„To bude třeba teprve posoudit, Sryópé. Ovlivňovala jsi nějak tu druhou dívku – tu přítelkyni?“

„Ne.“

„Jak ji tedy znáš?“

„Když byla ta dvě děvčata malá, zůstávala často jedna u druhé na noc. Viděla jsem ji mnohokrát v domě toho spisovatele. Proto ji znám.“

„Dalo se posoudit, zda ty dívky byly dobré přítelkyně?“

„Určitě byly.“

„Jseš si tím jistá?“

„Ano.“

„Co tomu řekneš, když ti prozradím, že spisovatelova dcera chtěla svou kamarádku zabít?“

Sryópé se zhrozila. „Těžko se tomu dá věřit.“

„Proč?“

„Už jsem to přece řekla. Byly přítelkyně. Proč by se navzájem 103

chtěly zabíjet?“

Mínós vztyčil prst a upřeně pohlédl Sryópé do očí.

„To je právě to, co se tu snažíme osvětlit. Jakmile na tuhle otázku najdeme odpověď, budeme i vědět, jak byla zabita Pháthía, proč byla zabita a kdo ji zabil.“

„Já to rozhodně nebyla,“ ohradila se Sryópé už potřetí.

Mínós se zašklebil bezzubým úsměvem. „Udělalas něco mnohem

horšího, než je vražda.“

104

XIII.

Probudila jsem se se zvláštní bolestí okolo žaludku. Časné ráno se dralo okny do pokoje. Helena tiše spala na své posteli. Odskočila jsem si do koupelny a znova jsem si lehla, ale nemohla jsem usnout.

Žaludek řádil jako čert. První, co mé napadlo, bylo, že je to z té Silčiny zatracené omáčky na hamburgru. Rozhodla jsem se proto zajít na malou procházku kolem vody. Rychle jsem se ustrojila a tiše vyklouzla z pokoje, abych nevyrušila Helenu.

Jitro bylo chladnější než minulý den. Na nebi stály vysoké mraky a přesto, že slunce už dávno vyšlo, nebylo je nikde vidět. Zamířila jsem z města k moři. Za chvíli mi už pěna z roztříštěných vln omývala sandály. Žádnou radost jsem z té procházky neměla. Bolesti v žaludku byly čím dále tím úpornější. Začala jsem pochybovat, že je to z jídla.

Už za půl hodiny jsem byla zpátky v hotelu a lila do sebe k ávu, která mi vůbec nechutnala. Bylo mi zle a cítila jsem strašnou únavu.

Myšlenky se mi rozsypávaly. Vědomí bolesti se střídalo s výjevy ze Sryópina soudu. Nevěděla jsem, mám-li být zklamaná nebo šťastná, že jsem se ve snu nedočkala jeho konce. Vzpomínka na Mínóovy otázky mě roztřásla. A co teprve ty páchnoucí potvory, které se tak škodolibě těšily na každé Sryópino zakolísání! Pěkná banda! Tušila jsem, že se s nimi ještě setkám, že jsem odsouzená dosnít tenhle sen až do konce. Snad jsem si to i přála, ale zároveň jsem toužila, abych tuhle noční můru měla už co nejrychleji za sebou.

Rozhodla jsem se zavolat Tomovi. Říkal přece, že vstává časně.

Číslo jsem už znala zpaměti – na čísla mám výbornou paměť.

Nepřekvapilo mě, že telefon zvedl Pascal. Věděla jsem, že oba 105

bydlí společně. „Pascale,“ ohlásila jsem se, „tady je Josie. Už je Tom vzhůru?“

„Jo, Tom už vzhůru, ale on – nemocná.“

„Cože?“

„On je špatně,“ soukal ze sebe rozčileně Pascal. „Já chtěla ho by vzít do poliklinik ve město, ale já nevím, protože on říká, že on bude brzy zase dobře.“

„Můžu s ním mluvit?“

„On teďka je v záchodě.“

„Jaké má příznaky?“

„Co ty říká, prosím?“

„Jih – na tom nesejde. Můžeš mi, prosím tě, říct, jak se k vám dostanu? Za chvíli budu u vás.“

„Přijeď, prosím.“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, kudy mám jet, ale n akonec jsem přece jen doufala, že kluky najdu. Zašla jsem do pokoje pro klíčky od motorky. Helena spala jak v Panově náručí. Odkud jsem vzala, že Pan byl spáč, to mě v tu chvíli nenapadlo. Když jsem držela klíčky v ruce, vzpomněla jsem si náhle na sošku. Jak bych mohla odejít bez ní? Pak mi došlo, že už jsem dnes jednou bez ní odešla.

Dokonce mě ráno ani nenapadlo se na ni podívat.

Vybalila jsem ji z deky na posteli a málem jsem vykřikla. Skoro všechen mramor zmizel a jeho místo zaujala ta zvláštní krystalická hmota. Vyvalila jsem oči. Všechny ty krystaly byly jakoby naplněné průzračnou tekutinou a ulpívaly pouze na povrchu. Jinak byla soška dutá.

Nacpala jsem Sryópé do kapsy u džín.

Napadlo mě, že ji musím ukázat Tomovi.

Ale stejně mu nedovolím, aby se jí dotkl!

Nechala jsem Heleně na prádelníku vzkaz, že Tomovi není dobře a že k němu jedu. Napsala jsem jí i telefonní číslo.

Asi v osm jsem už seděla na motorce. V postranní kapse větrovky ležel fotoaparát tak, jak jsem ho vzala na svou první cestu na Délos.

Proč to s sebou tahám? dumala jsem. Jako by se Tom chtěl zrovna dnes dát vyfotit! Druhá kapsa větrovky byla prázdná a já do ní přestěhovala sošku z kapsy kalhot, kde mi překážela. Taky bude 106

bezpečnější.

Cestou ke klukům bolesti vzrostly. Byly teď daleko silnější v zádech než v žaludku. Snažila jsem se pomalu a zhluboka dýchat, ale nepomohlo to. Asi jsme s Tomem chytili nějakou infekci – při všem tom našem líbání mohl lehce nakazit jeden druhého.

Kluci bydleli na druhém konci města v malém bytě nad k rámkem s oděvy. Zaparkovala jsem motorku na dvoře, jak mi Pascal poradil, a vyšlapala po vrzajících dřevěných schodech do patra. Ještě jsem ani nestačila zaklepat a Pascal už otvíral dveře. Vypadal ještě vyjeveněji než já.

„Tomovi moc zle,“ vychrlil na mě a zval mě dál.

Byteček byl pěkně uklizený a všude bylo plno knih. Skládal se z mrňavého obýváku, ještě menší kuchyňky a dvou ložniček, kam se vešla sotva postel. Dveře Tomovy ubikace byly otevřené. Když jsem vešla, Tom se ztěžka převalil na lůžku směrem ke mně. Měl na sobě jen slipy a kůže po celém těle mu svítila nezdravou šedí. Chtěl se na mě usmát, ale moc mu to nešlo.

„Ahoj, Josie,“ zamumlal. „Jak se ti u nás líbí?“

Posadila jsem se k němu a vzala ho za ruku. Strašně se potil, ale horečku zřejmě neměl. „Máte to tu moc hezké. Co ti vlastně je?“

Zašklebil se. „Bolí mě celej člověk.“

„V krku tě taky bolí?“

„Všude. V krku, v hlavě, v zádech, v nohách i v rukách. Ještě nikdy mi nebylo takhle blbě.“ S námahou se nadechl. „Začalo to v noci.“

„Musíš jít k doktorovi.“

„Kašlu na doktory.“

„Nezáleží na tom, na co kašleš. Rozhodně tam musíš jít. Vždyť můžeš mít meningitidu nebo ještě něco horšího, co my víme? Prostě půjdeš a hotovo,“ rozhodla jsem rázně. „A nepokoušej se se mnou o to hádat.“ Podívala jsem se na Pascala trčícího bezradně ve dveřích.

„Máš tady svou dodávku?“

Horlivě přikývl. „Moje camion je uparkovaná v ulici.“

„Tak pro ni skoč a zaparkuju schodů. Motor nech klidně běžet, za dvě minuty jsme tam.“

„Jo, za dvě minuty,“ opakoval si Pascal na odchodu.

107

„Kde tu mají nemocnici?“ zeptala jsem se Toma a snažila jsem se mu najít nějaké oblečení.

„Říkají tomu zdravotní středisko, je to vlastně taková poliklinika.

Je to mrňavé a pochybuju, že by někdo z doktorů uměl anglicky.“

„Tohle je přece turistická oblast,“ rozčilila jsem se. „Tady by doktoři měli anglicky umět.“

Krátce se usmál.

„Až jednou vyrosteš, Josie, měla bys být

zdravotní sestra. Máš k tomu přirozené sklony. Ty totiž –“ Náhle se mu tvář stáhla bolestí. „Ježišmarjá –“ zašeptal.

Přiskočila jsem k němu a stírala mu pot, který se mu řinul z čela.

„Co je ti?“ vyhrkla jsem hloupě.

„Strašně to bolí,“ sípal. „Jako když tě něco chce zevnitř roztrhnout.“

Něžně jsem ho hladila a snažila jsem se ho utěšit. „Já tě nedám, Tome. Zachráním tě, jako ty jsi zachránil mě. Všechno bude v pořádku.“

Jak to udělám, to jsem samozřejmě nevěděla. Nebyla jsem na tom sice tak zle jako Tom, ale bylo mi nanic a už mi bylo jasné, že nás oba postihla stejná choroba. Přemýšlela jsem, co to může být, že to přišlo tak najednou.

Poliklinika na Mykonu byla skutečně velmi malá, ale oba lékaři, které měli službu, vzbudili okamžitě mou důvěru. Jeden byl starý, druhý ve středních letech. Toma přijali okamžitě. Měl sice velké bolesti, ale naštěstí byl schopen svůj stav popsat. Čekali jsme s Pascalem dole v přijímačce. Za chvíli nám přišel starý doktor oznámit, že bude potřeba provést několik zkoušek. Vypadalo to na dlouhé čekání. Zeptala jsem se doktora, co Tomovi vlastně je, ale on jen pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Takhle jsem si dnešní den opravdu nepředstavovala,“ řekla jsem Pascalovi, který sebou neklidně vrtěl na židli a zřejmě byl velmi rozčilen. „Nedobrá den,“ souhlasil se mnou.

Začala jsem se náhle strašně potit. Bolesti v zádech se rozrostly do krku a do ramen. Nebylo to dobré znamení, ale nepřihlásila jsem se o pomoc. Chtěla jsem, aby se teď doktoři soustředili na Toma. Přiznám se, že to nebyla jen ryzí šlechetnost. Nemám totiž ráda, když na mě 108

doktoři sahají.

