R. L. Stine

Stopy hrůzy 72

Klub děsu

I.

Shandel Carterová sebou cukla a ohlédla se. Zdálo se mi to, nebo mě opravdu někdo sleduje? Ne, asi se mi to jenom zdálo.

Jak může být taková ošklivá tma? Jak to, že v téhle části Fear street není žádné osvětlení? Už to, že musela jít sama kolem hřbitova, bylo skličující. Kdyby alespoň svítil měsíc – hned by se cítila lépe.

Spěchala domů, prázdnou ulicí se rozléhal dupot jejích tenisek.

Znovu se zaposlouchala, jestli neuslyší ještě jiné kroky, ale slyšela jenom své boty. Z dálky se ozývalo děsivé kočičí vřeštění.

Mám to ale odvahu jít takhle pozdě v noci domů po té hrozné Fear street, Pomyslela si. Zavrtěla hlavou, stiskla zuby a přidala do kroku.

Bože, kdyby se tak hloupě nepohádala s Nessou! Nessa by ji, jako každý den, odvezla domů autem.

Ale ne. Shandel znovu zavrtěla hlavou. V duchu si to vyčítala.

Proč musím být vždycky tak tvrdohlavá? Proč vždycky jenom já musím mít za každou cenu pravdu?

Přemítala, jak k té hloupé hádce došlo. Psaly s Nessou domácí úkol a povídaly si a smály se. Přišla řeč na duchy.

„Já jsem jednoho viděla,“ řekla Nessa. „Včera večer, když jsem šla od Maury kolem hřbitova na Fear street.“

„To ano,“ zasmála se Shandel. „Dědka se sekáčkem na maso, viď? A na hlavě měl hokejovou přilbu. To znám. Taky jsem ten film viděla.“

Nessa Troyová měla v obličeji zasněný výraz. Byla to hezká, atraktivní dívka s kaštanovými vlasy, které nosila svázané do ohonu.

„Ne,“ usmála se. „Viděla jsem ženu. Měla na sobě svatební šaty.

4

Vystoupila z hrobu a chvíli na mě hleděla. Pak zmizela.“

„To je všecko?“ Shandel byla zklamaná. „To tedy není moc povedený strašidelný příběh.“

„Já jsem si to nevymyslela,“ řekla Nessa. „Opravdu se to stalo.

Mně se to stalo.“

Vrátila se k úkolu z matematiky. Povzdychla si nad špatným výsledkem a začala počítat znovu.

Shandel byla otrávená. „Nemysli si, Nesso, že té tvé báchorce uvěřím.“

Nessa zvedla oči od sešitu. „Co říkáš?“

„Říkám, aby sis nemyslela, že ti uvěřím, že jsi viděla ducha.“

„Jasně, že jsem ho viděla. Shandel, jsi moje nejlepší kamarádka.

Kdo jiný by mi měl věřit než ty?“

Shandel neodpověděla. Nessa se věnovala úkolu.

I Shandel měla počítat příklady, ale nedokázala se soustředit.

Nessin příběh jí vrtal hlavou. Duch ve svatebních šatech! Nesmysl.

Natáhla se přes stůl a vytrhla Nesse propisovačku.

Řekla jí: „Musíš uznat… přiznej se, že sis to vymyslela!“

Nessa trvala na svém. „Co jsem viděla, to jsem viděla. Shandel, vrátila bys mi laskavě tužku?“

Shandel sevřela propisovačku v dlani. Věděla, že se chová jako malá holčička. „Nevrátím, dokud neuznáš, že sis to vymyslela.“

„Nevymyslela,“ bránila se Nessa.

„Tak dáš už mi tu pitomou

tužku?“

Naštvaněji chňapla po ruce, ale Shandel ucukla.

Nessa na ni upřela oči. „Když mi nevěříš, když myslíš, že lžu, tak vypadni z našeho bytu!“

„Oukej,“ odsekla Shandel. „Tak já jdu.“

A šla. Sebrala si školní věci, popadla bundu a venku za sebou práskla dveřmi. Propisovačku měla pořád v ruce. Zastrčila ji do kabely, kterou nosila na rameni, a vydala se na cestu.

Nebylo to tak daleko. Bydlela na Canyon road, pěšky deset minut.

Ale jak to, že je taková ošklivá tma?

Ve větvích stromů zakvílel náhlý poryv větru. Udělalo se docela chladno. Na obloze se kupily těžké mraky, měsíc nesvítil.

Když se přiblížila k hřbitovu, k starým náhrobkům trčícím ze 5

země jako prořídlé zuby obra, prudce se otočila. Upřela oči do hrozné tmy za sebou.

Něco se pohnulo. Něco se mihlo za blízkým stromem.

Opravdu se mi to jenom zdá?

Možná ano. Možná ne.

Ne, nebudu čekat, až to po mně skočí!

Rozběhla se ulicí, držela kabelu v podpaží jako fotbalový míč.

Kdybych takhle běžela na závodech, to by byl rekord! pomyslela si a ještě přidala, doslova letěla vzduchem. Asi bych vyhrála mistrovství našeho státu.

Když měla hřbitov skoro za sebou, zastavila se. Lapala po dechu.

Na jedné tenisce jí povolila tkanička. Sklonila se a zavázala si ji.

Když se zvedla, ztuhla hrůzou.

Co to bylo?

Zatajila dech a pečlivě naslouchala. Nějaký hlas. Slaboučký šepot.

„Shandel.“

Uteč! napadlo ji. Uteč!

Ale nohy jí neposlouchaly. Připadla si jako přikovaná k zemi.

Šepot se ozval znovu: „Shandel.“ Znělo to divně. Určitěji někdo strašil.

„Nesso?“ vydechla, „jestli mě budeš takhle strašit, tak je mezi námi konec.“

Pomalu za tím zvukem otočila hlavu. Zdálo se, že přichází ze hřbitova.

K černočernému nebi stoupal temný mrak. Dým. Shandel vykulila oči. Dým se linul ze starého hrobu se spadlým náhrobkem.

„Ne. Ne, ne, ne, ne!“ vyhrkla.

Nezůstanu tady! Nebudu se na to dívat!

Ne, ne, ne, ne – jen ať to není duch!

„Shandel.“

Šepot. Už byl těsně za ní. Měla ho přímo za uchem.

Dech se v ní zastavil. Po hrdle jí přejel chladný předmět. Chladný a ostrý. Rychlým a přesným pohybem.

Dřív než bolest ucítila na krku něco teplého.

Ruce s e j í automaticky zvedly vzhůru. A když je spustila a podívala se na ně, měla na nich krev.

6

Můj krk! napadlo ji. Někdo mě podřízl!

Nohy jí podklesly. Slabost.

Upadla na kolena. Země se jí blížila k obličeji.

„Aaaaach!“ z hrdla jí vyšel slaboučký sten.

Z krční žíly jí prýštila rudá krev.

Ucítila hrozný žár a hrozný chlad – obojí najednou.

Kabela jí vypadla a otevřela se. Všechno, co v ní Shandel měla, se vysypalo na chodník.

Mé hrdlo… já vykrvácím. „Pomoc!“

Šátrala ve tmě rukama, jako by hledala záchranu.

A jediné, co našla, byla Nessina propisovačka.

7

II.

Talia Blantonová, holka s modrýma očima, dočetla a rozhlédla se po ostatních. Určitě svou povídkou členy Klubu děsu zaujala.

Kluci a holky se povalovali po zemi a po nábytku v suterénní místnosti u Setha Varnera. Jo, povídka je chytila, bylo to na nich vidět. Nikdo nemluvil.

Takže jsme napsali trhák, pomyslela si Talia. Zamrkala na Setha a ten se na ni zatlemil.

„Húúú!“ ozval se Rudy Phillips, kluk s hnědýma očima a brýlemi se zlatými obroučkami. Doslova zářil. „Talio, to je skvělý!“ řekl.

„Mně normálně běhal mráz po zádech,“ řekla Maura Drakeová.

„Teda chci říct, že jsem úplně viděla, jak jí ta krev teče po krku.“

Rudy zakvílel jako duch a popadl Mauru za hrdlo.

„Hele, Rudy, klídek, jo?“ řekla Maura a vytrhla se mu.

„Rudy je na takovouhle četbu ještě malej,“ zasmála se. Otočila se k němu. „Už bys měl bejt v postýlce, Rudánku, nemyslíš?“

„Po tyhle četbě asi nebudu spát,“ řekl Rudy. Podíval se na Nessu, která ležela vzadu na podlaze. „Hele, Nesso, mohl bych si od tebe taky někdy půjčit propisku?“

Všichni se zasmáli.

Nessa se na Rudyho ušklíbla. „No, jestli víš, co s ní máš dělat…“

Seth vyskočil z gauče a praštil Rudyho do zad. „Che che, ta tě dostala, co?“ řekl.

„Asi bysme se měli přejmenovat na Klub srandy,“ řekla Maura.

„Předvádíme tady docela slušnou komedii.“

„Umíte nějaký gagy?“ zeptal se Rudy a rozhlédl se po ostatních.

„Nebo sprostý fóry?“

8

„Prasátko se pokakalo, udělalo bác!“ řekla Nessa. „To je například sprostej fór, cha cha cha!“

„Cha… cha… cha,“ ušklíbla se Maura. „Takovou blbost jsem v životě neslyšela!“

„Neměli bysme se radši bavit o Taliině povídce?“ navrhla Nessa.

„Oukej, například, co tím chtěla básnířka říct?“ řekl Rudy.

„Aby sis od Nessy nikdy nepůjčoval propisku!“ zasmál se Seth.

Ostatní se taky zasmáli.

Nessa Troyová zavrtěla hlavou a řekla: „Omyl. Básnířka tím chtěla říct, že se nevyplácí zpochybňovat moje slova.“ Kroutila si kaštanový vlasy. „Když já, hlavní hrdinka, jednou řeknu, že jsem viděla ducha, tak to znamená, že jsem viděla ducha, jasný?“

„Bububu,“ zahuhlala Maura a strašidelně vykulila oči. Talia stála v suterénní místnosti jako opravdická spisovatelka sledující diskuzi kruhu obdivovatelů. Založit Klub děsu byl fakt senzační nápad, řekla si. Scházeli se každý týden u některého ze šesti členů klubu a vyprávěli si strašidelné věci.

Talia psala povídky, takže byla jednička. Milovala tu chvíli, když dočte povídku a všichni zírají a diví se, jak dokáže každý týden vymyslet nový strašidelný příběh.

Všichni kromě Setha, protože Seth věděl, jak to je. Talia poslední dobou šprtala a neměla na psaní čas. A tak Seth psal povídky za ní.

Talia přestala tu chválu vnímat. Všimla si, že jedna členka klubu kouká divně, nešťastně.

„Shandel?“ zeptala. „Stalo se ti něco?“

Shandel Carterová seděla vzadu, dlouhé nohy přehozené přes křeslo. Talia viděla ten její nešťastný výraz a pocítila výčitky svědomí.

Ale já za to nemůžu, připomněla si. Já jsem tu povídku nepsala.

„Co je s tebou?“ vyzvídala Talia. „Povídka se ti nelíbila?“

Shandel si sáhla na krk, jako by tam měla krev. Byla to pěkná holka, vysoká a štíhlá, s velkými lícními kostmi a krásnýma světlehnědýma očima, které jí svítily z černé pleti. Většinou chodila v šedohnědém školním ohozu Shadysidské střední.

„Nelíbila?“ odfrkla si Shandel. „Je hnusná! Proč v těch svejch povídkách používáš pravý jména?“

9

Přesně na tohle se Talia ptala Setha, když jí povídku od p oledne přinesl. Nabídl se, že ji za ní napíše, protože Talia se připravovala na děják.

Talia odpověděla Shandel stejně, jako jí předtím odpověděl Seth:

„Protože je to tak strašidelnější, nemyslíš?“

„To je možný, ale příště si na to vyber někoho jinýho,“ odsekla Shandel. „Mně se nelíbí, když mě někdo podřezává – dokonce ani v nějaký debilní povídce.“

„Debilní?“ vyjekla Talia. Bylo jí, jako by právě dostala palicí do hlavy.

Shandel protáhla obličej. „Víš dobře, jak to myslím,“ zamumlala.

„Prostě tam nestrkej moje jméno a je to, oukej?“

„Použít opravdický jméno je náhodou jedničkový,“ vložila se do toho Maura. „Prostě to potom zní opravdovějc. Dokážeš si tu podřezanou osobu líp představit.“

„Já si nechci nikoho líp představovat!“ řekla Shandel a znovu si šálila na krk.

Všichni se zasmáli.

Talia vykulila oči. Co se stalo, že se jí najednou Maura zastává?

Maura byla buclatá zrzka s velkýma zelenýma očima a nevýrazným kulatým obličejem posetým pihami.

V životě Talii neřekla nic pěkného – teda od té doby, co Talia začala chodit se Sethem.

Talii napadlo, že už třeba Mauru ta žárlivost pustila. Třeba spolu zase začneme vycházet, řekla si. Třeba se konečně přestaneme šprajcovat.

Maura udělala na Setha oči. „Asi bych měla složit kompliment za tu povídku taky tobě,“ řekla a zrůžovela jako houbička z umělý hmoty.

Seth dělal, jako že neví, o čem to Maura mluví.

Talia pocítila, že se jí hrne krev do tváří. „Hele, buchto, co to má znamenat?“

Maura pokrčila rameny a prohrábla si své krátké vlasy barvy rezavé karoserie. No jo, máš úžasný vlasy, pomyslela si jízlivě Talia.

Sama měla mnohem hezčí vlasy – dlouhé, blond, jemné jako hedvábí, které jí perfektně ladily s jasně modrýma očima. Věděla o 10

sobě, že je fakt pěkná. A kdyby na to náhodou zapomněla, bylo všude kolem dost kluků, kteří by jí to rychle připomněli.

„Víš co, Talio, nedělej blbou,“ řekla Maura. „Chceš říct, že ti Seth nepomáhá s povídkama, když ti tak oddaně pomáhá s matikou?“

„V životě ne,“ bránila se Talia. „Každý slovo v tý povídce je ode mě. Každý slovo! No, Sethe, řekni jí něco!“

Seth seděl s Maurou na červeném koženkovém gauči. Byl to vysoký, štíhlý kluk s tmavými vlnitými vlasy. Měl pěkný obličej, byl prostě super. Nervózně sebou zavrtěl a přehodil si nohu přes nohu.

„Ale no jo, vždyť je to jedno,“ zavrčel.

Tos mi teda pomohl, to ti povím, pomyslela si Talia trpce.

Napadlo ji, jestli náhodou Seth jejich tajemství Mauře nevyžvanil.

Někteří kluci už jsou takoví. Pořád ke svým bývalým láskám něco cítí.

Talia si někdy nebyla jistá, jak by svůj vztah se Sethem nazvala.

Nijak zvlášť kolem ní neskákal, jen málokdy ji políbil. Choval se spíš jako kamarád.

Pomáhá mi s úkolama, to je všechno. Příští tejden, slíbila si, tu povídku napíšu sama… teda, pokud mě něco napadne.

Usmála se na Mauru. „Oukej, Mauro, další bude třeba o tobě.

Budeš samozřejmě oběť.“

„Hlavně tam nezapomeň napsat, že jsem se přejedla a otrávila sladkostma!“ uchichtla se Maura.

Všichni se zasmáli, kromě Shandel. Ta se zvedla z křesla, otráveně zvedla své dlouhé ruce nad hlavu a řekla: „Talia na názory druhejch kašle.“

„Shandel, máš nějaký problémy?“ vyjela po ní Talia.

„Tohle si o tobě myslí každej,“ řekla Shandel. „Měla by sis to uvědomit, až zase budeš psát ty svoje povídky.“

Talia se rozhlédla po místnosti. Všichni ji sledovali, čekali, jak zareaguje. Zkusila na to jít fórem.

„Takže, co ještě dělám špatnýho?“ zeptala se. „Můžeme to vzít popořádku, od a do zet.“

„To bysme tu museli bejt do rána,“ uchichtla se Shandel. „A já musím bejt v jedenáct doma.“

Maura vyprskla smíchy. Ostatní se pochechtávali.

11

Talia byla naštvaná. Ze všeho nejvíc nesnášela, když se jí někdo poškleboval.

Shandel pokračovala. „Co kdybysme to třeba,“ ř e k l a a provokativně se podrbala na bradě, „vzali od a, například slovo arogantní začíná na a.“

„No ne, Shandel umí abecedu!“ zařehtala se Talia.

„Schválně, co bude na bé,“ přidala se Maura.

Talia čekala, jestli se jí někdo zastane, ale nikdo se k tomu neměl.

Dokonce ani Seth. Je jako kamarád, připomněla si smutně.

Nessa pořád ležela na zemi. Shandel se ohnula v pase a opřela se rukama o podlahu, jako by startovala k nějakému sprinterskému závodu.

„Na bé začíná například slovo blbá,“ ušklíbla se a zase se narovnala.

Talia se nadechla a snad i počítala do deseti. Shandel byla hustá, nikdy si nebrala servítky, ale tentokrát to přehnala.

Musím ji zarazit, než mě dostane, pomyslela si Talia. Co bych měla udělat?

Nervózně si přejížděla rukou po džínách. A vtom ji napadlo něco šílenýho. Nůž. Zapomněla, že ho má u sebe.

Teď Shandel ukážu!

Pomalu, klidně přešla místnost a stoupla si před Shandel. Sáhla do kapsy a vytáhla vystřelovák.

Shandel civěla na stříbřitou čepel, která proti ní vyjela z rukojeti.

Zvedla ruce, aby se chránila.

„A co například omluva?“ pronesla Talia a hrozivě na Shandel napřáhla nůž. „To sice začíná na o, ale na tom už nezáleží.“

Ani nepočkala, co Shandel odpoví.

Švihla nožem a zarazila ho Shandel do prsou. Mířila na srdce.

Trefila přesně.

12

III.

Shandel zaječela hrůzou. Vytřeštila oči. Nemohla tomu uvěřit.

Zatápala rukama, jako by se chtěla něčeho chytit, uskočila a popadla se za hruď.

Talia za sebou uslyšela zděšený křik ostatních kluků a holek.

Zvedla nůž, ukázala čistou, lesklou ocel – a vyprskla smíchy.

„Apríl – cha cha!“ zasmála se škodolibě.

Shandel, pořád ještě vyděšená k smrti, se podívala na svůj svetr.

Žádná krev.

„Ale…“ vyhrkla spíš vyděšeně než naštvaně.

Talia si se smíchem zabodla ocelový hrot do dlaně. Čepel místo, aby pronikla kůží, zapadla zpátky do rukojeti.

„Húúú!“ ozval se Rudy. „Ono to bylo jenom jako!“

Talia si vrazila nůž do hrudi. Pak ho zase vytáhla a ukázala, aby ho všichni viděli. „Čepel prostě zmizí v rukojeti.“

„To je jedničkový!“ vyhrkl Rudy a rozběhl se přes místnost s nataženou rukou. „Půjč mi ho.“

Talia mu nůž podala. Koupila ho odpoledne v krámě s raritami.

Byl to nůž, jaký se používá v divadle a ve filmu. Asi tušila, že jí večer na schůzce klubu přijde vhod.

Kluci a holky nůž okukovali a smáli se, jak je Talia vystrašila.

Shandel byla pořád vyděšená.

Ano, Talii se povedlo Shandel pokořit. Ale místo, aby se opájela triumfem, měla divný pocit.

Kdyby Shandel opravdu probodla – bylo by to stejný?

Po zádech jí přeběhl mráz. Že by bylo tak snadný někoho zabít?

pomyslela si.

13

Tak snadný. Tak rychlý.

Byl to fakt divný pocit…

Talia se podívala na Shandel, která stála uprostřed místnosti bez nejmenšího škrábnutí.

Držela si místo, kde se jí nůž dotkl, a vypadala jako hromádka neštěstí.

Talii došlo, že to taky přehnala. Natáhla ruku, aby Shandel přátelsky poplácala.

Ale Shandel se odtáhla. „Talio!“ vyštěkla. „Sáhni na mě a uvidíš!“

„Co blázníš?“ dorážela Talia. „Jsme Klub děsu, Shandel.

Nerozumíš vtipu?“

„Vtipu?“ Shandel potřásla hlavou. „To máš teda divnej smysl pro humor.“

„Shandel,“ prosila Talia, „neblbni.“

Shandel na ni upřela zrak, mandlové oči se jí stáhly do úzkých, zlostných štěrbinek. „Hele, Talio, já neblbnu. Prostě ti to vrátím.“

Nessa se ujala role smiřovatelky. „No tak, buchty, to by snad stačilo. Vykašleme se na to a bude to.“

Shandel se na Talii ještě jednou podívala a pronesla chladným hlasem: „Jak říkám, já neblbnu. Vrátím ti to.“

Po tomhle výstupu

schůzka klubu skončila. Shandel a Nessa

odcházely spolu. Talia je vyprovázela ke dveřím, domnívala se, že Shandel bude chtít, aby se jí omluvila. Ale Shandel jenom zasyčela: „Čau.“

Talia se vrátila do místnosti. Nebylo jí zrovna dobře. Maura se na gauči tiskla k Sethovi a něco mu špitala.

Chvíli je oba pozorovala od schodů. Když Seth před čtvrtrokem Klub děsu založil, vzpomněla si, chodil tenkrát s Maurou už rok.

Ale říkal, že s ní končí. Hučel do Talie, až mu nakonec podlehla.

Bála se, že to znamenat bude konec kamarádství s Maurou – ale brzy zjistila, že na Sethovi visí, jako ještě nikdy předtím nevisela na žádném klukovi.

Dívala se na ty dva na gauči. Maura se chichotala, lehce se dotýkala Sethovy ruky.

Jak to, že nežárlím? podivila se Talia. Že by mě už Seth přestával bavit?

14

Ještě před dvěma měsíci úplně šílela, jak ho milovala. Teď už si tak jistá nebyla.

Seth se dost změnil od té doby, co mu před čtvrtrokem umřel táta.

Připadal jí někdy děsně vzdálenej. Jako někdo cizí.

„Talio,“ ozvalo se za ní. Lekla se. Ale byl to Rudy. Úplně zapomněla, že tam s nimi ještě je. Potichu, nenápadně se k ní přikradl. „Tvoje povídka je perfektní,“ řekl. „Fakt že jo. Cejtil jsem z ní právej děs.“

„Dík,“ odpověděla Talia nejistě.

Rudy se usmál. Byl menší než Talia, ale jinak to byl kus chlapa.

Od té doby, co dělal kulturistiku, měl docela slušné svaly. A měl taky hezké hnědé oči, něžné a přitažlivé – a jasně, brýle se zlatými obroučkami.

Talia si ho nikdy moc nevšímala. Říkala mu tupej svalovec.

Nemohla za to, připadal jí takový.

„Já říkám, že jednou budeš slavná,“ prorokoval. „Talia Blantonová, autorka hororových bestsellerů! Lidi budou na tvý knížky stát fronty, aby se konečně pořádně pobáli.“

„Fakt?“ usmála se Talia polichoceně. „Fakt si to myslíš?“

„Tutově,“ kývl Rudy.

