R. L. Stine

Stopy hrůzy 74

Vražda před maturitou

I.

Lily Bancroftová si prohrábla černé vlasy a zhluboka se nadechla.

Klid. Hlavně klid, říkala si, nebo ho nezmákneš.

Stála před učitelem sociologie. Jak ho mám přesvědčit? ptala se sama sebe. Co mám říkat?

„Přišla jsem za vámi, pane profesore,“ pronesla co nejzkroušenějším tónem. „Můžu s vámi mluvit? Jenom pár slov.“

Hezký mladý učitel si sundal brýle s kovovou obroučkou a upřel na ni šedomodré oči. Stropní zářivka blikala a ozařovala jeho obličej děsivými nazelenalými vibracemi.

„Dobrá,“ řekl a pousmál se. „Poslouchám tě.“

Lily otevřela sešit s písemkou a ukázala na červeně načmáranou dvojku.

„Já… nějak nerozumím, proč jsem dostala dvojku. Udělala jsem celou písemku,“ vydechla nešťastně.

„Všech prvních deset výběrových otázek jsem zodpověděla správně.“

„To ano,“ řekl učitel.

„A dalších pět otázek, tematické pojednání,“ pokračovala, „jsem vypracovala přesně podle zadání. Nikde jste mi nezaškrtl špatnou odpověď.“

„To jistě ne,“ pronesl prof. Reiner chladně.

„Já to fakt nechápu,“ zaštkala Lily. „Když jsem neudělala jedinou chybičku, tak proč jste mi dal dvojku?“

„Jistě, všech pět

tematických otázek jsi vypracovala bez

chybičky,“ odpověděl. „Chvalitebně

– takže za dvě. Ovšem,

nevyvinula jsi vlastní iniciativu, ani zrnko navíc, nic. Proto jsem tvou 4

práci nemohl hodnotit jako výbornou. Pasivním přístupem si nejvyšší klasifikační stupeň nevysloužíš.“

Lily to naštvalo. Většina holek v posledním ročníku na Shadysidské střední byla z mladého, dobře vypadajícího učitele úplně paf. Lily nebyla. Pro ni to byl arogantní a domýšlivý frajer.

A kdyby jenom to. Byl fakt děsnej. Lily nikdy předtím s žádným učitelem neměla nejmenší problémy.

Zoufale stiskla zuby. Pak řekla: „Alana Pattersonová z vedlejší třídy odpověděla prakticky úplně stejně jako já a dal jste jí jedničku.“

„Jenže ty, Lily, chodíš na sociologii do výběrové třídy,“ podotkl.

„Na začátku roku jsem vám všem řekl, že budu velice náročný, že mám na vynikající studenty přísnější metr než na ostatní. Prostě od vás očekávám víc a podle toho vás také klasifikuji.“

„Ale to je krutý!“ vyhrkla Lily.

Prof. Reiner pokrčil rameny. „Život se s tebou taky nebude mazlit.“

„Pane profesore,“ žadonila, „Já jsem se letos tak děsně učila. A vy to víte. A na tuhle písemku jsem se drtila celou noc. Prakticky jsem nespala. A když… když mi teď dáte dvojku, nebudu mít na vysvědčení jedničku.“

„Chceš mě dojmout?“ zeptal se. „Vyvádíš, jako by jedna známka znamenala konec světa.“

Zářivka na stropě blikla a zabzučela.

Prof. Reiner se zamračil. „To světlo už zase zlobí,“ zavrčel. Vstal, aby se líp podíval. Zavrtěl hlavou. „Krám jeden.“

Zrovna teď ho musí zajímat nějaká zářivka, pomyslela si Lily naštvaně. Co je to za člověka? Já za ním přijdu kvůli známce – a on se zabejvá zářivkou.

Nejradši by popadla sešívačku, kterou měl na stole, a do té pitomé zářivky s ní práskla. To by Reiner koukal!

„Přece musí existovat možnost!“ pokračovala. Skoro křičela.

Nedokázala se ovládat. „Musíte mě nechat si tu známku opravit!“

Reiner si znovu nasadil brýle a upřel na ni chladný pohled.

„Výběrová třída je výběrová třída,“ řekl. „To slovo zavazuje.

Očekává se od vás něco víc než od ostatních studentů. Větší úsilí.

Musím bohužel konstatovat…“ poklepal ukazovákem na písemku, 5

„… že tohle tomu neodpovídá.“

Zářivka zabzučela znovu. Prof. Reiner si povzdychl. „Tři dny čekáme na elektrikáře. Jestli nepřijde, budu si muset dojít pro žebřík a spravit to sám.“

„Pane profesore, prosím vás,“ žadonila Lily, „nemohl byste mi dát alespoň jedna mínus? To by mi pořád ještě zachránilo průměr na jedničku na konci roku.“

„Já známky nedávám, Lily,“ odbyl ji. „Jaká práce, takové ohodnocení. Je to na tobě.“

Lily na učitele upřela zlostný pohled. Těžce polkla. Je to v háji, řekla si. Jak může bejt tak bezcitnej? Ten chlap si na mě normálně zasedl.

„Takže se nedá nic dělat?“ zeptala se.

„Musíš se s tím smířit,“ odpověděl prof. Reiner a usmál se.

Úsměv! Lily trpěla jako zvíře a on se usmíval! Bavil se! Zavřela oči, měla co dělat, aby se nerozbrečela. Takhle se mnou nebude jednat, pomyslela si. To teda ne. Ne a ne!

Skočila ke stolu a sevřela okraje, až jí zbělely klouby. „Dovol…

co si to…?“ vyhrkl učitel a zaštítil si pažemi obličej.

Pak zaječela: „Tohle byla vaše poslední šance!“ Odhodila mu ruce stranou a začala ho škrtit.

Ne a ne! křičela v duchu. Ne, ne, ne!

Tiskla učiteli krk jako šílená. Víc. Ještě víc…

Prof. Reiner jí zatínal nehty do kůže, zoufale se snažil osvobodit.

Marně.

Oči mu vylezly z důlků. Obličej se zkřivil a zrudl.

Z hrdla vyšel chrčivý výkřik.

„Udělal jste chybu!“ řekla Lily. „Měl jsme mi dát lepší známku!“

Když ho pustila, ještě jednou zachrčel a padl obličejem na stůl.

Bylo po něm.

6

II.

„Chceš ještě něco?“

„Cože?“

„Lily, koukáš na mě, jako bys mě chtěla spolknout.“

Lily otevřela oči. Prof. Reiner seděl za stolem a tvářil se nepřístupně.

Aby se vzpamatovala, zatřepala hlavou a ustoupila o několik kroků.

Co se to se mnou děje? Tak zoufale jsem chtěla, aby mi tu známku změnil, že jsem se už fakt úplně viděla, jak ho chytám za krk a škrtím…

Učitel čekal na její reakci. Lily už ze sebe nedokázala vypravit slovo. Sebrala ze stolu písemku a rozběhla se do třídy.

Už to nemohla vydržet. Už se na ty jeho chladné oči nemohla dívat. Docházelo mu vůbec, že jí strašně ublížil?

Jak se řítila přeplněnou chodbou, někdo na ni zavolal. „Lily! Haló, Lily!“

Otočila se. Pelášila k ní její nejlepší kamarádka Julie Princeová. V

hnědých očích měla starostlivý výraz. „Lily, co se stalo? Holka, ty vypadáš strašně!“

Lily zatřepala hlavou. „Já… já ho zabiju a bude to!“

„Takhle nemluv!“ okřikla ji Julie. Pak ztišila hlas. „Koho chceš zabít?“

Ne, Lily si uvědomila, že takové věci nesmí před Julií říkat. Jejího bráchu před čtyřmi roky zavraždili při přepadení obchodu, kde prodával.

Julie o tom pořád mluvila. Nedokázala na tu hrůzu zapomenout 7

ani po letech.

„Promiň,“ omluvila se a stiskla kamarádce ruku. „Přece víš, že to tak nemyslím. Prostě mám na Reinera vztek.“

Julie se zklidnila. „Co ti udělal?“

„Dal mi z písemky ze socárny dvojku. Představ si to! Neudělala jsem jedinou chybičku a on mi dal dvojku!“

Julie pokrčila rameny. „Ale vždyť je to jenom pitomá písemka.“

„Tobě se to řekne,“ povzdychla si Lily trpce. „Když nezměkne a tu dvojku mi nepřepíše, budu mít na vízu dvojku a můžu se rozloučit se stýpkem na vysokou.“

„Ale i s dvojkou ze socárny budeš mít pořád ještě super vízo,“

řekla Julie. „S takovým vízem ti daj stýpko na každý škole. A vaši budou štěstím bez sebe.“

Lily pokývala hlavou. „Jenže mě zajímá jenom jedno stýpko.

Stýpko shadysideskýho premianta. A to může dostat jenom ten, kdo má samý jedničky – kdo má nejlepší průměr z celýho ročníku.“

„No, kvůli jedný písemce není ještě všechno ztracený,“ konejšila ji Julie. „Pořád ještě můžeš mít samý jedničky. A vůbec, vykašli se na to. Pojď se mnou. Jdu do knihovny, dokud tam ještě jsou.“

Kráčely mlčky, dlouhou, prázdnou chodbou se rozléhaly jejich kroky. Lily musela myslet na prof. Reinera, na tu šílenou vidinu, která ji v kabinetu přepadla.

Jak ráda by to pustila z hlavy! Ne, nešlo to. Ze všeho nejvíc, úplně životně jí záleželo na tom stát se premiantkou ročníku a dostat stipendium, které z toho automaticky vyplývá. Byla to jediná šance, jak se po matuře dostat na slušnou vejšku.

Její starší sestry Bečky a Melinda taky chodily na Shadysideskou střední – a obě vyšly jako premiantky. Absolutní jedničky. Nejlepší studentky ročníku.

Lily chtěla být jako ony.

A čas letěl! Doma na ni spoléhali – a Lily si věřila. Byla v posledním ročníku. Školní rok se chýlil ke konci. Zatím měla samé jedničky.

Copak Reinerovi nedocházelo, že jí ničí život? Co by mu to udělalo, kdyby se přestal tvářit tak nepřístupně a tu pitomou známku jí přepsal?

8

Došly ke knihovně. „Hned jsem zpátky,“ řekla Julie. „Musím vrátit tyhle detektivky. Dostala jsem upomínku.“

Lily sice nebylo do smíchu, ale usmála se. Julie si v podpaží nesla děsný štos knížek. Od té doby, co jí zabili bráchu, četla jednu detektivku za druhou.

Zatímco ostatní kluci a holky koukali na MTV, ona četla. Hltala detektivky jako popcorn.

„Počkám na tebe,“ řekla Lily. Civěla otráveně na svůj odraz ve vitríně před knihovnou.

Normálně byla s tím, jak vypadala, celkem spokojená. Tentokrát ne. Vlasy měla splihlé, obličej pobledlý, kruhy pod očima.

Já se tak dřu na socárnu, posteskla si, a pak dostanu dvojku.

Hnusnou dvojku.

Vtom ji někdo chytil zezadu za krk.

„Alexi! Co blbneš!“ vykřikla.

Alex Crofts se zasmál. Byl to její kluk a ona ho milovala. „Baf, baf!“ Odhodil si z čela pramen tmavých vlnitých vlasů a zavrtěl hlavou. „Nezlob se, Lily, nemohl jsem odolat. Stojíš tady jako nějakej duch.“

Když viděl, jak Lily vypadá, smích ho přešel. „Hele, co je?

Naštval jsem tě nebo co?“

„Ne.“ Lily si oddychla a nahodila úsměv. „To Reiner. Nechce mi přepsat tu dvojku z písemky, jak jsem ti říkala.“

„To je pecka,“ zamumlal Alex.

„Jo, to mi povídej,“ přikývla Lily. „Byla jsem za ním. Choval se jako… jako by měl děsnou radost, že mi tu dvojku dal. Jako by ho to vzrušovalo nebo co.“

„Nešil,“ zarazil ji Alex. „Reiner je pedant, ale učitel je to dobrej.“

Lily zírala. Že by byla z celý školy jediná, pro kterou byl Reiner totální ignorant?

„Pro mě je to… já nevím,“ řekla. „Reiner je…“

„Dostali nový detektivky!“ přerušila ji Julie, která z knihovny vyběhla celá rozesmátá s náručí plnou knížek. Smích jí však ztuhl na rtech. „Ach, čau, Alexi.“

Lily po ní sekla očima. Loni Julie s Alexem několik týdnů chodila. Oba tvrdili, že o nic nešlo, že spolu byli jenom párkrát na 9

rande a tím to skončilo. A když Lily před půl rokem začala s Alexem chodit, Julie řekla, že jí to přeje.

Tak co najednou blbne? podivila se Lily.

Nelíbilo by se jí, kdyby mezi jejím klukem a nejlepší kamarádkou něco nehrálo.

„Tady jste!“ rozlehl se chodbou silný, veselý hlas Scotta Morrise.

Scott byl šéfredaktorem školního literárního časopisu Forum. „Vida!

Prakticky celá moje parta! Cože, lidi, nejste v redakci? Pozejtří máme uzávěrku.“

„Zrovna tam jdeme,“ řekl Alex.

„Hele, Scotte,“ řekla Julie. „Mám něco do knižního přehledu.

Minulej tejden jsem četla perfektní detektivku.“

„Detektivku?“ řekl Scott a dělal, jako že zírá. „Nemohla bys sis někdy přečíst taky něco jinýho, Julie? N o , d o brý, promluvíme o tom.“

Zatočil za roh ke školní redakci. Otočil své zelené oči k Lily.

„Jdeš taky?“

„Já? Ne,“ řekla. Scott se jí líbil, to jo, ale připadal jí moc splašený.

Vadilo jí to. „Odpoledne něco mám.“

„Já myslel, že ve středu neprodáváš,“ vmísil se do toho Alex.

„Normálně ne. Ale Agnes je nemocná a já slíbila, že za ni zaskočím.“

„A co ten článek, co máš naspat do příštího čísla?“ zeptal se Scott.

„Už ho mám skoro hotovej,“ odpověděla Lily. „Určitě to stihnu.

Zatím čau, lidi.“

Zamávala a kamarádi zmizeli za rohem. Vykročila opačným směrem, k východu.

Venku si povzdychla.

Práce v strejdově drugstoru bylo to poslední, co ji toho odpoledne lákalo. Jenže, co naplat, prodávala tam už dva roky. Od té doby, co mámu postihla mrtvice.

Máma na tom byla zdravotně špatně, a tak Lily musela vydělávat, aby mohla jít na vejšku. I kdyby dostala shadysideské stipendium, na knížky, oblečení a podobně by to nestačilo.

Když došla na roh ulice, ze stanice před školou právě odjížděl autobus do North Shadyside. Rozběhla se, ale řidič na ni nepočkal.

10

„Ach, bože!“ zaúpěla. „Mám dneska jednu smůlu za druhou.“

Chvíli stála a přemýšlela, jestli má počkat na další autobus, nebo jít ty tři kilometry k strejdově krámu pěšky. Stejně už šla pozdě.