Obrátila jsem se k Pascalovi. „Tom říkal, že vy dva jste se seznámili tady. Bylo to opravdu u vína?“

Pascal zavrtěl hlavou. „My potkali ve městu. Tam byl takovej špatná člověk – on vzal ode mě legumes a potom on mi povídal, že já podvoďák – zloděj. Ale já nikoho nepodvodám, tak já mu to řek a on srážel mě na zem. Já byl z toho blázen, já nemá rád, když on sráží mě na zem. Já mu ukázal, že já ho nebojím a dal mu prdu – jako ránu – a on pak vytáhal kudlu – velikou.“ Pascal naznačil rukama délku nože.

„Dlouhý kudla, asi půldruhá stopu, a on šel mě napíchnout. Ale najednou tu byla Tom. On mu kopnul kudla z rukou a úplně od něho pryč, já ten špatný mužovi dal ránu a on spadal na zem.“ Při této vzpomínce se Pascal blaženě usmál. „Celou hubu měl krev,“ řekl potěšené.

Vzpomněla jsem si, jak mi Tom na pláži přesně vykopl z ruky knihu. Bylo docela možné, že chodil do kurzu sebeobrany. Musím se ho na to zeptat.

„Jak je to dlouho?“ zeptala jsem se a složila hlavu do dlaní. Bolest se stupňovala k nesnesení. Bylo to, jakoby mi nahryzával mozek neviditelný parazit.

„To je dlouho dva roka.“

„A od té doby spolu kamarádíte?“

„Jo. Tom dobrý kamarád.“

Usmála jsem se. „Já vím, je skvělý.“

Uvědomila jsem si, že na mě Pascal vyděšeně zírá. „Není tebe nic?“

„Ne,“ snažila jsem se ho uklidnit. „ Jsem jen – unavená.“

„Ty moc hrozně potíš.“

Zasáhla mě vlna jakési dřímoty a závrati. Musela jsem si opřít ruce o kolena, abych udržela rovnováhu. „Všechny Američanky se potí, když je horko,“ mumlala jsem nesrozumitelně.

„Josie?“

Pokoušela jsem se o úsměv. „Co je, Pascale?“

„Ty není dobrá!“

Těžce jsem přikývla.

„Jsem nějaká rozhašená. Zajdu si do

koupelny a dám si sprchu. Pak to bude zase dobré. Nedělej si se 109

mnou starosti, Pascale.“

„Já tam tebe pomůžu, chceš?“

„V Americe chodí holky do koupelny samy.“ S velkým úsilím

jsem se postavila. „Klidně tu na mě počkej, za chvíli budu zpátky.

Dobrá?“

„Dobrá,“ řekl, ale hlas měl přiškrcený strachem.

Zamířila jsem ke koupelně.

Náhle mnou projela bolest, silná jako kmen staletého s tromu a oslňující jako blesk. Prostřelila mi tělo od hlavy až k patě a před očima mi vybuchla rudá exploze. Pak všechno ztemnělo a cítila jsem, jak nezadržitelně padám. Čekala jsem, že udeřím hlavou o zem, ale nestalo se to. Minula jsem podlahu a propadala se stále hlouběji a hlouběji, letěla jsem do podsvětí, kde Mínós se svými kolegy soudil duše smrtelníků.

110

XIV.

„Chtěla jsi někdy být pozemšťankou?“ zeptal se Mínós.

„Ne,“ odpověděla Sryópé. „Proč bych si něco takového přála?

Není možné, aby se nesmrtelný stal smrtelníkem.“

„A kdyby to bylo možné, stála bys o to?“

„Je to snad zase jedna z tvých hloupých otázek?“

„Jen na ni odpověz, Sryópé, nebo si budeme myslet, že máš

strach.“

„Ničeho se nebojím,“ odpověděla hrdě Sryópé.

„V žádném

případě bych se nerozhodla být pozemšťankou.“

„Proč ne?“

„Protože pozemšťané jsou smrtelní. Stárnou a umírají. Jejich život je plný těžkostí. Trpí nemocemi, bolestmi a jsou navždy připoutáni k zemi. Není to nic, po čem by bohové nebo bohyně toužili.“

Mínós přikývl. „To je rozumná odpověď. A teď můžeme přikročit k otázce tvé viny.“

„No konečně! Chvála Diovi!“

„Jsi příliš pyšná, Sryópé,“ promluvil Mínós unaveně. „Rozdáváš na zemi plnými hrstmi své dary, přestože ti bohové radili, abys to omezila, a pak si chodíš pro inspiraci na Olymp.“

„Nejsi z Olympu, takže nevíš, co tu dělám. Máš jen své mrtvé.“

„Znám své mrtvé a na rozdíl od bohů mohu přivolat zpět každou vteřinu jejich života. Mám i záznamy o spisovateli, kterému ses věnovala, o jeho dceři i její přítelkyni.“

Sryópé se nezalekla. Věděla předem, že Mínós zvolí tuhle taktiku.

Životy bohů, kteří vzhledem k své nesmrtelnosti nikdy nemohou stát před jeho soudnou stolicí, nemohl zachytit, až na chvíle, kdy 111

přicházeli do styku s pozemšťany. Pak se i oni stali součástí pozemských obrazů.

„Pokračuj,“ vybídla Mínóa. „Mé dobré vztahy k nim jsou nade vší pochybnost.“

Mínós se obrátil k bohům. „Uvidíme teď několik výjevů z dob, kdy Sryópé těmto třem lidem přinášela zlo.“

Obrazy se postupně začaly zjevovat přímo uprostřed sálu jako dokonalé hologramy. Sryópé souhlasně přikyvovala. Většina z nich ji ukazovala, jak sedí vedle píšícího spisovatele a našeptává mu myšlenky a slova. Jen příležitostně se tu objevila, jak se dotýká čela blonďaté dcery. Dívka se při těch dotecích šťastně usmívala. Zatím tu nebylo nic, co by zaznamenalo Sryópé s dceřinou tmavovlasou kamarádkou.

Mínós na chvíli zastavil běh obrazů.

„Jsou ty výjevy správné, Sryópé?“ zeptal se.

„Ano.“

„Poznala jsi sama sebe?“

„Ano.“

„Když jsi pobývala v domě těch smrtelníků, byl tam kromě tebe ještě nějaký jiný bůh?“

„Ne.“

„Jseš si tím jistá?“

„Máš zřejmě ve zvyku ptát se stále na totéž.“

Mínós na ni nepřátelsky pohlédl. „To proto, že na ty otázky odpovídáš pokaždé jinak. Těžko se pak hledá pravda.“

„Jsem si zcela jistá, že po dobu mé přítomnosti ve spisovatelově domě tam nikdy žádný jiný bůh nebyl. Kdyby nějaký přišel,

okamžitě bych to poznala.“

„Dobrá, pokračujme,“ řekl Mínós. Pokynul rukou a obrazy se znova rozběhly.

Nic zvláštního. Sryópé pomáhá otci, radí dceři – a pak přišla scéna, která bohyni vyvedla z míry. Černovláska přichází k

blondýnce na noc, obě děvčata se ukládají k spánku a sotva zhasnou světlo, vstupuje stropem do místnosti bohyně. Sryópé ohromeně zírala. Byla to ona sama, o tom nebylo pochyb, jenže se nemohla upamatovat, že by kdy do ložnice děvčat vstoupila.

112

Nepobyla na obraze dlouho. Dotkla se pouze čel spících dívek, které se přitom zavrtěly jako při zlém snu, a zase zmizela.

Mínós zastavil obraz.

„Bylas to ty v té ložnici?“

Sryópé byla zmatená. Přes svou skvělou paměť musela připustit, že na to třeba zapomněla, i když byla přesvědčená, že se černovlásky nikdy nedotkla.

„Nevím,“ řekla nejisté.

„Nevíš? Na tom obraze jsme se v podobě nemohli zmýlit, takže to musíš být ty.“

„Vypadá to tak – ale –“

„Co?“

„Vůbec si nevzpomínám, že bych se někdy dotkla té

černovlásky.“

„Jenže tady jsme to všichni jasně viděli. Jaké myšlenky jsi jí ve spánku vložila do hlavy?“

„Už jsem ti řekla, že jsem jí nikdy nijak neublížila.“

„Ne. Řekla jsi, že ses jí ani nedotkla, a to je rozdíl, chápeš?“

Sryópé pokrčila rameny. „Asi jsem se zmýlila.“

„To bych řekl, že ses zmýlila, a pořádně!“ Mínós vztáhl ruku a obrazy se opět rozběhly.

Scéna byla podobná předchozí. Obě dívky spaly v blondýnčině ložnici a opět k nim vstoupila bohyně stropem. To byl detail, který vyváděl Sryópu z míry. Nikdy nikam nevcházela stropem. Kromě toho se zase na nic nepamatovala.

Sryópé na hologramu položila ruku na čelo blondýnky. Ta sebou na lůžku zazmítala a tiše zasténala. Pak provedla bohyně totéž s brunetou a ta se pod jejím dotekem zachvěla. Nato se postavila a obě dívky zpovzdálí pozorovala. Uběhlo několik minut.

Pak tmavovláska vstala z postele, kráčela k oknu a otevřela je.

Ložnice byla ve druhém patře. Děvče začalo lézt na okno. Bohyně se usmála. Vtom se světlovláska prudce posadila na posteli a vykřikla.

Vrhla se k oknu a v poslední chvíli zachránila kamarádku, která se chystala ke skoku do prázdna. Zdálo se, ž e si obě neuvědomují skutečnost a těžce se probouzejí z jakéhosi transu. Bohyně zmizela a obě děvčata znova ulehla.

113

Mínós zastavil obraz.

„Bylas to ty, Sryópé?“ zeptal se.

„Ne!“ Tentokrát si byla jistá. Takovou noc by si přece

pamatovala!

„Všichni jsme přece jasně viděli, že jsi to byla ty.“

„Nebyla jsem to já. Nikdy bych to děvče nenaváděla, aby skočilo z okna.“

„Tak kdo tedy podle tebe v tom pokoji byl?“

„To nevím. Snad někdo, kdo se mi podobá.“

Mínós se bavil. „ Je snad v tomhle shromáždění někdo, kdo se ti podobá?“

„Ne. Ale –“

„Jen řekni svůj názor, Sryópé. Zatím jsi ho nikdy neváhala

uplatnit.“

„Vůbec nevím, odkud se ty obrazy vzaly.“

Mínós se rozzlobil. „Pochybuješ snad o jejich věrohodnosti? Jsou to přesné záznamy životních osudů smrtelníků, podle kterých je soudím. Ani sám Apollón proti nim nemá výhrady.“ Uklonil se Apollónovi. „Mám pravdu, můj bože?“

Apollón přikývl. „Není třeba o nich diskutovat.“

Sryópé se nadechla a roztřásla se v naprostém zmatku. Apollón jistě nelže – a přece – ona tam u těch děvčat nikdy nebyla!