Chtěl ještě něco říct, ale Maura vyskočila z gauče, přeběhla místnost a popadla ho za ruku. „Co si tady vy dva šuškáte?“ zeptala se podezíravě.

„Nic,“ odpověděla Talia. „Jenom tak, o tý mý povídce.“

„Byl to dneska divnej večer,“ poznamenala Maura, popadla Rudyho a táhla ho ke dveřím. „Já to nechápu.“

Rudy se ve dveřích ohlédl a řekl: „Tak čau ve škole.“

„Nebo v hrobě,“ uchichtla se Talia.

„To byl ale blbej fór,“ zaslechla ještě Mauru, když ti dva zmizeli za dveřmi.

Seth se krčil na gauči, civěl otráveně na zem. Tak a jsme tu sami, pomyslela si Talia.

Posadila se k němu a vzala ho za ruku. Přemýšlela, čím by ho povzbudila. Seth miloval fóry typu falešný vystřelovák. Dřív s Taliou dokázali celé hodiny sedět a povídat si a chechtat se nejšílenějším blbostem.

15

Poslední dobou byl Seth vážnej a jakoby někde mimo.

„Je ti něco?“ zeptala se ho Talia přívětivě. „Jsem oukej,“ zavrčel.

Pokrčila rameny. „Dneska večer jsi mi připadal docela dobrej.“

Seth mlčel. Talia tyhle jeho stavy nemluvnosti nesnášela.

Připadala si, jako by pro něj neexistovala. Ještě víc mu stiskla ruku a protáhla své prsty mezi jeho.

„Každýmu se ta povídka, co jsi mi napsal, líbila,“ zamumlala. „Je to od tebe fakt hezký, že mi takhle pomáháš.“

„O nic nejde,“ řekl Seth a jemně jí stiskl ruku. „Mě to docela baví.“

Talia se cítila provinile. Seth už za ní napsal tři povídky. Měla spoustu jiné práce a on říkal, že mu to nedělá problémy.

Začínalo jí to hryzat. Zvlášť když se zdálo, že kluci a holky začínají něco tušit. Bála se, aby ve skupině neztratila renomé spisovatelky.

„Doufám, že jsi Mauře neřekl, že jsi tu povídku psal ty, co?“

zeptala se Setha. Držela se, aby neječela.

Seth rozhodil rukama. „Hele… to víš, že ne.“

„Dobře.“ Ulevilo se jí. „Já myslím, že mě Maura pěkně nenávidí, teda…“

Seth ji přerušil polibkem. Sklonil se a dal jí na rty něžnou pusu.

Byl to šok, ale příjemný šok. Talia tu pusu nečekala. Připomnělo jí to, jak jim spolu bylo, než se změnil.

Je tak krásnej, pomyslela si. Líbily se jí jeho černé vlnité vlasy, které nosil do čela, obličej, který se mu rozzářil jako slunce, když se usmál – teda, když se ještě usmíval.

Bože, jak nám spolu bylo krásně…

Jako by četl její myšlenky, Seth se od ní odtáhl a zahleděl se do prázdna.

Talia mu zamávala před očima dlaní. „Sethe, hu hu! Co je s tebou?“

Pokýval hlavou. Hlas se mu chvěl. „Nemůžu si pomoct. Musím myslet na tátu.“

Talia protáhla obličej. Tyhle řeči nesnášela. Ale ovšem, jasně, Setha to vzalo. Táta mu umřel teprve nedávno.

„Je to smutný,“ zamumlala.

16

„Víš… je tu něco… něco, co nevíš,“ řekl. V očích se mu zračil hlubokej smutek.

Talia čekala, co z něj vyleze.

„Byl jsem to já, kdo ho našel. Seděl za stolem. Seděl normálně, rovně, jako by byl živej. A na kazeťáku měl puštěnou tu svoji divnou muziku. Hrozně nahlas.“

Seth se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Pokračoval: „Myslel jsem, že jen tak sedí, magič před sebou. Še… šel jsem k němu a mluvil jsem na něj, ale on… on neodpovídal. Sklonil jsem se k němu.

Oči měl otevřený, ale nedejchal. V tý chvíli mi došlo, že je mrtvej.

Jasně, že jsem hned zavolal záchranku, ale už mu nepomohli.“

„Zjistili, na co umřel?“ zeptala se Talia mile.

Seth zavrtěl hlavou. „Je to záhada, Talio. Šílená záhada. Doktoři –

koroner – nikdo nic nezjistil. Nakonec řekli přirozená smrt.“

„To je hnusný!“ vyhrkla Talia a hned jí to přišlo nemístné. Nic jiného ji v té chvíli nenapadlo.

„Počkej,“ pokračoval Seth a sklopil oči, aby se na Talii nemusel dívat. „Špatný zprávy ještě neskončily.“

„Co ještě,“ zeptala se.

„Máma mi řekla, že jsme na mizině. Po tátovi nic nezůstalo. Asi budeme muset prodat barák. Dokážeš to pochopit?“

„To tě fakt lituju.“ Talia ho konejšivě pohladila po ruce. „Ale to se spraví, uvidíš.“

„Radši na to nemyslet!“ zvolal Seth. Jeho výraz se najednou změnil. Vyskočil z gauče. „Počkej, něco ti ukážu,“ vyhrkl a přivřel oči. „Něco strašně divnýho.“

Vedl Talii nahoru do svého pokoje. Šli potichu, aby nevzbudili paní Varnerovou, která spala na gauči v obýváku. Řekl Talii, že máma od tátovy smrti nemůže spát v ložnici.

Seth měl malý, ale hezký pokojík, akorát tak na jednu postel, psací stůl a prádelník. Na zdi visel plakát na basket. O dveře kumbálu byla opřená kytara.

Talia stočila zrak k prádelníku na fotku v rámečku. Byli na ní se Sethem na školním hřišti. Vypadali jako dva trhlouši, schválně se do foťáku tlemili.

Když se Talia od prádelníku otočila, zjistila, že je ze Sethova 17

pokoje vidět do ložnice sousedního domku. Závěsy byly roztažené a svítilo se tam. Někdo tam chodil.

Seth vytáhl ze stolu kazetu. „Něco ti pustím,“ řekl s vážným výrazem.

„Nějakou muziku?“

„Ne,“ odpověděl. Koukal na kazetu.

Vtom se naproti v okně objevila hlava. Talia vyjekla. Vytřeštila oči, nemohla tomu uvěřit.

Myslela, že se jí to zdá.

„Sethe, hele! To je Maura,“ špitla. „Ona nás šmíruje, nebo co? Co v tom baráku dělá?“

18

IV.

Talia popadla Setha za rukáv. „Co tam Maura dělá?“ vydechla.

„Bydlí tam,“ odpověděl Seth klidně. „Ty nevíš, že jsme sousedi?“

Zavrtěla hlavou. „Vím, že tu Maura někde bydlí, ale její barák mi ještě nikdo neukázal. A co jsem teda fakt nevěděla, že jí čučíš rovnou do postele. To je fakt zvláštní.“

„To jo,“ řekl Seth. „Hodilo se to, když jsme spolu chodili. Byli jsme každej ve svým pokoji a povídali jsme si třeba celou noc. Ale teď je to tak trochu divný.“

Talia se znovu podívala na Mauřino okno. Maura ji taky viděla.

Zamávala.

Talia nezamávala. Stáhla roletu. Dobrou noc, Mauro, pomyslela si.

Odstoupila od okna a povzdychla si. Bylo už dost hodin a Seth se jí ještě nemrkl na úkol z matiky.

Seth strčil kazetu do věže s velkými repráky. „Sethe… já teď nemůžu poslouchat muziku,“ řekla. „Musíme se…“

„Je to tátova páska,“ skočil jí do řeči. „Tohle poslouchal tu noc, co jsem ho našel za stolem. Schválně, co tomu řekneš.“

Podal jí prázdné plastikové pouzdro. Talia koukla na štítek. Byly tam dvě slova načmáraná mikroskopickým písmem Dr. Varnera: KAZETA TRANSFORMACE.

„Kazeta transformace? Co to má bejt?“

„Počkej, až to uslyšíš,“ řekl Seth s vážným výrazem. „Je to fakt divný.“ Tvářil se tak záhadně, že to Talii zneklidnilo. „Víš přece, že táta byl na univerzitě, antropolog. Než umřel, zabejval se nějakým primitivním kmenem z Nový Guineje.“

19

Stiskl tlačítko a páska se rozjela. Ozvalo se monotónní kvílení.

Hluboká zvuky a zároveň ječivé zvuky, které se z magiče linuly v nepřetržitém, strojovém rytmu.

„To snad ani nejsou lidi,“ vydechla. „Pořád se to opakuje, pořád a pořád, nic víc.“

„Pšt,“ Seth si přiložil prst na rty. „Poslouchej.“

Zavřel oči a za okamžik vypadal jako v nějakém snovém tranzu.

Talia zírala. Seth mlčky pohyboval rty. Co to dělá? Že by si zpíval s těma zvukama? Děsilo jí to.

Zvláštní zvuky se prohlubovaly. Rytmus zrychloval, byl čím dál tím divočejší.

Talii začala třeštit hlava. Najednou, jako by na ni šla závrať.

To se nedá vydržet, řekla si a zakryla si uši rukama, ale nebylo to nic platné, slyšela ten monotónní zpěv dál. Zatahala Setha za rukáv.

Nereagoval. Oči měl pořád zavřené. Rty se mu pohybovaly, držely se rytmu.

„Já se z toho zblázním! Vypni to!“ zaječela.

Seth ji nevnímal.

„Sethe! Sethe… slyšíš?!“

Zase nic.

Popadla ho zoufale oběma rukama za ramena a zatřásla s ním.

„Sethe? Sethe? Slyšíš mě? Co je s tebou?“

20

V.

„Cože?“

Seth pomalu otevřel oči.

Talia mu pustila ramena. „Sethe… ta muzika… ty mě vůbec nevnímáš… ty…“ vykoktala.

Civěl na ni, pusu otevřenou, jako by se probíral z těžkého snu, jako by se divil, že je Talia u něj v pokoji. „O co jde? Co po mně chceš?“

„Sethe!“ vyštěkla na něj. „Vypni tu kazetu! Prosím tě! Je to strašný! Hnusný. Nemůžu to poslouchat.“

Cestou domů jí pořád třeštila hlava. Taková strašná muzika!

Úplně nebezpečný, zlý hlasy. Jako nějakej zlej sen, říkala si.

Proč jí to Seth pouštěl? Proč to vůbec poslouchá? Koukla na hodinky. Bylo pozdě a byla sama na Fear street. Normálně by ji Seth hodil domů, jenže tentokrát jí j enom pomohl s matikou a znovu si pustil to příšerné kvílení. Byl z toho úplně mimo.

Talia ho nepřemlouvala. Viděla, že se s ním děje něco zvláštního.

Ono se to pro jednou nezblázní, když půjdu domů pěšky.

Nad hlavou jí ševelily větve stromů. V okolních domech byla tma.

Dorůstající měsíc byl rozmazaný mlžným oparem, bledým závojem, který tlumil měsíční paprsky. Temné trávníky, zvlhlé rosou, se podivuhodně třpytily.

Zastavovala se a ohlížela, měla pocit, že ji někdo sleduje.

Nikdo tam nebyl.

Vítr rozechvíval lístečky vysokého živého plotu. Slyšela vrzání svých tenisek na chodníku. Přidala do kroku.

21

Klídek, říkala si. Už jsi tudy šla miliónkrát.

Jo, jenže Fear street byla Fear street. O téhle ulici se vyprávěly hrůzostrašné věci. Talia je sice nebrala vážně, ale na druhé straně by byla radši, kdyby Seth bydlel někde jinde.

Jak se blížila ke hřbitovu, zmocňoval se j í strach. Cítila ho v zádech. Zastavila se, zatajila dech a naslouchala. Civěla do tmy před sebou.

Vtom za sebou uslyšela kroky.

Okamžitě si vzpomněla na svoji povídku – teda na Sethovu povídku. V duchu viděla Shandel, jak leží na zemi a šátrá rukou po propisce.

Úplně se jí z té představy sevřelo hrdlo, zachvátil ji strach, srdce se jí rozbušilo.

Nedokázala otočit hlavu.

Chtěla se dát na útěk, ale nohy ji nechtěly poslouchat. Měla je najednou jako z olova.

Co se to se mnou děje? Co to je? ptala se sama sebe.

Kroky se blížily. Zněly čím dál tím silněji, děsivěji.

Vší silou zapumpovala rukama, aby se hnula z místa.

Pohyb! přemlouvala se. Pohyb!

Na čele jí naskočily krůpěje potu. S každým krokem, který udělala, ji zabolely plíce. Nemohla dýchat.

Hučelo jí v

hlavě. Kroky byly blízko, strašně blízko. Vrah ji

rychle doháněl. Zaslechla, že šeptá její jméno.

„Talio,“ ševelilo to za ní jako větřík.

Musím něco udělat! říkala si. Musím, proboha, něco udělat!

Vtom si vzpomněla na vystřelovák. Nebyl to opravdický nůž, ale ten to vrah nemohl vědět. Moje jediná šance.

Strčila při běhu, při tom těžkém běhu, ruku do džín. Vytáhla svůj falešný nůž.

Cvakla – čepel vyjela z rukojeti.

Pevně nůž stiskla, připravila se k obraně.

„Aaaach!“ uniklo jí, jak o něco zakopla. Starý kočárek. A už letěla a rozplácla se o asfalt.

Nůž jí vypadl z ruky. Sledovala ho, jak letí do nízkého křoví u hřbitovního plotu.

22

Ležel na chodníku, zuřivě dýchala, byla bez sebe hrůzou.

Vrah ji dohnal, jeho boty se jí zastavily u hlavy. Talii nezbývalo, než škemrat o milost. „Prosím vás, ne!“ zaštkala. „Prosím vás… pane vrahu… nezabíjejte mě!“

23

VI.

„Prosím vás…“ úpěla Talia a hlas se jí třásl. „Prosím vás…“

„Vstaň!“ poručil povědomý hlas. „Už můžeš vstát.“

Ale, to snad ne, vyjevila se Talia. To není možný!

„Ukaž, Talio,“ řekl hlas. „Pomůžu ti.“

Talia přijala nabídnutou ruku a vysoukala se na nohy. V první chvíli nevěděla, jestli má jásat nebo plakat.

„Teď můžeme říct, že schůzka Klubu děsu oficiálně skončila,“

pronesla Shandel pobaveně. „Tohle byla oplátka za to, že jsi v tý svý povídce použila mý jméno. A za ten blbej fór s nožem.“

Talia si oprášila kolena. Nic se jí nestalo, byla jenom naštvaná.

„No,“ zamumlala, „takže jsme si kvit.“

„Myslíš?“ Nezdálo se, že by to Shandel stačilo. „Ta sranda s tím nožem nebyla moc zábavná, Talio. Bylo to od tebe nepřátelský.

Myslela jsem, žes mě opravdu bodla.“

Shandel asi měla pravdu. S tím nožem to bylo trochu drsné, dokonce i na členy Klubu děsu.

„Fakt je mi to líto,“ řekla Talia. „Bereš moji omluvu?“

Čekala. A když Shandel kejvla, ulevilo se jí.

„No, když se mi tě teďka podařilo vyděsit skoro k smrti,“

zachichotala se Shandel, „řekla bych, že už je zase všecko oukej. Už se nezlobím.“

Rychle spolu přeběhli na konec hřbitova. Talii děsně tlouklo srdce.

Asi tak po dvou třech minutách promluvila Shandel znovu.

Nasadila přívětivý tón. „V tý svý povídce jsi měla nechat zabít Mauru – ne mě. Všimla sis, jak těma svejma šmíráckejma očima 24

čumí po Sethovi?“

„Všimla,“ ujistila jí Talia. „A vůbec, jak je to mezi Maurou a Rudym? Neklape jim to?“

Maura je pitomá káča, pomyslela si Talia. Nechápu, co na ní Rudy vidí. Je to docela ucházející kluk… roztomilej. Takovýho kluka si vůbec nezaslouží.

„Znáš Mauru,“ řekla Shandel a pokrčila rameny. „Nikdy se s tím rozchodem se Sethem nesmířila. Nerada ti to říkám, Talio, ale neměla ses jim do toho plíst.“

„Já jí ho nepřebrala,“ vyhrkla Talia. „Seth po mně vyjel sám. Já jsem se jim do toho nepletla.“

„Víš, neřekla bych, že bys byla ze Setha nějak moc odvázaná,“

pokračovala Shandel.

„To není pravda,“ protestovala Talia. „Seth pro mě znamená strašně moc. Je nám to spolu dobře.“

Řekla to takhle, i když dobře věděla, že je to jinak. Už to nebylo jako dřív, opravdu ne. Seth se jí v poslední době vzdaloval, měl své vlastní problémy.

„No, nic mi do toho není,“ pokračovala Shandel, „ale doufám, že to se Sethem nemyslíš vážně.“

„Máš pravdu,“ odsekla Talia. „Fakt ti do toho nic není.“

Obešli pár dalších bloků a už nemluvily.

Bylo jaro, ale fičel nezvykle ledový vítr. Mlžný závoj kolem měsíce ještě víc zhoustl.

Talia se před barákem zastavila. „No,“ pronesla koženě, „dík, že jsi šla se mnou až sem.“

Shandel se otočila a vyrazila pryč, ani neřekla čau.

Talia se podivila, jak najednou Shandel nenávidí. Měla na ni zlost, jakou předtím u sebe neznala.

Co se to se mnou děje? ptala se sama sebe. Shandel je moje kamarádka. Vždycky byla taková. Vždycky každýmu říkala na plný pecky, co si myslí.

Tak proč ji najednou tak strašně nenávidím? Jde z toho hrůza.

Když se Talia ráno probudila, byla nevrlá, neklidná, otrávená.

Špatně se vyspala. Celou noc ji pronásledoval ten šílený zpěv, co jí 25

večer pustil Seth.

Měla hrozný sen.

Byla v bludišti a honili ji neviditelní lidé. Štěkali psi. Byl strašný hluk a zmatek. Myslela jenom na to, že ji nesmějí chytit.

A ráno byla vyřízená, jako by celou noc sprintovala. To nejsem já, pomyslela si.

Když se konečně přinutila sejít dolů, máma seděla v kuchyni u stolu a vypadala perfektně. Jako vždycky. Moje máma je advokátka, opakovala si. Vždycky má skvělej kostým, nikdy není neupravená. A taky má bezvadnej účes.

„Ale no ne!“ pronesla paní Blantonová. „Kdopak to sestoupil z nebes, aby nás poctil svou návštěvou?“

„Jo,“ zamumlala Talia, „to je fakt děsný štěstí.“

Otevřela ledničku a vytáhla krabici pomerančového džusu.

„Chceš k snídani vajíčka, pusinko?“ zeptala se paní Blantonová.

„Nebo třeba tousty?“

„Mně je to jedno,“ řekla Talia. „Nemám dneska na nic chuť.“

„Musíš snídat,“ okřikla ji máma. „Je to nejdůle…“

„… žitější jídlo za celej den,“ dořekla to Talia za ni. „To vím.“

„Promiň, že ti to pořád opakuju. Ale lidé, kteří nesnídají, potom celý den špatně fungují,“ pravila paní Blantonová s úsměvem jako sluníčko. „Je to prostý, přirozený životní pochod.“

Talia se přinutila pozřít dvě topinky s džemem. Pak se zase odvlekla zpátky nahoru, rychle se osprchovala a natáhla si nejvytahanější džíny, co měla, a děsně velký zelený svetr. Normálně do školy nosila lepší oblečení, ale tentokrát jí to bylo jedno.

Trochu se přemázla rtěnkou a udělala do zrcadla držtičku.

Kupodivu na ni ze zrcadla hleděla hezká, veselá holka s obličejem orámovaným hedvábnými blond vlasy.

No dobrý, pomyslela si. Hlavně že nejsem zřícenina.

Jako obvykle si toho s mámou za těch deset minut, než vypadla do školy, moc neřekly. Měly se rády, to jo, ale Talia nebyla žádné ranní ptáče. Probouzela se až tak kolem oběda.

Máma ji samozřejmě znala, a tak na ni po ránu nedorážela. Brácha Dave, který byl v druháku na Dukeově univerzitě, byl stejný.

Když paní Blantonová zastavila před hlavním vchodem do

26

Shadysidské střední školy, usmála se a řekla: „Tak ať se ti daří, Talinko. Budu celý den u soudu a pak ještě musím zajít do kanceláře.

Ale v šest bych měla být doma.“

„Oukej,“ odpověděla Talia nepřítomně. „Teda, chci říct čau.“

Co se to se mnou děje? kladla si otázku, když se vlekla ke školním vratům. Z čeho jsem tak totálně vygumovaná? Jen vešla do budovy, rozklepala se. Nevydržím tady. Měla bych se vrátit domů a zalízt do postele.

A ještě ke všemu hned za rohem spatřila Setha. Stál u své skříňky.

Čekal na nijako věrný pes.

Ne, nemůžu ho vidět, pomyslela si. Teď ne. Prostě s ním nechci mluvit.

Než si jí všiml, couvla zpátky za roh a ztratila se. Každé ráno se na Setha těšila, ale tentokrát neměla náladu.

Než se Seth změnil, běhal za Taliou jako rozpustilej bratříček.

Nikdy ho nebylo ani dost, ani málo. Někdy si zoufala, že si jí nevšímá, jindy ho zase nemohla vystát.

Musela se někde vydýchat.

Co měla se Sethem dělat? Vypustit ho ze života? Chodit s ním dál? Vzít ho a zase jednou si o všem promluvit?

Má mu říct, že je nešťastná z toho, co se mezi nimi poslední dobou děje?

Nebyla si jistá. Asi by bylo krutý pouštět ho teď k vodě, když ho tak sebrala tátova smrt.

Nakonec se rozhodla, že ještě počká, až se natolik vzpamatuje, aby to unesl.

Vrátila se ke skříňkám. Seth už tam nebyl.

Zamávaly na ni dvě známý holky – Jade Smithová a Deena

Martinsonová. Talia taky zamávala a soustředila se na otvírání zámku. Neměla chuť se s někým bavit.

Když skončila třídní hodina a začala matika, už jí bylo líp. Máma asi měla s těma toustama pravdu. Sedla si vedle Nessy a vyndala na lavici sešit.

„Jak je?“ řekla Nessa.

„Nic moc,“ zatlemila se Talia.

„Stalo se něco?“

27

Talia pokrčila rameny. „Mizerná noc.“

Profesor Hanson za katedrou si významně odkašlal. Zavrzaly židle. Sešity se otevřely. Řeči ustaly.

„Talio,“ řekl učitel. „Potřebuju s tebou mluvit.“

„Cože?“ Talia si nebyla jistá, jestli mluví na ni.

Hanson se tvářil vážně. Nevypadalo to dobře.