„Lily!“

Otočila se a spatřila Grahama Prince sedícího za volantem tátova petrolejově zeleného porsche.

„Hej, co ty tady?“ Nahodil jeden ze svých nejlepších grahamovských úsměvů – zářivý chrup, planoucí modré oči.

„Projedeme se?“

Lily se k němu moc nehlásila. Znala ho od základky, ale nikdy se pořádně nespřátelili. Graham byl roztomilej a chytrej – úplně děsně.

A byl to Juliin bratranec. Takže o něj Lily v jednom kuse zakopávala.

Ale teď byla docela ráda, že ho vidí. Projížďka se jí zamlouvala.

„Dík,“ řekla, otevřela dvířka a zapadla na luxusní nízké bílé kožené sedadlo s kulatým opěradlem. „Projížďka mi bodne.“

„Tak kam to bude, hvězdo?“ zeptal se Graham.

„Do Old Village,“ řekla.

„Ke strejdovi, co?“ Graham protúroval motor a plavně se zařadil do jízdního pruhu. „Zlatej strejda Bob. Každej mu říká strejda, co? Já jsem si vždycky myslel, že je to jeho křestní jméno.“

„Ha ha,“ pronesla Lily otráveně.

„No, co je s tebou? Co škola? Co život?“ vyzvídal Graham.

„Fajn,“ řekla Lily.

V myšlenkách byla pořád u té dvojky ze socárny, ale nechtělo se jí o tom s Grahamem mluvit.

Graham byl její největší soupeř v boji o premiantství. Bojovala s ním už od šesté třídy.

„Jenom fajn?“ uchichtl se. „S tebou je teda dneska sranda, to ti povím.“

Lily se pokusila změnit téma. „A co ty?“ zeptala se a dívala se přitom na auťáky před nimi. „Jak jde škola?“

„Jsem prostě nejlepší. Ve všem,“ odpověděl a mávl rukou.

„Děják, účetnictví, biologie – samý jedničky. Řekl bych, že se pořád rveme o první místo, co říkáš, Lily?“

„To jo,“ zamumlala Lily. „Připravuješ se na soutěž?“

11

Příští týden se ve škole konalo místní kolo soutěže z obecných znalostí. Vítěz šel do okresního kola, a pokud uspěl, měl šanci postoupit do celostátního finále.

A vítěze celostátního finále čekala cena pět tisíc dolarů.

Lily věřila, že vyhraje. Ty peníze by jí děsně ulehčily starosti s výdaji na vejšce.

„Z prvního kola jsem v životě nevypadl,“ pravil Graham. „Nikdy.

Neexistuje, abych nevyhrál.“

Ještě chvíli se holedbal, jaký je král školních soutěží, ale Lily ho neposlouchala.

Po pár minutách zajel na plac před krámem. Lily si odfrkla. „Dík za svezení,“ řekla a vyskočila z porsche.

„Stačí říct,“ usmál se. Odrazil od chodníku s dvojím zatroubením.

Je to magor na druhou, pomyslela si Lily. Drtila ji představa, že by Graham vyšel z ročníku jako absolutní jednička – nebo vyhrál soutěž. Byl tak sebevědomej. Tak namyšlenej.

V životě ho nemohlo potkat to, co ji. Ten kluk snad nikdy neměl smůlu.

Nepřipustím, aby byl jednička, zařekla se Lily. Nepřipustím.

„Není zač,“ řekla Lily s úsměvem. Starší zákaznice řekla na shledanou a odvalila se z krámu.

Lily zavřela pokladnu a posadila se za pultem na stoličku. Vrhla se na úkol z matiky. Matika ji bavila ze všeho nejvíc. Ten večer byl v krámě docela šrumec, ještě se k ní nedostala.

Mrkla na hodinky. Za hodinu a půl se zavíralo. Už se nemohla dočkat. Strejda Bob byl vzadu a chystal objednávky. Až to dodělá, bude moci Lily vypadnout domů.

Nalistovala v knížce, stránku a začala počítat další řadu příkladů.

Zacinkal zvonek nade dveřmi. Lily nahodila automatický úsměv a zvedla oči k dalšímu zákazníkovi.

Ve dveřích stál zarostlý kluk v odřené džínové bundě a s agresivním výrazem v obličeji.

„Pře… přejete si?“ zeptala se Lily.

„Jo, to si teda přeju,“ řekl. Těkal očima po krámě. A pak vytáhl z bundy lesklou pistoli. Lily málem vyjekla. Ztuhla.

Kluk skočil k pokladně a namířil jí pistoli do obličeje. „Všechny 12

prachy sem! A rychle!“

13

III.

Ne! Ne! pomyslela si Lily. To přece nemůže bejt pravda.

Mně se to přece nemůže stát.

Hodila očima přes rameno k zadní části obchodu.

Kde byl strejda Bob? Byl pořád vzadu?

Co mám dělat? ptala se sama sebe. Křičet? Padnout za pultem na zem? Dát mu peníze?

„Rychle!“ zasyčel zarostlej kluk a švihl pistolí. „Otevři tu bednu!“

Lily zmáčkla tlačítko pokladny a začala roztřesenýma rukama vytahovat bankovky.

„Hej!“ ozval se strejdův hluboký hlas. „Co je to tam?“

Strejda se vracel za pult.

Lupič se otočil, pistoli pořád v ruce. „Ty zůstaneš, kde jseš!“

nařídil strejdovi.

Strejda se poslušně zastavil uprostřed uličky. Z obličeje mu rychle vyprchala barva.

„Jdi pomalu támhle – támhle!“ Lupič ukázal pistolí k pokladně, kde Lily vytahovala peníze. „Tak. Žádný kraviny a nikomu se nic nestane.“

Strejda Bob se sunul k pokladně s očima upřenýma na lupiče. Lily ustoupila a opřela se o regál, aby mohl projít. Srdce jí děsně bušilo.

Lupič měl v očích něco temného, Síleného. Strach. A taky nenávist.

Oba nás zabije, pomyslela si. Vzpomněla si na Juliina bráchu. Na chudáka Juliina mrtvého bráchu.

Jasně, chce nás zabít. Vidím to na něm.

„Všecko, co je v pokladně! Rychle!“ Mířil strejdovi Bobovi na 14

srdce.

Lily se chtěla vrátit k pokladně, ale strejda ji zarazil. „Já to zařídím,“ pošeptal jí.

Jednu ruku strčil do přihrádek s penězi a druhou rukou nenápadně otevřel šuplíček pod pokladnou.

„Dělej!“ vyštěkl lupič. „Nebo se s tebou nebudu mazlit!“

Lily, celá roztřesená, stála za strejdovými zády.

Sledovala, jak sahá do šuplíčku. Vytáhl malou šedivou pistoli.

„Dělej! Nerozumíš? Dělej!“

„Tak dost!“ zařval strejda. Vytrh pistoli a přirazil ji klukovi na hruď. „A teď to hezky zahoď!“

Lily úplně zapomněla dýchat.

Nikdo se nehýbal.

Nad regálem tikaly velké hodiny.

Lupič před pistolí ustupoval, ale pořád na strejdu mířil. Zlostně zachrčel: „Oba vás zabiju.“

15

IV.

Já nechci umřít, pomyslela si Lily. Nechci bejt mrtvá jako Julíin brácha.

„Zahoď to!“ opakoval strejda. Držel pistoli pevně. „Umím s touhle věcičkou zacházet líp než ty. Zahoď to!“

Kluk váhal. Těkal očima ze strejdy na Lily a zpátky.

Bylo na něm vidět, jak zuřivě přemýšlí.

Prosím tě, zahoď to, žadonila Lily v duchu.

Prosím tě, poslechni strejdu. Prosím tě – zahoď tu pistoli.

Lupič vztekle zasyčel a sklonil ruku.

Už měl v očích jenom strach.

„Ani hnout!“ nařídil strejda. „Lily, zavolej policii.“

Lily stála jako socha. Třásla se po celém těle.

„Lily – policii,“ opakoval strejda klidně, ale rozhodně s pistolí namířenou na kluka. „Pořádně se nadechni a jdi k telefonu. Dělej!“

Než se stačila přinutit k pohybu, lupič se otočil a vyrazil ke dveřím. „Vzdávám to!“ zachrčel.

V okamžiku kdy hmátl po dveřích, vešel vysoký kluk se zrzavými vlasy.

Lupič ho ramenem odstrčil a zmizel na ulici.

„Ricku! Pozor!“ vykřikl strejda Bob.

Zrzavý kluk sjel očima z Lilyina zděšeného obličeje k strejdově ruce s bouchačkou. Nato se ve dveřích beze slova otočil a rozběhl se za lupičem.

„Lily, zavolej policii!“ poručil strejda znovu. „Rychle!“

Lily na telefonu namačkala 911. Ohlásila operačnímu důstojníkovi přepadení. Policista řekl, že na místo činu okamžitě 16

posílá hlídkový vůz.

Lily se nejistým krokem vrátila ke strejdovi. „Já tomu nemůžu uvěřit!“ křičela. „On mi mířil přímo na hlavu.“

Strejda zastrčil pistoli do šuplíčku. Pak se otočil k Lily a dlouze ji objal. Ani v jeho náruči se nepřestala třást.

„Je mi líto, že ses tak vylekala, zlatíčko,“ řekl. „Jsem rád, že se ti nic nestalo.“ Ukázal ke dveřím. „Viděla jsi Ricka Campbella? Přijal jsem ho na roznášku. Co ho to napadlo utíkat za tím hajzlem? Ještě se mu něco stane.“

Lily se podívala před výlohu na ulici. „Nevidím ho.“ Sedla si na stoličku a čekala na příjezd policie. „Nevěděla jsem, že máš bouchačku,“ řekla strejdovi.

„Pořídil jsem si před pěti lety, když se tady v okolí začala množit přepadení,“ vysvětloval strejda Bob.

„Naštěstí to bylo dneska poprvé, co jsem ji musel vytáhnout.“

Rick se za chvíli vrátil. Vrazil do krámu celý rudý a zadýchaný.

„Zmizel mi v postranní uličce,“ oznámil. „Stalo se někomu něco?“

„Jsme v pořádku,“ odpověděl strejda Bob. „Ale ty bys měl být opatrnější, Ricku. Co tě to napadlo pronásledovat ozbrojeného lupiče? Mohl tě zabít.“

Rick pokrčil rameny a frajersky se zatlemil.

Strejda Bob se otočil k Lily. „Už je ti líp?“

„Pořád se třesu,“ odpověděla upřímně. „Pořád vidím tu pistoli.

Musím myslet na… na Juliina bratra.“

Do vzduchu se zařízl zvuk sirén. Za výlohou zazářila červená světla a k chodníku přirazil policejní vůz.

Do obchodu vběhli dva policisté v černých uniformách. „Jmenuji se Peyton,“ představil se první z nich. „Byla hlášena loupež.“

Lily se strejdou policistovi vylíčili, co se stalo. Lily si přitom prohlížela Ricka. Opíral se o pult s parfumerií a sledoval cvrkot. Měl blond vlasy a modré oči. Občas se jí zahleděl do obličeje.

Znervózňovalo ji to. Odvrátila se.

Strejda Bob řekl: „Lily, jestli chceš, můžeš jít domů. Bylo toho na tebe dneska moc.“

„Dík, já to zvládnu – fakt,“ usmála se.

Tenhle frajer Rick je mi nějakej povědomej, říkala si. Kde já jsem 17

ho jenom viděla?

Policista Peyton si všechno pečlivě zapsal a řekl: „Je to tento týden v téhle ulici už třetí pokus o loupež. Vypadá to na jednoho a téhož pachatele. Radím vám, abyste býti výjimečně ostražití, než ho dopadneme.“

Policisté se zvedli a vyšli z krámu. Vešli tři zákazníci. Lily se postavila k pultu, aby je obsloužila.

Strejda Bob se vrátil k objednávkám. Lily se snažila vypadat, jako by se nic nestalo, ale pořád se třásla. Nemohla se z toho šoku vzpamatovat.

Zákazníci si vybrali a odešli. Lily se podívala na Ricka.

Stál u pultu s elektronikou a pořád po ní pokukoval.

Přinutila se k úsměvu. „Ještě nikdy jsem něco takového nezažila, teda myslím přepadení,“ řekla. „By… bylo to strašný.“

Rick pokýval hlavou. „Škoda, že mi utek. Policajti ho v životě nechytěj.“

„Já jsem hlavně ráda, že se nic nestalo,“ vydechla.

Rick znovu pokýval hlavou. „Strejda Bob je fantastickej. Úplně toho kluka vyděsil. Už se tu neobjeví.“

Lily pokrčila rameny a vrátila se k matice. Zoufale se snažila myslet na domácí úkol, dělat jako by se nic nestalo.

Rick se k ní přišoural. Opřel se o pokladnu a řekl: „Co to je?

Algebra nebo co?“

„Početní úkony.“ Nepatrně odtáhla.

„Chodíš na Shadysideskou střední?“ zeptal se.

Přikývla, oči upřené do sešitu.

„Slyšel jsem, že je fakt dobrá škola,“ řekl. „Mně to ve škole moc nešlo.“

Přívětivě se usmála. Ukázala na učebnici. „Nech mě to dodělat, jo? Mám zpoždění.“

„Děláš něco, až tady zavřeme?“ zeptal se jí. „Co kdybysme zašli někam na véču nebo tak něco?“

„Ne, dík,“ řekla Lily. „Musím domů.“

Rick se však nenechal jen tak lehce odbýt. „Máš kluka?“ vyzvídal.

„Jo, to teda mám – to jo.“ Netrpělivě poposedla. Bože, to má ten frajer tak dlouhý vedení? Pomyslela si.

18

„To mu teda závidím,“ zamumlal. Odtáhl se od pultu. „No nic –

hele, víš co, tak budeme kamarádi, oukej?“

Lily se uklidnila. Rick sice vypadal, že mu to trochu pomaleji zapaluje, ale jinak měl docela hezký úsměv.

„Jasně, kamarádi,“ souhlasila. „Ale jestli to myslíš vážně, tak mě necháš dodělat úkol.“

„Oukej, oukej,“ odpověděl. Odšoural se k vitríně s prášky proti bolestem a chvíli zkoumal lahvičku s aspirinem. Pak se posadil. „Jo, hele, Lily?“

„Co je?“ zeptala se nevrle. Už si nedávala záležet, aby na ní nebylo znát, jak ji obtěžuje.

„Baví tě škola?“

„No… jistě,“ odpověděla. „Jak kdy.“

„To tě teda žeru,“ řekl Rick. „Já nemám na učení hlavu. Proto jsem taky na Mattewance vybouchl.“

„Ty jsi chodil na – Mattewanku?“

„No… jenom chvíli. Pak jsem toho nechal. Bylo toho na mě moc, to víš. Samý učení. No, ty asi nevíš, co to je, mít problémy s učením.“

Lily k němu na chvíli otočila hlavu. „Ale já mám taky problémy,“

řekla. „Každej je má.“ Rychle mu pověděla, co se jí odpoledne přihodilo s prof. Reinerem.