„Chceš k tomu něco říct?“ vyzval ji Mínós. Sryópé se znova vzchopila. Nesmí teď přece vypadat vyplašeně.

„Ano,“ řekla pevně. „Musí to být nějaký dvojník. Někdo, kdo se za mě vydává.“

Mínós se rozesmál, až mu tekly slzy. „Kdo by ten tvůj dvojník měl být?“ kuckal se.

„To nevím.“

„Znáš někoho, kdo by měl schopnost vzít na sebe tvou podobu?“

„Neznám.“

„Když to nevíš, jak tedy můžeš mluvit o dvojníkovi?“

„Protože vím, že bych nikdy nedovedla těm děvčatům ublížit.“

„Protože jsi dobrosrdečná a laskavá bohyně? To jsi chtěla říct?“

„Ano.“

„Kdyby tu byla Pháthía, asi by s tebou těžko souhlasila.“ Mínós se 114

obrátil k obecenstvu. „Ty výjevy jsou nade vší pochybnost správné.

Dvojník existovat nemůže. To, co vám předvádím, je tedy pravda.“

Odmlčel se a zvedl ruku.

„Teď se podívejte na dva poslední

záznamy. Ukážou vám, co se stalo před čtyřmi nebo pěti dny, předtím, než našli Páthíino mrtvé tělo, plovoucí po vodách Stygy.“

Obrazy ožily. Scéna teď byla jiná. Sryópé pochopila, že tentokrát jsou v ložnici černovlásky. Malá ložnička v malém domě. Mnoho přepychu tu nebylo a o místo byla nouze. Černovláska nabídla kamarádce svou vlastní postel a sama si ustlala na zemi. Blondýnka nabídku zřejmě přijala a rozkošnicky se rozvalovala v posteli. Po krátkém rozhovoru dívky zhasly a usnuly.

Za chvíli prolétla stropem bohyně.

Ne – zděsila se Sryópé. V domě té černovlásky přece nikdy nebyla!

Bohyně přistoupila nejdřív ke spisovatelově dceři a položila jí jednu ruku na čelo a druhou na prsa. Bohyně zavřela oči a děvče sebou začlo na posteli zmítat. Nato bohyně poodstoupila a několik minut blondýnku upřeně pozorovala. Zdálo se, že dívka už zase spí, ale pak se náhle v posteli posadila. Oči měla otevřené, ale prázdné jako noční nebe, zakryté clonou kouře.

V zápětí vstala a odešla do kamarádčiny koupelny, která sousedila s ložnicí. Aniž by rozsvítila, nahmátla neomylně lahvičku prášků v kapslích. Ty pak jednu po druhé roztrhávala a sypala jejich obsah do sklenice s vodou. Neustala, dokud nevysypala poslední.

Pak vzala sklenici a nesla ji své kamarádce, spící na zemi. Bohyně s úsměvem přihlížela.

Náhle se blondýnce zachvěla sklenice v ruce a do prázdných očí pronikl výraz znechuceného odporu. Obrátila se a vracela se zpátky do koupelny.

Bohyně okamžitě přiskočila, aby jí v tom zabránila.

Bylo ale velmi těžké napůl probuzenou dívku ovládnout.

Desetkrát zkoušela bohyně donutit svou vůlí děvče, aby dokončilo, co začalo. Když to nepomohlo, zaryla mu obě ruce hluboko do prsou.

Blondýnka se svezla na stěnu, ale v ruce stále pevně svírala sklenici s jedem. Vykřikla a začala se dusit. Bylo to podobné srdečnímu záchvatu. Sklenici ale z ruky neupustila. Pomalu se vzchopila a 115

znova se blížila ke kamarádce, která se na zemi neklidně převalovala.

Bohyně jí přitom stále zatínala prsty do srdce.

Sryópé bylo jasné, že bohyně děvče nepustí, dokud své p řítelkyni nedá napít, dokud nezavrší svůj zločin. Pozorovala, že oběť se brání a nechce uposlechnout krutý rozkaz. Když jí však bohyně stiskla vší silou srdce a zuřivě zaklela, dokončila blondýnka smrtonosné dílo a podala sklenici kamarádce. Ta se trochu napila a dívka pak postavila sklenici na knihovnu.

Teprve teď jí bohyně pustila srdce ze sevření. Blondýnka se nemohla nadechnout, dusila se a tloukla si pěstmi do prsou. Nakonec se zklidnila, rozhlédla se po místnosti, jako by ji nepoznávala a v pyžamu vyběhla ven. Její odchod obraz nezaznamenal, ale bylo slyšet bouchnutí dveří.

Bohyně znova zaklela a soustředila pozornost na černovlásku, probuzenou zvukem dveří. Nedala jí příležitost se zcela probudit a zaryla i jí prsty do prsou. Děvče zasténalo a zatékalo očima po sklenici na knihovně. Bohyně – či spíše démon, napadlo Sryópé –

postavil dívku na nohy a donutil ji vypít sklenici jedu do poslední kapky. Pak ji teprve pustila a černovláska se zhroutila na zem.

Bohyně kývla hlavou a zmizela.

Mínós zastavil obraz.

„Provedla jsi těm dívkám to, co jsi tu viděla?“ Sryópé prudce zavrtěla hlavou. „Nikdy!“

„Kdo to tedy byl?“

„Nevím.“

„Tvá obhajoba pomalu slábne, Sryópé.“

„Nic z těhle strašných věcí jsem neudělala.“

„Udělalas ještě horší věci,“ vyštěkl Mínós a pokynul rukou.

Rozběhl se nový obraz a ukázal černovlásku, ležící na

nemocničním lůžku. Byla na tom zřejmě velmi špatně.

Z krku jí trčely trubice, hlava i hrudník byly spojeny houštím kabelů s komplikovanými přístroji a řadou monitorů, rozestavěných okolo postele. Náhle proplul stropem Sryópin dvojník, vlekoucí za sebou Pháthíu.

„Ne! To není pravda!“ vykřikla Sryópé zděšeně.

Obraz pokračoval. Nepravá bohyně vlekla za sebou Pháthíu v

116

trnové ohlávce, ze které se uvězněná marně snažila osvobodit.

Stanuly nad lůžkem pacientky. Bohyně se k ní sklonila a plivla jí na prsa krvavou slinu.

Monitor po straně lůžka začal hlasitě pípat.

„Aléktó!“ zašeptala Sryópé ohromeně.

Srdce pacientky zmlklo.

Seběhli se doktoři a snažili se ze všech sil dívku vzkřísit.

Erínye Aléktó! Teď to bylo Sryópé jasné. Ona jediná mohla na sebe vzít její podobu a vystupovat jako dvojník. Cožpak už před časem nedovedla v podobě krásného muže okouzlit Tychu a

nezplodila s ní Pháthíu? Jaké má vlastně démon pohlaví? Sryópé si vyčítala, že na to nepřišla dříve. Vždyť jedině démoni mohou na sebe vzít jakoukoli podobu a ošálit jí i bohy! Není snad Tyché bohyně? A také dobře poznala tu trnovou ohlávku. Byla stejná, jako ta, do níž byla na zemi lapená sama.

Lékaři položili pacientce na prsa elektrody a snažili se rozhýbat srdce šoky.

Srdce nenaskočilo.

Další dávka proudu.

Monitory byly mrtvé.

Doktoři se vzdali a začali opouštět místnost.

Bohyně – Chiméra Aléktó – popadla křičící Pháthíu za v lasy, ječivě se rozesmála a mocným rozmachem vrhla svou oběť do

pacientčina těla.

Monitory znova ožily. Zmatení lékaři se okamžitě vrátili a začali znova bojovat o dívčin život.

Pacientka na posteli otevřela oči.

Aléktó vytáhla za ohlávku mrtvé Pháthíino tělo z lůžka a odlétla s ním pryč, tentokráte podlahou. Bohužel, nikdo z přítomných bohů nemohl poznat, že je to Erínye.

Vzala na sebe dokonalou Sryópinu podobu. Jakoby jí z oka

vypadla!

Sryópé náhle porozuměla. Aléktó vložila Pháthíinu duši do těla dívky, kterou její vlastní duše právě opustila. Jedna z cest, jak se bůh může stát smrtelníkem!

Mínóovy výjevy skončily.

117

V síni zavládlo tíživé ticho.

Mínós pohlédl na Sryópé. „Máš k tomu co říci?“

Sryópé pozorovala příšernou Aléktó. Fúrie se usmívala a ze psí tlamy jí odkapávala krev. Zřejmě už pochopila, že jí Sryópé prohlédla, ale zároveň věděla, že jí to není nic platné. Kdyby se chtěla obhájit, musela by odvolat svá dřívější tvrzení a kdyby chtěla dokázat, že Aléktó je schopná proměnit se v kohokoli, musela by vyrukovat s historkou o Pháthíině početí, která je nejen nevěrohodná, ale o které už navíc řekla, že ji nezná. Mínós připravil obžalobu dokonale. Všechny ty výjevy byly vlastně už jen poslední rána.

Jestlipak nebyl podveden i Mínós a nebyl pouhou loutkou v

Aléktině ďábelském plánu? To už se asi nikdy nedoví.

Sryópé poklekla před Apollónem. „Ty víš, můj pane, že jsem nevinná. Nezachráníš svou oddanou služebnici?“

Apollón seděl nehnuté. „ Jsi odpovědná za svá jednání, Sryópé, a je na tobě, aby ses obhájila sama.“

Sryópé sklonila hlavu. „Pak k tomu nemám co dodat.“ Obrátila se k Mínóovi. „Očekávám tvůj rozsudek.“

Mínós pomalu pokýval hlavou. „Všichni bohové tě budou soudit, Sryópé, jestli se ovšem vůbec najde trest, který by odčinil tvé hříchy.“

Zatímco se bohové radili, čekala Sryópé v olympském vězení.

Nikdo ji nehlídal a nebylo to ani zapotřebí. Zdi žaláře byly postaveny z kamenů ze středu země a železné mříže ukoval sám Hefaistos, proslulý šereda a bůh kovářů. Nebyla možnost úniku. Sryópé tu seděla a hlavou se jí honily mučivé myšlenky.

Proč mě Apollón nebrání, když ví, že jsem nevinná?

Nedovedla to pochopit, ale přesto Apollónovi nevyčítala. Čekala odevzdaně na svůj rozsudek, o kterém tušila, že bude strašný, a modlila se.