Koukla po Nesse, která k ní byla otočená zády a špitala něco Mauře. Maura valila bulvy. Nějakej průšvih, pomyslela si a neochotně se vzhlédla.

Cestou ke katedře šla kolem Rudyho a Setha. Rudy se na ni povzbudivě usmál. Seth civěl do sešitu, jako by si zuřivě projížděl domácí úkol.

Zastavila se před Hansonem a pokusila se o úsměv. „Prosím?“

řekla. „Stalo se něco, pane profesore?“

Hanson vyhlížel nerudně. Byl to připlešatělý, růžolící muž se silnými brýlemi. Říkalo se o něm, že má jenom dvoje šaty, jedny modré a jedny šedé a obden je střídá. Tentokrát měl modré.

„Pojď se mnou,“ řekl a zvedl se ze židle. „Musím s tebou mluvit o samotě.“

Když vyšli na chodbu, strčil Talii do ruky papír. Domácí úkol ze včerejška.

Talia vykulila oči. Napsal jí ho Seth, zatímco se dívala na televizi.

Prasklo to, napadlo ji.

„Pověz mi upřímně,“ řekl učitel a nasadil podezřívavý pohled, „je tohle tvoje práce?“

„Jasně že jo.“ Talia se snažila, aby to znělo přesvědčivě, ale hlas, který z ní vylezl, byl pisklavý a roztřesený.

Učitel ji sledoval, šedomodré oči za silnými brýlemi zúžené do protivných štěrbinek. „Opravdu?“

Talia kývla. „Opravdu. Já vám nelžu, pane profesore.“

Sebral jí úkol a řekl přívětivě: „Jsi dobrá studentka. Nechtěj mě zklamat.“

Nato otevřel dveře a odvedl ji zpátky do třídy. Talia cítila, jak jí planou tváře, musela být rudá až za ušima.

Cestou do lavice hleděla pevně před sebe. Chtěla vypadat, jako že se nic nestalo.

28

Usedla a rozhlédla se po třídě, kdo ji asi tak mohl prásknout.

Proboha proč? pomyslela si. Kdo by měl zájem dostat mě do průšvihu?

Rudy se na ni díval, zdálo se, že s ní cítí. Seth pořád civěl na ten svůj domácí úkol. Maura a Nessa si špitaly.

Talia pohlédla na Shandel, která seděla ve třetí řadě. Měla bílý džíny s laclem a růžovou halenku. Usmívala se.

V tom jejím úsměvu bylo něco zvláštního.

„Já neblbnu,“ připomněla si Talia, co jí Shandel řekla. „Vrátím ti to.“

29

VII.

Nessa to nechápala. Bylo sedm pryč a na schůzku Klubu děsu, která se tentokrát konala u ní, přišel jenom Rudy. Maura a Talia mívaly občas zpoždění, to jo – ale čtyři lidi? Bylo fakt divné.

„Já to nechápu,“ řekl Rudy. „Kde jsou všichni?“

Odložil National Geographic, který sebral ze stolku, a pokrčil rameny. „Maura může ještě přijít,“ řekl. „Volala, že má fofr. Ale kde můžou bejt Talia, Seth a Shandel?“

„Tohle čekání úplně nenávidím,“ zavrčela Nessa. „Když se jednou řekne, že schůzka je v sedm, tak má bejt v sedm. Mám dělat ještě dva úkoly.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ zamumlal Rudy. Otráveně si odfrkl.

„Já musím přečíst tři kapitoly z dějáku. Na tu páteční písemku.“

„Húúú!“ Nesse se protočily panenky.

„To mi taky ani

nepřipomínej.“

Minuty utíkaly. Nessa vyndala z taštičky manikúru a začala si zkrášlovat ruce. Rudy otevřel další číslo National Geographicu.

„Třeba zvonili a my je neslyšeli,“ napadlo ho.

Nessa zavrtěla hlavou.

„Naši jsou v obýváku. Kdyby někdo

zvonil, stoprocentně by to slyšeli.“

Zkoumala si nehty a myslela na telefon, který

měla před

půlhodinou. Byla to Shandel. A byla rozrušená. Říkala, že má pro Nessu děsné tajemství. A Nessa se už nemohla dočkat, až jí ho poví.

„K Shandel mi to nesedí,“ poznamenala. „Ta chodí vždycky včas.

Není jako Seth, u kterýho nikdy nevíš.“

„No, ještě chvíli počkáme,“ řekl Rudy. „Když se neobjevěj do čtvrt hodiny, tak jim zkusíme zavolat.“

30

Vtom zadrnčel zvonek. Nessa se málem přerazila, jak vyletěla z gauče. Konečně, zajásala. Konečně se začne.

Vyběhla po schodech ze suterénu, profrčela halou a otevřela venkovní dveře. Na verandě stála Maura, na tváři úsměv. Zrzavé vlasy měla mokré.

„Sorry, že mám zpoždění,“ řekla. Zatahala si za vlasy. „Dala jsem si sprchu.“

„Jsi teprve třetí,“ řekla Nessa. „Přišel jenom Rudy.“

„Fakt?“ Maura zírala. Vešla do haly. „A kde jsou všichni?“

„Skvělá otázka,“ odpověděla Nessa. „To bych taky ráda věděla.“

Seběhly po schodech do suterénu. Maura si řekla s Rudym čau.

Rudy už neměl v ruce National Geographic, ale jinej časopis, Sports Illustrated.

Nessa se vrátila k manikúře a v duchu se zasmála. Dobíraly si se ségrou tátu, že to dole v suterénní místnosti s těmi starými časáky na odkládacím stolku vypadá jako v čekárně u doktora.

„Mně je jasný, kde je Talia,“ uchichtla se Maura a sedla si k Rudy mu na gauč. „Určitě u Setha. Čeká, až za ni na počítači dopíše novou povídku. Třeba se mu v tom počítači něco zaseklo.“

„Mauro, dej si pohov, jo?“ okřikl ji Rudy. „Hlavně s tím zase nezačínej, jasný?“ zavrčel.

„Co jako?“ usmála se Maura a v zelených očích se jí šibalsky zablejsklo. „A vůbec, na čí straně jsi? Na mojí nebo na Taliiný?“

Nessa se do toho nechtěla míchat. Klopila oči, předstírala, že má děsně práce s manikúrou.

„Já jsem s tebou, Mauro,“ vyhrkl Rudy, aby si snad nemyslela něco jiného.

To teda jo, ušklíbla se Nessa v duchu. Nehty už měla perfektní, ale záměrně pokračovala v pilování.

„Seth se nechá Taliou děsně ovládat,“ pokračovala Maura vážnějším tónem. „Dělá za ní úkoly, jezdí pro ni a vůbec, poskakuje kolem nijako nějakej psíček mazlíček. A ona s ním mává jako s otrokem a on vůbec neprotestuje. Některý kluci jsou takoví… takoví – k pláči.“

Nessa už to nemohla vydržet. Byla přesvědčená, že nikdo jiný se nevyzná v klukovský psychologii jako ona. Vždyť tomu problému 31

věnovala v životě spoustu času a úsilí.

„Podle mě,“ řekla Mauře, „jestli Talia se Sethem zachází jako s otrokem, tak jenom proto, že jí to Seth dovolí.

A když jí to dovolí, zřejmě se mu to líbí. Takže co je nám do toho? Do něj. Nebo do ní?“

„Ach, super!“ Maura protáhla obličej. „Dík za odbornou analýzu.“

Nessa chtěla něco odseknout, ale zarazila se. Za dveřmi do suterénu se ozvaly kroky. A pak na schodech.

Otočila se a spatřila Setha oblečeného v černých džínách a maskáčovém tričku. Chodil takhle oblečený od tátovy smrti. Kývl na pozdrav a posadil se na kovovou rozkládací židli.

„Čau,“ řekla Nessa. „Kdo tě pustil dovnitř?“

„Tvůj táta,“ odpověděl Seth. „Sedí na verandě a kouří dýmku.

Říkal, že mu tvoje máma zakazuje kouřit v baráku.“

„Jo,“ řekla Nessa. „Máma je na tohle metr.“

„Sorry, že jdu pozdě,“ omluvil se Seth. „Byl jse m d onucenej umejt nádobí.“ Rozhlédl se pozorně po místnosti a koukl na hodinky.

„Kde jsou Talia a Shandel? Je skoro půl osmý.“

„Je to divný,“ řekla Nessa. „Shandel v životě nechodí pozdě.

Určitě by zavolala.“

Rudy se zeptal Setha: „Neříkala Talia něco, že přijde pozdějc?“

Seth si prohrábl vlasy. Zdálo se, že v hlavě loví nějakou přijatelnou odpověď.

„No… neříkala,“ vylezlo z něj. „Mluvil jsem s ní po škole a řekla mi, čau na schůzce. Prej maká na nový povídce.“

„To je dobrý,“ zasmála se Maura.

„Co je na tom k smíchu?“ podivil se Seth.

Nessa se netrpělivě zvedla ze židle. „Zavolám Shandel,“ řekla.

„Už mě to čekání nebaví.“

Než došla ke schodům, dveře znovu zavrzaly. Do suterénu seběhla Talia. Byla uřícená a v očích se jí zračilo napětí.

„Už jsem tady,“ vyhrkla. Lapala po dechu. Stáhla si z obličeje prameny blond vlasů a dodala: „Fakt se omlouvám.“

„Co se stalo?“ zeptala se Nessa. „Kde jsi zkejsla?“ Talia po ní šlehla očima. Vypadala naštvaně a mlčela. Konečně vykoktala: „Já…

já nevím.“ Zavrtěla hlavou. „Bylo to… nějakej časovej zmatek nebo 32

co.“

Talia vypadala děsně, jako by se probírala z bezvědomí. Skoro půl osmý! Jak se to mohlo stát? Vypadla z domova před dvaceti minutami! A k Nesse je to pěšky deset minut – maximálně patnáct.

Co se to se mnou děje? zeptala se sama sebe. „Není ti něco?“ řekla Nessa.

„Dobrý. Jsem fajn,“ odpověděla Talia. „Jenom se musím

vydejchat.“

„Ukaž, pověsím ti tu mikinu,“ nabídla se Nessa.

Talia zjistila, že drží v ruce bílou mikinu. Nemohla si

vzpomenout, že by si ji s sebou brala.

Na co ji mám? podivila se.

„To je oukej,“ řekla Nesse a ještě víc ji sežmoulala. „Nechám si ji u sebe.“

Nessa vykulila oči. „Co blbneš, Talio? Hodím ti ji k sobě do pokoje k Mauřině bundě. Stejně tam jdu. Musím zavolat k Shandel, co se děje.“

Talia zatřepala hlavou, aby se zorientovala. Rozhlédla se po místnosti. „Shandel nepřišla?“ zeptala se a neochotně odevzdala mikinu Nesse.

Nessa řekla: „Nechápu, proč nezavolala.“ Povzdychla si, oběhla Talii a vyrazila po schodech nahoru. „Na Shandel je vždycky spolehnutí. Nějak se mi to nezdá.“

Talii potěšilo, že není jediná, kdo přišel na schůzku pozdě.

Posadila se na rozkládací židli vedle Setha a řekla Rudymu a Mauře čau.

Seth ji vzal za ruku. Naklonil se k ní a pošeptal jí do ucha: „Jak to šlo? Všechno oukej?“ Měl příjemnej, uklidňující tón. „Už jsem se o tebe začínal bát.“

„Jo… to jo,“ vydechla Talia.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Co tě zdrželo?“

Talia koukala. Já nevím, co se stalo, pomyslela si. Nemohla by to nikomu vysvětlit. A Sethovi už vůbec ne.

„Nic,“ odpověděla. „Prostě jsem ztratila pojem o čase.“

Rudy zavřel časopis na klíně a hodil ho na stolek. „Už se nemůžu 33

dočkat, až nám přečteš svůj nejnovější horor,“ řekl Talii.

Než mu stačila oznámit, že žádnou novou povídku nenapsala, objevila se zase na schodech Nessa. Kroutila otráveně hlavou.

„Něco se muselo stát,“ oznámila. „Mluvila jsem s její mámou.

Říkala, že Shandel odešla z domova skoro před půlhodinou. A od nich je to sem pár kroků.“

„Určitě se každou chvíli objeví,“ řekla Maura. „Třeba se někde zastavila pro brambůrky nebo tak něco.“

„Neměli bysme se po ní podívat?“ navrhl Rudy a zvedl se z gauče.

„Bude to lepší, než sedět na zadku a pilovat si nehty,“ uchichtl se jedovatě směrem k Nesse.

„Dobrej nápad,“ uznal Seth. „Mám venku auťák. Vejde se nás tam všech pět.“

Maura vyskočila z gauče a otočila se k Talii. „Jde se!“ vyhrkla.

„Na co čekáme?“

„Fajn,“ řekla Talia.

Jeden po druhém vyběhla celá parta po schodišti s kobercem do haly v přízemí. Talia ucítila v zádech Mauřin pohled. Co se to s Maurou děje? pomyslela si znovu.

Maura se ve venkovních dveřích zastavila a ťukla se do čela.

„Jééé! Počkejte na mě v auťáku,“ řekla ostatním. „Musím si skočit nahoru pro bundu.“

„Vem mi moji mikinu,“ požádala ji Talia. „Mám ji taky u Nessy v pokoji.“

„Jo,“ odsekla Maura a vyběhla do patra.

Talia vyšla s ostatními ven. Pořád ještě bylo světlo. Na šednoucí obloze visel bledý půlměsíc a v korunách stromů hučel chladný vítr.

Talia na sobě měla jenom tričko. Kdy už konečně bude pořádný jaro? povzdychla si.

„Chceš sedět vpředu?“ zeptal se Seth.

„To je oukej,“ odpověděla. „Radši si vlezu dozadu.“

„Já půjdu dopředu,“ chytila se toho Nessa. Otevřela dvířka a usedla na přední sedadlo. „Celej život se vozím jenom vzadu.“

Rudy už seděl. Talia zůstala na chodníku sama a třela si studené ruce. Za pár vteřin se objevila Maura s její bílou mikinou. Doklusala k auťáku a hodila jí mikinu do ruky.

34

„Chytej!“ řekla.

Talia si přetáhla mikinu přes hlavu, dávala pozor na účes. Hned jí bylo tepleji. „Dík,“ řekla Mauře.

Maura na to nereagovala.

Vykulila na Taliinu mikinu oči.

„Co… co na mě zíráš?“ vykoktala Talia.

Maura ukázala na velkou, tmavou šmouhu dole na rukávě.

„Talio,“ vykřikla. „Kde si přišla k tý krvi?!“

35

VIII.

Talia překvapeně vyjekla a podívala se na sebe.

Po rukávu až k manžetě se jí táhla záhadná tmavohnědá čára.

Že by to byla krev?

Kde se mi to tam vzalo? zamrkala překvapeně a znovu si ji prohlédla.

„Neřízla ses?“ zeptal se Rudy z otevřeného zadního okénka.

„To těžko,“ odpověděla nejistě.

„A netekla ti krev z nosu?“ napadlo ho. „Mně se to někdy v noci stává. Ve spánku. Přijdu na to vždycky, až se probudím a polštář je samá krev.“

Talia se při představě zakrváceného polštáře zachvěla. „Možná.“

Potřásla zamyšleně hlavou. Krev z nosu jí netekla celá léta. „Spíš to bude nějaká špína.“

„To je tutově krev,“ řekla Maura.

Nessa u sebe stálila okénko.

„Snad abysme jeli, ne?“ řekla

netrpělivě. „Musíme najít Shandel.“

Než nasedla, vyhrnula si rukávy nad lokty. Šmouha alespoň nebude vidět a ona nebude muset odpovídat na pitomé otázky.

Nacpala se vzadu mezi Mauru a Rudyho.

Seth nastartoval stejšn, který měl půjčený od mámy, a koukl do zadního zrcátka na Talii. Vypadalo to, jako by ji šmíroval.

„Tak jedem,“ řekl a odrazil od chodníku. „Klub děsu v akci!“

„Já bych řekla, že Shandel potkáme za prvním rohem,“ pronesla Maura, která upírala oči dopředu jako zachmuřený polda.

„Jen aby,“ řekla Nessa s obavou. „Je děsně divný, že nezavolala.“

„Vsadím se, že potkala holky a zakecala se,“ řekl Rudy.

36

„Tohle je nejšílenější schůzka Klubu děsu, jakou jsem kdy zažil,“

dodal Seth, když zůstal stát před značkou STOP.

„Co kdybysme dnešní schůzku zrušili a zapadli někam na pizzu,“

navrhl Rudy a pohladil si srandovně žaludek. „Už to bude skoro hodina, co jsem naposledy jedl.“

Maura se zasmála. „Ty jsi strašnej žrout.“

„To není pravda,“ odporoval jí Rudy. „Jsem ve ve vývinu. Třeba ještě vyrostu.“

Ostatním do smíchu nebylo.

Seth jel směrem ke Canyon road, kolem rozlehlých baráků s členitými trávníky a garážemi na dvě tři auta. „Vůbec žádnej kaňon tu není,“ poznamenal. „Nechápu, proč se to jmenuje Canyon road.“

„Třeba po nějakým chlapovi, kterej někde spadl do kaňonu,“

zachechtal se Rudy.

„Kde je Shandel?“ řekla Nessa. „Tohle se mi fakt nelíbí!“

Pokračovali v cestě mlčky, projížděli zrakem temné domy a zvlněné trávníky v okolí. I když ještě nebylo nijak pozdě, jezdilo jen málo aut. A na chodníku nebylo ani živáčka.

Nebyli příliš daleko od Nessina domu, když Seth oznámil: „Tady to je.“

Zastavil před velkým kamenným domem. Na příjezdovce stál stříbrný saab a hnědý mikrobus.

Talia vykulila oči. Že by tak rychle byli u Shandel?

„Mně se to vůbec nelíbí,“ řekla Nessa. „Byla jsem si jistá, že na ni cestou narazíme.“

„Třeba to vzala zkratkou’kolem hřbitova,“

namítla Talia.

„Normálně jsme tak minulej tejden chodily domů.“

Nessa se na předním sedadle k Talii otočila. „To bych se divila,“

řekla. „Shandel má ze hřbitova hrůzu. Sama by tam v životě nešla.“

„Třeba šla s někým,“ napadlo Mauru.

„Tak se tam mrknem,“ rozhodl Seth. Udělal před kamenným barákem otočku, vzal to po Canyon road dva bloky zpátky, zahnul na Fear street a zamířil ke hřbitovu.

„Když ji nenajdeme, normálně se vrátíme k nám domů,“ pronesla Nessa znepokojeně. Rychle se stmívalo. „Třeba jela autobusem nebo tak něco. Možná už je u nás a čeká před barákem.“

37

Jak se blížili ke hřbitovu, Talii se sevřel žaludek strachem.

„Nikde ji nevidím,“ řekla Nessa, když přejeli kolem černé železné brány.

„Nikdo nedejchejte!“ vykřikl Rudy a zhluboka se nadechl.

„Rudy – co magoříš?“ zasmála se Maura.

„Když se ocitneš u hřbitova, musíš zatajit dech,“ řekl jí Rudy.

„Jinak se stane něco strašnýho.“

Maura po něm sekla očima. „To je ale blbej fór! Nevadí ti náhodou, že hledáme Shandel?“

Talia projížděla očima řadu náhrobků na svahu za plotem.

Zmocnilo se jí zvláštní napětí.

Vtom Maura vyjekla: „Hej! Stop! Sethe, zastav! Vrať se!“

Seth dupl na brzdu, až to s nimi se všemi hodilo dopředu.

„Hele! Co je to?“ ječela Nessa jako šílená. „Támhle!“ ukázala Maura, otevřela dvířka a vyskočila z auťáku.

Talia ji s vykulenýma očima sledovala, jak přebíhá z chodníku na trávník. Vyštrachala se ze zadního sedadla a rozběhla se za ní.

Pak se z auťáku vyřítili i zbývající tři. Skoro bez dechu uháněli kolem hřbitovního plotu za Maurou.

Ozval se strašlivý řev. Byla to Maura. Všichni ztuhli.

„Neeeeeeeee!“ prořízl soumrak Mauřin výkřik.

Maura se rozplakala. „Ne! Ne! Proboha… neeeeeeeee!“

38

IX.

„Neeeeee!“ Nessa řvala jako zraněné zvíře.

„Nesso – co je?“ vyhrkl Seth, když k ní doběhl.

Talia se držela vzadu, srdce jí bušilo. Ne, nechtěla vědět, proč Nessa tak strašně vříská. Nechtěla vidět…

Když došla k ostatním, Nessa usedavě plakala v Rudyho náruči.

Talia vstoupila na vlhký trávník a přinutila se podívat na povědomé lidské tělo, které před nima leželo. Ach, bože, ne!

vykřikla v duchu. Prosím, ne!

To nemůže bejt Shandel.

To nemůže bejt moje kamarádka Shandel.

„Zavolejte záchranku!“ ječela Maura. „Kde je tady telefon?

Někdo… musí zavolat záchranku!“

Shandel ležela obličejem v trávě, ruce rozhozené, jako by objímala hřbitovní půdu. Talia třeštila oči na bílá písmena, která měla Shandel vyšitý na zadní straně školní sportovní bundy: TIGERS.

Seth usedl k Shandel na bobek a uchopil její ruku, aby nahmatal puls. Ruka se bezvládně zvedla ze země. Nic.

Tiše zaúpěl a pustil ruku zpátky. Zvedl hlavu a řekl: „Je mrtvá.“

Maura strašlivě kvílela. Nessa brečela. Rudy zhluboka dýchal, hruď se mu vzdouvala.

„Po… podívejte se na ten krk,“ vykoktala Maura s rukou napřaženou k zemi. „I… je to krev! Někdo ji podřezal! Někdo ji podřezal!“

Talia od mrtvé Shanel odskočila, jako by dostala elektrickou ránu.

Začal se jí zvedat žaludek. Otevřela pusu, chtěla vykřiknout, ale 39

nevyšel z ní ani ten nejslabší zvuk.

Šourala se zpátky k chodníku, v teniskách jí čvachtalo, lepily se k asfaltu.

Sklopila oči.

A pak zaječela, dlouze a strašně.

Měla své nové bílé tenisky nasáklé rudou krví.

Uběhla půlhodina. Tma se čeřila rozmazaným blikáním červených a modrých světel policejních vozů. První přijela sanitka.

Talia měla pocit, že snad nikdy nepřestane brečet. Každá myšlenka na Shandel – její smích, to se jak jí vždycky rozzářil obličej, když se usmála – jí vháněla do očí slzy.

Kdo to mohl udělat? zeptala se sama sebe. Co to musí bejt za zrůdu, která mladý holce podřízne krk?

Sanitka odjela. Talia ucítila na ramenou Sethovu konejšivou ruku.

Otočila se. Díval se na ni smutnýma, chápavýma očima. „Máme jít všichni na policii,“ řekl.

„Proč?“ zeptala se. Snažila se překonat brekot.