„Jasně!“ vyhrkl Rick a zavrtěl hlavou. „Mladý učitelé bejvaj nejhorší. Normálně se vytahujou. Myslej si, že jsou neodolatelný.“

„To je fakt,“ souhlasila. „Jemu snad vůbec nedochází, jak je pro mě ta známka důležitá.“

„Asi si na tobě léčí nějakej mindrák,“ řekl Rick. „Fakt je…“

zarazil se. Zezadu vyšel strejda Bob.

„Ricku, roznáška je připravená,“ řekl.

„Jo, jdu na to,“ usmál se Rick a řekl Lily: „Takže si nechceš vyrazit?“

Zavrtěla hlavou. „Mám fakt spoustu práce.“

„A co kdybych tě alespoň hodil domů?“

„Ne, dík.“ Zamávala mu na rozloučenou a vrátila se k matice.

Když se zavíralo a sbalila si věci, Rick se ještě z roznášky nevrátil. Ulevilo se jí. Ten kluk byl možná hodnej, ale zato byl děsně 19

vlezlej. Neměla zájem se s ním ještě půl hodiny vybavovat před krámem. Musela využít každé chviličky k dodělání úkolu.

Rozloučila se se strejdou a vyrazila na autobus. Dny se prodlužovaly a oteplovaly, ale večer bylo pořád ještě chladno. Na zšeřelé obloze nad šumícími větvemi stromů visel půlměsíc.

Autobus přijel za deset minut. Lily nastoupila a sedla si dozadu.

Znovu si otevřela matiku a sklonila se nad ní, zahloubala se do příkladů.

Snažila se soustředit, ale nešlo to. Nešťastně si povzdychla.

Autobus sebou házel, čísla se jí před očima rozmazávala. Bude to muset dodělat doma – i kdyby měla být celou noc vzhůru.

Řidič zastavil na rohu Old Mill road a Fear street. Lily si sbalila knížky a vystoupila. Lampa na rohu nesvítila, stíny byly tmavší a děsivější než jindy.

Proč to světlo někdo nespraví? řekla si. Zamířila domů. Cestou se ustrašeně rozhlížela. V duchu pořád viděla toho kluka, jak na ni míří pistolí. Zachvěla se.

Co když je někde tady? Co když tu na mě čeká?

Šílená představa! Proč by za ní lezl?

Zvedl se vítr. Lily si přitáhla svetr ke krku. Další dvě lampy o blok dál taky nesvítily.

Co to má znamenat? podivila se. Jak to, že dneska ve Fear street nic nesvítí?

Ve větru a šeru se stíny na každém rohu hýbaly, jako by byly živé.

Vysoké, štíhlé cypřiše na protější straně ulice vypadaly jako gigantičtí duchové.

Nech toho, Lily, poručila si. Už jsi dneska zažila pěknou hrůzu.

Tak si to ještě nezhoršuj.

Chyběly už jenom dva bloky. Jak se blížila k baráku, tma ještě víc zhoustla. Stromy měly strašidelné tvary a divně hučely.

Přešla ulici. Něco zašustilo. Něco – nebo někdo – se prodíral křovím.

Ten lupič?

Je to on?

Sleduje mě domů?

Hrdlo se jí sevřelo hrůzou.

20

Zachvátila ji panika.

Prudce se otočila.

Nic. Nikdo tam nebyl.

Je to jenom vítr, řekla si. Šustí tu listí.

Rozběhla se a pak přidala do trysku.

Už jenom támhle na roh. Jenom půl bloku.

Dokážu to. Já vím, že to dokážu.

Vtom v ní hrklo. Zpoza křoví vyšla postava a zastoupila jí cestu.

Jsem v pasti, pochopila.

Dostal mě.

21

V.

Temnou nocí se rozlehl zděšený křik.

Lily ztuhla. Srdce se jí děsně rozbušilo.

Temná postava. Vrah!

„Lily – to jsem já.“

Zamžourala do tmy a spatřila známou tvář. „Alexi?“

„Nechtěl jsem tě vystrašit. Jsi oukej?“

„Jo… asi jo,“ řekla. Dlouze, zhluboka si oddechla a padla mu do náruče.

„Co je s tebou?“ zašeptal. Dotýkal se rty jejích vlasů. „Tys mě nepoznala?“

„Promiň,“ řekla. „Je… je tu tak děsná tma. Byl tam lupič. V

krámě. Já… já se tak děsně bála.“

Alex se odtáhl a pohlédl jí do obličeje. „Cože? O čem to mluvíš?“

„U nás v krámě,“ vydechla. „Přišel kluk s pistolí.“ Zabořila mu hlavu do hrudi. „Bylo to strašný.“

„Lily, jsi v pořádku? Stalo se někomu něco?“

Zavrtěla hlavou. „Strejda… zrovna vyšel zezadu, když jsem vyndávala z pokladny peníze. Vytáhl pistoli, kterou má v krámě, a lupič utekl.“ Znovu se zachvěla. „Kdyby strejda nevyšel…“

Rozbrečela se. „Ale, no tak,“ řekl Alex a ještě víc ji k sobě přitiskl. „Už je to pryč, Lily. Jsi zase oukej.“

Několik minut tiše vzlykala, pak se párkrát zhluboka nadechla a uklidnila se. Rozhlédla se a zjistila, že je před Alexovým domem, necelý blok od domova.

„Ty tu na mě čekáš?“ podivila se.

„Jo, čekám,“ odpověděl. „Chtěl jsem se učit, ale nějak mi to nešlo.

22

Pořád jsem na tebe myslel. Ve škole jsi z toho Reinera byla úplně hotová.“

Povzdychla si. „Ale ne, Alexi. Už je to dobrý.“ Dojalo ji, jak se Alex stará. „Jsem fakt oukej,“ opakovala. Usmála se na něj. „Fakt že jo.“

„Určitě?“

„Jo. Doprovodíš mě domů?“

„Přesně to jsem chtěl,“ řekl. Vzal ji kolem ramen. Vykročili. Lily byla šťastná. Bylo jí s Alexem dobře.

Když šel s ní, vítr byl najednou tišší a třepotající se stíny už taky nebyly tak strašidelné jako předtím.

Zastavili se pod schody. „Ještě jednou dík,“ řekla a zadívala se do jeho klidných šedých očí.

„Doprovodím tě až ke dveřím,“ řekl. Vyšli na verandu.

Lily začala odemykat dveře, ale Alex ji popadl za ruku a něžně ji odtáhl. „Nechoď ještě,“ vydechl. „Pojď, posadíme se a popovídáme si.“

Podívala se na proutěné dvoukřeslo před prosklenou stěnou. Jasně že chtěla být s Alexem, sednout si a ještě chvíli si povídat. Jenže…

„Já bych strašně ráda,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Jenže musím domů. Mám toho moc.“

Alex posmutněl. „Ty se pořád buď učíš, nebo jsi v krámě. Skoro vůbec se nevidíme, Lily.“

„Já vím,“ zamumlala. „Taky mě to mrzí. Jenže musím dodělat úkol z matiky. A ten článek do školního magazínu taky nemám napsanej. A čeká mě čtvrtletní zkouška ze španělštiny. A taky se už musím připravovat na tu soutěž z obecnejch znalostí. Děsně ráda bych vyhrála těch pět tisíc dolarů.“

„Oukej, oukej,“ zabručel Alex a pustil jí ruku. Pak řekl mírnějším tónem: „Tak jo. Já to beru. Vím, jak je pro tebe škola důležitá. Jenom si myslím, že by sis taky někdy mohla udělat čas.“

„Budu se snažit, Alexi,“ řekla. „Slibuju.“ Zvedla hlavu a ucítila na puse jeho rty. Políbili se a Alex ji objal, jako by ji od sebe nechtěl pustit.

Lily ho taky objala a pak se odtáhla. Alex se otočil a dlouhými kroky seběhl z verandy.

23

Jsem tak šťastná, pomyslela si, když se za ním dívala, jak uhání k svému domovu. Alex je fakt hodnej.

Strčila klíč do zámku a zatlačila na dveře. „Čaaaau, to jsem já,“

zavolala. Odložila pod schody batůžek a knížky a rozběhla se do kuchyně.

Táta seděl u stolu a četl noviny. Upřel na ni znepokojený pohled.

„Lily, konečně jsi tady!“ Vstal a objal ji.

Kdysi míval husté prošedivělé vlasy, široké čelo, jiskřivé modré oči. Lily si vždycky říkala, že je pořád mladej a hezkej. Ovšem po mámině mrtvici rychle zestárl. Vlasy mu zbělely a na čele se mu vytvořily starostlivé vrásky.

„Volal Bob. Řekl mi o tom přepadení. Jsi v pořádku, zlato?“

„Jo, jsem oukej,“ odsekla. Poslední, co potřebovala, bylo, aby se táta – k tomu všemu, co prožíval – ještě dověděl, že na ni někdo vytáhl pistoli. „Byl to šok – to je všecko.“

„Bob říkal, že ses zachovala skvěle.“

Usmála se. „On se zachoval skvěle.“ Pak změnila téma. „Co je k večeři? Mám děsnej hlad.“

„Máma už spí, ale v ledničce máš masový sendvič.“

„Mňam.“ Nalila mléko a vytáhla z horní přihrádky sendvič.

Usedla vedle táty.

„Máš hodně úkolů?“ zeptal se.

„Mraky,“ vzdychla. „Budu se drtit do noci.“

„Víš, Lily,“ řekl táta, „máme z tebe opravdu radost.“ Spokojeně si ji prohlížel. „Určitě to dotáhneš na první místo – jako tvoje sestry. A když už se stalo, že je máma nemocná a to všechno kolem, alespoň se má na co těšit.“

Dík, tati, pomyslela si smutně. Dík, že mi věříš.

Jenže, co když to na první místo nedotáhnu?

Co to s mámou udělá?

„Jak ti to jde ve škole?“ pokračoval pan Bancroft. „Co matika?“

„No, v tý přece exceluju,“ odpověděla. „Mám ze všech písemek samý jedničky.“

„Výborně,“ řekl otec. „A co ostatní předměty?“

„Ale jo, skoro oukej,“ řekla neurčitě.

„Znamená to, že něco není úplně oukej?“

24

„No, jedna písemka ze socárny ve výběrový třídě,“ připustila.

„Já… éééé… teda, dostala jsem z ní dvojku.“

Táta mlčel. Lily se na něj neodvažovala pohlédnout. Dovedla si ten jeho zkroušený výraz docela dobře představit.

„Určitě si to opravíš,“ řekl po chvilce mlčení. „To ti nemusím připomínat. Vždyť víš, jak jsme na tebe a na tvé sestry pyšní. Určitě ze sebe nevydáváš míň, než můžeš.“

Ne. Opravdu mi to nemusíš připomínat, pomyslela si s trochou ironie. Odložila sklenici s mlékem na stůl a přinutila se k úsměvu.

„Tak jo, tati. Radši se půjdu zabořit do učebnic.“

Hodila nedojedený sendvič do koše, sebrala pod schody knížky a vyběhla nahoru. Kdyby jenom věděl, jak je to moje premiantství ohrožený, povzdychla si nešťastně.

Musela myslet na prof. Reinera. Co z toho má, že mi nechce přepsat známku? Proč to dělá?

V pokoji si rozsvítila lampičku a posadila se ke stolu. S matikou byla rychle hotová. Potom zmákla španělštinu.

Potlačila v sobě zívání a pustila se do článku pro literární časopis.

Psala o historii Shadysideské střední.

Koukla na hodinky. Skoro půlnoc. Jsem strašně utahaná, řekla si, už mě to psaní ani nebaví.

Akorát končila, když zazvonil telefon. Lily vyskočila od stolu.

Kdo může takhle pozdě volat?

Vrhla se po sluchátku, než telefon stačil zazvonit podruhé, aby to neprobudilo tátu a mámu. „Haló?“

„Lily,“ zašeptal tlumený, dýchavičný hlas. „Lily.“

„Ano? Kdo je tam?“

Žádná odpověď. Pomalé, chrčivé dýchání.

„Haló?“ opakovala a snažila se, aby nebylo poznat, jak je vyděšená. „Kdo je tam?“

„To jsem já,“ pronesl mužský hlas.

„Kdo?“

„Někdo, kdo tě zná, Lily. Někdo, kdo o tobě ví všechno. Někdo, kdo tě ustavičně sleduje.“

Zuřivě přemýšlela. V puse jí vyschlo. Ruka se sluchátkem se jí roztřásla.

25

„Kdo je tam?“ vyhrkla. „Tak kdo?“

V telefonu to cvaklo.

A bylo ticho.

26

VI.

Autobus vyjel ze stanice Fear street. Lily myslela, že si užívá.

„Tak co – ospalko?“ ozval se Alex. „Už by ses měla probudit.“

„Promiň,“ zahučela do dalšího zívnutí. „Byla jsem dlouho vzhůru a pak jsem nemohla usnout.“

„Nemohla jsi usnout? Co se stalo?“

Nechtělo se jí o tom záhadném telefonu mluvit.

Byla pořád ještě vyjukaná. Nechtěla Alexovi líčit, jak se celou noc převalovala a koukala do tmy a říkala si, kdo si to z ní může tak hnusně utahovat.

„Pořád mi leží v hlavě ten Reiner,“ řekla. Nebyla to úplně pravda, ale taky to nebyla úplně lež.

„Vykašli se na to, Lily,“ usmál se Alex. „Každej ví, že Reinera neukecáš.“

„Vím, co udělám,“ pokračovala. „Buď mě tu písemku nechá napsat znovu, nebo se nechám vyzkoušet ústně. Třeba, když uvidí snahu, tak změkne a tu dvojku mi přepíše.“

„Tak hodně štěstí,“ řekl Alex a obřadně jí potřásl rukou.

Zasmála se.

Alex je fakt jedničkovej, pomyslela si. Vždycky mě dokáže rozesmát. Dokonce i když jsem stresovaná tak jako dneska.

„Nemůžu to našim udělat,“ řekla. V duchu se jí zjevila tátova ustaraná tvář. Táta jí věřil, byl na ni pyšný. „Přece víš, jak veřej, že budu nejlepší z celýho ročníku. Jestli mi to Reiner neopraví, tak…

tak něco provedu.“

Když před školou vystoupili z autobusu, Alex jí zamával na rozloučenou a odklusal za klukama, kteří se shromaždovali u 27

basketových kurtů.

Lily vešla do budovy. Chtěla Reinera odchytit, než začne třídní hodina. Přemýšlela jsem o tom, co jste říkal, pane profesore, opakovala si v duchu. A musím uznat, že moje písemka byla na výběrovou třídu fakt slabší. Proto jdu za vámi, abyste mi dovolil opravu… abyste mi dal ještě šanci.

Zastavila se v šatně a hodila do skříňky knížky, které měla na odpoledne. V rohu stály dvě bažantky z prváku a něco si šuškaly.

Jejich tlumený hlasy jí připomněly noční telefon.