„Ó pane, jistě jsem způsobila zlo, když jsem Pháthíi vyzvala k soutěži, kterou nemohla vyhrát. Jistě bylo špatné, že jsem chtěla pokořit její pýchu a vyprávěla jsem příběh o jejím původu.

Uvědomuji si, že ne její, ale má vlastní hrdost byla znevážená. Stalo se to a nelze to odčinit. Ale jistě víš, že jsem to všechno udělala z 118

lásky k Aeneovi a Pháthíi jsem přitom ublížit nechtěla. Proto se dovolávám tvé laskavosti, Apollóne, a pokorně prosím, aby mě tvá milost neopouštěla ani ve chvíli nejhlubšího zatracení.“

Z modliteb ji vyrušil Mínóův příchod. Velký soudce se postavil před mříže cely a nahlas jí přečetl rozsudek, napsaný na zlatém archu.

„Olympští bohové a síly podsvětí rozhodli, aby ti byl připraven stejný osud, který potkal Pháthíu. Proto, Sryópé, dcero Thaleina, budeš dopravena Erínyí Aléktó na zem. Tam se tvá duše spojí s tělem spisovatelovy dcery, jejíž srdce trpí bolestivou chorobou,

způsobenou tvým zlomyslným zásahem, a která dožívá své poslední okamžiky života v pozemské nemocnici. Budeš zbavena svého

božství, Sryópé. Budeš pouhým smrtelníkem až do chvíle, kdy zemřeš a staneš přede mnou v podsvětí jako před soudcem. Buď si vědoma toho, že tě budu soudit daleko přísněji než olympští bohové.“ Odmlčel se. „Chceš se k tomu nějak vyjádřit, Sryópé?“

„Ano.“ Vstala ze země a uhladila si tógu. „Za prvé znova opakuji, že jsem nevinná. Za druhé mě nepřekvapuje, že Aléktó je tak ochotná vykonat na mě rozsudek, protože ona je původcem všech těch

zločinů. A konečně – mé božství mi nemůže být nikým odňato. Jsem dítětem věčného světla. Na nebi, na zemi a třeba i v pekle budu stále Sryópé.“

„To jsou velmi hrdá slova,“ podotkl Mínós s neznatelnou úklonou.

Neuhnula očima. „Už mě nikdy neuvidíš, soudce. Vím to, protože mám věštecký dar. Na má proroctví se můžeš spolehnout.“

Mínós nepromluvil. Odstoupil stranou a za jeho zády se zjevila Aléktó. Krev jí kapala ze psí tlamy a v ruce držela trnovou ohlávku, kterou ihned narazila Sryópé na krk. Dveře vězení se s třeskem rozlétly, podlaha se propadla a s ní i celý Olymp. Aléktó proletěla se svou zajatkyní prostorami tmy a oslnivého světla, až se nakonec obě snesly do nemocničního pokoje, kde ležela na lůžku spisovatelova dcera. Nebylo pochyb – děvče umíralo. Lékaři, shromáždění kolem postele, s napětím sledovali křivky monitorů. Nakonec pípání přístrojů umlklo.

„Tuhle špinavost ti nedaruji,“ řekla Sryópé příšeře. „Počítej s tím, že mám dobrou paměť.“

119

„Jistěže máš,“ připustila Aléktó jedovatě, „ale kdykoli si na něco vzpomeneš, bude už pozdě. Pháthía bude mít před tebou už vždycky náskok. Tvůj život na zemi nebude dlouhý a špatně skončíš. A pak se budeš moci na věky těšit z mé společnosti v pekle podsvětí.“

„Apollóne –!“ zašeptala Sryópé – a v tom okamžiku byla vržena do těla mrtvé dívky.

Pacientka otevřela oči a rozhlédla se kolem sebe.

Doktoři si oddechli.

120

XV.

Otevřela jsem oči a rozhlédla se kolem sebe. Ležela jsem na posteli v malém bílém nemocničním pokoji a vzduchem se šířila vůně éteru.

Byli tu dva lékaři, kteří nás přijímali, táta se Silkou a Helena, která seděla vedle postele a svírala mi ruku. Doktoři vypadali bezradně.

Měla jsem strašné bolesti – jako by mi celé tělo explodovalo.

„Jak se cítíš, Jo?“ zeptal se táta. Chudák starý! Včera jsem se mu topila a dnes tu ležím jako lazar! Podle tmy za okny jsem usoudila, že jsem musela být v bezvědomí celý den. Pokusila jsem se usmát, aby měl táta radost.

„Doufám, že to nemám po opici,“ vysoukala jsem ze sebe.

„Ty jsi horor na pokračování,“ řekl táta a oči se mu zalily slzami.

„Máš bolesti?“

Matně jsem kývla. „Všude. Bolí mě celé tělo.“ Doktoři se radili mezi sebou a zaslechla jsem slova:

„Totéž jako ten chlapec.“ Táta sklesle seděl na židli vedle Heleny, která mě stále držela za ruku. Byla bych raději, kdyby mě držel on.

„Doktoři zatím nevědí, co ti vlastně je,“ ozval se táta.

„Ale

rozhodli – a já s nimi naprosto souhlasím – že ty a Tom –“

„Jak je Tomovi?“ zeptala jsem se. Pot mi stékal z čela do očí.

Bolesti byly tak velké, že jsem sotva mohla mluvit. V krku jsem měla úplně vyschlo. Helena vzala kousek mulu a osoušela mi čelo.

„Teď odpočívá,“ řekl táta. „Dostal morfium. Můžeš dostat taky, jestli chceš. Za půl hodiny odletíte oba letadlem do Athén, kde mají lepší možnosti diagnózy. Tam už objeví, co vám vlastně je.“

„To vypadá jako válečný plán,“ zašeptala jsem. Náhle jsem si s překvapením uvědomila, že Silka pláče. I postarší milý lékař zřejmě 121

překonával jakési dojetí. Jediný, kdo zůstal klidný, byla Helena.

„Chtěla bys něco proti bolesti?“ zeptal se táta.

„Za chvíli. Teď bych na pár minut chtěla být s Helenou sama. A kde je vůbec Tom?“.

Táta vstal a ukázal na dveře v boční stěně pokoje. „Leží vedle.“

Stiskl mi ruku. „Budete spolu v letadle a já tam samozřejmě budu taky. Třeba se ti uleví a budeme moci dokončit ten scénář,“ dodal s úsměvem.

„Dokončíme ho,“ slíbila jsem. „Ahoj.“

„Ahoj.“

Silka se nade mnou sklonila a pohladila mě. „Uzdrav se brzy, Josie. Slyšíš? Potřebuju tě. Jsi jediná, kdo mi v životě ještě může pomoct!“

„Neboj se, bude ti dobře,“ řekla jsem a vyznělo to jako rozloučení.

Silka to pochopila a rozplakala se znova.

Nechali mě samotnou s Helenou, která mě upřeně pozorovala.

„Dáš mi sklenici vody?“ zeptala jsem se.

Pustila mi ruku a natočila sklenici u vodovodu. Podržela mi ji u úst a já si lokla. Chutnalo to jako ocet a rozkašlala jsem se. „Ne tolik,“ napomínala Helena.

Pokývla jsem, aby sklenici odnesla a položila se zpátky na polštář.

Nebylo tu mnoho světla. V koutě svítila jen slabá lampa, vrhající stíny po celé místnosti. Helenin obličej tonul ve tmě.

Nebylo pro mě tak těžké smířit se s pravdou, jak by se snad zdálo.

Už předtím jsem tušila, že se od svého loňského návratu z nemocnice něčím liším od ostatních lidí, ale nevěděla jsem, čím.

„Takže celé to božské tajemství je mi teď úplně jasné,“ řekla jsem Heleně.

Helena vážně přikývla. „Mně bylo jasné už před rokem.“

„Když jsem byla v bezvědomí, držela jsi mě za ruku. Bylo to proto, abys ten můj sen prožívala se mnou?“

„Jistě. Byl to parádní proces. Škoda, že jsem nestihla první stání od začátku. Moc jsem se pobavila, Josie. Nebo ti mám už radši říkat Sryópé?“

Přála jsem si mít v ruce tu sklenici, abych ji po ní mohla hodit.

„Ty zatracená bestie,“ šeptala jsem nenávistně. „Čím jsi nás to 122

vlastně otrávila?“

„Rozdrceným sklem,“ řekla Helena klidně. „Přimíchala jsem ho do hamburgerů, když se Silka nedívala. A ty sis na ně pak napatlala tolik různého svinstva, že sis toho vůbec nevšimla. Objednala sis dva, tak jsem sklo dala do obou. A pak náhodou jeden z nich snědl Tom. Nebránila jsem mu. Nezachoval se ke mně dobře.“

„Co takové sklo v těle smrtelníka dělá?“

Heleně zasvítily oči. „Pěknou paseku. Milióny mikroskopických vnitřních krvácení. Všechno, co v tobě je, se koupe v krvi. Není nic, co by tě mohlo zachránit. Jakmile se jednou sklo do tebe dostane, organismus ho nevyloučí. Zemřeš v pekelných bolestech.“

„To jsou tedy skvělé vyhlídky, ty potvoro!“

Helenina tvář ještě více potemněla. „Jmenuji se Pháthía a jsem bohyně.“

„Jsi potvora z pekel a sama to víš nejlíp.“

„Jenže v pekle budeš teď ty, Josie, a ne já. Já mám totiž vysoce postavené přátele.“

Klesla jsem na polštář. Každý nerv mého těla vystřeloval

strašlivou bolest. „Vysoce postavené přátele!“ sípala jsem. „Pokud vím, tak tvůj povedený tatíček patří k nejnižší sebrance! Krásnější zahrála hrůzu, když tě vecpal do toho mrtvého těla! Věděla jsi už předem, že Mínós bude ty obrazy předvádět! Jel v tom snad s vámi taky?“

„Ne, ale sehrál v tom úlohu, která se nám hodila.“

Znechuceně jsem se odvrátila. „Takže – když jsem tě tenkrát při té soutěži zaskočila, utíkalas rychle k tatínkovi. To se ti podobá – nikdy sis v ničem nedovedla poradit sama. Ale musím přiznat, že jste si na mě dali záležet.“

„Tisíceré díky.“

„Nelichotím ti. Jsi vlastně hlupák. Abys mě ponížila, musela ses napřed stejně ponížit sama.“

„Neponižuje mě to. Být smrtelníkem se mi líbí.“

„Ale zemřeš jako já a za pár let z tebe bude prach.“ Helena přikývla. „Vtělím se do někoho jiného. Táta mi pomůže. Pro Chiméru není tak těžké udělat, co si umane.“

„Co za to od tebe chce?“

123

„To, co každá Chiméra. Lidské maso.“ Nepřítomně se zahleděla do dálky. „Dnes v noci budu obětovat svému dobrodinci na vrcholu Kynthu.“

„Délos je posvátný a olympští bohové zakázali lidské oběti.“

„Co na tom? Pro příšery z podsvětí byly běžné ještě dřív, než se bohové vůbec narodili. Jistě je potěší oběť, konaná v místě, zasvěceném Apollónovi.“

Nebýt tak slabá, vrhla bych se na ni. „A koho chceš obětovat?