„Chtěj se nás zeptat, co se stalo a tak,“ odpověděl. „Prostě sbíraj o Shandel informace.“

Talia kývla. Musím se dát dohromady, řekla si.

„Už zavolali naše rodiče,“ pokračoval Seth. „Uvidíme se s nima na policii.“

Policie? Já přece ještě nejsem dospělá, pomyslela si Talia. Tak proč bych měla chodit na policii?

Moje kamarádka byla zavražděná.

Tahle představa se jí zařízla do mozku jako čepel ostrého nože.

Musím jít na policii – protože byla zavražděná moje kamarádka.

Talia se Sethem přešla ulici k jeho stejšnu. Maura, Rudy a Nessa už seděli na zadním sedadle, byli bledí a ubrečení.

Seth nastartoval a zařadil se za hlídkový vůz se spuštěnými majáčky. Nikdo nemluvil. Oba vozy zatočily na parkoviště za budovou shadysidské policie.

„Je to všechno tak divný,“ řekla Nessa rozechvělým hlasem.

„Shandel. Hřbitov. Přesně jako v tý Taliině strašidelný povídce.“

„To jo,“ přidala se Maura a pokrčila rameny. „Je to děsný.“

40

„Děsná shoda okolností,“ zamumlal Rudy a smutně potřásl hlavou.

Talia se vpředu vedle Setha neklidně vrtěla, tenhle druh hovoru ji deptal. Už už chtěla říct, že tu povídku nepsala ona, že ji za ní napsal Seth, ale rozmyslela si to.

Shandel je mrtvá, řekla si. To je teď jediná pravda.

Když vystupovali z auťáku, klepala se, sotva se držela na nohou.

Vysoký polda s blond vlasy a knírem jí podržel dvířka.

Policejní budova měla silné osvětlení a byla vybavená

nejmodernější technikou. Talia si musela zakrýt oči, než se v záři silných zářivek rozkoukala.

U přijímacího pultu spatřila tátu a mámu. Byli tam taky Sethova máma a Mauřin táta.

Znovu se rozbrečela.

Po dvou hodinách výslechu seděla Talia znovu v Sethově auťáku.

Seth sledoval vůz jejích rodičů. Máma a táta krátce promluvili s rodiči Shandel a byli z toho, co se stalo, úplně zdrcení.

Seth se nabídl, že ji odveze domů, aby si spolu promluvili. Ale Talia ze sebe nedokázala vypravit slovo.

Stejšn zastavil před domem. Seth sledoval, jak Taliini rodiče vcházejí dovnitř. Pak vypnul motor a vzal Talii za ruku.

„Zvládneš to?“ zeptal se.

„Jo… asi jo,“ zasípala. Měla výčitky, že se mu v poslední době vyhýbá. Vždyť večery s ním byly tak krásné, tak uklidňující, posilující. „Dík, že jsi na mě takovej hodnej,“ řekla mu. „Byl to strašnej večer.“

Seth kývl. Z hrdla se mu vydral přiškrcený vzlyk.

„Něco

příšernýho,“ zamumlal.

„A bylo hrozný, jak se mě vyptávali, jaký mi dávali otázky,“ řekla Talia. „Jako by mě z něčeho podezírali.“

„Já měl taky takovej pocit,“ řekl Seth. „Úplně nejhorší je, když se tě pořád vyptávaj najedno a to samý.“

Talia kývla. Po zádech jí přeběhl mráz.

Poldové se vyptávali, jestli Shandel neměla nepřátele, jestli se jí někdo za něco nemstí, a dokonce jestli jí někdo nevyhrazoval.

41

Kdyby s Talií nebyli rodiče a nepomáhali jí, asi by to nezvládla.

Všimla si, že detektiv pečlivě zvažuje každou otázku, protože ví, že Taliina máma je advokátka.

„Blbý je, že jim Maura řekla o tý povídce, co jsi za mě napsal,“

řekla. „Proto mě tam asi drželi tak dlouho.“

„Řekla jsi jim, že jsem to psal já?“ zeptal se Seth. Odvrátil se od Talie a zahleděl se na přední sklo.

„Nejdřív jsem chtěla,“ přiznala Talia, „ale pak mě napadlo, že by z toho mohly bejt potíže. Nebo myslíš, že jsem měla?“

„Na tom fakt nezáleží,“ řekl Seth. „To, co Shandel zabilo, nebyla naše povídka. Byla to skutečná osoba se skutečným nožem. To je přece poldům jasný.“

Kdo ji mohl zavraždit?

Taille otázka se Talii honila hlavou.

Kdo ji mohl zavraždit?

Někdo, kdo ji znal?

Někdo úplně cizí?

Někdo z Klubu děsu?

Neexistuje!

Znovu se rozbrečela. Seth se k ní na předním sedadle přisunul a vzal ji do náruče.

„Už na tu strašidelnou povídku nemysli,“ zašeptal. „Vůbec si s tím nelam hlavu. Je to fakt shoda okolností.“

Talia si utřela slzy a potřásla hlavou. Seth byl celý večer fantastickej, děsně milej. Dala mu pusu na dobrou noc a zajela mu prstama do vlnitých vlasů.

„Musím jít,“ řekla. „Táta s mámou na mě čekaj.“

„Oukej,“ řekl Seth. Než však Talia stačila vystoupit, ještě jednou ji objal a přitiskl jí rty na rty.

Zpočátku to bylo normální, takové kamarádské, ale pak se jich obou zmocnila vášeň. Talia se Sethovu polibku úplně podala.

Ale Seth náhle přestal. Rychle přes ni natáhl ruku k dvířkům a otevřel je. „Zavolej mi zejtra,“ zašeptal.

Talia z auťáku vylezla zmatená a rozechvělá. Zabouchla dvířka, přešla trávník a vystoupila po schodech na verandu.

Než vešla do domu, ohlédla se za Sethem. Odjížděl. Táta s 42

mámou stáli v obýváku. Ve vzduchu bylo napětí. Na mámě bylo vidět, že si právě utřela slzy.

Táta vykročil Talii naproti. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Asi jo,“ odpověděla nejistě.

Máma spatřila Taliiny zakrvácený tenisky a nešťastně si

povzdechla. „Jdi se převléci. Vezmi si něco na doma,“ řekla jí. „Pak přijď dolů. Já zatím uvařím čokoládu. Promluvíme si.“

Talia nešťastně pokrčila rameny a řekla: „Tak jo.“

Vyšourala se po schodech nahoru, a když byla ve svém pokoji, stáhla si tenisky špičkama nohou. Bála se té krve dotknout.

Přistoupila k prádelníku, otevřela prostřední zásuvku a sáhla po noční košili.

A místo noční košile nahmatala něco chladného, ostrého a vlhkého.

„Húúúú!“ vytřeštila oči a zalapala po dechu, jako by najednou z pokoje zmizel vzduch.

Srdce se jí sevřelo, pokoj se s ní naklonil a rozhoupal. Talia zírala do prádelníku.

Zírala na nůž.

Zírala na ocelovou čepel potaženou lepkavou krví.

43

X.

Dva dny Talia o noži nikomu neřekla – až přijel Seth, aby ji odvezl na Shandelin pohřeb. Pověděla mu to cestou do kostela.

Seth ji pozorně poslouchal, v obličeji měl napětí. „Ale proč by to ten vrah dělal? Jakej by to mělo smysl?“ zeptal se, když zastavil na červenou. „Teda, co by mělo za smysl, aby ti strkal nůž do prádelníku?“

Zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí. Nevím, Sethe.“

„Co jsi s ním udělala?“ zeptal se.

Talia si srovnala záhyby černých šatů. „Zabalila jsem ho do novin a hodila do kontejneru.“

Seth po ní sekl očima. „Řekla jsi to policii?“

„Chtěla jsem,“ odpověděla Talia. „Ale nedokázala jsem si představit, že by mě zase vyslejchali. Zvlášť, když nevím, co bych jim řekla.“

Dlouze si vydechla. „Nemám ponětí, kde se tam ten nůž v zal,“

pronesla tak slaboučkým hláskem, že spíš šeptala. „Nemám nejmenší tušení. Jediný, co mě napadá, je, že někdo má děsnej zájem udělat ze mě vraha.“

„Jo, ale pořád mi není jasný, jak se ten nůž mohl do toho tvýho prádelníku dostat,“ řekl Seth.

Talia se zamyslela a řekla: „Možná se k nám ten vrah vloupal, když jsme byli na policii a strčil mi nůž mezi prádlo.“

Naskočila zelená. Znovu se rozjeli. „Objevila jsi nějaký stopy po vloupání?“ zeptal se Seth.

„Ne,“ povzdychla si Talia, „jenže venku pod rohožkou necháváme rezervní klíč. Ten vrah… ten někdo, kdo to chce na mě shodit, ho 44

nejspíš našel a normálně si odemkl.“

„No dobře, ale pak to nemohl bejt nikdo z Klubu děsu,“ řekl Seth.

„Všichni jsme byli na policii.“

Seth zmlkl. Minul několik bloků a znovu promluvil až před kostelem sv. Pavla, kde už stály spousty auťáků.

„A jak ten nůž vypadal?“ zeptal se, když zatočil najeden z několika posledních volných placů. „Byl velkej?“

„To je na tom to nejšílenější,“ řekla Talia. „Ten nůž v prádelníku

– vypadal skoro přesně jako ten divadelní vystřelovák, co jsem si koupila v tom krámě s blbinkama. Akorát že byl opravdickej.“

Vystoupila a zamračila se proti ostrému rannímu slunci. „Někdo to na mě chce shodit. Nevím proč.“

Vyšli pomalým krokem přes parkoviště a pak po širokém

schodišti ke kostelu. Seth držel Talii kolem pasu. „To je naprostej nesmysl,“ řekl, když se zastavili před těžkou dřevenou bránou. „V

životě nikdo na celým světě si nemůže myslet, že bys zabila Shandel.“

„Ta… tak já už nevím,“ připustila Talia. Vzala Setha za ruku a přitiskla se k němu.

Vypadal v modrým obleku s černou kravatou děsně dospěle –

přímo otcovsky. Stejně oblečený byl i před měsícem na pohřbu svého táty.

Chudák Seth, pomyslela si Talia. Dostává jednu pecku za druhou.

„Neboj, spolu to zmáknem,“ pošeptal jí.

Talia by mu nejradši skočila kolem krku, ale on se jí pustil, aby otevřel dveře.

Kráčeli zvolna lodí mezi tmavými dřevěnými lavicemi za

holkama a klukama, kteří seděli v páté řadě. Talia byla nervózní a cítila, že se dokonce ostýchá.

Rudy se na ni usmál. Maura dělala, že ji nevidí. Nessa byla ubrečená a tiše vzlykala, držela si na obličeji kapesník.

Sotva se Talia se Sethem posadili, předstoupil před oltář kněz a čtyři muži celí v černém přinesli středem lodi uzavřenou rakev.

Talii se sevřelo hrdlo. Usilovně se bránila dotírajícím slzám.

Je tam uvnitř opravdu Shandel? ptala se sama sebe, když se dívala rakev, která se černočerně leskla v záři chrámového osvětlení.

45

Jak ji vůbec mohli zabít?

A proč chtěli, aby to vypadalo, že jsem to byla já?

Takové otázky se j í honily hlavou. Otázky, na které neznala odpověď. Bylo to nekonečné.

Pak ji z krušných myšlenek vytrhl přidušený výkřik z první řady.

Shandelina máma se zhroutila do manželovy náruče. Chudáci rodiče, pomyslela si Talia. Musí to pro ně bejt strašný.

„Tohle byl nejhorší tejden mýho života,“ vydechla Nessa.

„Nemůžu uvěřit, že je Shandel mrtvá. Nedokážu si představit, že v pondělí přijdu do školy a nepůjdeme spolu na oběd.“

Zavrtěla hlavou. Oči měla napuchlý, ubrečený. „Shandel byla nejlepší kamarádka, jakou jsem kdy měla.“

Po pohřbu se všech pět členů Klubu děsu sešlo v kafáči Alma’s.

Talia byla totálně vyčerpaná, hotová. Koukala na sendvič s tuňákem, který měla před sebou, a nemluvila.

Rudy se šťoural v smažených hranolcích. „Já tomu taky nemůžu uvěřit,“ zamumlal.

„Já nemůžu uvěřit, že ji zabili,“ doplnila Maura. Sekla očima po Talii. „Pořád si říkám, že to musel bejt někdo, koho znala.“

Talii se do tváří nahrnula krev. Proč kouká na mě? podivila se. Co se to s Maurou děje?

„Nemůžu jíst od tý doby, co se to stalo,“ řekla a s odporem se podívala na tuňákovy sendvič.

„Já taky ne,“ řekla smutně Nessa. Měla v ruce ubrousek a trhala ho na malé kousky.

„Zajímavý je, že Shandel byla zavražděná přesně jako v tý Taliině povídce,“ dodala Maura.

Talia hořela, upřené pohledy kluků a holek ji úplně spalovaly.

Rudy popadl sýrový hamburger, otevřel pusu a zase ho odložil zpátky na talíř. Ani si nekousl. „Včera večer jsme s Maurou měli řeč,“ oznámil všem. „Oba si myslíme, že by bylo nejlepší, kdybysme příští tejden zrušili schůzku.“

„Jo, správně,“ souhlasil Seth, natáhl se přes stůl a napíchl si pár hranolků z Rudyho tácku. „Necháme to až na další tejden, co?“

Talii ujížděly myšlenky stranou. Nemohla si pomoci, pořád v 46

duchu viděla ten pohřeb, černou rakev klesající do čerstvého hrobu, pořád slyšela to ošklivý „thud,“ když na lesklé, černočerné víko dopadla první hlína.

Konečně se vzpamatovala a zvedla oči. Maura na ni už zase zírala.

„Vyčistila sis tu mikinu?“ zeptala se jí uštěpačným tónem.

„Cože?“ vyjevila se Talia.

„Tu mikinu, co jsi měla na sobě v den vraždy. Vyčistila sis tu krvavou šmouhu na rukávu?“ dodala Maura tvrdě.

47

XI.

Talii se sevřelo hrdlo zlostí – a strachy.

Maura ji přede všemi obvinila!

Rozhlédla se po boxu. Kluci a holky na ni koukali, čekali, jak zareaguje. Musím něco říct, rozhodla se. Musím.

Rychle projela očima stůl, stojánek s ubrousky a slánkou, a zastavila se na lahvičkách s přísadami a kořením.

„To… to nebyla krev,“ vyhrkla. „Byl to kečup.“

Talia civěla na telefon. Byla sobota večer.

Zazvoň, říkala mu. Prosím tě, zazvoň. Nechci tady sedět sama.

Dneska večer ne.

Celý den jí bylo divně. Byla úplně mimo. Vykolejená.

Potřebovala vypadnout z domova, zabavit se, aby zapomněla na všechny ty hrozné věci, so se staly.

Čekala, že se ozve Seth a někam spolu půjdou. Bože, proč nevolá?

Bylo na něj přece vždycky takové spolehnutí.

Talia si uvědomovala, jak moc se toho za těch posledních pár dnů hodně změnilo. Začátkem týdne se mu vyhýbala, vážně uvažovala o tom, že se s ním rozejde. Ale teď ho potřebovala.

Položila na telefon dlaň, jako by ho chtěla pohladit.

Zazvoň, prosila. Nedopusť, abych byla dneska večer sama.

Jo, povzdychla si. Asi budu muset zavolat já. Zvedla sluchátko a namačkala Sethovo číslo.

Na třetí zazvonění to vzal. „Haló?“

„To jsem já,“ řekla: Snažila se o veselý, klidný hlas. „Nezapomněl jsi na něco, co?“

48

„Éééé… co jako?“

„Nemáme jít dneska náhodou do kina? Nebo…“ Zděsila se svého prosebného tónu. Jsem jako nějaká trapná dolejzačka. „Kdy se pro mě zastavíš?“

Okamžik bylo ticho. Pak Seth řekl: „Nejde to, Talio. Zrovna jsem ti chtěl volat.“

„Ale, Sethe,“ zaúpěla. „Máme přece rande.“

„Já vím,“ odpověděl. „Jenže ono… totiž… něco mi do toho vlezlo.“

„Cože? Něco ti do toho vlezlo?“ Bože, taková pitomá vejmluva!

„Ono… totiž… mámě nějak není dobře,“ vykoktal. „Tutově bude nemocná. Nemůžu ji tady nechat samotnou, to víš.“

Talia nevěděla, co na to říct. Bylo jí jasné, že Seth lže, ale dokázat mu to nemohla.

„To je mi líto,“ řekla. „Neměla bych přijít k tobě? Mohli bysme koukat na televizi nebo tak něco.“

„To radši snad ani ne,“ odpověděl. „Mohlo by to bejt třeba nakažlivý nebo co.“

Je to hnusnej lhář. Talia se naštvala. Ať si trhne nohou.

Těžce polkla. Byla fakt naštvaná.

Co se to s tím klukem děje?

„Oukej,“ řekla. „Ozveš se zejtra?“

„Jo, jasně,“ řekl Seth. „Tak zejtra.“

Talia praštila sluchátkem, vyskočila z postele a začala přecházet po pokoji.

Co teď?

Nervy s ní úplně šily. Chvěla se po celém těle. Musím něco dělat, řekla si. Nějak se rozptýlit. Musím zapomenout na Setha, na Shandel – na všecko.

Zastavila se pohledem na počítači.

Co třeba napsat povídku? Pořádně hrůzostrašnej příběh pro příští schůzku Klubu děsu.

Terapie hororem!

Zapnula počítač a upřela oči na prázdnou obrazovku. Kurzor na ni naléhavě mrkal. Talia seděla, zuřivě se koncentrovala. Čekala, až ji něco napadne.

49

Jak to, že mi to nemyslí?

Byla vygumovaná. Když začala přemýšlet o hlavní postavě, spatřila v duchu Shandel ležící v hřbitovní trávě.

Jak tak civěla na prázdnou obrazovku s pulsujícím kurzorem, úplně ztratila pojem o čase.

Najednou se ozval zvonek. Připadlo jí to jako spása z nebes. Třeba je to Seth, napadlo ji. Máma se mu zázračně uzdravila.

Prohrábla si před zrcadlem vlasy a už letěla po schodech dolů a chodbou ke dveřím.

Zklamaně si povzdychla.

Na verandě stáli dva muži v tmavých oblecích a drželi v rukou otevřená pouzdra s policejními odznaky. Menšího z nich si pamatovala z noci, kdy došlo k vraždě.

„Talia Blantonová?“ zeptal se menší z nich.

„Jsem detektiv

Monroe. Už se známe, že? Z té noci. Tohle je můj kolega detektiv Frazier.“

„Musíme ti položit pár otázek,“ pronesl detektiv Frazier sladce.

„Jsou rodiče doma?“

„Byli pozvaný na večeři,“ odpověděla Talia. „Přijedou do hodiny nebo tak.“

Bože, proč tu nejsou zrovna teď! pomyslela si Talia.

„Odpovíš mi na otázku?“ zašvitořil detektiv Monroe.

„Oukej,“ řekla Talia.

Frazier si prohrábl prořídlé vlasy.

Co na mě tak čumí? řekla si Talia. Uhnula před jeho nepříjemným pohledem.

„Nevolala jsi před chvílí matce Shandel Carterové?“ zeptal se detektiv.

„Paní Carterový? Ne,“ odpověděla Talia. „Nemluvila jsem s ní už od… od pohřbu.“

Monroe se poškrábal na hlavě. Vypadal zmateně. „Nechtěla by sis tu odpověď ještě jednou promyslet?“ řekl. Oči se mu stálily do úzkých štěrbinek. „Bude pro tebe lepší, když řekneš pravdu.“

„Já říkám pravdu!“ vyhrkla Talia podrážděně.

Oba detektivové se po sobě podívali. „To je velice zvláštní,“ řekl Frazier. „Paní Carterová právě telefonovala k nám na stanici a 50

oznámila, žes jí před chvílí volala a přiznala ses k vraždě její dcery.“

51

XII.

V pondělí u oběda si Talia nesla tác s jídlem a rozhlížela se po jídelně, kam si sednout. Co na mě všichni čuměj? ptala se sama sebe.

Nemůžou mě nechat žít?

U stolu pod oknem seděla Maura s Nessou. Když je Talia uviděla, úplně si odfrkla. Konečně, pomyslela si. Konečně známy tváře!

Konečně někdo, kdo na mě nebude čučet jako na atrakci v nějakým pitomým cirkusu!

Dámy a pánové, Talia Blantonová, krvavá bestie s nožem!

Netušila jak, ale fáma o jejím údajném telefonu paní Carterový se rozšířila po celé škole.

Maura a Nessa se nakláněly přes tácy a něco si tiše povídaly.

Jakmile si všimly Talie, okamžitě zmlkly. Jako by spolu měly nějaké tajnůstky.

„Čau,“ vyhrkla Talia trochu rychle a nahlas. „Nebude vám, buchty, vadit, když si k vám sednu?“

„Co je novýho?“ zeptala se Nessa a udělala Talii místo.

Talia taktně mlčela, ale Maura s Nessou už v rozhovoru

nepokračovaly.

„No?“ zeptala se Talia. „O čem jste si tu šuškaly?“

„O úkolech,“ odpověděla Maura rychle, ale přesně stejně s ní odpověděla i Nessa: „O klukách.“

Talia protáhla obličej. Mluvili o mně, to je jasný, usoudila. Každej o mně mluví. Jsem teď celoškolní senzace. Skvělý téma, to teda jo.

Kdy mě konečně nechaj normálně žít?

„No, ve skutečnosti,“ přiznala Nessa, „jsme si říkali, co asi tak děláš. To víš, říkaj se všelijaký věci.“

52

„Já… já? Já jsem oukej,“ odpověděla Talia, přestože ji drtilo, že na ni všichni pořád civí a po celé škole se šeptá její jméno.

Co by asi měla dělat? Stoupnout si před celou třídou k tabuli a prohlásit, že je nevinná, že Shandel nezavraždila?

Nessa si cucla coly. Talia si všimla, že má napuchlé oči od pláče.

„Byl to pro nás pro všechny hroznej tejden,“ vydechla Nessa.

„Strašně se mi po Shandel stejská.“

Talia hleděla do talíře. Hamburger, který na něm ležel, jí lákal asi tak jako sešit na domácí úkoly. Celý den nic nejedla. Normálně ztratila chuť k jídlu.

„Vůbec nechápu, co se to děje,“ řekla. Hlas se jí chvěl vzrušením.

„Někdo chce, aby to vypadalo, jako že já jsem… že jsem… Shandel zabila. Policie si to taky myslí. Každej si to myslí.“

„Nikdo si nemyslí, že jsi ji zabila,“ řekla Nessa.

Kéž by to byla pravda, pomyslela si Talia. Proč na mě ale všichni kluci a holky u oběda tak čuměj?

A proč ji poldové v sobotu večer skoro hodinu vyslýchali, když se táta s mámou vrátili z večeře.

„Ať se stane cokoli, musíme Klub děsu zachovat pohromadě,“

pronesla Nessa rozhodným hlasem.