Kdo mohl tak pozdě volat? Že by ji opravdu někdo sledoval?

Už na to nesmíš myslet, pokárala se. Byl to jenom debilní fór.

Třeba nějakej zamindrákovanej spolužák, kterej zrovna neměl nic lepšího na práci.

Zabouchla skříňku, zhluboka se nadechla a statečně vyrazila k Reinerově kabinetu.

Dveře byly zavřené, ale Lily věděla, že tam Reiner je. Chodil děsně brzo a odcházel ze všech učitelů poslední. Každý to věděl.

„Čau, Lily!“

Ohlédla se a spatřila Lisu Blumeovou ze školních novin. „Co se děje?“

„Nic.“ Lily pokrčila rameny. Nechtěla se vybavovat. Lisa ráda drbala o tom, kdo s kým chodí, kdo se s kým porafal a rozešel a tak.

Drby byly to poslední, co ji zajímalo. Myslela jenom na to, aby už měla ten rozhovor s Reinerem za sebou.

„Cože jsi tu dneska tak brzy?“ zeptala se Lisa.

„Musím kvůli něčemu za Reinerem,“ odpověděla Lily.

Lisa pokývala hlavou. „Já vím, problémy. Nechce ti přepsat dvojku, co?“

Lily si v duchu posteskla. Když to věděla Lisa, tak už to musela vědět celá škola.

„Myslíš, že to Graham dotáhne na první post?“ zeptala se Lisa.

„Teda chci říct, že ty chceš bejt jednička v Reinerově třídě, že jo?“

„Budu jednička. A budeš se divit, jak to udělám,“ vyštěkla Lily.

Okamžitě toho zalitovala. Škoda že ta slova nemohla vzít zpátky.

Bylo pozdě.

Lisa teď po škole rozkecá, že z těch svejch známek úplně 28

magořím, pomyslela si nešťastně.

Lisa na ni povzbudivě zvedla palec a řekla: „Tak ať ti to vyjde.“ A odklusala chodbou pryč.

Lily zaklepala na Reinerovy dveře. Ani nepočkala na vyzvání, otočila knoflíkem a vešla.

První, co viděla, byl žebřík opřený pod porouchaným světlem.

Zvedla hlavu. Dlouhá zářivková trubka byla odmontovaná.

Že by se Reiner rozhodl vyměnit trubku sám? Šel asi do skladu za školníkem, aby vyfasoval novou zářivku, napadlo ji. Počkám tady, dokud se nevrátí.

Sundala si batůžek a položila ho na židli a vrátila se zpátky k žebříku, který se dole ztrácel za Reinerovým psacím stolem.

Vtom zděšeně vykřikla. Ze stolu odkapávala čerstvá, rudá krev.

Lily sjela po krvi očima k zemi. A objevila tělo. „Pane profesore?!“

vypravila ze sebe.

Hezký mladý učitel ležel za stolem na zemi. Vlasy měl zbrocené krví. Ústa otevřená. Upíral na Lily prázdné oči. „Ne!“ vykřikla. „Ne!

Proboha, ne!“

Sklonila hlavu a zjistila, že stojí v kaluži krve. Krev se jí vsakovala do bílých tenisek.

Ne, tohle není moje fantazie. Tohle je pravda, řekla si a zabořila hlavu do dlaní. Tohle je pravda. On je pravdu mrtvej.

29

VII.

Druhý den po Reinerově pohřbu vešla Lily do třídy a zamířila rovnou do lavice. Nedívala se vpravo ani vlevo.

Nemohla se z toho pohřbu vzpamatovat. Během obřadu s ní nikdo neprohodil ani slovo. Koutkem oka viděla, že ji všichni sledují a mluví o ni – jako by s tou Reinerovou nehodou měla něco

společného. Jako by ji podezřívali, že mu ten žebřík podtrhla.

Stranil se jí dokonce i Alex.

Už asi fakt blbneš, Lily, řekla si v duchu. Nikdo tě z ničeho neobviňuje. Každej ví, že to byla nehoda. Prostě nevěděj, o čem by si s tebou povídali.

Ale proč si sama připadala taková provinilá?

Bylo pravda, že neměla Reinera ráda. A taky bylo pravda, že by udělala snad všechno pro to, aby se zbavila té dvojky.

Nikdy mu ale nepřála nic špatného.

Strašilo ji, když si pomyslela, co tenkrát řekla Julii. Bylo to, jako by jí řekla: „Zabiju ho.“

Dovedla si představit, jak Lisa Blumeová okamžitě po celé škole rozkecala, že Lily byla toho rána, co učitel zemřel, úplně nepříčetná vzteky.

Že by si všichni fakt mysleli, že jsem mu ten žebřík podrazila?

ptala se sama sebe.

Ale moji kamarádi si přece něco takovýho myslet nemůžou – to snad ne.

V Reinerově třídě bylo nezvyklé, nepříjemné ticho. Pár studentů si něco šeptalo. Nikdo se neodvažoval promluvit nahlas.

Lily sklopila zrak a začala si z batůžku vytahovat sešity. Na 30

stupínku stála prof. Burrisová, která nastoupila na Reinerovo místo.

Lily se snažila na ty hrozné věci nemyslet. Usilovně poslouchala, co jim nová třídní říká, jak si představuje zbytek pololetí.

Jenže – ať Lily dělala, co dělala, pořád viděla Reinerovo tělo ležící na podlaze, jeho bledý obličej, otevřená ústa, ty prázdné, mrtvé oči.

„Čeká nás ještě dvoje zkoušení a závěrečná písemná práce.“ Slova prof. Burrisové vytrhla Lily z netečnosti. Opřela se o lavici a zbystřila pozornost.

Dvoje zkoušení a písemka? pomyslela si.

S takovým programem – a k tomu ještě domácí úkoly – měla ještě šanci dotáhnout to v sociologii na jedničku.

Poslední šanci!

Ano! zajásala v duchu a poprvé po několika dnech zase pookřála.

Ano! Možná, že Grahama nakonec přece jen doženu!

„Nula čtyřicet!“ oznámil Scott, když doběhl k síti. „Trochu života do toho umírání, mátohy!“

Lily zavřela oči, aby se zkoncentrovala. Vyhodila míček do vzduchu, rozpřáhla se raketou a napálila ho do sítě.

„Bože neee!“ zaúpěla. Zhluboka se nadechla a postavila se k dalšímu podání. A znovu to šlo do sítě.

„Dvojchyba!“ vykřikl Scott škodolibě. „Game a set pro nás.“

Lily se smála, nemohla si pomoci. „Promiň,“ řekla Alexovi.

„Nevím, fakt nevím, proč se směju!“

„Myslel jsem, že to vybereš,“ řekl Alex.

„Ale no jo, tak to nevyšlo,“ řekla a hravě do něj šťouchla.

„Natřeme jim to příště.“

„Jen aby,“ zamumlal Alex. Bylo to po dlouhé době první Lilyino volné dopoledne. Lily se fakt na tu čtyřhru s Julií, Scottem a Alexem těšila.

Otřela si ručníkem čelo a zapadla do stínu. Julie nalila z Alexovy termosky do šálků růžovou limonádu.

„Sorry, lidi,“ řekla Lily. „Dneska mi ten servis nějak nesedí.“

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ řekl Scott. „Normálně máš servis perfektní. Co se s tebou děje?“

Pokrčila rameny. „Nemám sílu. Nejde mi to.“

31

Scott zavrtěl hlavou a řekl: „Já nevím. Ve škole máš takový energie! Ale tady venku mám pocit, že je ti jedno, jestli vyhraješ, nebo prohraješ.“

„Asi je mi to fakt jedno,“ usmála se Lily. „Pro mě je tenis spíš zábava.“

„No, pro mě taky,“ vložila se do toho Julie. „Jenže abych se bavila, musím vyhrát.“

„Jo, to je ono,“ řekl Alex a nalil do sebe druhý šálek limonády.

„Nejde o to vyhrát… ale člověk by se alespoň měl snažit vyhrát…

teda chci říct, co potom z toho?“

„Oukej, oukej,“ smála se Lily. „V příštím gamu do toho budu muset zapojit svůj zabijáckej instinkt.“

Jen to dořekla, hned toho zalitovala – zvlášť když viděla, jak se po sobě Julie a Scott podívali.

Alex to napětí přerušil. „Jdeme na to,“ řekl a práskl šálkem s limonádou o zem. „Pojď, Lily, teď jim natřem.“

Lily s Alexem v dalších dvou gamech vyhráli a ve třetím prohráli jen o vlásek.

„Dneska je tak krásně. Chce se někdo project na kole?“ zeptal se Alex, vzal si od Julie termosku a zastrčil ji do držáku na kole.

„Já nemůžu,“ řekla Julie. „Naši jdou odpoledne k babičce.“

„Já taky nemám čas,“ připojila se Lily. „Musím se učit.“

„Ale, no tak, holka,“ protestoval Alex. „Vždyť je ještě brzo. Máš na to celej den.“

„ T o s e ti řekne,“ smála se Lily. „Blížej se závěrky. Nemůžu si dovolit ztrácet čas.“

Alex se zatlemil a pokrčil rameny. „Jak chceš,“ řekl. „Jenom si myslím, že by sis taky někdy měla odfrknout.“

„A co asi teďka dělám?“ řekla Lily. Zamávala na rozloučenou a vyrazila domů.

Když došla na roh Old Mill road, někdo na ni zatroubil. Řidič protúroval motor a zastavil.

„Čau, menší projížďka?“

Byl to samozřejmě Graham Prince ve svým porschi.

„Ne, dík,“ řekla Lily. „Jsem skoro doma.“

„Pojď. Nastup si,“ zahučel. „Je děsnej hic, abys šla celou cestu 32

pěšky.“

„Celou cestu? Vždyť je to už jenom dva bloky!“ Chtěla pokračovat v chůzi, ale Graham otevřel dvířka.

Lily se neochotně přišourala k jeho nablýskanému autu.

„Hele, Lily,“ zašklebil se kysele. „Určitě se už cejtíš bejt na koni, co?“

„Co? Já ti nerozumím.“ Zavrtěla hlavou.

„No, když teď Reiner kouše hlínu, máš jedničku ze sociologie tutovou, co?“ Rozesmál se vysokým, pisklavým hlasem.

„Jak můžeš takhle hnusně mluvit!“ okřikla ho.

„Ale, no tak.“ Graham přestal pištět. „Klídek, jo, Lily. To byl jenom fór. Nic víc.“ Stáhl si brýle na špičku nosu.

Lily se otřásla. „Fór? Takový věci nejsou k smíchu.“

„Hele,“ pokračoval Graham, „každej ví, jak s tebou ta dvojka z písemky zamávala. Lisa Blumeová říkala, že jsi byla úplně nepříčetná, když jsi šla za Reinerem, jak jsi ho – než jsi ho… teda…

než jsi ho našla.“

„Nech mě na pokoji, Grahame!“ zaječela. „Máš blbý řeči. Kvůli dvojce ze socárny se přece nevraždí.“

„Oukej, oukej.“

„Já mluvím vážně!“ ječela Lily. „Reiner měl smůlu. Spadl ze žebříku. Je to hrozný neštěstí! A jestli si myslíš…“

„Nic takovýho jsem neřekl!“ Zvedl ruce, jako by se vzdával.

„Měla by ses vzpamatovat, Lily.“. „Nech mě laskavě na pokoji,“

odsekla.

„Ale, no tak, klídek, jo?“ pronesl frajersky. Zatočil volantem a odfrčel.

Lily ještě chvíli stála a dívala se za ním. Nohy se jí klepaly. Jak s ní mohl takhle mluvit? Mluvil s ní, jako by byla nějaké monstrum nebo co.

Že by si všichni spolužáci mysleli, že prof. Reinera zavraždila?

Když konečně vypnula lampičku, bylo na hodinách skoro dvanáct.

Půlnoc. Měla by se ještě chvíli učit na soutěž z obecných znalostí, ale padaly jí oči.

Doženu to zejtra, slíbila si.

Převlékla se do pyžama a zajela do postele. A ještě ani nestačila 33

usnout, když zazvonil telefon.

Lekla se. Rychle zvedla sluchátko. „Haló?“

„Lily?“

Okamžitě se probrala. Zase ten hlas! Úchylný šepot.

„Kdo je tam?“ zeptala se.

„Lily, vím o tobě všechno,“ šeptal. „A myslím, že se ti to povedlo.

Co říkáš?“

Lily pár vteřin neodpovídala. Přemýšlela, čí to může být hlas. Byl jí tak povědomý. Tak povědomý…

Pak vyhrkla: „Já vím, kdo to je! Proč mi voláš? No, řekni! Proč mi to děláš? Proč, Grahame? Proč?“

Cvak.

„Čau, Lily!“ pozdravil ji Scott a zamával, když ve škole vrazila do redakce časopisu Forum. „Na poslední chvíli.“

„Letím rovnou ze třídy.“ Lapala po dechu. „Nemůžu se dlouho zdržet. Říkal jsi, že jde o něco důležitýho.“

„Máme poslední možnost projít si materiály do čísla,“ řekl Scott a pokýval hlavou. „Kde jsou ostatní?“

„Viděla jsem Julii u knihovny,“ odpověděla Lily. „Prej tu bude za minutku.“

„Ten článek, co jsi napsala, je perfektní,“ řekl Scott a ťukl prstem na první stránku Lilyina příspěvku.

„Vyštrachala jsi toho o prvních letech tyhle školy opravdu hodně.“

„Dík, Scotte,“ odpověděla a ucítila, že se červená. Nikdy nedokázala přijmout pochvalu jen tak.

Práce na článku ji bavila, i když jí narušovala přípravu na soutěž z obecných znalostí a vůbec učení doma.

„Večer to vyjedeme,“ řekl Scott. „Nechceš jít do tiskárny, abys viděla, jak to bude vypadat?“

Lidi z redakce Fora měli štěstí. Grahamův táta vlastnil polygrafický závod. Studenti si u něj prakticky zdarma jednou za měsíc tiskli celý náklad svého literárního časopisu. A bylo zvykem, že se na to chodili dívat.

„Jasně že jo. Ještě nikdy jsem v tiskárně nebyla,“ řekla Lily.

„Tak jsi první na řadě,“ usmál se Scott. „Je to fakt zajímavý. Papír 34

jde z obrovskejch rolí do takovejch válců. Z těch válců vyjížděj oboustranně potištěný tiskový archy. Archy se složej a sešijou ve falcovačce a nakonec se časák ořízne. Na to je zase taková obrovská řezačka.“

„To by se mi fakt líbilo,“ řekla Lily. „Možná bych tam mohla na pár minut zaskočit, než se půjdu domů učit. Nebude v devět večer trochu pozdě? To končím v práci.“

„Dobrý. Přijď v devět,“ odpověděl Scott. „Akorát spouštíme mašiny.“

Povzdychl si. „No, nejdřív musíme vybrat fotku na titulní stránku.“ Vzal ze stolu žlutou obálku a vytáhl z ní arch kontaktních fotek. „Mrkni se na to a řekni, co bys tam dala.“

Lily se sklonila nad stůl a podívala se na arch. Byly to záběry školy pořízené v noci se střechou třpytící se v záři měsíce.