Tom se mnou za chvíli letí do Athén, toho nedostaneš!“

„S Tomem taky vůbec nepočítám. Obětuju Pascala. Už jsem si s ním domluvila, že mě v noci vezme na Délos. Právě si na to

připravuje šéfův člun.“

„Pascala máš přece ráda!“

„Já – smrtelnice – ho miluju. Já – bohyně – s ním naložím podle své vůle.“

Omráčilo mě to. Celý ten náš poslední rok byl tedy jen hranou komedií! Vzpomněla jsem si na Diovo dávné varování: Ze všeho nejmíň, Tyché, rozpoznáš čarodějnici…

„Pochybuju, že by Pascal v téhle chvíli opustil Toma.“

„Udělá všechno, co budu chtít,“ řekla Helena pyšně. „Podceňuješ mou sílu.“

„Jediné, co máš silného, je sebevědomí. Vím, proč jsi mě chtěla dostat na zem. Protože ve světě bohů bys nade m nou nikdy nezvítězila. Vím taky, proč mě teď chceš zabít. Protože jsem ti přebrala Toma, tak jako kdysi Aenea. A buď si jistá, že mě oba chtějí. Proč si nepřiznáš, Heleno – nebo Pháthío – nebo jak ti mám vlastně říkat – že máš prostě mindráky?“

„Huba, to je jediné, čím jsi nade mnou vynikala, a je to taky jediné, co ti zůstalo,“ řekla Helena hořce. „Co ti teď pomohou tvé pitomoučké příběhy? Všechno tě bolí a bude to ještě daleko horší. A až umřeš, bude na tebe čekat Aléktó s trnovou ohlávkou.“

„Nebojím se jí.“

Helena vstala. „Ale měla bys. Já jsem s Aléktou v podsvětí strávila dlouhou dobu a vím, jak to tam chodí. Je to tak strašné, že je to lidskou řečí nevyslovitelné.“

„Už jdeš? Má to snad být rozloučení, které uzavře ten poslední, 124

bláznivý rok našeho života? Stejně ti nerozumím. Proč jsi mě vůbec tahala na Délos a nezabila mě rovnou? Chtělas mi snad oživit vzpomínky?“

„Samozřejmě. Chtěla jsem, aby pyšná Sryópé věděla, kdo nad ní zvítězil.“

S námahou jsem se zasmála. „A chtěla jsi, aby Sryópé prosila Pháthíu o milost? Toho se nedočkáš. Vypadám snad, že se tě bojím?“

„Budeš se bát, až přijde konec,“ řekla Helena vážně. „Ralph se taky bál.“

„Ralph? Co jsi udělala Ralphovi?“

„Představila jsem ho tátovi. Chudák Ralphy! Zemřel opravdu

neobvyklým způsobem.“ Obrátila se ke dveřím.

„Ahoj, Sryópé.“ Posměšně mi zamávala a odešla.

Je těžké stát se náhle z bohyně smrtelníkem. Toužila j sem vyskočit z postele, prosvištět vzduchem a seslat na Helenu hromobití.

Jenže tohle teď už nešlo. Místo toho zbyla jen hrozná bolest. Když jsem si sedla v posteli, cítila jsem, jak se mi všechny cévy v těle otevírají.

Nesměla jsem se moc litovat. Slíbila jsem Aléktó odplatu a na ni jsem se teď hlavně musela zaměřit. K tomu jsem však potřebovala Tomovu pomoc – nebo se mi spíš zdálo, že kdybychom byli spolu na Délu, na vrcholu Kynthu, mohla bych mu nějak prospět. Bylo mi jasné, že je ztracen a že doktoři nezmohou nic jiného, než tišit mu bolesti, dokud nepřijde konec. Přesto jsem měla tušení, že dostat Toma na ostrov je jediné správné, co mohu udělat. I když jsem ani jako bohyně nedovedla léčit, na své pocity jsem se mohla vždycky spolehnout. Byla jsem jasnozřivá múza.

Než jsem se odhodlala vstát, nahmatala jsem na nočním stolku pero a kus papíru. Slíbila jsem tátovi, že mu pomohu dokončit jeho scénář a chtěla jsem slib dodržet. I když jsem ztrácela drahocenný čas, napsala jsem mu dlouhý dopis, který jsem mu tu chtěla nechat na polštáři.

Táto, u ž vím, jak celý náš příběh skončí: Ta mateřská planeta Vetřelců – to je Země. Vím, že ji Vetřelci kdysi zničili, ale jen v určitém smyslu. Jenže oni v tom příběhu vlastně vůbec neexistují.

Jsou to zase jen lidé, nebo aspoň ti, kdo jimi bývali. Zničili kdysi 125

svou zemi otravnými látkami, válkami a radiací. Pak se tam během staletí vyvinuli do podoby Vetřelců. Proto je jejich potomci – lidé, kteří před zkázou Země prchali do vesmíru – tak nenávidí. Lidé jsou tu v pozici dětí, které se stydí za své předky. Takže vlastně – ti dobří v tomhle vyprávění jsou ti špatní. Lidé chtějí definitivně zničit Zemi, aby na svých cestách vesmírem nebyli napadáni vlastními předky.

Ani konto Vetřelců není bez poskvrny. Oni to byli, kteří lidskou zemi zničili, i když toho teď litují. A to je to, co umírající Vani svěří tvému hrdinovi, Davidu Herrickovi.

A ještě ti musím prozradit jedno tajemství: já teď už nejsem ani člověk, ani Vetřelec. Jsem tvůj anděl, tvá múza, kterou už nikdy neuvidíš. Budeš se tím jistě trápit a to mě moc mrzí. Ale neboj se o mě, bude mi dobře – vracím se na nebe. Vím, že tahle slova budeš asi považovat za blábol, ale až budeš někdy potřebovat inspiraci, zavři oči, mysli na mě a já přijdu. Pak snad trochu porozumíš, co jsem měla na mysli. Těším se, že budu s tebou, až ti budou předávat cenu za scénář.

Mám tě ráda a měla jsem tě vždycky ráda – už v době, kdy jsi o mně ještě neměl ani tušení.

Tvá Josie

126

XVI.

Šaty mi ležely na židli v rohu pod lampou. Byla jsem ráda, že nikdo neobjevil mou sošku Sryópy – teď už opravdu mou vlastní. Změnila se k nepoznání. Po mramoru ani památky, i krystaly vymizely.

Vypadala teď jako skleněná a tekutina uvnitř se zbarvila do ruda, takže připomínala krev. Měl to snad být symbol mého skutečného krvácení?

Věřila jsem, že ta soška je symbolem, darovaným mi na Délu

některým z bohů. Koneckonců – bohyně proměněná ve smrtelníka je porovnatelná s žijící bytostí proměněnou v kámen. Snad mi chtěl bůh naznačit, že ví, že jsem byla k smrtelnosti odsouzena neprávem. Teď se ale kámen proměnil ve sklo. Znamená to snad, že se mám vrátit na Olymp? Prese všechno, co jsem napsala tátovi a řekla Heleně, jsem o tom dost pochybovala.

Ve skutečnosti jsem se obludy Aléktó velmi bála.

Oblékla jsem se co možná nejrychleji a vešla k Tomovi do pokoje.

Každý pohyb mi zvětšoval bolest. Tom seděl oblečený na posteli.

Buď se dokázal obléknout sám, nebo mu někdo pomohl. Čekal na odlet do Athén. Nezdálo se, že by měl velké bolesti, ale po morfiu příliš nevnímal.

„Josie,“ řekl měkce, „slyšel jsem, že tě potrefilo totéž, co mě, chuděro malá.“

Posadila jsem se k němu na postel. Strašně ze mě lilo.

„Nic nás nepotrefilo, miláčku, otrávili nás.“

Pátravě zvedl obočí. Docházelo mu to pomalu, ale vnímal.

Obávala jsem se, že mu injekce odezní dřív, než se dostaneme na Délos.

127

„Kdo nás otrávil?“ vysoukal nevěřícně.

„Helena, ta odporná mrcha. Dala nám včera do hamburgerů mleté sklo. Doktoři už pro nás nemůžou nic udělat a není důvod tu zbytečně otálet. Helena totiž ještě neskončila. Teď právě vyplouvá s Pascalem na Délos. Chce ho tam zabít.“

Tom se zašklebil. „Nepřeháníš trochu, Josie?“

„Tak se na sebe podívej, jak vypadáš,“ vjela jsem vztekle. „V

tomhle mi musíš věřit, Tome. My dva jsme ztraceni, ale můžeme se pokusit zachránit Pascala. Musíme Heleně v té vraždě zabránit.“

„Ale proč ho táhne až na Délos, když ho chce zabít? To může udělat kdekoli!“

Nechtěla jsem mu celou tu historii vysvětlovat. „Zbláznila se.

Myslí si, že je bohyně a chce obětovat člověka jedné z Erínyí –

Aléktó.“

„Myslel jsem, že bláznivé sny jsi tu měla ty.“

„Měly jsme je obě, jenže Helenu úplně vyvedly z rovnováhy. Teď ti to nemohu vysvětlovat, Tome, na to není č as. Sám jsi říkal, že ti ještě nikdy nebylo tak zle, jako teď. Samozřejmě, protože jsi ještě nikdy nesnědl mleté sklo. Kdo ti to udělal? Helena! A tahle Helena teď chystá Pascalovi něco ještě horšího.“ Popadla jsem ho za ruku.

„Nemůžeme tu přece nečinně sedět! Musíme zmizet dřív, než nás odvezou do Athén. Vstávej!“

Tom k mému překvapení skutečně vstal. Nemyslela jsem, že se mi ho podaří přemluvit, aby jel se mnou. Obul si boty, otevřeli jsme okno a vylezli z něho do úkrytu keřů v zahradě. Zní to jednoduše, ale mohla jsem se bolestí zbláznit. Při každém pohybu jsem měla pocit, jako by se ve mně opravdu přesýpalo sklo. Jenže touha po odvetě posílí každého, ať je smrtelný či nesmrtelný. Raději bych padla, než bych Pháthíi dovolila provést ten strašný plán.

Má motorka byla zaparkovaná vzadu za budovou. Když jsme sem s Pascalem Toma odváželi, rozhodla jsem se v poslední chvíli nejet dodávkou a vzít si motorku. Měla jsem tušení, že ji budu potřebovat, kdyby se přihodilo něco neočekávaného. Jak se teď ukázalo, hodila se.