„Musíme zase normálně žít.

Shandel by to určitě taky tak chtěla.“

Normálně žít?

Ta fráze se Talii zasekla do mozku. Budu ještě někdy normálně žít? A co ostatní?

Budu vůbec někdy sedět tady v tý jídelně a necejtit, že si mě každej prohlíží a říká si, to je ona, to je ta holka, co prej podřezala svoji kamarádku.

Zvedla hlavu. Maura na ni upírala své zelené oči. Od chvíle, co si Talia přisedla, neřekla Maura ani slovo.

Myslí si, že jsem to udělala, pomyslela si. Maura je přesvědčená, že jsem monstrum.

Ne, tohle se nedá vydržet, usoudila. Vypadnu odsud. Prudce vyskočila ze židle. Tác s obědem nechala na stole.

Maura a Nessa vykulily oči.

„He… hele, zatím čau, jo? Dobrý?“ vyhrkla.

Když se zvedla, v jídelně se okamžitě rozhostilo ticho. Vyrazila 53

ke dveřím a cítila, že ji všichni sledujou.

Pryč odsud, úpěla v duchu. Pryč z toho blbince!

Jakmile byla z jídelny venku, hned se jí udělalo líp. Húúú, to se nedalo vydržet! Tady na tý prázdný chodbě je fakt klid a pohoda.

Málem jsem se zadusila.

Skoro si přála najít někde prázdnou třídu, schoulit se do rohu a zbytek dne prospat.

A třeba, až bych se probudila, zjistila bych, že to všechno byl jenom zlej sen. Jenom hrůzostrašná povídka. Shandel se bude smát, až ji uslyší.

Trpce se pousmála. Hezká představa, Talio. Bohužel, žádný sen se nekonal.

Shandel se už nikdy smát nebude.

Prošla kolem hudebky. Uvnitř právě nacvičoval školní sbor.

Nakoukla do dveří. Zpěváčci stáli ve třech řadách za sebou a v rukou drželi noty. Hlasy se jim slévaly v dokonalém souzvuku.

V tom zpěvu bylo něco uklidňujícího.

Melodie se za ní linula chodbou, dokud nezahnula za roh a nezamířila k tělocvičně. A právě v okamžiku, když si to šinula kolem klukovské převlíkárny, vyšel ze dveří Rudy.

Vykulil oči. Měl na sobě modré cyklistické kraťasy a tílko. V pase byl stažený koženým vzpěračským řemenem.

„Talio,“ řekl, „to je náhoda! Zrovna na tebe myslím.“

Talia si nemohla pomoci, musela se zasmát. Konečně lidskej hlas!

Jedinej Rudy je při mně. Je to fakt nejlepší kluk, co znám.

Chodbou se rozhlehly blížící se kroky. Rudy se nervózně rozhlédl na obě strany. Popadl Talii za ruku. „Pojď do tělocvičny,“ řekl jí.

„Musím ti něco říct.“

Otevřel dveře a zatáhl ji do potemnělý haly. Přišlo jí zvláštní být s Rudym sama v prázdné, tmavé tělocvičně. Skrejváme se jako nějaký zločinci, pomyslela se.

„O co jde?“ zeptala se.

Rudy stydlivě sklopil oči k podlaze. „Já… víš, slyšel jsem, co o tobě po škole povídá, Talio,“ řekl tiše. „Chci jenom, abys věděla, že tomu nevěřím.“

„Dík, Rudy,“ odpověděla s povzdechem.

„Pro mě byl t ohle

54

nejhorší tejden mýho života. Někdy mám pocit, že zešílím.“

„To chce čas,“ řekl Rudy. „A hele… jestli pro tebe můžu něco udělat…“ Hlas se mu zlomil.

Bože, Rudy, řekla si Talia. Nejradši bych tě za to zpusinkovala!

Usmála se na něj v tom šeru a špitla: „Děkuju. Fakt ti děkuju.“

V duchu se jí zjevil Sethův obličej. Talia na něj byla naštvaná za ten podraz v sobotu a taky za to, že se jí v neděli vůbec neozval.

Vykašlal se na ni, když ho nejvíc potřebovala.

A teď tu byl Rudy. Hodnej Rudy, který s ní cítil.

Jasně. Rudy s ní cítil.

Myslí na mě, řekla si Talia.

A pak se nějak stalo, že ho držela kolem krku a jejich rty se setkaly v mocném, vášnivém polibku. Rudy a Talia se líbali.

Talia zavřela oči, poddala se slastným okamžikům. Vtom za nimi vrzly dveře a otevřely se. Někdo tam dejchal.

Talia s Rudym od sebe odskočili a ohlédli se. Pozdě.

Dveře se zase přibouchly.

„Ně… někdo nás tu viděl!“ vykoktala Talia.

55

XIII.

Talia se vrhla ke dveřím. Rudy letěl těsně za ní. Na chodbě se rozhlédli na obě strany. Nic. Slyšeli jenom, jak někdo mizí za rohem.

„No dobrý,“ řekl Rudy. „Nemá cenu se za ním hnát.“

„Nebo za ní,“ upřesnila Talia.

Ve světle chodby bylo na Rudym vidět, jak zčervenal.

„Mrzí mě to,“ řekla Talia. „Doufám, že to nebyla Maura. Ta by se zbláznila.“

„Nebo Seth,“ řekl Rudy. „Pak můžeš mít problémy ty.“

„Já vím,“ povzdychla si Talia. „Jenže mezi mnou a Sethem už to není takový jako dřív.“

Rudy na to nereagoval. Projel si rozechvělými prsty své krátké kaštanové vlasy a zahleděl se prázdnou školní chodbou někam do ztracena.

Talia zírala, co se to s ní stalo, že se v tělocvičně na Rudyho tak vrhla. Měla ho ráda, ale jenom jako kamaráda.

„Třeba to byl učitel,“ usoudil Rudy. „Nebo dokonce někdo, kdo nás ani nezná.“

„To je taky možný,“ řekla Talia. Ráda by tomu věřila. Cítila se provinile. Kdyby se Seth choval jinak, Rudy by od ní v životě pusu nedostal.

„Ale no tak,“ řekl Rudy a pokrčil rameny. „Tak jsme si dali pusu, a co? Proč z toho dělat vědu?“

Ve čtvrtek ráno civěla Talia na topinky, který měla před sebou na stole. A topinky civěly na ni, sladce potažený džemem.

Nejdůležitější jídlo celýho dne.

56

„Mami,“ zahučela. „Já dneska nemůžu jíst.“

„Ale, pusinko…“ Máma mluvila milým, ale pevným hlasem. „Jen to zkus. V poslední době skoro nejíš. Vím, že jsi nešťastná. Ale musíš už přece začít normálně jíst.“

„Nezlob se, mami. Já fakt nemůžu.“ Talia věděla, že si máma dělá starosti, ale nemohla si pomoct. Chuť k jídlu ji opustila zároveň s tím, čemu se říká normálně žít.

Tentokrát jí máma nic neřekla. „Oukej,“ povzdychla si a přinutila se k úsměvu. „Tak ty topinky nech. Vezmi si knížky. Hodím tě do školy.“

Ve voze Talia mlčela, nervózně si rovnala šaty. Celé týdny nosila do školy džíny. Ale toho rána ji napadlo vzít si něco lepšího. Měla na sobě lehké modré šaty bez rukávů a černé střevíčky s vysokými podpatky. Když už na ní všichni čumí, ať mají alespoň na co.

Máma cestou poslouchala rádio a koutkem oka ji sledovala. Když zastavila na červenou, otočila se k ní.

„Puso,“ řekla, „pověz mi, co tě trápí. Když se svěříš, pomůže ti to.“

Talia nevěděla, co říct. Máma s tátou na ni byli v těch dnech mimořádně hodný, děsně chápaví a tak podobně. Pomáhalo jí to. A máma jí svými právnickými znalostmi pomáhala úplně strašně. Jenže toho rána se Talia na vylévání srdíčka necítila.

Další otázky bych už asi nepřežila, pomyslela si. Ani od mámy.

Ať už mě konečně nechaj žít!

„To je dobrý,“ odsekla.

Máma pokývala hlavou a zatvářila se starostlivě. „A co Seth?“

zeptala se. „Už u nás nebyl určitě týden.“

„Má moc práce,“ řekla Talia. „Pořád musí doma něco dělat.“

„Ach tak,“ povzdychla si paní Blantonová. „Tak ho k nám pozvi dneska na večeři.“

„Oukej,“ řekla Talia. „Uvidím, co řekne.“

Marný naděje, pomyslela si trpce. Seth se mnou za celej tejden pořádně nepromluvil.

Zajeli na školní parkoviště. Talia vylezla z vozu. Jak se blížila ke škole, začal se jí zmocňovat každodenní pocit strachu.

Nemůžu, říkala si. Zase na mě budou čumět. Už to nevydržím ani 57

den.

Zhluboka se nadechla a sebrala v sobě zbytky odvahy. Vypnula hruď a vešla do budovy. Nahodila úsměv. Vydrž, puso, řekla si.

Přitáhla si na zádech batůžek a kráčela pomalu chodbou ke skříňkám. Třeba se mi podaří pozvat Setha na véču, dělala si naděje.

Musíme si promluvit. Po tom líbání s Rudym v tělocvičně poznala, že Seth je pořád jediný kluk, o kterého stojí.

Seth je můj kluk, řekla si. Rudy je jenom kamarád.

Musí se to mezi mnou a Sethem vyřešit. Stejská se mi po jeho úsměvu. Po tom, jak jsme si vždycky celý hodiny povídali v telefonu. Stejská se mi po tom, jak jsme se v kině drželi za ruce.

Stejská se mi po něm.

Vyndala ze skříňky knížky. Představovala si, jak Sethovi oznamuje, že je pozváněj na večeři. Uvidím, co na to řekne.

Na chodbě si uvědomila, že se po ní nikdo neotáčí. Všichni si šli po svých, povídali si a smáli se.

Húúúú, zajásala v duchu. Že by se věcí vracely do normálu? Asi jo. Takže oukej.

Cestou kolem školní knihovny zaslechla povědomý smích.

Ohlédla se. Byla to Nessa. Měla na sobě vypasované džíny a smála se něčemu, co jí povídal vysoký, štíhlý kluk, který stál k Talii zády.

Nessa zakláněla hlavu, hihňala se, svůdně pohazovala jemnými tmavými vlasy. Přejela klukovi rukou po paži, od ramene po zápěstí, a zasunula mu něžně své dlouhé prsty do dlaně. Její smích zvonil chodbou, měla veselý, šťastný hlas.

Nessa to s klukama umí, usmála se Talia. Minulej tejden to byl boxer. Předminulej tejden to byl kluk z univerzitní přípravky. A tenhle tejden?

Jako by ji slyšel, rytíř týdne se najednou otočil.

Talii poklesla spodní čelist. Knížky jí upadly na zem.

Seth!

Tak takhle je to.

Jak mi to mohla Nessa udělat? Myslela jsem, že jsme dobrý kamarádky.

Co nejkliďánkověji knížky sebrala a přistoupila k Nessině skříňce.

Položila Sethovi ruku na rameno a zahleděla se Nesse vyzývavě do 58

očí.

Seth zrudl. Nessa na ni vykulila oči.

„A… ale, Talio,“ vysoukala ze sebe. „Myslela jsem, že je to oukej. Včera večer jsi říkala, že jste se se Sethem rozešli.“

„Já?“ vydechla Talia. „Cože jsem říkala?“

„Když jsi mi volala,“ odpověděla Nessa, „řekla jsi, že to můžu na Setha zkusit. Říkala jsi, že je to oukej. Nebo tak rychle zapomínáš, Talio? Přece jsme spolu mluvily skoro hodinu.“

Talia koukala jako blázen. Měla pocit, že to s ní na místě sekne.

„Nesso,“ zasípala. „Já jsem ti včera večer vůbec nevolala.

Nemluvily jsme spolu. Vůbec jsme spolu nemluvily!“

59

XIV.

„Talio – jak můžeš takhle lhát?“ vyhrkla Nessa. „Přece nejsem cvok. Včera večer jsme spolu mluvily. Po večeři.“

„Já taky nejsem cvok!“ ječela Talia. „V životě jsem s tebou včera večer nemluvila, Nesso.“

Nessa se zakousla do rtu a mrskla po Talii zlostným pohledem.

„Tak hele, říkala jsi, že se se Sedlem rozcházíš a že to s ním klidně můžu dát dohromady. Byla u nás Maura. Byla z toho zrovna tak šokovaná jako já.“

Seth se Talii vykroutil ze sevření. „Talio, co to má znamenat? Jak to teda bylo?“

„Ne, nikdy jsem nic takovýho neřekla!“ křičela Taliána Nessu.

„Proč si takhle hnusně vymejšlíš?“

„Já si nevymejšlím,“ zamumlala Nessa. „Proč bych to dělala?“

Talia se otočila k Sethovi. „Přece mi věříš, Sethe.“

„Teď nějak nevím, čemu mám věřit,“ odvětil Seth.

Přejížděla zrakem z jednoho na druhého. Jsou to moji kamarádi, pomyslela si. Tohle mi přece nemůžou udělat?

Nebo můžou?

Tady se děje něco divnýho. Něco děsně divnýho. Nejdřív ten telefon Shandelině mámě a teď tohle.

Kdo to dělá? Kdo se za mě v těch telefonech vydává?

Musí to bejt někdo, kdo má hlas jako já. Někdo, kdo má tak děsně podobnej hlas, že to nepoznala ani Nessa.

Začínám cvokatět? Nebo se mě někdo pokouší zničit?

Bože, řekne mi někdo, co se to děje?

60

Taliiny rodiče v sedm hodin odjeli na schůzi Místního občanského sdružení. Táta byl architekt a měl spoustu námětů na zvelebení shadysideských parků a všelijakých městských budov.

Talia za nimi zamkla a sedla si v kuchyni ke stolu. Od té doby, co byl brácha Dave na koleji, bývala často sama doma, protože táta s mámou pracovali pozdě do noci, nebo objížděli schůze organizací, v kterých působili.

Talia byla ráda, že může dělat domácí úkoly bez Daveova

věčnýho omrzování, nebo ohluchlá jeho magičem, který si vždycky pouštěl na plný pecky. Ovšem zase bez něj nebyla doma taková zábava.

Ach jo, pomyslela si, když otevřela matiku a začala počítat příklady. Za rok budu taky na koleji a barák bude prázdnej.

Musím se soustředit, přesvědčovala sama sebe. Musím tu pitomou matiku udělat. Od vraždy Shandel to s Talií šlo ve škole z kopce.

Asi bych měla zavolat Sethovi, napadlo ji. Požádat ho, aby mi poradil. Je to přece matematickej génius.

Mohla by to bejt docela dobrá záminka k rozhovoru. Talia nevěděla, jestli s ní ještě chodí. Od toho krutého setkání u skříněk ve škole, uběhly čtyři dny. Ani Sethovi neřekla, že ji přijali na Kalifornskou univerzitu v Berkeley.

Ne, usoudila. Teď mu nebudu volat. Musím tu matiku udělat sama.

Vypočítala první rovnici. Šlo to samo. Jako by skládala puzzle.

Pustila se do druhé rovnice.

Třeba se jí podaří zmáknout příští písemku za jedna. A vylepšit si reputaci u profesora Hansona. To by byla pecka!

Měla druhou rovnicí skoro hotovou, když se ozval zvonek.

Proboha, vydechla. Kdo to může bejt?

Srdce se jí rozbušilo. Zvedla se a šla ke dveřím. V poslední době jí doma každé zazvonění nahánělo hrůzu.

Bude to zase policie? Budou se mě zase vyptávat na Shandel?

Další špatný zprávy?

U dveří se zastavila. Ticho.

Pak někdo třikrát energicky zaklepal.

„Kdo je?“ zavolala.

61

Žádná odpověď.

Talia se zhluboka nadechla a otevřela dveře. A zaječela hrůzou.

Za dveřmi stála temná postava s příšernou maskou na obličeji.

„Talio…“ zachrčela. „Talio…“

„Ne“ zakřičela. „Prosím vás, ne!“

62

XV.

Seth si stáhl masku a rozchechtal se. „To zíráš!“ vykřikl.

Talia na několik vteřin ztratila řeč. Koukala napůl překvapeně a napůl naštvaně.

„Sethe – ty debile!“ zavrčela konečně. „Co šílíš?“

„Sorry,“ řekl a nepřestával se chechtat. „Myslel, že tě napadne, že jsem to já. Nevěděl jsem, že se málem takhle počuráš! Myslel jsem, že se normálně zasměješ a pozveš mě dál.“

Ukázal jí masku. Byla z vyřezávaného dřeva a pomalovaná

ornamenty jasně oranžové a zelené barvy. Otvor pro ústa byl bílý a měl tvar ohromného bílého O, jako by maska křičela hrůzou. Oči se dvěma průzory vyhlížely zle.

„Není to děsně strašidelný, co říkáš?“ zeptal se. „Je to domorodá maska z Nový Guineje. Táta z poslední cesty přivezl celou haldu takovejch úžasnejch výtvorů. Říkám si, že b ych v ní měl zejtra večer vrazit k Rudymu na schůzku Klubu děsu.“

Šli do obýváku. Talia si prohlížela masku. I když byla strašidelná, byla svým zvláštním způsobem i komická. Byla to fakt šílená držka, něco jako maska na Halloween.

„Promiň, ale já už magořím,“ řekla Sethovi. „Prostě poslední dobou nemám na srandičky zrovna náladu.“ Přinutila se k úsměvu.

„Ale jsem ráda, že jsi přišel, to teda jsem.“

„Já taky.“ Seth položil masku na stolek a pak Talii objal. Talia přála, aby ji takhle držel věčně. „Nechci tě ztratit,“ řekl.

„Bála jsem se,“ zašeptala. „Myslela jsem, že se se mnou rozcházíš.“

„Nikdy. Já bych to nikdy neudělal,“ ujistil ji. „Ale myslel jsem, že 63

ty se chceš rozejít se mnou.“

Talia ho k sobě přitiskla ještě víc. „Je to hrozný, Sethe. V poslední době žiju v takovým zmatku. Dějou se samý šílený věci. Někdy mám dojem, že se ze mě stává cvok. Že ztrácím soudnost nebo co.“

„To bude oukej,“ řekl Seth a odhrnul jí vlasy z čela.

Talia zašla do kuchyně pro colu. Byla šťastná, jako už nebyla hodně dlouho. Vrátila se do obýváku, podala Sethovi plechovku s colou a posadila se k němu na gauč.

Maska na servírovacím stolku se na ni šklebila.

Je to nejošklivější věc, jakou jsem kdy viděla, pomyslela si.

„Tak co mi povíš?“ usmál se Seth. Napil se coly. „Připadá mi, že jsme si spolu pořádně nepopovídali snad sto let.“

Ach, ano, povzdychla si Talia. Asi bude nejlepší, když m u to řeknu hned teď. Nemá smysl to odkládat. Zhluboka se nadechla. „Já vím, že nás v poslední době potkávaj samý nepříjemnosti,“ začala.

„Ale hádej, co mi dneska přišlo poštou!“

„To nevím.“

„Byla jsem přijatá na univerzitu. Do Berkeley! Není to šílený?!“

Seth mlčel. Talia věděla, že bude zklamanej.

Už v lednu, kdy se podávaly přihlášky na vejšku, ji Seth přemlouval, aby se přihlásila někam poblíž, například na stejnou státní univerzitu, na kterou chtěl jít i on.

„Kalifornie je strašně daleko,“ pronesl smutně.

„Tak daleko zas ne,“ řekla Talia, i když tomu sama nevěřila.

Kalifornie byla jiná planeta. Země slunce a bujarého veselí. Talia začne nový život a na to, co bylo předtím, rychle zapomene.

„Uvědom si,“ dodala, „že každý prázdniny budu doma. A budeme si psát. Já to vidím dobře.“

„Já ne,“ zapochyboval Seth. „Mně se to nejeví tak jednoduchý.“

Talia znejistěla. On mě asi opravdu miluje, řekla si. Je to ale bláznívej svět. Jak jen mě mohlo napadnout, že se se mnou chce rozejít?

Seth sáhl do kapsy a vytáhl složené papíry.

„Málem bych

zapomněl. Něco jsem ti přinesl.“

Talia papíry rozložila.

„Je to další strašidelná povídka,“ pokračoval. „Jsi pořád ještě v 64

tvůrčí krizi, tak jsem ji napsal za tebe. Abys ji mohla zejtra na schůzce přečíst.“

„Cože?“ vykulila se Talia.

„Co se děje?“ nechápal Seth.

„Ty si opravdu myslíš, že můžeme pustit do světa další

strašidelnej příběh?“ řekla nejistě.

„Proč ne?“ zeptal se Seth. „Já nejsem pověrčivej. Ty snad ano?

Hele, neblbni. Co se může stát?“

65

XVI.

Rudy pohlédl ke stropu suterénní místnosti. To vodovodní potrubí se perfektně hodí, pomyslel si. Klub děsu bude zírat.

Bude to nejděsivější fór. Trhák roku!

Ozvaly se kroky a Rudy se otočil. Pod schodištěm do suterénu stál Rudyho osmiletý bratr Pete a hleděl na něj přes silné brýle.

„Hele,“ zeptal se Pete. „Co to děláš s tím provazem?“

Rudy si stoupl na rozkládací židli a přes jednu trubku pod stropem přehodil silný provaz. Uvázal uzel a seskočil na zem, aby se svým geniálním dílem pokochal.

Bude to šílené! Už se nemůžu dočkat, jak klub bude zírat!

„Hele, Pete,“ řekl bratrovi vzrušeným hlasem. „Víš, jak máme toho pouťového panáka, co táta jednou přivezl z té akce, jak lidé rozprodávali staré krámy z garáží? Toho pihovatého, s motýlkem pod krkem? Je velký přibližně jako ty?“

Pete přikývl. Nespouštěl oči z visícího provazu.

„No,“ pokračoval Rudy, „dnes večer tu máme schůzku Klubu děsu. Až kamarádi přijdou, zhasnu, takže tu nebude vidět – no, a v tom šeru bude tady z té trubky nahoře viset mrtvola. Se smyčkou na krku!“

Pete vykulil oči.

Ušklíbl se a řekl: „Jo, úžasný vtip.“ Nikdy by se neponížil natolik, aby Rudymu některý jeho strašidelný fígl pochválil. Vždyť byl tolikrát sám jejich nešťastnou obětí!

Pete si sevřel krk a dělal, jako že se dusí. „Já jsem oběšený panák!

Já jsem oběšený panák!“ chrčel.

Rudy vyprskl smíchy. Bratříček ho vždycky dokázal rozesmát.

66

„Sejdou dolů a tady bude viset oběšenec!“ uchichtl se škodolibě.

„Počurají se strachy! To si piš!“

„Můžu být u toho?“ poprosil Pete.

„Jistě,“ řekl Rudy. „Schováš se v kumbále. Bude to šílené!“

„Senzace!“ Pete hleděl na provaz. „A ne, abys to řekl mámě a tátovi, jasné?“ varoval ho Rudy.