Scott ukázal na obrázek v horním rohu a řekl: „Mně osobně se nejvíc zamlouvá tahle. Co ty na to?“

Lily kývla. „Jo, ta je dobrá.“ Sklonila se ještě víc. „Ala já bych byla radši pro tuhle, na který je vidět měsíc.“ Zvedla arch, aby na obrázek líp viděla.

„Hmmm,“ zavrčel Scott. Zvedl si Lilyinu ruku s fotkami k obličeji. „Jo, už to taky vidím. Máš dobrý oko, Lily.“.

Něco zavrzalo a Lily se ohlédla ke dveřím. Stál tam Alex s nasupeným, zlostným výrazem.

„Alexi!“ Lily mu automaticky vyšla naproti. „Pojď se mrknout na fotky.“

„Ne, dík,“ odsekl Alex. „Zřejmě je ti beze mě dobře. Se Scottem, co?“

„Vybíráme titulní fotku pro příští číslo,“ vysvětloval Scott.

„Podíváš se?“

„Na co?“ zavrčel. „Je mi jasný, že uděláš všechno, co ti Lily řekne.“

Ale, ne! Lily v duchu zaúpěla a upřela na Alexe nevlídný pohled.

On snad žárlí na Scotta!

„Tady jsou, kdybys změnil názor,“ řekl Scott a hodil obálku na stůl. Nezdálo se, že by si z Alexe něco dělal.

„Jdu s rukopisama k Hendersonovi,“ oznámil. Sebral ze stolu štos 35

papírů a zmizel s nimi ve dveřích učitele, který měl nad redakcí dozor.

Když Lily s Alexem osaměla, zeptala se ho: „Alexi, co se s tebou děje?“

„Cože? Jo, promiň,“ odpověděl rozmrzele.

„Vyvádíš, jako bys na Scotta žárlil!“ řekla. „To snad není možný.“

„No, a myslíš, že nemám důvod?“ vyštěkl. „Dobře vím, že po tobě jede.“

„Neplácej nesmysly!“ odsekla.

„Ach, drahá Lily! Ty máš tak krásný oči, drahá Lily!“ začal Alex napodobovat Scotta.

„Alexi, vykašli se na to. Scott mě ani trochu nezajímá. Nejsme nic víc než kamarádi a ty to víš.“

Vyskočila a dala mu ruce kolem krku. „No tak, Alexi. Hlavu vzhůru, vypnout hruď,“ zažertovala. Políbila ho na tvář.

Kysele se usmál. „Takže která fotka se ti líbí?“

Redakční porada se protáhla do půl sedmé. Lily měla co dělat, aby stihla autobus k strejdově obchodu a přišla do práce včas. Když dorazila, bylo tam plno lidí. Strejda Bob jí řekl, že se celé odpoledne nezastavil a večer musí ještě nachystat objednávky.

Postavila se za pult. Od toho přepadení se necítila zrovna nejlíp, když musela obsluhovat sama. Ale tentokrát byl takový nával, že jí na strach nezbýval čas.

V osm se v krámě objevil Rick. Nával opadl a Lily se začala učit.

„Čau, Lily,“ zahlaholil Rick přes pult. „Jak je?“

„Fajn,“ řekla a ani nezvedla hlavu.

„No, co je s tebou?“ Opřel se o pult lokty a naklonil se k ní, aby se podíval, co to má na klíně za knihu.

„Učím se,“ informovala ho. „A mám toho dneska hodně, takže kdyby by ti nevadilo…“

„Co se to učíš?“ nedal se Rick.

„Teď náhodou španělštinu,“ odpověděla. „Hele, Ricku – kdybys mě laskavě…“

„To je ten předmět, co si z něj dostala tu blbou známku?“ zeptal se Rick. „Dvojku?“

„To byl jinej předmět,“ řekla. „Hele, fakt, Ricku, já se 36

potřebuju…“

„Víš, četl jsem to o tom učitelovi v novinách,“ pokračoval Rick.

„Ten Meiner…“

„Reiner,“ opravila ho.

„Jo, Reiner. Ten chlap, co sis na něj stěžovala. Šel ti po krku, co?“

Když Lily nereagovala, ztišil hlas. „No, řekni, Lily, jak jsi ho zmákla? Krapítek jsi do něj strčila? Víš, jen tak, nerada, co?“

„Jsi nechutnej!“ rozkřikla se na něj a zvedla se. Španělština jí sjela z nohou na podlahu. Sehnula se pro ni.

„Ale ne! Klídek,“ řekl Rick. „Já jenom tak kecám. Provokuju tě.

Nemyslel jsem tím nic…“

„Ricku, padej. Mám moc práce,“ okřikla ho.

„A kdy nemáš moc práce?“ Rick se pořád opíral o pult a díval se jí do obličeje. Natáhl ruku a dotkl se jejích vlasů. „Vykašli, se na ty školní hovadiny a pojď se mnou. Vyrazíme si někam dneska večer, co ty na to? Kam budeš chtít.“

Lily ho odstrčila a řekla: „Víš, že mám svýho kluka. A stejně nemám čas někam si vyrážet.“ Znovu si na klíně otevřela knížku a zahleděla se do stránek. Demonstrativně Ricka ignorovala.

Popadl ji za ruku.

„Naštvala ses, nebo co?“ zachrčel. „Chci tě jenom líp poznat.“

„Nech mě bejt!“ rozkřikla se na něj. Seskočila ze stoličky a vytrhla se mu.

Rick odstoupil od pultu a zvedl ruce, jako že se vzdává. „Ale přece nebudeš blbnout. Vždyť ti nic nedělám.“ Ustoupil ještě o krok.

„Dáš už pokoj?!“ vyštěkla.

„Jasně, jasně,“ hučel Rick. „Hele, omlouvám se. Asi jsem to trochu přehnal. Nepovíš to na mě strejdovi, oukej? Potřebuju tenhle džob.“

Lily chtěla něco říct – když vtom se otevřely zadní dveře a vešel strejda Bob. „Co se tu děje?“ zeptal se. „Co je to tady za řev?“

Rick na Lily udělal psí oči.

„To je dobrý, strejdo Bobe,“ řekla. „Jenom se tady s Rickem trochu šprajcujeme.“

V devět hodin vypadla Lily z práce a utíkala na domluvenou schůzku do tiskárny. Incident s Rickem jí pořád vrtal hlavou.

37

Ten kluk je nějakej divnej, usoudila. Minulou noc by dala ruku do ohně za to, že ty fóry do telefonu dělá Graham. Teď už si tak jistá nebyla.

Že by to byl Rick?

Polygrafický závod byl v průmyslové části Shadyside. Byla to velká provozní budova v areálu se spoustou jiných podniků. Kromě tiskárny se nikde nesvítilo, nepracovalo.

Chladné, nažloutlé světlo osamělé pouliční výbojky vrhalo na zem děsivý černý stíny. V dálce fičel vítr a hnal po asfaltu odhozené plechovky.

Lily přešla ulici k hlavní bráně. Vrata byla pootevřená a vzadu se svítilo.

Zatlačila a vrata se s vrznutím otevřela dokořán. Temná, prázdná vrátnice páchla tiskařskou barvou. Ze zadní části budovy byly slyšet nějaké zvuky. Lily prošla krátkou chodbou a ocitla se ve velké strojovně.

V jasném osvětlení se skvěla obrovská rotačka. Byla to mašina dlouhá jako půl ulice. Na jednom konci byla ohromná role papíru.

Lily v ostrém světle mhouřila oči, hledala kamarády.

„Haló?! Kde jste všichni?“ zavolala.

Místo odpovědi něco zadunělo.

Jako by padala skála, nebo lavina, podivila se.

Lily ztuhla.

„Pozor!“ zařval někdo. „Lily, pozor!“

Ohlédla se a viděla, že se na ni řítí hora papírových rolí. Uskočila.

Ještě že tak! Jinak by ji ty role tutově rozmačkaly na padrť.

38

VIII.

Role se s děsným hřmotem sesypaly na podlahu.

Lily vykřikla. Jedna těžká role se odrazila přímo k ní.

Lily se zachvěla bolestí. Okraj role jí zasáhl do nohy.

Odletěla a upadla.

„Neeeeee!“ Z hrdla se jí vydral divoký řev. Bez ohledu na bolest se po betonové zemi zoufale hrabala pryč.

V posledním okamžiku zapadla po čtyřech za ocelový pilíř.

Ohlédla se. Všude kolem ní skákaly těžké role a podlaha pod nimi duněla jako vzdálená kanonáda.

„Nestalo se vám něco, slečno?“ křičel vousatý chlap, který jí běžel na pomoc. „Snad vás to nezasáhlo, haló?“

Lily si prohlédla nohu. Měla ji odřenou, ale jinak byla v pořádku.

„Jsem… jsem oukej,“ odpověděla rozechvělým hlasem. Srdce jí tak děsně bušilo, že sotva dýchala. Když jakž takž popadla dech, nechala se od vousatého chlapa zvednout. „Co se stalo?“

Chlap se poškrábal v řídkých vlasech. „Ty role přece nemohly být takhle naskládané. Já to nechápu.“

„Lily, jsi oukej?“

„Co se stalo? Praštilo tě to?“

Byli tam Scott, Alex a Julie. Vypadali vystrašeně.

„Je to dobrý,“ řekla a pomalu se vydýchala. „Fakt jo.“

„Opravdu se ti nic nestalo?“ ozval se další povědomý hlas. Otočila hlavu a spatřila Grahama. Blížil se s podivným úsměškem na rtech.

Že by měl radost z toho, že ji to málem rozmačkalo?

Ne. Lily zatřepala hlavou, aby se těch myšlenek zbavila.

Samozřejmě že ne. Co mě to jenom napadá?

39

„Jsem v pořádku. Opravdu,“ ujišťovala všechny kolem sebe.

Odhrnula si vlasy ze zpoceného čela.

Graham ukázal na vousatého chlapa a řekl: „To je pan Jacobson, tátův faktor na noční směně. Pomáhá nám se sazbou a tiskem našeho časopisu.“

„Až na to, že teď to bude muset počkat, dokud tady ten brajgl nedám do pořádku,“ řekl faktor a nechápavě zavrtěl hlavou.

„To je samozřejmý,“ řekl Scott. „Kdy budeme moci znovu přijít?“

„Zejtra to bude srovnaný,“ řekl pan Jacobson. „Ale musím vás upozornit, mládeži – tady je tiskárna a ne žádný hřiště, abyste si tu pobíhali, jak vás napadne. Jak jste právě viděli, mohlo se stát něco moc ošklivýho.“

„Jasně, pane Jacobsone,“ přikývl Scott. „Děkujeme. Uvidíme se zejtra.“

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ ozvala se Julie, když vyšli z budovy.

„Mohla jsi bejt mrtvá.“

„No, naštěstí nejsem,“ řekla Lily. „Jenom mě mrzí, že se muselo odložit vydání našeho časopisu.“

Alex řekl: „Fakt je, že bysme ho možná dneska večer nevytiskli, i kdyby k tomu incidentu nedošlo. Ta velká mašina se nechtěla rozject.

Pan Jacobson říkal, že to nechápe, že s ní nic není, ale stejně se nerozjela.“

„Ten tomu prdlajs rozumí,“ řekl Graham, když je doběhl na chodníku s osamělou výbojkou. „Ono chvíli trvá, než se takovej gigant uvede do chodu.“

„Víte co, lidi?“ řekl Scott. „Co kdybysme zašli do pizzerie Pete’s.

Mám hlad jako vlk.“

Lily se moc nechtělo. Měla spoustu učení. Ale pak si řekla, ale co, vždyť jsem před chvílí mohla bejt mrtvá, a zvolala: „Perfektní nápad.

Jde se na pizzu!“

Když Lily konečně dorazila domů, bylo skoro jedenáct. Cítila se tak bídně, že neměla na učení ani pomyšlení.

Druhý den se konala soutěž z obecných znalostí. Lily věděla, že by si měla hodit ještě jedno opáčko, ale cítila, že by už nedostala do hlavy jediný slovo.

Plácla sebou na postel. Fuj, to byl dneska den, povzdychla si.

40

Odřená noha ji bolela. Zítra bude mít pěknou podlitinu. Ještě že se nestalo nic horšího, řekla si a užuž začala usínat, když zase zazvonil telefon.

„Bože ne!“ zaúpěla. „Co teď?“ Srdce se jí rozbušilo. Zvedla sluchátko. „Haló?“

Ozval se starý známý šepot: „Lily? Jsi to ty?“

„Kdo jste? Co chcete?“ vyštěkla.

„Chci totéž co ty,“ pronesl tlumený hlas. „A pomůžu ti, když budeš chtít. Prosím tě, Lily, nech mě, abych ti pomohl.“

Praštila telefonem a vytáhla šňůru ze zdi. Tak a teď si můžeš volat, jak chceš. Rozhodla, že už jí ten úchyla – ať už to byl kdokoli – víckrát strašit nebude.

Ale, i když odpojila telefon, pořád ten dotěrný hlas slyšela. Ležel jí v hlavě.

Kdo to může bejt? zeptala se sama sebe. Kdo?

Když druhý den odpoledne vcházela do sálu, kde se konala soutěž z obecných znalostí, cítila se jistá a klidná.

„Zlom vaz,“ pošeptal jí Alex a dal jí pusu na tvář.

„Dík.“ Vystoupila na podium a sedla si k dalším šesti soutěžícím.

Jak se dalo očekávat první otázky byly hračka. O hodinu později zbyli na podiu pouze tři soupeři – Lily, Graham a Susie Dawsonová, nová studentka, která přišla z jiné školy.

Otázky pokládal prof. Spencer, zástupce ředitele. „Jak se jmenoval první shadysideský starosta?“ zeptal se Susie, když zahájil další sérii otázek, tentokrát o místní historii.

Susie toporně seděla a přemýšlela. Nakonec pokrčila rameny.

Povzdechla si a řekla: „Nevím.“

„Je mi líto,“ řekl prof. Spencer. Susie nešťastně zavrtěla hlavou, sestoupila z pódia a sedla si mezi diváky.

Spencer se obrátil na Grahama. „Znáš jméno prvního shadysideského starosty?“

„Robert Briggs,“ zněla blesková odpověď.

„Velmi správně,“ řekl Spencer. „Blahopřeji, Grahame.

Přistoupíme k další otázce.“

41

Lily se nutila do pekelného soustředění. Jak to, že vždycky nakonec zůstaneme jenom já a Graham? Copak ten kluk nikdy neudělá chybu?

Projela zrakem hlediště. Byli tam všichni spolužáci včetně celé redakce Fora.

Zastavila se na Alexovi. Mrkl na ni. Vedle něj seděla Julie a pak Scott. Bylo na nich vidět, že jí všichni drží palce. Příjemně ji to překvapilo – zvlášť když si po smrti prof. Reinera nebyla svými přáteli příliš jistá.