Vyndala jsem z větrovky klíčky, posadila

Toma dozadu a

nastartovala mašinu kopnutím, které mi na tváři vyvolalo bolestný 128

škleb. Stroj zahučel a vypálili jsme z nemocnice.

Když jsme se blížili k přístavu, zakřičela jsem přes rameno:

„Myslím, že Pascal vyplul s motorovým člunem svého šéfa. Dá se tu sehnat nějaký jiný?“

„Můžeme nějaký ukrást,“ řekl Tom.

„Je to tak snadné?“

„Je. Tady se krade tak málo, že se tu věci obvykle nezamykají.

Ale jestli je Helena opravdu tak nebezpečná, jak říkáš, měl bych se zastavit pro revolver.“

„Ty máš revolver? Copak jsi mi neříkal, jak je tu bezpečno? K

čemu ti je?“

„Pascal se tu jednou utkal ve městě s nějakým chlápkem. Při tom jsme se vlastně poznali – přišel jsem právě, když se s ním rval.“

„Vyprávěl mi to. Chlapík prý vytáhl nůž, ty jsi mu ho vykopl z ruky a Pascal mu rozbil ciferník.“

„To těžko. Přes hubu dostal ten výtečník taky ode mě. Pascal je sice silný hromotluk, ale když dojde ke rvačce, bojí se jako dítě. V

jednom takovém návalu strachu si obstaral revolver, ale stejně ho nikdy nenosil. Myslím, že už ani neví, že ho má.“

Zahnula jsem k bytu kluků. Tom se nemohl pohnout. Musela jsem vylézt po schodech a donést revolver sama. Poradil mi, kde ho hledat. Vůbec jsem si v tu chvíli nedovedla představit, jak zdoláme schodiště na Kynthos, kde má být Pascal obětován.

Ve spodní zásuvce prádelníku jsem skutečně našla malý revolver.

Přesvědčila jsem se, že je bubínek plný a po dalších nábojích jsem už nepátrala. Zastrčila jsem zbraň do bundy a spěchala zpátky k Tomovi. Zeus měl své hromobití – já měla Smith&Wesson.

Projeli jsme městem, nacpaným lidmi, a postranní silnicí jsme se dostali k dokům. Na břehu leželo několik gumových člunů s

přívěsným motorkem a mohli jsme si z nich vybrat. Rozhodli jsme se pro nejmenší plavidlo a společně je dotáhli na vodu. Tom nastartoval motorek. Zdálo se, že morfium už pomalu přestává účinkovat a bolesti se mu stupňují.

Domnívala jsem se, že budeme muset ukrást plachetnici, protože u motoráků chyběly klíče k zapalování. Ale Tom mě ujistil, že dovede nastartovat každý starší člun i bez nich. Kromě toho bychom se z 129

plachetnicí nikam nedostali, protože je skoro bezvětří. Byla to pravda. Meltémi odpočíval a vzduch se skoro nepohnul. Přímo nad hlavou nám zářil úplněk.

Tom zastavil gumák u silného, postaršího člunu. Namáhavě se škrábal na palubu a málem skončil ve vodě. Pak pomohl nastoupit mně. Když se sklonil pod volant a začal propojovat kabely, zeptala jsem se ho, jestli si náhodou nevydělával na studium v Oxfordu krádežemi aut.

„Můj táta je mechanik,“ vysvětlil, „a naučil mě všechno, co umí.“

Pak dodal. „V mládí skutečně kradl auta.“

„Chytili ho někdy?“

„Odseděl si celkem deset let.“

„To je mi líto,“ zabreptala jsem ohromeně.

Tom se na mě zadíval a v měsíčním světle vypadal jako

mramorová socha. Poprvé jsem ho viděla očima své nové existence jako smrtelníka stojícího před bohyní. Zaplavila mě vlna lásky.

Náhle mě vyrušil otázkou: „Jak dlouho budeme v tomhle vězení my, Josie?“ Měl asi na mysli bolesti. „Už to nebude dlouho trvat,“ těšila jsem ho.

Smutně přikývl. „Umíráme, že?“

Naklonila jsem se k němu a dotkla se jeho paže. „Pořád ještě máme naději.“

„Jestli to, co jsi říkala, je pravda, je po nadějích.“ Náhle se zkřivil bolestí, jakoby chtěl dotvrdit svá slova. „Skla v těle nás nikdo nezbaví. Musíme umřít!“

„Tak tedy umřeme,“ řekla jsem. „Co na tom? Vím, že život je i po smrti. Opravdu to vím, Tome, není to jen víra náboženského blouznivce. Nebe skutečně existuje, je jich dokonce víc. Až zemřeme, budeme žít v jednom z nich.“

Má slova byla tak přesvědčivá, jako by mými ústy skutečně

promlouvala bohyně. Vycítila jsem Tomovo dojetí. Kývl hlavou na důkaz souhlasu a znova se sklonil ke kabelům.

Za minutu se motor rozburácel a odpluli jsme.

Voda byla jako tekuté sklo. Rozráželi jsme ji nejvyšší rychlostí, kterou člun mohl vyvinout. Začalo se nám špatně dýchat. Tom byl na tom zřejmě hůř než já. Účinky morfia rychle ustupovaly. V polovině 130

cesty se málem zhroutil a musela jsem ho v řízení vystřídat. Napadlo mě, jestli má vůbec cenu vláčet Toma na Kynthos, když mám u sebe zbraň. Nechtěla jsem ho zbytečně trápit, ale přesto mě neopouštěl pocit, že by měl být se mnou.

Neměla jsem ovšem tušení, co se na Kynthu odehraje, a v čem by to mohlo Tomovi prospět. Určitě žádný spásný blesk z nebe

nezasáhne. Všechny hromy a blesky vymizely s odchodem Dia.

Jediné, v co jsem mohla doufat, bylo, že si s Tomem zemřeme v náručí – až překazíme Helenin plán.

Jak ji ale zastavit?

Tím, že ji zabiju?

Jistě! Je to jediná možnost.

Chtěla jsem se k Heleně nepozorovaně přiblížit. Přesto, že jsme tím ztráceli čas, obeplula jsem celou severní stranu Délu, abych se dostala k západnímu břehu. Byla jsem si skoro jistá, že Pascal s Helenou zakotvili na východní straně, protože odtud bylo k hoře nejblíž. I tak jsem naši pěší cestu příliš neprodloužila, nanejvýš o dvě stě yardů.

Vylezli jsme ze člunu a začali se prodírat rozvalinami. Zcela nepochopitelně jsem si nepřála, abychom narazili na bezpečnostní hlídky. Nešlo mi už o to, aby policie zabránila Heleně zabít Pascala.

Chtěl a j s e m ji vyřídit navždycky. Zádně vězení by jí nezabránilo převtělit se do své původní podoby. A jako démon, kterým ve skutečnosti byla – by na světě způsobila mnoho hoře a zla. Byla jsem pevně rozhodnutá vpálit jí kulku rovnou do hlavy.

Za deset minut jsme došli k úpatí Kynthu. Špičatá hora vyvstala před námi jako pravidelný stříbrný kužel vykroužený lidskou rukou.

Bylo tu ticho jako v hrobě. Měsíc nad námi zářil jako kyklopské oko propalující klenbu oblohy. Vzpomněla jsem si, jakou dalo práci vylézt po schodech nahoru, a zároveň jsem si uvědomila, že je dnes nemůžeme použít, aby nás Helena neviděla přicházet. Musíme vylézt západní stranou, prodrat se býlím a zachytávat se kamenů. Když jsem to vyložila Tomovi, propadl beznaději.

„Tohle asi nezmáknu, Josie,“ zašeptal a nohy mu podklesly.

Pomáhala jsem mu vstát, i když jsem sama šílela bolestí. „Pojď, srabíku,“ povzbuzovala jsem ho. „Je tam krásná vyhlídka a uvidíš, 131

jak Helenu potěšíme, až se tam zjevíme.“

Tom se pokusil o úsměv. „Nabídneme jí snad hamburgra?“

Nechtělo se mi přímo říct, že ji okamžitě zastřelím. „Dostane kvalitní moučník,“ slíbila jsem.

Začali jsme vystupovat. Po pěti minutách jsem si už myslela, že to opravdu nezvládneme. Poslední zbytky sil mě opouštěly a mizely kdesi v měsíčním světle. Být na obloze slunce, bylo by to ještě horší, ale přesto jsem si nelogicky přála, aby zářilo, protože bylo domovem Apollóna amy jsme vystupovali k místu jeho zrození. Vybavila jsem si ho na trůně, tichého, silného a vedoucího.

A přesto dopustil, aby mě odsoudili!

Marně jsem si lámala hlavu, proč. Musel mít přece nějaký důvod.

Vzpomínka na něho mě náhle naplnila novou energií. Obrátila jsem se k Tomovi: „Vydrž, už tam skoro budeme,“ zašeptala jsem.

Ve skutečnosti jsme museli ještě třikrát odpočívat, než jsme se dostali na vrchol. Naše poslední zastávka byla už asi jen padesát stop od cíle. Opatrně jsme se přitiskli ke svahu a ostré kameny nás zatlačily do žeber.

Naše cesta nebyla marná.

Přímo nad námi jsme zaslechli Helenu a Pascala, jak spolu hovoří, ale nerozuměli jsme, co říkají.

„Jaký máš plán?“ zašeptal Tom.

„Zůstaň tady, půjdu tam sama.“

„Myslel jsem, že mě sem vláčíš, abych byl u toho souboje s

tebou!“

„Táhla jsem tě sem z jiného důvodu,“ řekla jsem klidně a vytáhla z kapsy bundy zbraň. „Měl trpělivost, za chvíli tě zavolám. Zatím si trochu odpočiň.“

Popadl mě za ruku. „Co chceš dělat, Josie?“

Usmála jsem se. „Vyrovnám se s ní, Tome.“ Dala jsem mu pusu na uprášenou tvář. „Neměj strach, vrátím se za chvilku.“

Nesouhlasně na mě pohlédl, ale nepřemlouval mě. Vyškrábala

jsem se nahoru až k okrajům z velkých kamenů, které zabraňují turistům v pádu do hloubky. Chtěla j sem tu vyčkat a vyslechnout Helenin a Pascalův rozhovor dřív, než se objevím na scéně. Nic jsem ale neslyšela. Napadlo mě, že snad Helena o našem příchodu ví. Pak 132

by ovšem bylo třeba spíše jednat než vyčkávat.

Vyhoupla jsem se s namířeným revolverem na balvan.