„Jasná věc,“ řekl Pete a odklusal po schodech nahoru. Rudy zůstal v suterénu se svým veledílem sám.

Otevřel kumbál a vytáhl panáka. Panák byl opravdu jako živý.

Rudy měl pocit, že si s ním může povídat.

„Hele, kamaráde,“ řekl a potřásl mu dřevenou rukou. „Jak se daří?

Jak ses měl v kumbále? Nebál ses tam v té tmě?“

Panák mlčel. Jenom na Rudyho civěl skleněnýma očima a

namalovaným šklebem.

Fajn, pomyslel si Rudy. Jsi skvělý.

„Za těžký zločin blbého tlemení,“ oznámil Rudy panákovi, „tě odsuzuji k trestu smrti oběšením. Budeš pověšen za krk a budeš viset, dokud nezemřeš.“

Panák si z toho nic nedělal. Měl na sobě kostkované sako s motýlkem a tlemil se Rudyho věčným šklebem.

Rudy ho posadil na gauč.

„Vaše ctihodnosti,“ pronesl, jakoby mluvil k imaginárnímu soudci, „obžalovaný se vzdává posledního slova.“

Pak si zase stoupl na rozkládací židli, uchopil volný konec provazu a začal vázat smyčku. Byl ve skautu a měl odznak dovednosti za uzlování.

Teď se mu jeho zkušenosti hodily. Smyčka byla perfektní, visela z vodovodní trubky a zlověstně se houpala. Chyběla jenom oběť.

Bude to super, to tedy jo! řekl si Rudy.

Vzal panáka a zvedl ho k provazu. Zkusil mu přetáhnout smyčku přes dřevěnou hlavu, ale nešlo to.

Sakra! Udělal jsem ji malou.

Odnesl panáka zpátky na gauč a znovu si stoupl na rozkládací židli. Pečlivě smyčku předělal. Tentokrát to vypadalo dobře.

A pak se, pro jistotu, rozhodl vyzkoušet smyčku sám na sobě.

Přetáhl si ji přes hlavu. Provaz se mu pevně ovinul kolem krku.

67

„Vidíš, kamaráde?“ řekl panákovi. „Jde to jako po másle.“

Panák se na Rudyho povzbudivě tlemil.

Rudy balancoval na rozkládací židli. Zvedl ruce, aby si smyčku zase sundal. „No tak…“

Šlo to špatně. Provaz, místo aby povoloval, začal se utahovat.

Smyčka začala být Rudymu těsná. „No tak…“

Rudy se vyděsil, ztratil rovnováhu. „Hej…“

Provaz se utáhl ještě víc, zařízl se mu do hrdla. „Pete?“ zachrčel Rudy. „Pete? Slyšíš mě?“ Nic. „Pete?“

Slyšel jenom praskání v potrubí, které měl nad hlavou. „Pomoc!

Haló, kde jste kdo?! Já… nemůžu… dýchat!“ Zpanikařil. Zaťal do provazu prsty. Viděl panáka, jak se na něj tlemí. Byl to ďábelský, škodolibý škleb.

A pak ucítil, že se židle pod ním pohnula a skácela se.

„Oooooooooch!“

Rudy naposledy zachrčel – a zůstal bezmocně viset ve vzduchu s očima zalitýma slzami, až ho obklopila tma.

„Perfektní!“ zvolala Talia. Seth zářil.

„Perfektní hororová povídka!“ opakovala Talia a užasle vrtěla hlavou. „Fakt jedničková.“

Seth se usmíval, její chvála ho přímo hladila. „Vím, že se ti jako spisovatel nevyrovnám, ale už se lepším, to teda jo.“

Talia se otočila k děsivý masce na stolku. „Povídka je to perfektní, ale nevím, co s ní mám dělat,“ připustila.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Seth. „Prostěji nemůžu v klubu číst, když jsi použil Rudyho jméno. Chápej – potom, co se stalo Shandel.“

„Ale, Talio…“

„Copak je problém to jméno změnit? Místo Rudy napíšeme třeba Rick a bude to, co říkáš?“

„Proč?“ bránil se Seth.

„Ty se ptáš proč?!“ Talia zírala. „Protože si hned každej vzpomene na Shandel.“ A trpce dodala: „Stejně si myslej, že jsem ji zabila.“

Seth nahodil vážný výraz. „Právě proto jsem použil Rudyho jméno,“ řekl. „Až tu povídku zejtra večer přečteš, lidi pochopěj, že 68

jsi nevinná.“

Talii tohle vysvětlení nesedělo. Seth byl chytrej, to jo, ale o některých věcech měl fakt divné představy.

„Jak?“ zeptala se ho.

„Jak může povídka o tom, že se Rudy

nešťastnou náhodou oběsil, vysvětlit něco kolem případu Shandel?“

„Jednoduše,“ prohlásil Seth. „Když se vytasíš s další povídkou se skutečným živým hrdinou, musí každýmu dojít, že nemáš co skrejvat. Že nemáš špatný svědomí. Prostě všechno musí bejt, jako vždycky bylo, jasný?“

Talia zamyšleně potřásla hlavou. Na tom, co Seth říkal, něco bylo.

„Je tu ale ještě jeden problém,“ řekla.

Seth protáhl obličej. „Prosím tě, jakej?“

„Rudymu se to nebude líbit,“ odpověděla. „Bude si myslet, že jsem to napsala proti němu nebo tak něco.“

Seth zavrtěl hlavou. „Blbost. Přece víš, že Rudy má perfektní smysl pro humor. A kromě toho, kdybysme změnili jméno, nebyla by povídka k ničemu. Každej přece ví, že Rudy umí uzlovat. Vždycky, když u nich v suterénu máme schůzku, má tam oprátku. Uvidíš, že řekne, že je to trhák. Věř mi, Talio.“

Talia nevěděla, co si má myslet. Děsně tu povídku chtěla na schůzce přečíst, jenže konec jí připadal moc drsnej. Rudy houpající se na provaze, lapající po smyčce, lapající po vzduchu. A panák, který se na něj šklebí.

Mám to číst, nebo nemám? ptala se sama sebe.

No, mám na to rozhodnutí čas do zejtřka do večera.

Příští den odpoledne, když skončilo vyučování, stála Talia před skříňkou a civěla do prázdna. Co jsem to chtěla? ptala se sama sebe.

Co to bylo, že jsem si to chtěla vzít s sebou domů?

Vtom na rameni ucítila ruku – úplně to s ní trhlo.

Rudy! Spustil ruku a řekl: „Húúú. Sony.“ Zdálo se, že to s ním taky trhlo. „Nechtěl jsem tě vylekat. Jenom jsem ti chtěl říct čau.“

Talia znervózněla. Rozpačitě se usmála. „To je oukej, Rudy. Jsem tyhle dny úplně vyřízená. Všechno mě leká.“

Rudy chápavě přikývl.

Je tak sladkej, pomyslela si Talia a vzpomněla si, jak se líbali.

69

Zrudla. Od té doby, co k tomu došlo, si to navzájem nepřipomínali.

Jsme jenom kamarádi, ubezpečila se. A musí to tak zůstat.

„A taky,“ řekl Rudy, „jsem se tě chtěl zeptat, jestli k nám večer přijdeš na schůzku Klubu děsu. Bez tebe by to nebylo ono.“

„Proč bych neměla přijít?!“ zaječela Talia. „V životě bych nevynechala.“ Ztišila hlas. „Potřebuješ něco? Mám něco přinýst? S

něčím ti pomoct? Připravuješ nějakou strašidelnou výzdobu?“

„Jo, jasně,“ špitl Rudy spiklenecky. „Plánuju jednu šílenost.“

Zase vytáhne tu svojí smyčku, řekla si Talia. „Jestli chceš, přijdu dřív a pomůžu ti s přípravou,“ nabídla se.

„Fakt bys přišla?“ Rudy byl nadšený. „Dík. Umírám zvědavostí, jakou přineseš novou povídku.“

Talii se na okamžik zastavilo srdce. V duchu se jí zjevil obraz Rudyho se smyčkou utaženou kolem krku. Mám tu povídku přinýst, nebo ne?

„Nějak s tou povídkou nejsem spokojená,“ řekla po pravdě. „Asi bych s ní vůbec neměla lízt na světlo.“

„Ale to ne,“ protestoval Rudy. „Tvoje příběhy jsou na našich schůzkách to nejlepší.“

„Víš,“ řekla nejistě, „co kdybych ji nejdřív přečetla jenom tobě, abys mi řekl, co si o tom myslíš?“ Lehce se dotkla Rudyho ramene.

„Kdy si to k vám můžu přihasit?“

„Já nevím, nejlíp v šest,“ řekl Rudy. „Abysme měli dost času jak na povídku, tak na tu šílenou výzdobu.“

„Senzace,“ usmála se Talia. „Tak čau v šest.“

Konečně nastalo pořádné jaro. Odpoledne bylo teplo a svítilo sluníčko. Byl sladký a svěží vzduch. Rozkvetly narcisy. Na stromech vyrašilo nové listí.

Je tak krásně, pomyslela si Talia, když to vzala ze školy domů Shadysideským parkem. Všecko nový, čerstvý. Snad už konečně bude všechno jako oukej.

Zaslechla ze sebou běžící kroky a otočila se.

Po cestičce se řítila Maura. Doběhla k Talii a zastavila se. Zuřivě funěla, byla z toho svého joggingu schvácená do ruda.

„Talio,“ vydechla, „co blbneš, kam se řítíš? Honí tě někdo? Ženu 70

se za tebou přes tři bloky.“

„A proč se za mnou ženeš?“ zeptala se Talia podezřívavě. „O co jde?“

„Vůbec o nic.“ Maura lapala po dechu a usmívala se. „Jenom ti musím povědět o… víš, totiž…“

O Rudym, napadlo Talii. Jasně, Maura byla ten neznámej, co nás viděl líbat se v tělocvičně. Připravila se.

„Chceš mi něco povědět?“ pronesla klidně. „O čem?“

„Talio,“ začala Maura, „Já vím, že mi do toho nic není, ale dělám si starosti o Setha.“

„O Setha?“ Talia se naježila. Mauře do jejího vztahu se Sethem opravdu nic nebylo. Ani trochu. A po tom všem. Vyjela na ni: „Co máš na Sethovi, Mauro?“

Maura chvíli mlčela a pak řekla: „On… totiž… víš, já myslím, že mu přeskočilo, Talio. Nevím, co si o tom mám myslet. Zdá se, že totálně zcvoknul!“

71

XVIII.

„Mauro – co to plácáš?“ rozkřikla se na ni Talia.

Maura se zhluboka nadechla. „No – já vidím ze svýho pokoje do jeho pokoje. On tam pořád chodí. V noci. Tam a zpátky. Někdy i celou noc. Jako by byl z něčeho děsně vytřeštěnej.“

Talia vykulila oči. „On celou noc chodí?“

Maura kejvla. „Jo. A dělá i jiný divný věci. Rozkládá rukama, jako by mluvil sám se sebou. A když zrovna nechodí, tak sedí u stolu a pořád kouká na nějaký papíry a kazety do magiče. Řekla bych, že to má něco společnýho s jeho tátou. Víš, připadá mi, jako by byl posedlej.“

„Húúú!“ vyhrkla Talia.

Maura nahodila starostlivý výraz. „Mně to není jedno, Talio.

Bojím se, aby si něco neudělal. Myslela, že bys to měla vědět. Že bys měla vědět, co se s ním děje.“

Talia pochopila. Chudák Seth. Pořád se nedokáže vyrovnat s tou tátovou smrtí. Snaží se přijít tý strašný tragedii na kloub.

Ale Maura neměla právo šmírovat ho v jeho soukromí. I když náhodou bydlela vedle a viděla mu do pokoje.

„Je to všechno?“ zasyčela. „Ženeš se za mnou přes tři bloky, abys mi řekla, že v noci očumuješ mýho kluka? Měla by ses nad sebou zamyslet, Mauro. Měla by ses na to šmírování vykašlat a nechat Setha bejt.“

Mauře se vrátila do tváří barva. Byla naštvaná. „Ty mi nerozumíš, Talio. Říkám ti to proto, že mu můžeš pomoct. Je to tvůj kluk. Já to uznávám. Věř mi, Seth je pro mě jenom kamarád. A proto se o něj bojím.“

72

Talia cítila, že se přestává ovládat. „Ale neboj, já ti rozumím,“

zaječela. „Rozumím ti perfektně. Šmíruješ mýho kluka a lezeš za mnou. Co kdyby ses konečně začala starat o svý věci, co?“

„Mrzí mě, že si tohle myslíš,“ řekla Maura. Upírala nešťastně zrak do země. Prohrábla si zrzavé vlasy. „Prostě jsem ti chtěla pomoct, to je všechno.“ Zvedla hlavu a ušklíbla se. „Asi bysme měli tu dnešní schůzku zrušit. Asi bysme měli na čas pustit strašidla z hlavy.

Myslím, že si všichni potřebujeme odpočinout.“

„Na zrušení schůzky je pozdě,“ odsekla Talia. „Dík, žes mi to připomněla. Musím pádit, Mauro. Slíbila jsem Rudymu, že se u nich doma zastavím o něco dřív a pomůžu mu to tam trochu zvelebit.“

„Cože?“ Maura vykulila oči. „Ty chceš bejt u Rudyho dřív než ostatní?“

Bože! pomyslela si Talia. Tohle jsem jí asi neměla říkat. No, dobrý, už se stalo. Když ona může dřepět doma a šmírovat Setha, tak proč já bych nemohla bejt dřív u jejího Rudánka?

Otočila se a odešla. Věděla, že ji Maura sleduje a vpaluje se jí očima do zad.

Nessa se nemohla dočkat, aby už byla u Rudyho na schůzce Klubu děsu. Konečně bude nějaká zábava, říkala si. Život v poslední době stojí za starou belu. Každej jenom čumí a dumá o Shandel.

Uháněla dlouhými kroky po vyhřátých večerních ulicích – slunce pomalu zalézalo za stromy – a představovala si, co asi tak Rudy tentokrát vymyslí s tím svým provazem se smyčkou.

Už odpoledne ji naznačil, že to bude absolutní špička – Nessa ovšem nevěřila, že by něco dokázalo překonat tu šokující figurínu z posledka, která vypadala jako živá.

Pousmála, když si vzpomněla na šok, jaký tenkrát utrpěla: Člověk ve společenském obleku houpající se kousek nad zemí sem a tam, v obličeji z umělé hmoty výraz absolutního děsu!

To bylo fakt hustý. Celý večer si o tom povídali a smáli s e.

Ach, jistě, připomněla si. Rudyho nesmím podceňovat. Ten kluk má fakt nekonečnou fantazii.

Když konečně k Rudymu dorazila, stáli na verandě Maura a Seth.

Vypadali bezradně.

73

„Čau! Co se děje?“ pozdravila Nessa. „Zvonili jste?“

Seth kývl. Měl na sobě černé džíny a maskáčové tričko – jako vždycky. Zvedl ruku a poškrábal se na hlavě. „Třikrát,“ odpověděl.

„A Rudy pořád nic.“

„Nevíme, co blbne,“ pronesla Maura naštvaně. „Přece musí vědět, kolik je hodin. Že přijdem.“

„To nemá doma mámu nebo tátu?“ zeptala se Nessa.

Maura řekla: „Maj bejt dneska s Petem na nějakým skautským srazu nebo co.“ Znovu stiskla domovní zvonek a dlouho ho držela.

„Tohle přece Rudy nemůže neslyšet.“

Čekali ještě asi minutu. Nessa přitiskla hlavu ke dveřím a nakoukla dovnitř. Třeba to patří k tomu jeho strašidelnýmu fóru, napadlo ji.

„Chvilku počkáme a pak nevím,“ řekl Seth. „Přece se nebudeme dobejvat do cizího baráku.“

Stáli v tom vlahém jarním večeru na verandě a nervózně,

netrpělivě se na sebe usmívali. Kolem domu pomalu projelo modré auto, z otevřených okýnek drnčela country muzika. Sledovali ho, až zmizelo za rohem.

Seth si zuřivě okusoval nehty. „Talia už by tu taky měla bejt,“

řekl.

„Ale ta už je uvnitř,“ pronesla Maura nevrlým tónem. „Říkala mi, že půjde k Rudymu dřív a bude mu pomáhat s výzdobou. Podle mě jsou dole. Nechápu, proč nás tady nechávaj takhle tvrdnout.“

Nessa se snažila nedat najevo, že ji to překvapilo. Jak to, že je Talia sama v baráku s Rudym, zatímco Maura čučí venku?! To je – mírně řečeno – trošku podezřelý.

A zvlášť potom, jak se Talia v poslední době chová. Nejdřív mi volá, že se se Sethem rozchází a pak tvrdí, že to není pravda, že mi v životě nevolala.

Nessa šla ke dveřím. „Na co čekáme?“ řekla ostatním. „Vlítneme dolů a zjistíme, co tam dělaj!“

Seth otevřel dveře a podržel je a holky vešly první. Nesse chvíli trvalo, než se v tom temným baráku rozkoukala.

Ke sklepním dveřím se procházelo kuchyní. Vzduch byl nabitý tajuplným tichem. Nad schodištěm se zastavili. „Rudy!“ zavolala 74

Maura. „Talio! Jste tam dole?“ Žádná odpověď.

Maura se otočila k Nesse a upřela na ni vyjevené oči a řekla: „Já to nechápu. Přece by tu měli bejt.“

Nessa se zakousla do rtů, zuřivě přemýšlela. „Třeba šli něco koupit, nebo nevím.“

„Když už jsme tady,“ řekl Seth, „tak do toho suterénu prostě vlezeme a uvidíme.“

Sestupovali po schodech jeden za druhým, Nessa jako poslední.

Dřevěné schody pod jejich vahou děsně vrzaly. Pod schodištěm zahnuli vpravo a byli v suterénní místnosti.

Nessa nejdřív slyšela, jak všichni vyjekli, a pak spatřila tělo.

Byl to Rudy.

Visel na stropním potrubí, na krku měl smyčku.

Měl divný, neskutečně velký obličej, zkřivený hrůzou. Oči mu groteskně vystupovaly z důlků.

Maura se chytila za pusu, aby potlačila výkřik. Zapotácela se, jako by se o ni pokusily mdloby.

Nessa si všimla, co se s ní děje, a chytila ji zezadu za ruku.

„On se oběsil!“ zamumlal Seth s očima přikovanýma k tomu příšernému výjevu.

Rudy se houpal uprostřed místnosti, nad zeleným kobercem se vznášely jeho vysoké tenisky. Nesse se roztřásl žaludek. A pak, bez varování, vyprskla smíchy. Byl to divoký, nadšený jekot. Nemohla přestat.

75

XIX.

Nessa se chechtala, až ji rozbolelo břicho.

Seth a Maura byli v šoku. „Nesso – nezbláznila ses náhodou?“

okřikla ji Maura.

Nessa lapala po dechu. Vůbec Mauru nevnímala. „Oukej, Rudy,“

řičela. „Jo, dobrý. Už můžeš slízt.“

V místnosti bylo zvláštní ticho.

Kromě Nessina jekotu bylo slyšet jenom praskání v stropních trubkách.

Seth otevřel pusu, ale nedostal ze sebe slovo. Maura po Nesse šlehla ostrým pohledem.

„Nesso – okamžitě přestaň!“ okřikla ji.

„Vy jste blbí,“ ječela Nessa a ze samého smíchu se jí po tvářích koulely slzy jako hrachy. „Copak nevidíte, jak vás dostal? To je přece ten jeho fór! Rudy mi prozradil, že na dnešní večer chystá něco extra speciál.“

„Nesso… ne…“ vydechla Maura.

Rudy se houpal nad kobercem, jeho obličej měl v zářivkovém světle jasně červenou barvu.

„Tak už pojď dolů, Rudy!“ křičela Nessa. „Dostal jsi nás. Už toho nech.“

Otočila se k

Mauře a Sethovi. „To je fór, lidi! Ještě vám to

nedošlo?“

„Nesso… pro… proboha! To… to není fór!“ vykoktala Maura.

Seth civěl na visící tělo. Těžce polkl.

Nessa znejistěla. „Ano! Je to fór,“ trvala na svém. „Je to fór! Musí to bejt fór!“

76

Přistoupila k tělu a křikla: „Rudy, jak to, že máš takovej červenej obličej?! Jak jsi to udělal? Rudy, řekni něco!“

Otočila k oběma zděšeným kamarádům. „Je to fór. Říkám vám, že je to fór! Fakt jo,“ mlela pořád dokola. Už se ale nesmála, jenom ječela vysokým, rozechvělým hlasem.

Maura zmlkla. Došla nejistým krokem k Rudymu. Uchopila jeho ruku a odtáhla ji od těla.

Rudyho zdeformovaný obličej se nezměnil. Maura ruku pustila.

Ruka bezvládně, neživě klesla zpátky k boku.

Maura upřela oči na Rudyho červený obličej a pronesla tiše:

„Tohle není fór.“ Zavzlykala. „Bože, Rudy! Kdo ti to udělal?“

Podlomily se jí nohy. Klesla na kolena a zabořila hlavu do dlaní.

Nessa měla pocit, že se zadusí. Ozval se řev – byl to její řev, ale připadal jí cizí. „On je mrtvej!“ slyšela se křičet. „Rudy je mrtvej! Co se to s náma děje?!“

Udělalo se jí mdlo, začala se kácet k zemi. Seth ji v posledním okamžiku zachytil. Jakmile se ocitla v bezpečí jeho pevné hrudi, zoufale se rozbrečela.

Suterénní místnost naplnil vzlykot a pláč. Bylo to strašné. Seth poplácával Nessu po zádech, snažil se jí uklidnit.

„Zavolejte policii!“ křičela Maura v slzách. „Zavolejte o pomoc!“

Seth odvedl Nessu ke gauči a posadil ji na měkkou matračku.

Projel očima místnost a řekl: „Kde je tady telefon?“

„Nahoře,“ vzlykala Maura, která pořád ještě klečela pod Rudyho mrtvolou. „Prosím tě, sežeň pomoc!“

Seth pohladil Nessu po tváři. Strašně brečela, nemohla přestat.

Dlaň mu zalily horké slzy.

„Zavři oči a klidně sed,“ napomenul ji. „Já teď poběžím nahoru a zavolám policii. Za chvíli jsem zpátky.“

Nessa ho ubrečenýma očima sledovala, jak se dvěma skoky

rozbíhá ke schodům. Ztuhl. Vytřeštil oči. Vykřikl hrůzou.

„Talio!“

Nesse se doslova zastavilo srdce. Z temného výklenku pod schody vystoupila Talia. Byla to skutečně ona! Blond vlasy měla divoce rozcuchané, spadlé do obličeje.

Šinula si to jako omámená, netečná k okolí, pohled upřený do 77

prázdna. Nejistým krokem dovrávorala doprostřed místnosti. Měla zvláštní, šílený úsměv. Ruce držela před sebou, jako by tápala vzduchem, prsty zkroucené jako dravci spáry.