Zástupce Spencer udělal pauzu, aby prodiskutoval otázku s dalším učitelem. Graham se otočil k Lily. „Je to pakárna, co říkáš?“

zašeptal. „Ale pořád lepší než dřepět ve třídě.“

„Jasně, pakárna,“ odpověděla Lily. Co jiného mu měla říct?

Spencer si odkašlal a pokračoval. „Lily, první osadníci postavili přes řeku Conononku dva mosty, které pořád ještě stojí na původních místech. Vyjmenuj ta místa?“

„Jeden je na River road,“ odpověděla Lily. Vyhrkla první jméno, které ji napadlo. „A ten druhý je… je…“

Zarazila se. Nedalo se přemýšlet, když tak blízko seděl Graham.

Málem zpanikařila. Uvědomila si, že se jí to jméno úplně vykouřilo z hlavy. „Já to vím, stoprocentně to vím,“ vydechla. „Jenom si nemůžu…“

„Máš dost času,“ řekl Spencer, aby ji uklidnil.

„Jo, máš dost času, Lily,“ špitl k ní Graham a jedovatě se ušklíbl.

„Celej den.“

Dostala vztek, že kdyby mohla, shodila by Grahama z pódia. Ten vztek jí projasnil mozek. „Je to u mlýna. Mlýnský most!“ prohlásila.

„Správně!“ Spencer se podíval na Grahama. „A teď otázka pro tebe…“

Lily se odvrátila, snažila se zklidnit. Jestli chceš soutěž vyhrát, musíš Grahama ignorovat, řekla si.

Její sestry taky vyhrály soutěž z obecných znalostí, obě v posledním ročníku. Becky se dokonce probojovala do celostátního finále. Lily byla přesvědčená, že by to dokázala taky – jen když si dá trochu záležet.

„Výtečně!“ Spencer poblahopřál Grahamovi za další správnou 42

odpověď. „Vy dva si vedete velice dobře. Přejdeme k další otázce.“

Zabořil ruku do žluté obálky.

„Mimochodem, Lily,“ šeptal Graham. „Ráno jsem byl ve sborovně zeptat se na svůj čtvrtletní průměr. Hádej, co mi vychází?“

„Pšt!“ odbyla ho Lily. Copak prof. Spencer neviděl, co, Graham dělá? Neviděl, že ji záměrně provokuje, aby se nemohla soustředit?

Jenže zástupce ředitele měl dost práce s šátráním v obálce a hledáním dalších otázek.

„Asi jsem génius nebo co,“ šeptal Graham. „Zatím čistá jedna.

Tím myslím jedna, ne jedna mínus nebo dvě plus, ale jedna. Je to jasný?“

„Nejvyšší čas zblbnout, Grahame!“ řekla Lily s notnou dávkou sarkasmu. Cítila, jak se jí stálilo hrdlo.

Čistá jedna znamenalo, že má před ní v boji o prvenství náskok.

Fakt byl, že i kdyby si Lily opravila známku ze socárny, nedotáhla by to na víc než na jedna mínus.

„A co ty?“ pokračoval. „Nějaký mínusy? Nebo plusy?“

„Děláš si statistiku?“ odsekla Lily.

„Jenom se pokouším o konverzaci,“ špitl Graham.

Lily měla vztek. Viděla, že pro Grahama je to jenom hra. On žádné peníze nepotřeboval. Chtěl být premiantem ročníku jenom proto, aby ji srazil na kolena. Nevadilo by jí, kdyby s ním prohrála, ale musela by alespoň vědět, že mu o něco jde.

Zhluboka se nadechla. Čekala na otázku. „Jaké bylo hlavní zaměstnání zakladatelů Shadyside?“

Kdo byli první obyvatelé Shadyside? Lily užuž chtěla říct farmáři, ale to jí připadalo moc lehké. Co když to byl chyták? Taková snadná otázka v posledním kole!

Graham sebou na židli zavrtěl.

Co když se ta otázka týká prvních lidí, kteří do Shadyside přišli, když už bylo městem – a ne úplně prvních osadníků? napadlo Lily.

„Železniční dělníci,“ odpověděla konečně.

Prof. Spencer zavrtěl hlavou. „Bohužel, to není správná odpověď.

Když na to odpoví správně Graham, stane se vítězem celé soutěže a bude naší školu reprezentovat v celostátním finále.“

Lily z toho rozbolel žaludek. Podělala jsem to! pomyslela si 43

hořce.

„To je lehké,“ řekl Graham. Úplně si Lilyin neúspěch vychutnával. „Byli to farmáři.“

„Máš naprostou pravdu,“ zvolal prof. Spencer. „Blahopřeju ti, Grahame. Tímto se stáváš absolutním vítězem soutěže z obecných znalostí.“

Graham se nadýmal pýchou. Kynul divákům a ti mu tleskali.

Otočil se k Lily a zašklebil se. „No, třeba ti to vyjde příště.“

„Blahopřeju,“ zamumlala. Nemohla se na tu jeho pitomou grimasu dívat. Graham se odvrátil, rozběhl se, seběhl ze schodů a vyklusal z haly.

Lily slyšela, jak Alex a Julie vyvolávají její jméno. Nepodívala se na ně. Nechtěla nikoho vidět. Chtěla být sama.

„Třeba ti to vyjde příště.“ Jak může bejt Graham takovej debil?

Půjdu domů, rozhodla se. Alespoň se uklidním. Cestou ze Školy se jí poslední otázka soutěže pořád honila hlavou. Jak jsem mohla být tak pitomá? Farmáři – bože, taková jasná odpověď!

Povzdechla si a zabočila do uličky mezi řadovými domky. Byla to zkratka kolem velkého, prázdného pozemku.

Když došla asi do poloviny, uvědomila si, že za sebou slyší kroky.

Otočila se – hnal se za ní Rick.

„Lily! Haló – počkej na mě!“ volal a lapal po dechu.

Zastavila se a opřela se o drátěný plot kolem pozemku. „Ricku, ty mě špehuješ, nebo co?“ rozkřikla se na něj.

„Ne, to vůbec ne,“ odpověděl a zuřivě dýchal.

„Vždycky si to tudy zkracuju, když se tu vyskytnu. Mám tady roznášku a najednou koukám a vidím tebe.“

Lily se odlepila od plotu a pokračovala v cestě. Rick šel za ní.

„Nemáš žádný balíčky,“ řekla podezřívavě.

„Už jsem je roznesl,“ odpověděl. „Nebude ti vadit, když se s tebou kousek svezu, viď, že ne?“

Zarazila se. Pořád jí na něm něco vadilo. Pak řekla: „Oukej, ale já nemám moc času. Musím domů.“

Rick se zatlemil. „Ale to je mi novinka,“ pronesl ironicky. „Na jiný máš času dost.“

Kysele se zasmála. Třeba to není tak špatnej kluk, jak si 44

namlouvám, pomyslela si.

Kráčeli spolu a Rick se rozpovídal o práci. „Líbí se mi makat u tvého strejdy. Nijak moc to sice nesype, ale strejda Bob je skvělej.“

Sekl po ní očima. „Vypadáš klidná. Co ve škole?“

Co se stará? řekla si Lily. Vždyť sám do žádný školy nechodí.

„Proč se ptáš?“ zeptala se ho.

Rick pokrčil rameny a řekl: „Jen tak. Myslel jsem, že bych ti třeba mohl pomoct.“

Lily ztuhla. Přesně tohle jí říkal ten šeptající hlas v telefonu.

Upřela na Ricka oči. „Volal jsi mi včera v noci?“

Rick okamžitě odpověděl: „Ano.“

45

IX.

„Takže jsi to ty!“ vyjekla Lily. „Zavoláš a pak zavěsíš?“

„Ano,“ přiznal se. „Zavolám, ale pak zavěsím dřív, než to vezmeš.

Nějak mě přejde odvaha nebo co.“

„Hele, Ricku, proč kecáš?“

„Já nekecám,“ ohradil se ostře. „Volal jsem ti už dvakrát. Telefon dvakrát nebo třikrát zazvoní a já zavěsím. Přísahám.“

Lily se zastavila a řekla chladně: „Já ti nevěřím. Od teďka mě necháš laskavě na pokoji. Slibuješ?“

Nato se otočila a rozběhla se k Division street. A nezastavila se, dokud si nebyla jistá, že má Ricka z krku.

Tu noc, když se Lily zase učila, myšlenky jí ujížděly. Čekala, kdy zazvoní telefon. Tentokrát se však šeptající hlas nepřihlásil.

Když lezla do postele, byla přesvědčená, že to byl Rick.

Ještě že jsem mu to vytmavila, pomyslela si. Alespoň už dá pokoj.

Druhý den ráno narazila ve škole na studenty, kteří se tlačili před nástěnkou u sborovny.

Prodrala se mezi nimi a objevila na nástěnce přehled studijních výsledků za třetí čtvrtletí. Graham byl samozřejmě první z celého ročníku. Lily byla na druhém místě.

„Ale neee!“ zaúpěla v duchu. Civěla na přehled, jako by ho chtěla zhypnotizovat a to děsné pořadí změnit.

Prof. Burrisová ji sice klasifikovala jedna mínus, ale to na

Grahamovu absolutní jedničku nestačilo.

Teda tohle není fér, řekla si a odebrala se na první hodinu. Celé pololetí se tak straně učila, že si to Graham ani nedovedl představit.

Jenže – co to bylo platné? Zase ji předběhl.

46

V hodinách se jí občas podařilo na ten pitomej přehled zapomenout, ale když přišla na odpolední schůzku redakční rady, už jí zase strašil v hlavě.

Alex jí vrazil do ruky nějaké papíry. Málem zapomněla, že jdou večer zase do tiskárny. Každý člen redakce dostal za úkol provést v připravovaném čísle poslední korektury.

„Hele, Lily, objevil jsem v tvým článku kiks,“ řekl Alex. „V

druhým odstavci ti asi vypadla řádka. Podívej se na to.“

Lily rychle projela stránku, ale ničeho si nevšimla. „Co kecáš?“

vyštěkla. „Vždyť to sedí!“

Alex uskočil, jako by dostal žihadlo. „Ale… ale já ti chci jenom pomoct. Co je s tebou?“

„Sorry, Alexi,“ omluvila se. Myslela, že se každým okamžikem rozbrečí. Nadechla se, aby potlačila slzy. „Nemyslela jsem to tak.

Jsem prostě vytočená z toho čtvrtletního přehledu.“

Odvrátila se. Nechtěla, aby ostatní viděli, jak jí vlhnou očí. „Jak mám doma říct, že premiantem ročníku bude Graham a ne já. Táta a máma se zblázněj.“

Scott přistoupil k redakčnímu stolu. „Do konce roku je ještě spousta času, Lily,“ řekl mile. „Leccos se může změnit, to přece víš.“

Lily smutně zavrtěla hlavou. „Už je to hotový. Graham bude absolutní jednička – ledaže by ho z nějakýho důvodu vyhodili ze školy, nebo kdyby někde spadl ze skály, nebo nevím.“

„Bejt druhá není nic hroznýho,“ vložila se do toho Julie. „Nám je to úplně jedno a doma zas tak šílet nebudou, jak si myslíš. To teda fakt ne.“

„Ty tomu nerozumíš, Julie!“ zaječela Lily. „Nikdo tomu nerozumí!“ Vyrazila z redakce ven a rozběhla se chodbou k dívčí umývárce.

Copak to našim doma můžu říct? Copak jim to můžu říct?

opakovala si, zatímco se opírala o umyvadlo a civěla do zrcadla.

Copak jim to můžu udělat?

Ten večer byl v krámě celkem klid. Strejda Bob pustil Lily domů dřív.

Když si pakovala knížky, řekla si, že půjde do tiskárny podívat se na tisk časopisu. Měla po tom výstupu odpoledne vůči kamarádům 47

výčitky svědomí.

V tiskárně se jim alespoň omluví.

Zvenčí se zdálo, že je v budově polygrafického závodu mrtvo. Na hlavních dveřích visel ručně načmáraný vzkaz: „Přijdu ve 21.30. M.

Jacobson.“

Lily se podívala na hodinky. Bylo za pět minut tři čtvrtě na devět.

Hm, jsem tu moc brzo, řekla si.

Cvičně zatlačila na dveře a ty se kupodivu otevřely.

To je divný, pomyslela si. Že by pan Jacobson nechal odemčeno?

Vklouzla dovnitř a rozsvítila u pultu ve vrátnici lampu. Sednu si tady a počkám. Zatím bych se mohla učit, usoudila.

Hodila na stůl batůžek, když vtom se odněkud z budovy ozvalo temné zadunění. Lily se rozhlédla. To asi bude rotačka, napadlo ji.

Třeba jsou uvnitř a už tisknou.

V zadní části budovy bylo slaboučké světýlko.

„Pane Jacobsone?!“ zavolala.

Nic.

Rozběhla se k strojovně, kde byla velká mašina. Jak se blížila, dunění sílilo. Začala rozeznávat zvuky. Rachot a cvakání.

K jejímu úžasu – rotačka byla v chodu!

Obrovská role se rychle odvíjela, papír zajížděl mezi válce.

Mašina rachotila a cvakala. Byl to děsný zvuk.

Lily si zakryla uši a pokračovala v cestě. Chtěla se podívat na první stránky časopisu, které se z té děsné mašiny hrnuly ven.

Když však přišla blíž a sklonila se, do obličeje jí stříklo něco horkého.

„Hej…!“ Přejela si prstem po tváři.

Podívala se, nechápala, co to může být.

Červená šmouha.

Červená barva? Odkdy se školní časopis tiskne červeně?

Přejela si prstem po tváři ještě jednou. A znovu se podívala na tu barvu. Ne, pochopila. To není barva. Krev!

48

X.

„Neeeee!“

Lily strašlivě křičela. Do obličeje jí stříkala horká rudá tekutina a odkapávala na tričko.

Odkud to bylo? Odkud? Z tiskového válce?

Polomrtvá hrůzou si začala otírat pusu do rukávu. Popošla ke stroji.

Ach, bože…

Mašina neběžela, jak si Lily předtím myslela. Tiskový válec byl ucpaný.

Ucpaný čím… čím?

„NEEEEE!“ Obrovskou strojovnou se rozlehl zděšený jekot.

Pod válcem byla hlava a ramena.

Grahamova hlava. Grahamova ramena.

„Grahame…!“ zachrčela. „Jsi živej? Proboha, jsi živej?“

Přiskočila k rotačce a popadla ho v pase. Zoufale ho táhla zpátky.

„Jsi živej? Grahame, jsi živej?“

Táhla, co jí síly stačily, táhla bezvládné, krví zbrocené tělo.

Ještě kousek, ještě kousek – ohromný tiskový válec se konečně pohnul.

Začal se pomalu otáčet nazpátek. Pomalu.

Tělo se sunulo ven.

Bylo slyšet praskání kostí.

Z rotačky se valila řeka jasně červené krve a slévala se na betonové podlaze v ohromné tratoliště, které Lily smáčelo boty a nohavice džínů.