Helena s Pascalem spolu stáli ve vnitřním okruhu kamenů, které byly nízké a jako úkryt bezcenné. Nezdálo se, že by je můj příchod nějak zvlášť překvapil. Rozhlíželi se právě po okolí. Teprve za pár vteřin si Helena všimla mého revolveru a rychle uskočila za Pascala.

„Má revolver,“ oznámila mu klidně. „Chce mě zastřelit.“

Oběť Aléktó zřejmě ještě nezačala. Pascal s Helenou se zatím k sobě chovali přátelsky, ale všimla jsem si, že Pascalovy pohyby jsou nepřirozeně těžké, jako by byl pod vlivem nějaké drogy. Teď, když jsem prošla svými hrůznými sny, věděla jsem, že Helena je schopná řídit Pascalovo chování silou vůle. Všichni démoni mohou víceméně ovlivňovat smrtelníky. Na Olympu se tomu říkalo svádění. Pascal byl dobrý kluk, ale nebyl bojovník a snadno podléhal. Zato Tom měl dost vnitřní síly, aby Heleniným svodům odolal. Svádění démony bylo vždycky nějak spojeno se sexualitou – s jejími nejhrubšími formami.

Pascal se tvářil bezradně. „Co ty dělá, Josie?“

„Přišla jsem se nadýchat čerstvého vzduchu. Nech mě na minutku popovídat si s Helenou.“

„Lže,“ syčela Helena a stále se držela Pascalovi za zády. „Přišla mě zabít.“

„Josie, ty dej mi tu revolver,“ řekl Pascal a natáhl ruku.

Slezla jsem z kamene a přiblížila jsem se k nim. „Pas c ale, víš, proč Tom a já jsme tak nemocní? Protože nás Helena otrávila.

Jestliže ji chráníš, pomáháš moc špatné věci, ani si nedovedeš představit, jak špatné. Ustup stranou a nech mě jednat.“

„Zbláznila se!“ vykřikla Helena hlasem plným strachu. „Vidíš to přece sám. Nenech mě zastřelit!“

Pascal pokýval hlavou. „Ty dej mi tu revolver,“ opakoval. „Ty přece nikdo nechtěla poranit.“

„To je pravda,“ řekla jsem a opatrně jsem se přibližovala, abych nezakopla o trosky sloupu. Pozvedla jsem revolver a zamířila na Pascalovo pravé stehno. Byla jsem odhodlaná mu ublížit, aby mi nepřekážel ve střelbě. „Nechci nikoho poranit,“ řekla jsem zlověstně.

„Chci jen téhle potvoře vystřelit mozek!“

133

Stiskla jsem spoušť. Rána nevyšla.

Pak jsem ucítila na rameni ruku, která mě stáhla dozadu.

„Tome!“ vykřikla jsem.

„Seber jí ten revolver, Pascale,“ poroučela Helena.

Když se Pascal přiblížil, byl Tom už připraven. Nastala rvačka, krátký zápas, jehož výsledek byl už předem jasný. Tom a já jsme pomalu umírali a nemohli jsme odolat Pascalově síle, i když se pohyboval jak ve zpomaleném filmu.

Pascal revolver vybojoval. Zamířil na mě a pozpátku se od nás vzdaloval.

Tom a já jsme pomohli jeden druhému vstát.

„Je to v pytli,“ ulevila jsem si hořce.

„Pascale, nedávej jí ten revolver!“ zařval Tom.

Helena se vztyčila v pyšné póze. „Dej mi ten revolver, Pascale,“

poručila.

Pascal jí ho podal.

„Nevíš, co děláš,“ křičela jsem. „Vždyť je to čarodějnice!“

„A oba nás otrávila,“ přidal se Tom.

Helena si nedbale pohrávala s revolverem, jako by chtěla ukázat, že je to hračka pod její úroveň. „Takovéhle nepěkné věci tu Josie o mně roztrušuje! Jestlipak se taky pochlubila, jak mě chtěla podrazit před porotou bohů?“

„Tyhle věci sem netahej,“ zarazila jsem ji.

Helena se ušklíbla. „Špatně se ti to poslouchá, co? Jen buď klidná.

O co vám dvěma vlastně ještě jde? Oba jste prakticky mrtví. Jak se cítíš, Tome?“

„Svině!“

Helenin úšklebek se roztáhl do zlomyslného úsměvu. „Když jsme se loni při měsíčku koupali spolu nazí v moři, tak jsi měl na mě jiný názor, že?“

„Tohle jsi mi nějak zapomněl povědět, Tome,“ zašeptala jsem.

Pascal zíral na Helenu a tvář mu zářila nevinností. „Co ty s ta revolver děláš?“ zeptal se naivně.

Helena k němu natáhla volnou ruku a začala ho hladit po vlasech jako malého školáčka. Pascal blaženě strnul.

„Dobře poslouchej,“ řekla Helena pomalu. „Já ti teď ten revolver 134

dám, ty si ho vstrčíš do pusy a políbíš ho, jako bych to byla já.“

Podala mu zbraň. „Dělej,“ zasyčela.

„Ne!“ zařval Tom.

Pascal vzal s úsměvem revolver a zasunul ho do úst.

„Zmáčkni spoušť,“ šeptala Helena. „Jako bych to byla já. Neboj se!“

Pascal položil dva prsty pravé ruky na spoušť. Zdálo se, že ho to vzrušuje. Blaženě olizoval přední část bubínku.

Byla bych zavřela oči, ale jako bohyně jsem už viděla horší věci.

Přesto – pro smrtelníka je to otřesný pohled. Tom stál bezmocně vedle mě, třásl se a zřejmě tomu všemu nemohl uvěřit. Chystal se zakročit, ale zastavila jsem ho. My dva už jsme proti nikomu fyzicky bojovat nemohli. Nedostal by se k Pascalovi včas a navíc by se stal snadnou obětí možného protiútoku. Helena na mě pohlédla a s nevinnou tváří se zeptala: „Myslíš, že z té oběti bude mít tatíček radost?“

„Myslím, že ty i tvůj vydařený tatíček byste na zemi už dávno skončili u psychiatra.“

Helena se obrátila k Pascalovi: „Stiskni mě! Stiskni spoušť!“

Pascal stiskl. Rána nevyšla.

Ani mně předtím nevyšla rána. Náhle jsem pochopila, proč. Zbraň byla stále zajištěná. Přehlédla jsem to, protože u tátova Rugeru dvaadvacítky bylo zajištěno, když páčka pojistky směřovala nahoru.

U Smith & Wessona to je obráceně. Pascalova zbraň byla zajištěná a on to určitě ani nevěděl. Nikdy ji nepoužíval a neuměl s ní zacházet.

„Co děláš, Pascale?“ vykřikla jsem, abych ho vytrhla z transu.

„Vždyť ses málem střelil do pusy! Vzpamatuj se!“

Uslyšel mě. Vytáhl revolver z úst a vytřeštěně se na něj zadíval.

Pak zakoulel očima, zalapal po dechu a sesul se na zem. Omdlel.

Tom měl pravdu. Nebyl to statečný bojovník. Revolver mu odletěl z ruky směrem k nám a zapadl pod velký kamenný kvádr.

Helena se o něj nezajímala. Jednak by ho musela hledat po

čtyřech, jednak byla přesvědčená, že stejně nefunguje, když se už dvakrát nepodařilo z něj vystřelit.

Zato měla jiné překvapení.

Dlouhý nůž, který vytáhla ze zadní kapsy. Démoni milují co

135

nejkrvavější oběti a taková ubodaná oběť krvácí přímo ukázkově.

Začala postupovat k nám. Ostří nože se v záři měsíce výhružně blýskalo.

„Myslím, že máš nejvyšší čas brát věci vážně,“ řekla.

„Myslím si totéž,“ souhlasila jsem a ukryla za zády Toma,

klečícího na zemi. Marně se snažil vstát, zatím co se čarodějnice chystala k ráně a já mu jako ochrana nebyla k ničemu. Helena se pomalu přiblížila a napřáhla ruku s nožem. Kopla jsem ji do holeně, ale nebylo to nic platné, neměla jsem dost síly. Krátce se zasmála a kopanec mi vrátila. Padla jsem na zem a svíjela se na boku. Helena se nade mnou vztyčila a měsíc za její hlavou z ní vytvořil děsivou siluetu. Mohla jsem pouze tušit, že mě upřeně pozoruje.

„Je ti jasné, že tohle je konec našeho odvěkého boje, Josie?“

ozvala se nakonec.

Zmítala jsem se před ní na kamenité Zemi. Byla jsem v agónii a skoro jsem si přála, aby už byl konec. Jenže to „skoro“ bylo stále daleko od úmyslu se vzdát.

„Proč by to měl být konec?“ řekla jsem vyzývavě. „Sotva jsme se trochu zahřály!“

Helena se trpce usmála. „Aha! Opět promluvila tvá známá huba plná mistrných a velkých slov! A jakpak by se ti líbilo třeba tohle?“

Pozdě jsem si všimla, že mám levou holeň na volném prostoru mezi dvěma kameny. Helena se rozmáchla a vší silou mi na ni dupla.

V kostech to zapraskalo, zaječela jsem a složila se jí k nohám. Klekla si vedle mě, popadla mě za vlasy a stáhla mi hlavu dozadu, aby se dostala ke krku. Ve druhé ruce se jí stále blýskal nůž.

„Ještě nejsi na řadě, holčičko,“ hučela konejšivě. „ Nejdřív se musíš trochu potěšit tím, jak se pobavím s tvým miláčkem. Musíš se přece trochu poučit, abys věděla, co tě čeká v pekle.“ Pozvedla nůž.

„Teď mi slíbíš, že se odsud nehneš, dokud nedokončím svou oběť.“

Věděla jsem, že nemám na vybranou. Chvílemi mě opouštělo

vědomí. Tolik utrpení a bolesti! A to všechno kvůli jedinému příběhu, který jsem kdysi vyprávěla!

„Slibuju.“

„Dobrá,“ řekla a pustila mě.

Pak se obrátila k Tomovi. Byl tak blízko smrti, že mu snad ani 136

nezáleželo na tom, co se s ním stane. Mně na tom ale záleželo.

Pohlédla jsem Fúrii do očí, poznala jsem v nich krutost ďábla a řekla jsem si, že nepřipustím –

Co jsem ale mohla dělat? Nohu jsem měla zlomenou a nemohla

jsem se hnout. Helena se sklonila, zvedla Toma a přiložila mu nůž na krk. Zavadila jsem pohledem o Pascala, který stále ležel bezvládně na zemi. Ten nám teď nepomůže.

Helena zatím odvlekla Toma k jižní straně vrcholku. Nebránil se.

Pod nimi zela propast, ale věděla jsem, že Helena Toma nejdříve probodá, než ho shodí ze srázu. Jen krev démony uspokojí.

Potřebovala jsem najít revolver, ale nevěděla jsem, kde přesně je.