„Talio!“ vykřikl Seth. „My jsme mysleli…“ Zmlkl uprostřed věty, zahleděl se jí na ruce.

„Tvoje ruce!“ vydechl. „Co se ti s nima stalo? Máš je napuchlý…

a ty hrozný šrámy. Je to – od provazu?“

78

XX.

Do bílého, projasněného pokoje nakoukla sestra. „Talio,“ řekla přívětivým hlasem, „máš návštěvu.“

Talia se na posteli posadila a srovnala si pomačkanou bavlněnou noční košili. Chtěla si ještě projet hřebenem vlasy, ale pak to vzdala.

Co na tom záleží? pomyslela si. Kdo by se po tom všem, co se mi stalo, ještě staral o moje vlasy. A kdo vůbec může mít zájem přijít se na mě podívat?

Civěla odevzdaně na zavázané ruce. Zvedla hlavu teprve, když uslyšela hlas.

„Talio?“ Ve dveřích stál Seth a tvářil se nesměle. Vypadal hezky.

„To jsem já.“

Talia nedokázala nic jiného, než se usmát. Bylo od něj hezké, že se na ni přišel podívat.

Připadám si, jako bych tady v tý nemocnici byla už celý měsíce.

Seth čekal, jako by si nebyl jistý, jestli se k ní může přiblížit.

Talia poklepala rukou na matraci a řekla povzbudivě: „Pojď sem.

Neboj, já tě neukousnu.“

Seth přešel pokoj, posadil se na okraj postele a vzal Talii za ruku.

Kromě táty a mámy byl první, kdo ji přišel navštívit. Talia byla v Nemocnici sv. Alžběty už pět dní.

Blázinec, pomyslela si hořce. Můj novej domov.

„Tak co?“ řekl Seth a nasadil úsměv, „zacházej tu s tebou dobře?“

„Není to špatný,“ odpověděla po pravdě. „Dělali se mnou všelijaký ty testy. Zjišťujou, jestli jsem magor. Musela jsem čumět na náhodný inkoustový skvrny a říkat, co vidím za tvary. A podobný blbiny.“

79

Seth zvážněl.

„Hodně se mě taky vyptávali na mý sny a co prej si pamatuju z dětství,“ pokračovala. „Jinak mě nechávaj bejt. Čtu, koukám na televizi a většinou spím.“

Seth jí stiskl ruku.

Jseš hodnej, že jsi přišel, pomyslela si Talia. Jseš hodnej, že ses na mě nevykašlal. Potřebuju tě, Sethe. Jsi jedinej opravdickej kamarád, kterýho mám.

Ty víš, že bych v životě nikomu neublížila.

„A jak to vypadá dál?“ zeptal se, prohlížel si pokoj. „Už ti řekli, kdy tě pustěj?“

Talia pokrčila rameny a řekla: „Snad zejtra. Za tři neděle je soud pro mladistvý. Do tý doby můžu bejt doma na záruku rodičů.“

„To je skvělý!“ vyhrkl Seth. „To znamená, že veřej, že jsi nevinná.“

Jo, určitě, pomyslela si Talia. Nikdo nevěří, že jsem nevinná. Ani já ne. Je proti mně tolik důkazů, že to ani nejde.

Znovu se podívala na ruce obalené obvazy. Na ruce s odřeninami od provazu. Na

ruce, které nějakým tajemným způsobem měly

Rudymu utáhnout na krku smyčku.

Kdyby se na to jenom pamatovala…

Proč mám pořád v tý svý paměti takový mezery? ptala se sama sebe. Nedokážou to vysvětlit ani doktoři.

Koukla na Setha a smutně potřásla hlavou. „Takhle to u nás bohužel chodí,“ řekla mu. „Dokud porota neřekne, že jsi vinnej, tak seš nevinnej. A všichni soudci znaj moji mámu – jí uvěřej všechno, mně nic. Jenže fakt je, že já si myslím, že jsem vinná.“

Seth zavrtěl hlavou. „Takhle nesmíš přemejšlet,“ konejšil ji. „To by byla kapitulace.“

Talia byla úplně mimo. Vždycky, když začala myslet, na to, co se stalo, hlava se jí roztočila jako kolotoč. Všechno svědčilo ve prospěch faktu, že vraždila ona. Všechno, až na její paměť.

V životě by mě nenapadlo udělat něco Shandel, říkala si. A Rudy byl nejhodnější ze všech lidí, co znám. Copak bych mu někdy mohla ublížit?

„Je to fakt hrozný!“ vyhrkla. „Nevzpomínám si, že bych Shandel 80

a Rudyho zabila. Jenže ten zakrvácenej nůž v mým prádelníku. A ty čerstvý pruhy od provazu na mejch rukou.“ Zavřela oči.

Když viděla své ruce, nenapadalo ji nic jiného, než že je v tom až po uši. Opravdu jsem zabila svý kamarády? Těmahle svejma rukama? Jsem nemocná? Krvavý monstrum? Šílenec?

„Ví… víš, já… já myslím, že jsem to udělala, Sethe. Asi jsem je opravdu oba zabila. Jinak se to nedá vysvětlit. Jenže proč? A jestli jsem je fakt zabila, jak to, že si to nepamatuj u?“

Seth se pořád rozhlížel po pokoji. Talia se podívala, kam kouká.

Na televizi v rohu? Na okno naproti? Jako by hledal, kudy utéci, kdyby se na něj v následujícím okamžiku vrhla.

Ach bože, Sethe, přece by ses mě nebál. Podívej se na mě, prosila ho v duchu. Prosím tě, podívej se na mě. Díval se na okno.

„Neměj strach,“ řekl nepřesvědčivě. „Tvoje máma je perfektní advokátka. A zná i ostatní advokáty. Ona už najde způsob…“ Hlas se mu vytratil.

Co najde? pomyslela si Talia. Zařídí, abych zbytek života nestrávila ve vězení? Nebo zařídí, aby mi nedali svěrací kazajku?

Talia čekala, co jí ještě Seth řekne. Ale ten se jen koukl na hodinky.

„Ach ne,“ zavrčel. „Ani jsem si neuvědomil, že je tolik hodin. Už fakt musit pádit.“

„Tak brzo?“ vyjekla Talia. „Ale, Sethe, vždyť jsi sotva přišel!“

Seth se zvedl. Uhnul před Taliiným pohledem. „Já vím. Promiň, Talio. Ono totiž… víš… musím za deset minut někde bejt. Mám s někým spicha.“

Někde? S někým? Proč takový pitomý vejmluvy? podivila se Talia. Co ten kluk přede mnou skrejvá?

„No nic,“ pronesl nuceně veselým hlas em, „brzo tě pustě j a uvidíme se doma, oukej?“

Jasně, pomyslela si Talia. Najednou měla pocit, že je strašně sama.

Alespoň mi dej na rozloučenou pusu, prosila ho v duchu. Dej mi najevo, že o mě ještě stojíš.

Seth u dveří zvedl ruku a zamával na rozloučenou. Talia se musela zakousnout do rtů, aby se nerozbrečela.

81

„Hlavu vzhůru,“ dodal a zmizel na chodbě.

Talia se snad nikdy necítila tak odmrštěná, tak děsně sama. Co si počnu? ptala se sama sebe. Seth byl poslední, komu na mně ještě nějak záleželo. A teď i on si myslí, že jsem vrah.

Shodila ze sebe deku a hupsla z postele. Hlava se jí zatočila, ale přece jen našla cestu k oknu.

Pohlédla dolů na parkoviště. Byl další krásný jarní den. Po modré obloze pluly roztomilé obláčky. Talii se chtělo být venku, těšit se ze slunce a čerstvého jarního vzduchu.

A zatím jsem tady, povzdychla si. V zařízení pro nebezpečný šílence.

Jak se tak dívala, najednou spatřila Setha. Prodíral se na parkovišti řadami auťáků. A u jednoho stejšnu na něj čekala holka se zrzavou hlavou!

„To snad ne!“ vyhrkla Talia nahlas. Zbystřila zrak. „Ne! To nemůže bejt pravda!“

Maura.

Seth a Maura.

Maura a Seth.

Zoufale zatřepala hlavou, jako by tím pohybem chtěla zrušit to, co se dole, přímo pod oknem jejího pokoje, odehrávalo.

Podívala se znovu. Ti dva tam byli pořád.

Stáli spolu na parkovišti. Chvíli si něco povídali, načež Maura položila Sethovi ruku kolem ramen.

Tamhle spolu šli k Sethovu auťáku – jako milenci. Jako milenci!

Talia se odpotácela od okna zdrcená tou zradou. Takže Maura celou tu dobu chtěla Setha zpátky, pomyslela si hořce.

Měla jsem to vědět. Mělo mi dojít, že ho Maura bude chtít zpátky.

A pak ji napadlo něco tak nepředstavitelného, že se sotva dovlekla zpátky k posteli. Jak strašně chtěla Maura Setha zpátky? Jak strašně chtěla, abych jí šla z cesty?

Tolik, že by kvůli němu vraždila – a dělala to tak, aby to vypadalo na mě?

82

XXI.

Bylo pozdě, hodně po půlnoci. Talia se snažila nespat. Zápasila s ospalýma očima. Chtěla dočíst knížku, do které se začetla, než šla spát.

Co byla v nemocnici, přečetla už šest knížek. Ctění bylo to jediné, co ji ještě drželo při smyslech, jediná činnost, při které se alespoň v představách vracela zpátky do života, z kterého odešla.

Písmena

s e j í

před očima rozplývaly. Slévaly se do

nejprapodivnějších tvarů. Talia zuřivě mrkala, dokud se to bludiště nesrovnalo. Konečně, řekla si. Už je to lepší.

Zaslechla na chodbě kroky a zvedla hlavu. Bylo to zvláštní.

Takhle pozdě v noci bylo normálně v nemocnici ticho jako v márnici.

Kroky se zastavily u dveří jejího pokoje.

Uslyšela šepot.

Vrzly dveře.

Do ticha se rozlehl zvuk jejího vlastního přidušeného výkřiku:

„Kdo to…“

Vešly dvě postavy. Bílý kluk a černá holka. Měli na sobě bílé pláště. Přesunuli se potichu k její posteli.

Usmívali se Talii divnýma, dychtivýma očima.

„C… co chcete?“ vykoktala. Zavřela knihu a zvedla hlavu z polštáře.

Neodpověděli. Jejich úsměvy se jenom protáhly.

Talia slyšela, jak dýchají. Bylo to spíš sténání.

„Taky tady ležíte?“ zeptala se a po zádech jí přeběhl mráz.

Dívali se na ni a zuřivě dýchali. Kluk se zachichotal vysokým, 83

dětským hláskem.

„Nespletli jste si náhodou pokoj?“ zeptala se Talia.

Kluk se znovu zachichotal.

Holka natáhla ruku a dotkla se Taliiných vlasů.

„Prosím vás…“ zamumlala Talia. „Nemůžete najít svý pokoje?

Potřebujete pomoct?“

Holka ji přejížděla rukama po hlavě, jako by hladila pejska.

Nejdřív jemně, pak čím dál tím drsněji.

„Přestaň… prosím tě!“ žadonila Talia. Pocítila další nával strachu.

„Prosím…“

„Chceš si hrát?“ zapištěl kluk. „Chceš si s náma hrát?“ Sklonil k ní hlavu.

„Ne…“ řekla Talia.

„My si ale chceme hrát s tvejma vláskama,“ pronesla holka děsivě chraplavým hlasem. Popadla chomáč Taliiných vlasů a zatáhla.

„Pusť mě!“ vykřikla Talia. Snažila se vymanit ze sevření.

Holka zatáhla ještě víc.

„Hraj si s ní! Hraj si s ní!“ povzbuzoval ji kluk, hruď se mu vzdouvala, jako by mohutně dýchal.

„Krásný vlásky,“ řekla holka a úsměv se jí ještě zvětšil. „Krásný vlásky.“

„Prosím…“ žadonila Talia šílená strachy. „Prosím…“

Zírala na ně, na jejich šílené, nehybné oči, na jejich široké úsměvy.

A najednou je poznala.

Rudy a Shandel!

„Vy… vy jste tady!“ vykřikla. V tom okamžiku se na ni vrhli.

84

XXII.

„Tak jdeme! Padáme odsud!“ ozval se drsný hlas.

Talia sledovala, jak Rudyho a Shandel odtahují silné paže.

Nevzpouzeli se. Dva mladí ošetřovatelé je vlekli ke dveřím.

„Arnolde… Mayrose… co nám to děláte?“ pronesl jeden z ošetřovatelů přívětivým hlasem. „Víte, že jste v cizím pokoji?“

Talia se třásla, srdce rozbušené hrůzou. Zavřela oči a poslouchala, až se jí hlasy na chodbě ztratily z doslechu.

Pořád na hlavě cítila ruku té holky, pořád viděla ten ohromný, dychtivý úsměv toho kluka.

Arnold? Mayrose?

„Aaaaaach.“ Talii vyšel z hrdla těžký povzdech. Takže to nebyli Rudy a Shandel. Byli to nějaký dva pacienti, který si spletli pokoje.

Talia si sevřela rukama hruď, pevně se objala. Co se to se mnou děje? Co to je?

Seth seděl nad úkolem z matematiky a okusoval konec

propisovačky. Načmáral na pomocný papír několik čísel a zavrtěl hlavou.

Ne, pomyslel si. Takhle to nemůže být.

Mysli, pobízel se. Soustřeď se!

Zazvonil telefon. Byl to hrozný zvuk, jako by se splašilo poplachové zařízení. Sethovo soustředění se rozprsklo jako kus skla.

Vztekle sáhl po sluchátku.

„Co je?!“

Byla to Talia. Volala z domova. Právě ji pustili z nemocnice.

„To je Seth?“ Měla divný hlas, jako by byla kvůli něčemu 85

naštvaná. „Co děláš?“

„Co dělám? Myslíš jako teď?“

„Ano,“ odpověděla. „Úplně přímo teď.“

Seth otráveně pohlédl na domácí úkol z matematiky. „Nic,“

zalhal. „Alespoň nic důležitého.“

„Mohl bys sem přijít?“ zeptala se ho. „Nutně s tebou potřebuju mluvit.“

„Už se mnou mluvíš,“ odbyl ji.

„Já tě musím vidět,“ pokračovala Talia. „Je to opravdu důležité.“

„Oukej,“ řekl a povzdychl si. Talia někdy dokáže být neodbytná.

Hlavně poslední dobou. „Kdy mám přijít?“

„Hned,“ řekla, „Co nejdřív.“

„Jo, tak já jdu,“ pronesl otráveně.

Pár minut nato zaparkoval před Taliiným domem a vystoupil po schodech ke dveřím. Zazvonil. To jsem zvědav, co chce tak důležitého, pomyslel si.

Talia otevřela a ani ho nepozdravila. Popadla ho za ruku a zatáhla do bytu. Připadala Sethovi poněkud nervózní. Oči s e j í třpytily divným, záhadným leskem.

Sedla si na gauč a poplácala matračku vedle sebe.

„Posaď se,“ řekla. „Neboj.“

Neboj? pomyslel si Seth. Vypadám snad, že se bojím? Usedl a vzal Talii za ruku.

„Já jsem se tě nikdy nebál,“ řekl mile. „Vím, že bys nikomu neublížila.“

„Jsi pravděpodobně poslední, kdo mi zbyl,“ vydechla nešťastně.

„Všichni ostatní si myslí, že jsem nějaký psychouš. Chtějí mě nechat v blázinci, Sethe.“

„To není pravda,“ zalhal Seth. „Chtějí, aby ses léčila. Ano, lidé tě sledují, nevědí, co se děje. Vražedkyně propuštěná z nemocnice. Děsí je to. Ale ono je to přejde, uvidíš. Dřív nebo později přijdou na to, že jsi nevinná.“

Talia vyskočila z gauče. V slabém světle v obývacím pokoji se zaleskly její blond vlasy. „Dřív nebo později?“ Drsně se zasmála.

„Jak dlouho to je? Měsíc? Rok? Deset let? Jak dlouho mám Čekat?“

„To já nevím,“ odpověděl Seth upřímně. „Čas ukáže.“

86

„Jo, jenže mě už to nezajímá,“ zařvala Talia.

Seth si na gauči poposedl, najednou měl pocit, že tu něco nehraje.

Taliin zlostný výbuch ho vyděsil. Tohle přece nebyla ona!

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

Talia neodpověděla. Divně se zasmála a přešla obývací pokoj.

Poklekla před sekretářem u protější zdi.

Otevřela spodní dvířka, sáhla dovnitř a vyndala dva záhadné předměty. Měly kulatý tvar, přibližně velikosti kokosových ořechů.

Co to provádí? podivil se Seth.

Položila předměty na poličku s knížkami a otočila se.

„No?“ zeptala se pyšně. „Jak se ti líbí? Jsou to moje trofeje.“

Seth zbystřil zrak.

To není možné!

Z hrdla se mu vydral zvláštní, chraplavý smích. Vyskočil z gauče a přešel k poličce. Vtom ztuhl.

Hleděly na něj dvě lidské hlavy. Kůže byla zelená a rozpraskaná.

Chyběly celé chomáče vlasů. Avšak Seth ty hlavy okamžitě poznal.

Shandel a Rudy.

Pohlédl na Talii, pusu úděsem otevřenou ve tvaru O. „Schovala jsem si je,“ usmála se Talia. „Jako trofeje.“ V ruce se jí zalesklo něco dlouhého, lesklého. Pilka!

Kde k ní přišla? Seth zvedl ruce, aby se chránil. Talia še po něm vrhla úžasnou, nelidskou rychlostí. Pilka s kovovým zadrnčením projela vzduchem. „Chci další trofej!“ zachrčela.

87

XXIII.

„V žádným případě,“ prohlásila Talia. Mluvila pevným, rozhodným hlasem. „To neudělám, Sethe. Tuhle povídku za žádnou cenu večer na schůzce číst nebudu.“

„Ale Talio…“ přemlouval ji Seth.

„Zapomeň na to,“ odsekla. Do očí se jí nahrnuly slzy. „Promiň, Sethe. Po tom všem, co se stalo, nemůžu. Nechápu, jak jsi mohl na dnešek večer svolat schůzku Klubu děsu a neříct mi o tom. Dokonce jsi mi ani neřekl, proč mám přijít k tobě domů. A Maura a Nessa tu budou každou chvíli. Jak po mně můžeš chtít, abych jim četla takovou hroznou povídku?“

Seth přestal naléhat. Odložil povídku na tátův stůl.

„Když

nechceš, tak nechceš. Jenom jsem myslel, že by se ti mohlo hodit něco, co bys mohla přečíst. Jako za starejch časů. Aby každej viděl, že jsi oukej.“

Jak ho mohlo něco takovýho napadnout? podivila se Talia. Jak sis vůbec mohl myslet, že bych mohla číst povídku o tom, že mám doma hlavy Shandel a Rudyho jako trofeje? Povídku, v který o sobě říkám, že jsem šílená vražedkyně?

Seth byl někdy necitlivý, že to přesahovalo všechny meze.

Co kdyby se povídka dostala do rukou policie? Co kdyby ji proti ní použili u soudu?

Do přelíčení chyběly dva týdny. Povídka by lidi jenom utvrdila v tom, co si o Talii mysleli. Že je to šílená, bezcitná, nemilosrdná zrůda. Osoba, která bez mrknutí oka dokáže odpravit své nejbližší přátele.

Sesypala se na pohovku. Bylo toho na ni moc.

88

Zazvonil zvonek a Seth vyběhl otevřít.

Talia v tátově pracovně osaměla. Bylo jí z toho všelijak. Zaraženě se rozhlížela. Zdi byly ověšené exotickými výtvory z Nové Guineje – byly tam štíty, primitivní meče a oštěpy a spousty rozšklebených masek podobných té, co jí Seth tenkrát večer přinesl ukázat.

Tady pan Varner zemřel, připomněla si a zachvěla se. Zemřel u svýho stolu za záhadnejch okolností.

Seth byl za chvíli zpátky. Za ním se objevily Maura a Nessa.

Kromě toho okamžiku, kdy Mauru zahlédla z okna nemocnice, se Talia od návratu od sv. Alžběty domů ani s jednou z nich nesetkala.

Vůbec by se nedivila, kdyby na ni zíraly, kdyby se jim hlavou honila otázka, jestli je to pořád ta Talia jako dřív, nebo někdo úplně jiný – nebezpečný, šílený vrah.

Jsem to já, hovořila k nim v duchu. Talia. Vaše kamarádka.

Prosím vás, věřte mi.

„Čau,“ pozdravila ji Nessa upřímně. „Jsem tak ráda, že tě zase vidím, Talio.“

„Já taky,“ usmála se Talia. Měla chuť ji obejmout, ale nevěděla, jestli by z toho Nessa nebyla nervózní. Zůstala sedět na gauči.

„Konečně jsem zase doma.“

Maura se držela vzadu, napůl schovaná za Nessou, rozpačitě si stahovala manžety svý halenky.

Bojí se mi podívat do očí, pomyslela si Talia. Není zrovna šťastná, že mě zase vidí. Není si jistá, jestli už vím, že mi jede po Sethovi.

„Jak bylo v nemocnici?“ řekla Maura. „Zacházeli s tebou slušně?“

„Jo, oukej,“ odpověděla Talia. „Zavírali mě do klece jenom, když jsem je chtěla pokousat.“

Myslela si, že řekla skvělej fór – ale nikdo se nesmál.

Je tu napětí, usoudila. Jako bysme si byli cizí.

„Ale no tak, buchty,“ ozval se Seth, „jsme snad na pohřbu?“

„Pohřbů jsme si v poslední době užili až dost, Sethe,“ zareagovala Maura, oči upřené na podlahu. „Mně už to fakt stačí.“

Nessa si zastrčila za ucho pramen kaštanových vlasů. „Já nějak nevím,“ pronesla zamyšleně. „Asi jsme si tu schůzku neměli dávat.

Myslím, že bysme po tom všem, co se stalo, měli Klub děsu 89

rozpusit.“

„Blbost,“ řekla Maura. „Vždycky se nám to líbilo. Musíme žít dál, Talio, co říkáš?“

Talia na to neřekla nic. Nedokázala se vyrovnat s faktem, že jsou už jenom čtyři. Dívala se na dveře, jako by čekala, že každým okamžikem vejdou Rudy a Shandel.

Klub děsu v plné sestavě.

Seth se k ní posadil na pohovku. Vzal ji něžně kolem ramen.

„Talio,“ řekl dost nahlas, aby to holky slyšely, „co kdybys nám přečetla svoji novou povídku?“

Talia na něj vykulila oči. Okamžik nevěděla, o čem to Seth mluví.

„Jakou povídku?“ zeptala se.

Seth měl v ruce roličku papírů. Musel ji vzít z tátova stolu, když se vracel od dveří do pracovny. Řekl: „Tuhle povídku. Přece jsi mi ji četla, než dorazily Nessa a Maura.“

Talia byla zaskočená. Jak má holkám vysvětlovat, že žádnou povídku nenapsala, když ji Seth držel v ruce? A jak jim má vysvětlovat, proč ji nechce číst?