S temným žuchnutím dopadlo na zem Grahamovo rozmačkané, 49

rozdrcené tělo. Nehybná, zakrvácená tvář upírala oči ke stropu.

Já… nemůžu… dejchat… zjistila Lily.

Já… se dusím… dusím… nemůžu dejchat…

Nohy se jí podlomily. Skácela se na podlahu.

Lily otevřela oči. Vedle ní stál Alex a zíral na rozdrcené tělo.

Držel ji za ramena a třásl s ní.

Pak začal křičet.

Za Alexem byli Scott a Julie. I oni křičeli hrůzou.

Vyškrábala se do sedu. Omdlela jsem, pochopila. Jak dlouho tu ležím?

Scott utíkal zavolat policii. Julie klečela vedle svého mrtvého bratrance a brečela.

„Jak se to stalo?“ mumlal Alex. „Jak? Jak se do tý mašiny dostal?“

Podíval se na Lily. „A jak to, že máš na sobě jeho krev?“

Lily k němu zvedla oči. Zoufale hledala slova.

Co to má všechno znamenat? ptala se sama sebe. Nejdřív prof.

Reiner a teď Graham! Jak to, že najednou umírají lidé. A ona je vždycky u toho! A sama!

Co to má znamenat?

„Nebudeš jíst?“ zeptala se máma druhý den u snídaně.

Lily zavrtěla hlavou. Byla pořád ještě v šoku. Ten Grahamův mrtvý obličej! Ten příšerný pohled na jeho rozdrcené tělo! Celou noc ji to strašilo.

„Alespoň trošičku,“ hučela do ní paní Bancroftová. „Po té hrůze, co jsi zažila, musíš něco zakousnout. Potřebuješ to, zlato. Musíš mít sílu.“

Lily nabrala z misky ovesné vločky s mlékem a medem a přinutila se spolknout několik lžiček. Pak venku uslyšela Alexův auťák.

„Musím letět, mami,“ řekla. Vstala od stolu a hodila nedojedenou misku do dřezu. „Zatím čau.“

Než máma stačila něco říct, dala jí rychle pusu na tvář, popadla batůžek a vyběhla z domu.

„Čau,“ pozdravil jí Alex, když zajela na přední sedadlo. Natáhl se k ní a dlouze ji objal. „Jak ti je?“

„Všelijak,“ odpověděla trpce. „A co ty?“

50

Alex byl neobyčejně bledý, pod očima měl tmavé kruhy, asi se taky pořádně nevyspal.

„Ujde to,“ zamumlala.

Cestou do školy měla Lily zavřené oči, jako by chtěla dospat, ale jenom relaxovala. Pořád musela myslet na tu hrůzu, kterou zažila v tiskárně. Hrdlo se jí svíralo.

Jak se Graham do té mašiny dostal?

Byla to nešťastná náhoda? Podle policie zřejmě ano.

Ale co když ho tam někdo strčil?

Vtom si vzpomněla na to včerejší oznámení o čtvrtletních studijních výsledcích ve škole a hrdlo se jí sevřelo ještě víc.

Byla tak nešťastná, tak naštvaná. Přece říkala, že by Grahama nejradši zabila:

Je to moje vina, řekla si. Kdybych si nepřála Grahamovu smrt…

Zaštkala a Alex se k ní otočil. Vzal ji za ruku.

„Můžu za to já,“ řekla Lily. „Běsnila jsem kvůli tý debilní známce ze socárny a teď je Graham mrtvej.“

Alex zavrtěl hlavou a řekl: „Lily, neplácej nesmysly. Nemáš s tím nic společnýho. Poldové říkali, že se k tý mašině nějak nešťastně přimotal. I když jsi ho neměla zrovna v lásce…“ Hlas se mu vytratil.

Upřela na Alexe uslzené oči. Viděla, že ji jenom konejší. Cítila v jeho hlase zrnko pochybnosti.

Alex najednou prudce zatroubil. Lily se úplně lekla. Do cesty se jim nacpal auťák plný kluků a holek.

„Hej! Zbláznili jste se, nebo co? Idioti!“ křičel na ně.

Lily je poznala. Čtvrťáci. Grahamovi kamarádi.

Jeden z nich ukázal na Lily a Alexe. Ostatní se otočili a civěli na ně ze zadního okénka.

Lily sklonila hlavu. Ty kluci a holky si určitě myslej, že jsem zavinila jeho smrt, řekla si a po zádech jí přeběhl mráz.

Určitě si myslej, že jsem Grahama zabila, abych se dostala na první místo, abych byla premiantka. A bude si to myslet každej, až se po škole roznese, že jsem u toho byla sama. Nikdo jinej.

Jako u prof. Reinera…

Zbytek cesty byla na předním sedadle schoulená a neřekla už ani slovo. Před školou dala Alexovi rychlou pusu, řekla čau a odklusala 51

do třídy.

Když letěla chodbou kolem sborovny, sekla očima po čtvrtletním přehledu. Hlavou se jí mihla šílená myšlenka: Jsem jednička. Budu premiantka!

Jindy by se z toho zbláznila radostí. Teď cítila prázdnotu a otupující strach.

Obloha měla pochmurnou šedou barvu. Lehce pršelo. Lily kráčela po schodech ke kostelu z červených cihel, kde se konal Grahamův pohřeb.

Chladný vítr jí profukoval tmavý baloňák. Pevně si ho přitáhla k tělu a vběhla dovnitř.

Kaple, kde se truchlící zapisovali do kondolenční knihy, byla nasáklá těžkou, sladkou vůní květin. Lily se zařadila do fronty. V

postranním výklenku stála Juliina matka a další Grahamovi příbuzní.

Očí měli červené od pláče.

Když potom vešla do kostela, byly lavice skoro zaplněné. Sedla si vedle uličky k obézní ženě, kterou neznala. Rozhlédla se po známých tvářích. V lavicích seděli kluci a holky ze školy s vážnými výrazy v obličejích. Některé holky měly kapesníčky a brečely.

Vpředu stála dlouhá bílá rakev obložená žlutými a bílými květinami. Lily na ni civěla, až se jí rozmazala v slzách. Pořád si říkala, že není možné, aby byl Graham mrtvý – byl to spíš sen než strašná pravda.

Varhaník spustil smuteční pochod. Přišel kněz. Po krátké modlitbě se rozhovořil o všudypřítomné smrti a o tragédii toho, když člověk odejde ze života mladý, na počátku své cesty.

Potom byli truchlící vyzváni, aby se s nebožtíkem rozloučili.

Jeden za druhým vstávali a pomalým krokem obcházeli rakev a zase vraceli do lavic.

Lily měla co dělat, aby se vysoukala na nohy. Kolena se jí podlamovala, měla pocit, že upadne. Držela se za obézní ženou a dalšími lidmi, kteří se řadili v uličce a pomalu postupovali k rakvi.

Nohy se jí podlamovaly čím dál tím víc.

Odpusť mi, Grahame, mluvila k němu v duchu. Je mi to líto. Fakt je, že jsem tě neměla ráda. Ale nikdy, nikdy, nikdy jsem nechtěla, aby se ti stalo něco takovýho.

52

Obézní žena se u rakve zastavila, sklopila hlavu, zamumlala několik slov a pokračovala dál.

Pak k rakvi přistoupila Lily.

Vtom zaslechla ostrý, praskavý zvuk.

Víko rakve se pohnulo a začalo se zvedat.

„Ne!“ vydechla a odskočila.

Rakev se úplně otevřela.

Na bílé saténové podušce leželo Grahamovo ztuhlé, bledé tělo oblečené v černých šatech.

Hlava byla silně nalíčená. Tváře měly jasnou růžovou barvu.

Ostatní pokožka měla nelidský, nazelenalý odstín. Jedno oko bylo do důlku zapadlé víc než druhé.

Lily byla v šoku. Graham se začal pomalu, velice pomalu zvedat.

Mrtvola temně zachrčela a namířila na Lily dlouhý, kostnatý prst.

Suché růžové rty se pootevřely. Stehy, kterými byla ústa sešitá, popraskaly.

Zažloutlé oční bulvy se obrátily v sloup. „To je ona!“ zachrčela mrtvola. „Tahle je to!“

53

XI.

Lily se nemohla pohnout. Nemohla ani křičet.

Rty se mrtvole zase zavřely. Ale pořád na ni mířila žalujícím prstem.

Lily s hrůzou přihlížela, jak se obličej mění. Grahamovy rysy se začaly vytrácet, tuhnout. Tělo pomalu ulehlo zpátky na podušku.

Lily zabořila hlavu do dlaní. Když znovu zvedla oči, rakev byla zavřená.

Zamrkala. Jednou. Dvakrát.

Pak jí došlo, že se rakev vůbec neotevřela, že ta hrůzostrašná scéna byla výplodem její rozbouřené fantazie.

Celá zničená se odpotácela zpátky do lavice. Zbytek smutečního obřadu se před ní odehrál jako v mlze. Nic nevnímala.

Proč se kvůli Grahamovi cejtím tak provinile? ptala se sama sebe.

Je fakt, že jsem chtěla bejt jednička z celýho ročníku, ale nikdy jsem mu nepřála nic špatnýho.

Nebo ano?

Po pohřbu byli smuteční hosté pozvaní do domu Juliiných rodičů na malé občerstvení. Lily se před Grahamovými příbuznými a přáteli cítila úplně děsně, ale musela tam jet. Julie přece byla její nejlepší kamarádka.

Lily si povzdychla. Před pár lety zavraždili Julii bráchu. A teď chudinka Julie přišla i o bratrance.

Když s Alexem vylezli auťáku, Julie stála se svými a Grahamovými rodiči ve dveřích a vítala smuteční hosty. Julie a Grahamova máma si držely v rukou kapesníčky a otíraly si oči.

Lily Grahamovy rodiče objala a řekla něco jako, že je to strašné.

54

Pak se vydala za svými spolužáky. Když šla kolem Julie, zamumlala:

„Je to strašný, Julie.“

Julie vyloudila rychlý, dojatý úsměv a hned se zase otočila jinam.

Lily se zapotácela, jako by dostala facku. Proč je ke mně tak chladná? Že by mě i ona obviňovala? To snad ne?!

Přešla k tabuli, kde se podávalo pití. Nejradši by se sebrala a utekla domů, aby se nemusela dívat na ty cizí lidi, kteří ji všichni určitě úplně děsně obviňovali z Grahamovy smrti.

Vtom se před ní objevil Scott. „Čau, Lily.“

„Ach, ahoj, Scotte,“ vyhrkla šťastná, že konečně vidí přátelskou tvář.

„Myslím, že to Julii pěkně vzalo,“ řekl Scott smutně.

Lily si ho zkoumavě prohlížela. Jestlipak si všiml, jak ji Julie chladně uvítala?

„Kdo… kdo je tam?“ zavolala nesměle.

Znovu padla na postel a schoulila se ustrašeně do rohu. „Kdo je tam?“ opakovala.

Žádná odpověď.

Pak se ve dveřích objevila známá postava.

„Scotte!“ vykřikla Lily a děsně se jí ulevilo. „Tys mě vylekal k smrti! Proč jsi nezaklepal?“

„Klepal jsem,“ odpověděl. „Ale žádná uvítací delegace se nedostavila. Dveře byly pootevřený, tak jsem sem vlezl.“ Přimhouřil oči a pozorně se na Lily zadíval. „Co je s tebou, Lily? U Julie ses splašila a najednou jsi byla pryč.“

„Už je to trochu lepší,“ odpověděla. Vstala z postele. „Víš, je to od tebe hezký, že ses na mě přišel podívat.“

„Bál jsem se o tebe,“ řekl Scott.

Alex má o Scottovi pravdu, napadlo ji najednou. Scott by byl určitě radši, kdybysme byli něco víc než jenom kamarádi.

Uvědomila si, že ji to těší. Teď ze všeho nejvíc potřebovala, aby se k ní lidi chovali dobře, místo aby jí dávali najevo, že ji podezřívají z Grahamovy smrti.

„Já… prostě se to nedalo vydržet. Teda u Julie… chci říct,“

vykoktala.

Scott přešel ke zdi, sklonil se a zvedl něco z podlahy. Pak se vrátil 55

zpátky k Lily. Tvářil se nechápavě.

„Tohle jsou Grahamovy brejle,“ řekl a upřel na ni tvrdý pohled.

„Já nevím, jak…“ začala.

„Nedělej si starosti, Lily,“ přerušil ji. „Bude to naše tajemství.“

„Ale, Scotte, ty mi nerozumíš,“ ohradila se. „Já prostě…“

Otevřela ji a zašátrala po kapesníčku, aby si utřela oči.

Nahmatala uvnitř drobný, tvrdý předmět. Co to je? pomyslela si.

Neměla ponětí, že by předtím něco takového do tašky dávala.

Vyklepala obsah kabelky a vytřeštila oči na věcičku, která se objevila na posteli.

Na bílém povlečení ležely černé, sluneční brýle s kostěnou obroučkou.

Grahamovy brýle.

Brýle, které měl na očích, když ho viděla naposled.

56

XII.

S šíleným řevem mrštila brýlemi proti zdi. Jak se jí mohly dostat do kabelky? Kdo jí je tam dal? A proč?

Třásla se po celém těle.

Někdo si ze mě pěkně hnusně vystřelil, řekla si.

Bum!

Lily se lekla a vyskočila z postele. Pak si uvědomila, že bouchly hlavní dveře. Byli máma s tátou doma? Ne. Táta se měl vrátit z práce až za několik hodin. A máma byla na odpoledne objednaná, k doktorovi.

Zamkla jsem vůbec dveře? zeptala se sama sebe. Vyběhla nahoru takovou rychlostí a byla z toho pohřbu tak rozrušená, že nevěděla, co kde udělala, nebo neudělala.

Zuřivě naslouchala.

Kroky.

Dunění podrážek. Někdo kráčel po schodech. Krok za krokem.

„Kdo… kdo je tam?“ zavolala nesměle.

Znovu padla na postel a schoulila se ustrašeně do rohu. „Kdo je tam?“ opakovala.

Žádná odpověď.

Pak se ve dveřích objevila známá postava.

„Scotte!“ vykřikla Lily a děsně se jí ulevilo. „Tys mě vylekal k smrti! Proč jsi nezaklepal?“

„Klepal jsem,“ odpověděl. „Ale žádná uvítací delegace se nedostavila. Dveře byly pootevřený, tak jsem sem vlezl.“ Přimhouřil oči a pozorně se na Lily zadíval. „Co je s tebou, Lily? U Julie ses splašila a najednou jsi byla pryč.“

57

„Už je to trochu lepší,“ odpověděla. Vstala z postele. „Víš, je to od tebe hezký, že ses na mě přišel podívat.“

„Bál jsem se o tebe,“ řekl Scott.

Alex má o Scottovi pravdu, napadlo ji najednou. Scott by byl určitě radši, kdybysme byli něco víc než jenom kamarádi.

Uvědomila si, že ji to těší. Teď ze všeho nejvíc potřebovala, aby se k ní lidi chovali dobře, místo aby jí dávali najevo, že ji podezřívají z Grahamovy smrti.