Kvádr, pod který zapadl, byl šest stop dlouhý! Měsíc sice jasně svítil, ale štěrbina pod kamenem tonula v hlubokém stínu.

Musela bych strávit několik minut na břiše a hledat ho po hmatu.

Není divu, že se o něj Helena nezajímala. Ohlédla jsem se na ni přes rameno. Stála s Tomem na okraji s rázu a držela ho před sebou.

Vypadal jako slaměný strašák před hořící svíčkou. Vysmívala se mu.

To přece nejde, vzbouřila jsem se. Přece se musí najít něco, co by ji zastavilo –

Začala jsem se modlit jako tenkrát ve člunu na rozbouřeném moři.

Vzývala jsem Apollóna, aby udělal zázrak.

Náhle mě napadla zoufalá myšlenka.

Zoufalá proto, že nic nevyřeší, pouze oddálí náš konec.

Měla jsem stále ve větrovce kameru s bleskem. Jeho záblesk by mohl Helenu vyrušit a přilákat ji zpátky ke mně. A kdyby vyšla jedna šťastná náhoda z miliónu, mohla by se i vyděsit a přepadnout přes zábradlí.

To se ale určitě nestane.

Přesto jsem rozepnula zip a kameru vyndala z kapsy. Byl to nový model, který se zaměřoval rudou tečkou na fotografovaném objektu.

Zamířila jsem na Helenu. Právě napřahovala nůž, aby Toma bodla.

Můj červený bod se jí dotkl hlavy jako obviňující prst.

Stiskla jsem knoflík a blesk spustil.

Takový blesk ještě nikdo na světě nezažil.

Nad Délem náhle vybuchl jas poledního slunce.

Celý Kynthos jako by byl zasažen slunečním meteorem.

137

Všechny nás to rázem oslepilo, hlavně Helenu, která měla se sluncem vždycky potíže. Odletěla od Toma a nůž jí vypadl z ruky.

Přes zábradlí ale nepřepadla.

Nechápala jsem, kde se to světlo vzalo. Jak rychle přišlo, tak rychle zmizelo. Připomínalo to atomový výbuch. V dohasínající záři jsem se podívala pod kámen a uviděla revolver, vklíněný do rohu spáry – přímo na dosah. Namáhavě jsem popolezla a zmocnila se ho ještě dříve, než poslední paprsky slunce pohasly a měsíc se znova ujal vlády. Jeho světlo sice našim oslepeným očím nestačilo, ale přesto jsem dost jasně viděla Heleninu siluetu proti nebi. Se zoufalou námahou jsem si klekla a odjistila zbraň. Zlomená noha mi vháněla slzy bolesti do očí.

„Pháthío,“ vykřikla jsem, „chci znát tvůj příběh! Ten, který jsi chtěla vyprávět bohům při soutěži. O čem byl?“

Helena se pomalu vzpamatovávala ze šoku a zadívala se směrem ke mně. Její postava na pozadí nebe byla stále určitější. Potřebovala jsem, aby promluvila, aby svým přiznáním podpořila můj úmysl.

Vedle mě se pohnul Pascal.

„Byl to příběh o tvém cizoložství,“ zavolala Helena.

„To jsem si mohla myslet,“ zahučela jsem.

A pak jsem ji šestkrát střelila do prsou. Každý výstřel ji postrčil o krok zpět. Zdálo se, že je překvapená, když se jí střely zavrtávaly do smrtelného těla. Poslední kulka ji přitiskla na zábradlí. Ani nevykřikla, když se řítila dolů do propasti. Měla jsem pocit, že její černá duše odlétla do pekel dříve, než se tělo roztříštilo na úpatí Kynthu.

Zahodila jsem revolver, lehla si na zem a zavřela oči. Teď jsem byla na řadě já. Toužila jsem zemřít, spát a na všechno zapomenout.

Nevím, jak dlouho jsem takhle ležela. Když jsem znova otevřela oči, skláněli se nade mnou Tom s Pascalem. Pascal plakal jako dítě a i Tom měl slzy v očích. Držel mě za ruku a hladil mě po vlasech – po vlasech té blonďaté dívky, spisovatelovy dcery. Když jsem ji na Olympu sledovala na Mínóových obrazech, napadalo mě, jak je na smrtelníka dokonalá. Teď jsem už věděla, že byla božská, ještě dříve, než jsem jí vstoupila do těla. Její život byl božím darem zemi. Škoda, že takhle skončí!

138

Nahmátla jsem své zakrvácené vlasy a to mi připomnělo krev v sošce. Má krev!

Byla jsem hloupá, že jsem dávno nepoznala svou vlastní,

nesmrtelnou krev, kterou mi poslal veliký bůh, abych se jí v nejvyšší nouzi napila!

Zaslechla jsem Tomův šepot. „UŽ to máme za sebou, Josie?“

„Ještě ne.“ Posledními zbytky sil jsem vytáhla skleněnou sošku Sryópé z kapsy větrovky. Na krku jsem objevila rysku, které jsem si dříve nevšimla – ale asi tam dosud nebyla. Zatlačila jsem na ni a hlava sošky odpadla. Naštěstí se tekutina nevylila.

„To je má krev,“ zašeptala jsem.

„Co říkáš, Josie?“

„Chci, abys to vypil.“

„Co je to?“

„Víno.“

„To je posvátné víno,“ řekl náhle Pascal. Přidržela jsem trup sošky Tomovi u úst. „Vypij to, bude ti dobře!“

„Ne, vypij to ty.“

Měkce jsem se usmála. „Snad se nebojíš?“

„Bojím se o tebe.“

Asi mu došlo, co mu nabízím. Třeba právě on byl mým Aeneem, mou starou láskou. Možná, že po tom úrazu na kole vstoupil do jeho těla můj muž, aby mě vyhledal na zemi. Bylo to možné. Jediné, co jsem věděla s jistotou, bylo to, že má láska k němu je něco nádherného.

„Zavři oči a napij se,“ domlouvala jsem mu. „Pro jednoho to úplně stačí.“

„Patří to tobě,“ bránil se chabě.

„Patří to naší lásce.“ Oči se mi zamžily slzami. „Prosím tě, vypij to, ať tě vidím zdravého, než zmizím ze světa. Přece víš, že sama si to nevezmu.“

Chvíli váhal, pak přikývl. Držela jsem mu sošku u úst, dokud celý obsah nevypil. Pak mi bohyně vypadla z ruky a roztříštila se na prach.

Tom nabral dech a s úlevou vydechl. „Nic mě nebolí!“ řekl užasle.

Slabě jsem přikývla. „Budeš mít krásný a dlouhý život, Tome. Já 139

už se nikdy nevrátím.“

„Josie!“

Oči se mi zavíraly. Přála jsem si ještě jednou dotknout se Toma, ale už to nešlo. „Budu na tebe myslet,“ zašeptala jsem. „Vzpomeň si taky někdy na mě.“

Ucítila jsem Tomovy objímající paže a zaslechla jsem Pascalův pláč. Nezadržitelně jsem se odpoutávala od svého pozemského těla.

Můj pobyt na zemi skončil.

Snad se sem jednou zase vrátím.

140

EPILOG

Apollón stanul vedle mě na vrcholu Kynthu. Rozednívalo se. Mé tělo zmizelo. Zmizeli i Tom s Pascalem, i když jsem cítila jejich nedávnou přítomnost. Jen má krev stále ještě lpěla na kamenech.

Zříceniny na Délu, rozkládající se pod námi, neoplývaly v ranním šeru půvabem.

„Opravdu ses tu narodil?“ zeptala jsem se Apollóna. Měla jsem na sobě opět Sryópinu bílou tógu a vrátila se mi i původní podoba.

„Narodil jsem se ještě před vznikem země, ale tady jsem na ni poprvé vstoupil. Proto tohle místo uctívají jako posvátné.“

„Seslal jsi nám slunce, abys nás zachránil před Pháthíou?“

„Jen jsem vám trochu pomohl. Nápad byl tvůj a zachránila ses sama.“

„Kdo je můj otec?“

„To přece víš.“

„Asi to vím. Ty jsi můj otec.“

„Ano.“

Byla jsem šťastná, ale stále ještě zmatená. „Proč jsi mě před soudem nehájil?“

Odpověděl mi otázkou.

„Co myslíš, že je na ráji špatného,

Sryópé?“

Před očima mi vyvstala plejáda bohů s jejich stálými podvody, řevnivostí, závistí a podlézavostí.

„Nic tam nestárne,“ řekla jsem. „Nic se tam nevyvíjí. Ani bohové ne.“

Přikývl. „Ale ty jsi má dcera a já pro tebe chtěl to nejlepší: poslat tě na svět, aby ses ve smrtelném těle mohla chvíli vyvíjet. Jenže ty jsi 141

příliš pyšná, než abys tam šla dobrovolně.“

„Proto jsi dovolil, aby mě potrestali?“

„Byl to tak velký trest? Nebyla to spíš tvá velká příležitost?“

Problesklo mi hlavou, co všechno jsem se za ten rok na zemi naučila. „Už ti rozumím.“

Apollón pokračoval. „Olymp je jedním z vchodů do lidského

království. Jsou ještě jiná místa, kudy tam lze vstoupit. Jestliže bůh jednou vejde do smrtelného světa a naučí se všechno to, čemu říkáme lidství, může pak už jít kamkoli se mu zachce.“ Usmál se na mě.

„Touto cestou odešli i všichni staří bohové.“

Užasla jsem. „Takže Zeus a Athéna se – stali smrtelníky?“

„Ano.“

„A co já? Naučila jsem se na zemi všechno potřebné?“

„Ne.“

Nebyla jsem zklamaná. „To tedy znamená, že se tam jednoho dne musím vrátit?“

„Ano. Příště se tam můžeš třeba i normálně narodit.“ Odmlčel se a vzal mě za ruku. Jeho dotek byl teplý jako dotek člověka. Napadlo mě, že už on sám byl jistě člověkem už mnohokrát.

„Na to je ale ještě dost času, Sryópé,“ pokračoval otec. „Dnes spolu odejdeme do mého tajného slunečního domova. Zatoužil jsem slyšet zas jednou nějaký dobrý příběh. Pojď, cesta je dlouhá a slunce už vychází!“

„Cožpak nemusím jít před Mínóův soud?“

„Ne. Jediní smrtelníci, které Mínós může soudit, jsou ti, kdo sami vědí, že si to zaslouží.“

Zasmála jsem se. „Já jsem to tušila!“ Stiskla jsem otci pevněji ruku a ještě, než jsme se vznesli, napadlo mě, o čem mu budu vyprávět. Bude to dlouhý příběh a bude začínat tím, jak jakási americká dívka letí letadlem…