Proč mi to dělá? podivila se.

„Ne, ta povídka se mi nepovedla,“ řekla upřímně. Myslela, že tím to zvadne.

Ale Nessa začala naléhat. „Ale no tak,“ řekla. „Víš, že se mi už po tvejch povídkách stejskalo? Ty jsi fakt dobrá spisovatelka.“

Talia by nejradši vyklopila pravdu. Já jsem tuhle povídku nepsala, ani tu poslední a ani povídku předtím. Psal je Seth. On je dobrej spisovatel, ne já.

Jenže kdyby to řekla, holky by jí nevěřily – a Talia potřebovala, aby jí věřily. Zvlášť teď, když se vrátila z pobytu v blázinci.

„Když ji nechceš přečíst,“ řekl Seth, „rád ji přečtu za tebe.“ Ťukal si neklidně roličkou o koleno. A dodal k Mauře a Nesse: „Podle mě je to nejlepší povídka, jakou kdy Talia napsala.“

Prosím tě, Sethe, pomyslela si Talia. Proč to děláš? Jak můžeš bejt tak bezohlednej?

„Já jsem se těšila, že nám přečteš něco novýho,“ dodala Maura překvapivě milým hlasem.

Co můžu dělat? povzdychla si Talia.

90

Rychle mysli. Něco s tím musíš udělat.

A vtom dostala nápad. Perfektní nápad. Začne povídku číst, jak ji Seth napsal, ale změní konec.

Místo toho, že jsem vyndala ze sekretáře hlavy Rudyho a Shandel, řeknu, že jsem vyndala preparovaný domorodý hlavy z Nový Guineje. To bude taky strašidelný a přitom se to nikoho nedotkne.

Vzala si od Setha papíry, odkašlala si a začala číst tichým, rozechvělým hlasem: „Seth seděl nad úkolem z matematiky a okusoval konec propisovačky…“

Jakmile spustila, byla nervozita ta tam. Uklidnil ji tón jejích vlastních slov. Radost z nového nápadu.

Úplně to viděla: Jak Seth přijíždí k jejímu domu, jak vedle ní usedá na gauč, jak ji sleduje, když se sklání a otvírá sekretář.

„ … otevřela spodní dvířka, sáhla dovnitř a vyndala dva záhadné předměty. Měly kulatý tvar, přibližně velikosti kokosových ořechů…“

Odmlčela se, aby si to v hlavě srovnala.

Teď musím začít

improvizovat, řekla si. Nevšímat si, co je tam napsáno.

Sekla očima po holkách. Napjatě ji sledovaly, nemohly se dočkat, co bude dál.

Pak se podívala na Setha. On ji nevnímal! Měl na uších sluchátka walkmana. Pohyboval pusou do nějaké písničky, kterou právě poslouchal. Nemohl z toho, co četla, slyšet jediné slovo.

Můžu změnit, co budu chtít, uvědomila si. Seth to nepozná.

Najednou, jako by u ní nastal kraťoučký výpadek paměti. Ostřeji zabzučelo v hlavě.

„Jau!“ vykřikla.

„Co je ti?“ zeptala se Maura.

„Ne… nic,“ odpověděla Talia zmateně.

Co se to se mnou děje? podivila se v duchu. Co mi to bzučí v hlavě?

„Čti dál,“ dorážela Nessa. „Úplně umírám zvědavostí, jak to bude dál.“

I když Talia chtěla změnit konec, najednou zjistila, že čte povídku tak, jak ji Seth napsal.

Co se to se mnou děje? polekala se. Jak to, že se nedokážu 91

kontrolovat?

Když se dostala k tomu nejhoršímu, podívala se na Setha. Koukal na ni a usmíval se.

Než si to stačila uvědomit, dospěla ke konci povídky:

„ … T alia se po něm vrhla úžasnou, nelidskou rychlostí. Pilka s kovovým zadrnčením projela vzduchem. ‚Chci další trofej…‘“

Celá rozklepaná sklonila papíry a rozhlédla se. Maura a Nessa na ni hleděly, v obličej i měly starostlivý výraz.

„To je hrozná povídka, Talio,“ prohlásila Nessa. „Jak tě mohlo něco takovýho napadnout? Víš, dva z nás jsou mrtví a ty…“

Nessin hlas přehlušilo další bzučení.

A najednou přešlo – Talii se v hlavě ozval hlas.

Novej hlas. Suchej, velitelskej hlas.

Pilka, řekl. Jdi a vezmi pilku. Leží na psacím stole. Talia se zvedla a vrávoravým krokem prošla pracovnou. Zastavila se u psacího stolu.

Sáhla do velkého papírového nákupního sáčku. Vy táhla pilku.

Projela konečky prstů po zubatém ostří. Výborně, řekl ten suchý hlas v její hlavě. A teď si ulov další trofej.

92

XXIV.

Znovu se ozvalo bzučení. Talia se toporně otočila od stolu. Zvedla pilku před sebe.

Maura, přikázal hlas. Jdi k Mauře.

Talia bezmocně poslechla.

Pomalu přešla pracovnu zpátky a zastavila se před Maurou, která na ni třeštila své zelené oči.

„Tak dost, Talio!“ vykřikla Maura. „Tohle už vůbec není zábavný!“

Talia koutkem oka sledovala, jak se Nessa zvedá z křesla.

Pozor na Nessu, varoval ji hlas. Nedovol, aby se k tobě přiblížila.

Talia se podle rozkazu otočila k Nesse a napřáhla pilku.

„Sedni si, Nesso,“ slyšela se, jak říká huhňavým, šíleným hlasem,

„jestli nechceš bejt další na řadě.“

Nessa se neochotně posadila. Prudce se otočila k Sethovi. „Dělej něco!“ zaječela. „Talia zešílela!“

Ulov si svou trofej, nařídil hlas.

Talia se znovu zaměřila na Mauru, která se na druhém křesle krčila a rukama si chránila krk a obličej.

Ulov si svou trofej – slyšíš?! naléhal hlas v Taliině hlavě.

Talia zvedla pilku do výšky. Maura zavřeštěla a pokusila se utýct.

Talia ji zuřivě popadla za zrzavé vlasy. Zubaté ostří se mihlo vzduchem směrem k Mauřinu hrdlu.

V posledním okamžiku něco Talie zadrželo ruku. Nessa!

„Zbláznila ses?!“ ječela Nessa. „Zešílela jsi?!“ Braň se, řekl hlas.

Nedovol Nesse, aby ti to překazila. Talia se Nesse vytrhla. Nessa odletěla ke stolu dr. Varnera.

93

„Talio – jsi to opravdu ty?“ vykřikla Nessa. Vrhla se k Mauře, aby ji ochránila vlastním tělem.

„Ty jsi opravdu zabila Rudyho a

Shandel!“

Zabij Nessu, řekl hlas. Ví toho příliš mnoho.

Talia poslušně po Nesse natáhla ruku, uchopila ji za límeček bílé halenky a rozpřáhla se, aby ulovila další trofej.

94

XXV.

Talia bez mrknutí oka přiložila zubaté ostří pilky nájemnou kůži Nessina hrdla.

Začni! přikázal hlas. Začni!.

Pilka se pohnula. Nessa ucítila, jak jí ostří zajíždí do kůže.

Zoufale vykřikla.

A pak vykřikla Talia.

Maura po Talii skočila a pevně ji popadla v pase.

Talia s temným zachrčením dopadla na podlahu.

Pilka jí vypadla z ruky. Sjela po podlaze.

Je pod psacím stolem, řekl hlas v Taliině hlavě. Osvoboď se a vezmi si ji.

Pracovna dr. Varnera se s Talií zatočila. Začaly se s Maurou prát.

Taliiny ruce sevřely Mauře hrdlo.

Maura se z posledních sil osvobodila a zuřivě se do ní pustila pěstmi.

Talia zoufale uhýbala. Koukla na Setha. Seděl na pohovce a ani se nehnul. Hlavu měl skloněnou, sluchátka pořád na uších.

Hlas v Taliině hlavě se ozval znovu. Jen do toho, přikázal.

Nemůžeš prohrát.

Maura dostala Talii pod sebe. Přitiskla jí koleno na hruď a paže jí srazila k zemi. Talia lapala po dechu. Byla na lopatkách. Hleděla na Mauru zpod chomáče blond vlasů spadlých do obličeje.

Maura byla rudá a zuřivě dýchala. „Máš dost?“ zeptala s e.

Zahraj mrtvou, řekl hlas.

Talia uposlechla. Maura si to vysvětlila tak, že se Talia vzdává a povolila. Teď! zvolal hlas.

95

Talia si bleskurychle uvolnila paži a hrábla Mauře po zrzavých vlasech. Maura zařvala bolestí, ale nevzdala se. Ještě víc zabořila koleno Talii do hrudi. Talia zachrčela a pustila ji.

„Máš dost?“ zeptala se Maura znovu.

TEĎ! přikazoval hlas. NEDEJ SE!

Talia se prudce prohnula a odhodila Mauře koleno do vzduchu.

Zařvala jako divoké zvíře a přetočila se na břicho.

Maura ztratila rovnováhu a vykřikla. Skácela se na podlahu.

Pod stolem, naléhal hlas. Pilka je pod stolem.

Talia byla volná. Vrhla se po zemi k psacímu stolu. Už už se konečkama prstů dotýkala pilky, když Nessa obrovským skokem přeletěla pracovnu a celou svou vahou jí dopadla na záda.

Maura se zvedla a přiskočila Nesse na pomoc. Společnými silama přišpendlili Talii k podlaze.

BRAŇ SE! ječel hlas. NESMÍŠ PROHRÁT! Jenže Maura s

Nessou ji držely pevně. Taliino tělo ochablo. Jsi slabá, řekl hlas.

Postarám se o to sám.

96

XXVI.

Talia zamrkala a zmateně se rozhlídla.

Kde to jsem? podivila se. Co se to děje?

„Mauro? Nesso? Co mi to děláte?“ vyjekla. „Vy… vy mě držíte na zemi. Pusťte mě!“

„Nás už neoblbneš,“ vydechla Maura. „Nehraj komedii, Talio!“

„Jau! Pusťte mě,“ vztekala se Talia. „To bolí! Pusť mi ty ruce.“

Holky jí držely přišpendlenou podlaze.

Poznala, že se nemůže bránit, že nemá sílu. Byla totálně vyčerpaná.

„Kde je ta pilka?“ zeptala se Nessa.

„Pod stolem. Chtěla ji sebrat,“ odpověděla Maura.

„Pilka?“ vyjekla Talia. „Jaká pilka? Co to děláte? Proboha, holky… přece mě pusťte!“

„Zůstaneš ležet – dokud nepřijede policie,“ oznámila jí Maura.

Otočila se k Nesse. „Já jí udržím. Dělej – zavolej policii!“

Talia ležela bezmocně na zemi. Nessa se vyštrachala na nohy a sáhla se po telefonu na stole.

Jakmile se ho dotkla, Seth ožil. Strhl si sluchátka a vyskočil z pohovky.

Prudkým pohybem jí vytrhl telefon z ruky. Obličej měl zkřivený krutým šklebem.

„Dneska večer nikdo neunikne,“ pronesl klidným, chladným hlasem. „Nikdo neunikne.“

97

XXVII.

„Nikdo neunikne,“ opakoval Seth.

Talia ucítila, že jí Maura pustila paže. Posadila se. Pracovna se s ní znovu zatočila.

„Sethe?“ zaječela. „Co to povídáš?“

Ze Setha vyšel krutý smích. Oči se mu šíleně leskly. „Talio – ještě ti to nedošlo? Nedošlo ti to? Můj táta není mrtvej. Unikl.“

Talii nevěřila svým očím.

Co se to děje? Nejdřív se probudím na podlaze, celý tělo mě bolí, a teď mi připadá, že se Seth úplně zbláznil!

„Sethe, plácáš nesmysly,“ řekla mu. „Laskavě se uklidni. Klídek, jo? Sedni si a uklidni se.“

Seth ji nevnímal. „Nikdo neunikne,“ zamumlal znovu.

„Sethe, prosím tě,“ mluvila na něj Talia.

„Vždyť plácáš

nesmysly.“ Maura a Nessa na Setha zíraly s otevřenýma pusama.

Seth si toho, co mu Talia říkala, nevšímal. „Můj táta unikl,“

opakoval. „Ale nikdo jinej neunikne.“

„Tvůj táta co?“ zeptala se Talia.

„Unikl,“ vyhrkl Seth. „Není mrtvej. Odešel. Unikl nám.“

„Ale, Sethe,“ vyjekla Maura celá zmatená, „ty přece víš, že tvůj táta umřel. Byly jsme s tebou na pohřbu. Le… leží na tom novým hřbitově u Old Mill road.“

Talia se toporně zvedla na nohy. Dívala se na Setha.

Chudák Seth, pomyslela si. Tátova smrt ho tak strašně vzala. A teď – se z toho dočista zbláznil.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl. Přešel k pohovce, vytáhl z walkmana kazetu a zastrčil ji do kazeťáku na polici nad tátovým stolem.

98

Vteřinku nato zaplavil pracovnu podivný zpěv.

Talia se roztřásla, jako by ji zachvátila křeč.

Pamatovala si tu nahrávku. Byla to kazeta se zpěvem, co jí Seth tenkrát pouštěl ve svým pokoji.

Ano. Pamatovala si, jak se jí ten zpěv zařezával do mozku, jak podivně se cítila, jak byla zmatená a slabá.

Seth na kazeťáku ubral zvuk a řekl: „Můj táta opravdu unikl!

Tohle není jen tak obyčejná nahrávka. Pamatuješ, Talio, co bylo napsaný na krabičce? Pamatuješ, co bylo na tam štítku?“

„Ano,“

o d p o v ě d ě l a T a l i a . „Bylo tam napsáno Kazeta transformace.“

„Přesně tak. Je to kazeta proměn,“ řekl Seth a upřel na ni zrak.

Měl prázdný, šílený oči.

Talii přeběhl mráz po zádech.

„Správnějc kazeta mozkovejch proměn, Talio. Můj táta si ji přivezl od jednoho kmene z Nový Guineje, kterej studoval. Když ji posloucháš, když se k těm hlasům připojíš, tvůj mozek, tvoje mysl se odpojí od tvýho těla.“

Ze Setha vyšel hořký vzlyk. „Můj táta si ji pustil a proměnil se v někoho jinýho. Přenesl se do cizího těla – a už se nevrátil.“

V očích se mu šíleně zablesklo. „Jednou v moci jsem si tu kazetu pustil. Zpíval jsem s ní. A tak jsem zjistil, co dokáže.“

Oči se mu zúžily do úzkých štěrbinek. Na tváři se mu objevil trpký úsměv. „Dokážeš pochopit, jak mi bylo, když jsem si představil, co se s mým tátou stalo, Talio? Víš, jak mi bylo?“

Talia nevěděla, co na to říct. Rozpoznala v Sethově hlase hlubokou trýzeň. Ale jak mu měla pomoci? Bylo to všechno tak šílené, tak děsné!

„Sethe,“ poprosila ho. „Sedni si. Promluvíme si o tom.“

„NE!“ zaječel a udeřil pěstí to tátova stolu.

Nessa a Maura poděšeně vyjekly.

Vůbec se neovládá, uvědomila si Talia. Mohl by něco vyvést.

Mohl by nás zabít.

Co s ním uděláme? Co?

„Takže, vítejte na poslední schůzce Klubu děsu,“ pronesl Seth pochmurným tónem.

99

Všechny tři holky se k sobě v hrůze přitiskly. Seth strhl ze zdi nad pohovkou dlouhý divošský jatagan a vykročil proti nim.

Jde mu o mě, pomyslela si Talia.

Seth zvedl čepel. „Nikdy jsi mě nemilovala,“ řekl Talii. „Jenom jsi mě využívala, tak je to. Tvoje úkoly z ma t iky! Tvoje hororový povídky! Udělal bych pro tebe všechno na světě. A ty sis přitom plánovala, že mě necháš. Že ode mě odejdeš, jako ode mě odešel můj táta!“

Talia na Setha třeštila oči. Blížil se k ní. Prosím tě, Sethe, žadonila v duchu. Prosím tě, nezabíjej mě.

„Sethe, to, co říkáš, není ani trochu pravda,“ vyhrkla roztřeseným hlasem.

Seth zavrtěl hlavou. „Dobře vím, žes mě chtěla nechat kvůli Rudymu, Talio. Jenže jsem ti to překazil. Chtěl jsem, abys mě milovala, jako jsem já miloval tebe. Chtěl jsem, abys mě potřebovala – jinak potřebovala – a ne jenom pro ty tvý pitomý úkoly z matiky.“

Obličej se mu roztáhl ledově chladným úšklebkem. „Musel jsem užít drastickou metodu. Byla to tahle nahrávka. Zpíval jsem. Pronikl jsem do tvýho mozku. Vetřel jsem se do tvý mysli. Ovládl jsem tě tak, že jsi udělala, co jsem chtěl. Všechno!“

Talii se zastavilo srdce. „Cože?“ vydechla. „Co jsem udělala?“

„Poručil jsem ti a ty jsi zabila!“ chrlil ze sebe šílený Seth.

„Napadlo mě to v případě Shandel. Její smrt byla nešťastná náhoda.

Zmanipuloval jsem tvůj mozek jenom, abys ji postrašila. Bohužel jsme si vzali nesprávnej nůž. Chudinka Shandel. Myslela, že máme ten divadelní nůž. Cha cha, to bylo překvapení!“ Seth se divoce rozchechtal.

„Ale Rudy – musel zemřít,“ pokračoval Seth a mával jataganem.

„Rudy mi tě chtěl ukrást, Talio. Když jsem vás tenkrát viděl, jak se cucáte v tý tělocvičně, pochopil jsem, že Rudy musí zmizet. To víš, že jsem mu to všechno vpálil, když se dusil a mrskal sebou na provaze a prosil o slitování!“

Talii to doslova zmrazilo. Tak takhle to tedy bylo! Proto si nic nepamatuju!

Zírala na Setha v hrůze a údivu. Nemohla tomu uvěřit. „Ty jsi mě zneužíval k zabíjení našich kamarádů?“

100

Seth pokýval hlavou. Oči měl absolutně prázdný. „Přesně tak, Talio. Zneužíval jsem tě. Jako jsi ty zneužívala mě! Proměňoval jsem tvou mysl. Měl jsem tě pevně ve svý moci – a ty jsi o tom neměla nejmenší tušení!“

Talia ztratila řeč. Nedokázala nic jinýho, než dívat se na své ruce, kterýma zabila Shandel a Rudyho.

Ale to jsem nebyla já, říkala si v duchu. To byly moje ruce, ne já.

Byl to Seth.

Ozvala se Nessa. „Sethe,“ řekla klidně, „prosím tě, dej pryč ten nůž. Nech nás na pokoji. Jsme přece tvoje kamarádky.“

„Potřebuješ pomoct,“ přidala se Maura tak tichým hláskem, že skoro šeptala. „Když dáš pryč ten nůž, uděláme všechno pro to, aby ses z toho dostal. Věř nám.“

Seth jí neposlouchal. Natáhl ruku k magiči a zesílil zvuk.

Pracovna se naplnila rytmickým zpěvem.

Seth se přidal. Zpíval tichým, monotónním hlasem.

Talia, zmučená hrůzou, si nacpala prsty do uší, jen aby ten děsivý zvuk neslyšela. „Zastav to!“ úpěla. „Prosím tě! Co to děláš?“

„T e n z p ě v – všechny nás zabije!“ vykřikla Maura. Nessa si zakryla uši a zavřela oči. „Zastavte to! Zastavte to! Než nám to zničí mozek!“

„Pozdě…“ zamumlal Seth.

101

XXVIII.

Seth už zpíval jako šílený.

„Umlčte ho!“ křičela Talia. „Zarazte ho!“

Maura se na Setha vrhla a udeřila ho do ruky.

Strašlivý jatagan Sethovi vypadl a zůstal ležet na koberci.

Seth zpíval, až modral. A najednou přestal.

Upřel na Talii rozšířené panenky. „Pozdě…“ opakoval. „Příliš pozdě…“

Pak se mu podlomila kolena. Talia se k němu vrhla.

Společně s Maurou ho položily na koberec. Talia sklonila tvář k jeho rtům. Seth nedýchal.

Hleděly na ni jeho oči. Prázdné, mrtvé oči.

Tělo bylo ještě horké, ale Talia věděla, že Seth už v něm není.

„Taky unikl,“ zamumlala. „Už se nevrátí. Je mrtvej.“

Talia strčila kytky do vázy a postavila vázu doprostřed kuchyňského stolu. Na okamžik se zastavila, aby se tím pugetem pokochala.

„Děkuju,“ řekla, „Jsou fakt nádherný. Ale já přece nemám narozeniny.“

Maura se usmála. „No, co jinýho bysme třeba mohly oslavit?“

„Třeba to, že jsem byla zproštěna všech obvinění v plným rozsahu?“ navrhla Talia. „Nevím, jestli nám soud všechny ty šílenosti věřil, ale stejně nedokázal, že bych někoho zabila.“

Maura potřásla hlavou a řekla: „Taky že jsi nikoho nezabila.

Udělal to všechno Seth. Nebo víš co, co kdybysme třeba oslavili, že je sobota?!“

„Oukej,“ přikývla Talia. „Hurááááá, sobota!“ zvolala, ale hned 102

zvážněla. „Je těžký zapomenout na všecko, co se stalo. Už to nesmažeme.“

Maura s ní souhlasila.

„Chudák Seth,“ řekla Talia. „Stejská se mi po něm. Fakt že jo. Já vím, že je to divný, Mauro, ale vidím ho takovýho, jakej byl, než mu umřel táta. Než se změnil. Byl tak chytrej a pozornej. To je, po čem se mi stejská.“

„Mně se po něm taky stejská, Talio,“ řekla Maura. „Když jsme spolu chodili, celý noci jsme si povídali. Z okna do okna. Někdy s ním byla docela zábava.“

V kuchyni se rozhostilo ticho, holky vzpomínaly. Každá na to své.

Maura koukla na hodinky. „Ale ne. Už musím letět. Večer mi zavolej. Možná přijde i Nessa a mohly bysme jít do kina nebo tak něco.“

„Dobrej nápad,“ řekla Talia a vyprovodila kamarádku ke dveřím.

Maura se na verandě zastavila a řekla:

„Hodně štěstí k

nenarozeninám!“

„Štastný a veselý sobotění!“ zasmála se Talia. „Fakt dík za ty kytky. Víš, co teď udělám?“

„Co?“

Talia se zasmála. „Napíšu novou strašidelnou povídku.“

Maura zbledla a zeptala se: „Talio, myslíš, že je to dobrej nápad?“

„Klídek,“

o d p o v ě d ě l a T a l i a . „Tentokrát bude tak děsně strašidelná, že se vůbec nebudeš bát, a předem ti hlásím, že skončí šťastně.“