„Já… prostě se to nedalo vydržet. Teda u Julie… chci říct,“

vykoktala.

Scott přešel ke zdi, sklonil se a zvedl něco z podlahy. Pak se vrátil zpátky k Lily. Tvářil se nechápavě.

„Tohle jsou Grahamovy brejle,“ řekl a upřel na ni tvrdý pohled.

„Já nevím, jak…“ začala.

„Nedělej si starosti, Lily,“ přerušil ji. „Bude to naše tajemství.“

„Ale, Scotte, ty mi nerozumíš,“ ohradila se. „Já prostě nevím, jak jsem k nim přišla. Našla jsem je v kabelce. Ale nedala jsem je tam.

Musíš mi věřit.“

„Uklidni se, Lily.“ Díval se jí do očí a poklepával si Grahamovými brýlemi o dlaň.

„Musíš mi věřit, Scotte!“ opakovala zoufalým hlasem. „Já jsem si je tam nedala!“

„To vím,“ usmál se Scott.

Pomalu se k ní přibližoval, nespouštěl z ní oči. „Vím, kdo ti ty brejle dal do kabelky,“ zašeptal. „Já.“

58

XIII.

„Cože? Ty… co?“ vykřikla Lily v šoku. „Chceš říct, že tys dal ty brejle do mý kabelky? Co mi to vykládáš, Scotte?“

Scott konečně sklopil zrak. Přiblížil se k ní ještě víc. „Říkám, co slyšíš,“ pronesl mile. „Strčil jsem ty brejle do tvý kabelky, Lily. U

Julie. Chtěl jsem, abys je našla.“

Lily padla po zádech na postel, hlava se jí zatočila. Co to Scott povídal? Proč by to, proboha, dělal?

„Ale kde jsi k nim přišel?“ zeptala se ho. „Proč jsi chtěl, abych je našla?“

„Abys viděla, co jsem udělal,“ odpověděl. „Aby ti konečně došlo, co všechno kvůli tobě dělám.“

Lily se zachvěla. Po zádech jí přeběhl mráz. „Co jsi udělal?“

zeptala se. Hlas se jí třásl. „Co děláš kvůli mně?“

Scott protáhl obličej. Nešťastně pokýval hlavou. „Myslel jsem, že to víš,“ řekl a plácl si brýlemi o dlaň.

„Udělal jsem přesně, co jsi chtěla. Zabil jsem kvůli tobě Grahama.“

„Ale neeeeee!“ zaúpěla Lily.

„Ale ano!“ opravil ji. „Zabil jsem ho. Šlo to hladce, fakt. Napadlo mě to po tom neštěstí s Reinerem. Zabít ho tak, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. Jak jednoduchý, co říkáš?“

„Scotte, ty vůbec nevíš, co to plácáš!“ vyhrkla Lily rozechvělým hlasem.

„Ale vím.“ Scott se nadýmal pýchou, „Když se Reiner zabil, začal jsem přemejšlet. Byla jsi na nejlepší cestě stát se jedničkou z celýho ročníku.“

59

Začal po pokoji přecházet, brýle na dlani.

„Ohrožoval tě jedině Graham. Byl to normální magor. Pořád musel bejt před tebou. A tak jsem mu ten večer řekl, že se sejdeme v devět u nich v tiskárně, protože jsem věděl, že faktor v devět odchází na večeři.“

„A pak…“ zeptala se Lily.

„Když Graham přišel, řekl jsem mu, že blbne rotačka. Řekl jsem mu, že se asi ucpala. A když se nad ní sklonil, šoupnul jsem ho tam a bylo to.“

„Ne – proboha, ne!“ vyjekla Lily.

„Každou chvíli dojde k neštěstí, Lily. Například ty, vzpomeň si –

jak na tebe spadly ty role a málem tě zabily! Proč by lidi neměli uvěřit, že i Grahama postihlo něco podobnýho? Měl prostě smůlu, co říkáš?“

„Dost!“ zařvala. Nechtěla už nic slyšet. Zacpala si uši, aby nevnímala jeho hlas.

„Poslouchej mě!“ křičel Scott. Popadl ji za zápěstí a stálil jí ruce z hlavy. „Nezacpávej si uši, když s tebou mluvím! Chtěla jsi, aby ti šel z Graham z cesty jako nikdo jinej! To musíš uznat!“

Když Lily neodpovídala, dodal klidnějším hlasem: „Udělal jsem to pro tebe, Lily.“

S odporem k němu zvedla uslzený oči. Scott zabil Grahama! A zabil ho kvůli ní. Bylo to šílené!

„Pořád jsem přemejšlel, jak ti to dát najevo,“ pokračoval. Držel ji za ruce. „Pak mě napadlo strčit ti do kabelky ty brejle. Myslel jsem, že mi budeš vděčná, až poznáš, jak jsem se pro tebe obětoval.“

„Vděčná?“ opakovala otupěle.

„Ano,“ vyhrkl Scott. „Nikdy nikdo pro tebe neudělal víc. Nikomu na tobě nezáleží tak jako mně.“

Lily se zachvěla. „Jak tě mohlo napadnout, že bych chtěla, aby byl Graham mrtvej? Jak sis vůbec mohl něco takovýho myslet?“

„To je jednoduchý,“ odpověděl. „Celá škola věděla, že Graham je tvůj největší soupeř. A kromě toho jsem poznal, po čem opravdu toužíš, když jsme si povídali v telefonu.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Lily. „My dva jsme si nikdy v telefonu nepovídali.“

60

„A co ty hovory v noci?“

Lily se zastavil dech. „To jsi byl ty? To ty máš na svědomí ten hnus?“

„Hrozně jsem toužil slyšet tvůj hlas,“ přiznal se Scott a zrudl.

„Věděl jsem, že budeš vzhůru, že se dlouho do noci učíš. Vždycky ses učila do padnutí. I když jsi o tom nemluvila, věděl jsem, jak hrozně ti je. Kvůli Grahamovi.“

„Ale do toho ti přece vůbec nic není,“ vyštěkla Lily. „To bylo mezi mnou a Grahamem.“

„Neposloucháš, co ti říkám?“ rozkřikl se Scott. „Udělal jsem to pro tebe! Protože chci, abys byla šťastná. Protože mi na tobě strašně záleží, Lily.“ Zuřivě dýchal, byl brunátný v obličeji, oči se mu divoce leskly. Byl jako nepříčetný.

„Protože… protože tě miluju, Lily!“ vyhrkl.

Lily se zvedl žaludek. Scott ji miluje! A kvůli tomu musel zabít Grahama?

„Vždycky jsem tě miloval,“ křičel jako šílený. „Už od základky.

Vždycky mi na tobě záleželo. Jenom na tobě. Na nikom jiným.“

„Od základky?“ opakovala Lily. „A jak to, žes mi to nikdy neřekl?“

„Nedokázal jsem to. Neměl jsem odvahu,“ řekl Scott. „Vždycky jsi měla nějakýho kluka. Těch posledních pár měsíců jsem děsně žárlil na Alexe. No nic, už je to za náma.“

On je blázen! pomyslela si Lily, jak ho sledovala. Úplně mu přeskočilo.

Musím zavolat policii, rozhodla se. Musím něco vymyslet, rozptýlit nějak jeho pozornost a zavolat.

„To mě mrzí, Scotte. Nikdy by mě nenapadlo, že ke mně něco cejtíš,“ pronesla opatrně. Přemýšlela.

„Celý ty roky… čekal jsem jenom na správnej moment, abych ti to řekl,“ pokračoval. „A teď je to venku. Jsem tak šťastnej. Protože teď už budeme spolu. Jenom my dva.“

Lily měla co dělat, aby nepadla do mdlob. „Jsem fakt ráda, žes mi tohle všechno řekl.“ Zvedla se. Udělala krok. Celá se chvěla.

Scott se zarazil. „Kam jdeš?“ zeptal se podezřívavě.

„Já… já, já musím na moment dolů,“ odpověděla. „Musím se 61

napít. Mám ti přinést limču?“

„Půjdu s tebou,“ řekl. „Teď, když znáš pravdu, nemůžu připustit, abysme se rozdělili, dokonce ani na vteřinku.“

Vešli do kuchyně. Lily se nutila do úsměvů. Zuřivě přemýšlela, jak by se ho zbavila.

Sáhla do lednice a vyndala dvě coly. „Chytej,“ řekla a hodila mu je do rukou. „Otevři je, já skočím do jídelny pro skleničky.“

Ani nepočkala, co na to řekne, a už letěla do jídelny a z jídelny do obýváku, kde byl k telefon. Ruka se jí děsně třásla, měla co dělat, aby namačkala 911. Stihla jenom první dvě čísla.

Než se jí podařilo stisknout třetí, Scott byl u ní a popadl ji za ruku.

„Co to děláš, Lily?“ obořil se na ni. Oči mu planuly zlostí.

„Já… jenom si chci zavolat,“ vykoktala.

„Snad ne na policii, že ne?“

„Ne, já…“

„Nelži, Lily!“ vyštěkl. „Uvědom si, že tě znám líp než tvoje vlastní máma. Poznám, kdy mi lžeš. Ty v naší lásku nevěříš, viď?“

„Já… já…“

Odtáhl ji od telefonu a otočil ji k sobě, aby mu viděla do očí. „Já vím, přišlo to všechno tak rychle.

Ještě sis to nestačila srovnat v hlavě. Ale srovnáš si to, uvidíš.“

A přitiskl ji k sobě tak silně, že se jejich obličeje málem dotkly.

„Na to nesmíš ani pomyslet, Lily!“ zahučel. „Nemysli si, že mě práskneš, Lily. Pamatuj – kdo zabil jednou, zabije i podruhy!“

62

XIV.

Lily vykulila oči. Zachvátila ji hrůza.

Nikdy před ním neuteču, pomyslela si.

Odtáhl ji zpátky do kuchyně a strčil jí do ruky colu.

„Klídek, Lily,“ řekl.

„Napij se. Uklidni se. Ode dneška je všechno jinak, je ti to jasný?“

Přikývla. Všechno se opravdu změnilo. Je jí život už nikdy nebude jako doposud.

„ N o , t a kže jsem ti vysvětlil, proč jsem zabil Grahama,“

pokračoval Scott věcným tónem. „Bylo to kvůli tobě. Udělal jsem to, protože jsi to po mně žádala – i když bys to nikdy nepřiznala.“

„O nic takovýho jsem tě nežádala!“ zaječela na něj.

„Ach, já to vím líp,“ pokračoval Scott a smál se.

„Vím o tobě všechno. Vím i to, co si myslíš. Zrovna teď přemejšlíš, jak zavolat policii, nemám pravdu?“

Lily neodpověděla. Hleděla na Scotta, na ty divoké oči, na jeho šílený výraz.

„Chceš zavolat policii,“ řekl. „Já vím, že chceš. Ale na to zapomeň. Zapomeň na to, že bys mě mohla prásknout. Protože když to uděláš – tak je konec.“

„Co tím chceš říct?“ uniklo jí ze sevřeného hrdla.

„Přemejšlej o tom,“ odsekl. Napil se coly. „Jestli někomu něco řekneš, já zase řeknu, že to byl tvůj nápad. Řeknu, že jsme to připravili my dva spolu.“

„To neuděláš!“ vykřikla Lily.

„Co by mi zbejvalo?“ ušklíbl se Scott. „A každej by mi uvěřil. Je tu přece motiv. Odstranit Grahama znamená, že budeš jednička z 63

celýho ročníku. A kromě toho si stejně každej myslí, že máš na svědomí Reinera.“

„Scotte, tohle přece nemůžeš myslet vážně!“ vydechla. „Takovej nesmysl nemůže nikoho ani napadnout – studentka vraždící učitele a spolužáky jenom proto, aby byla premiantka závěrečnýho ročníku!“

Scott pokrčil rameny. „Obě těla jsi našla ty. No, to je opravdu pozoruhodná shoda okolností, nemyslíš?“

Odmlčel se, aby dal svým slovům, jak se patří vyznít. „A taky můžu dosvědčit, že jsem u tebe v pokoji našel Grahamovy brejle.“

„Ne!“ ječela Lily. „Já je schovám. Já je zničím. Já je…“

„Na to zapomeň,“ řekl Scott. „Mám je já a nechám si je jako pojistku. Ale potřebuju vůbec nějakou pojistku, co myslíš? Ty přece nikomu nic neřekneš, viď, Lily?“

Přeběhl jí mráz po zádech. Jak by asi reagovali máma s tátou, kdy by to Scott rozbalil? Kdyby policii řekl, že Lily zavraždila Grahama?

Tátovi by to zlomilo srdce. A máma by se z těch následků mrtvice už nikdy nedostala. Něco takového by ji zničilo a možná i zabilo.

Ale vždyť jsi nevinná, říkal jí její vnitřní hlas. Nedovol mu, aby tě takhle vydíral!

Do toho se v ní ozval další naléhavý hlas: Být nevinná ještě nic neznamená, Lily. Lidi budou věřit Scottovi. Lidi jsou takoví. Rádi uvěří, že jsi zabila prof. Reinera i Grahama. Potřebuj ou viníka.

„Musím si to promyslet,“ zamumlala. Připadala si jako vygumovaná. Byla úplně mimo.

„Velmi správně,“ řekl Scott. „Chápu, že ti z toho není zrovna nejlíp. Ale pamatuj, Lily, udělal jsem to pro tvoje dobro. Udělal jsem to pro nás oba.“ Něžně ji pohladil po ruce.

Lily se odtáhla.

Dělalo se jí z jeho dotyku nevolno.

„Potřebuju čas, Scotte,“ řekla. „Prosím tě, teď mě nech a jdi. Chci bejt sama.“

„Dobře,“ řekl Scott klidně. „Půjdu – zatím. Ale nezapomeň, Lily.

Vděčíš mi… vděčíš mi za všechno.“

Vykročil k hlavním dveřím. Lily se za ním ani neohlédla.

Co mám dělat? Proboha, co mám dělat?

Seděla v kuchyni a civěla na hodiny nad sporákem, sledovala 64

vteřinovou ručičku, jak se pomalu a potichounku otáčí kolem ciferníku.

Co mám dělat? Co mám dělat?

Tahle otázka se jí bez přestání honila hlavou. Utekla hodina. Dvě.

A Lily nenacházela odpověď.

„Kdo mi poví, jak se jmenuje prezident Peru?“

Prof. Burrisová stála před tabulí a projížděla očima jednu lavici po druhé. „Nikdo?“ Zastavila se na Lily. „Co ty, Lily?“

„Já… ééé… já to nevím,“ vykoktala.

Burrisová se zamračila. „Lily? Opravdu to nevíš?“ zeptala se.

„Chceš říct, že ses neučila?“

„Ano, učila,“ odpověděla Lily. „Ale zapomněla jsem to.“

Burrisová přešla k další otázce a Lily upřela oči do lavice. Učila se v noci, po práci.

Jenže jí to vůbec nešlo. Škola jí najednou připadala bezvýznamná.

Měla v hlavě jiné věcí. Například Grahamovu vraždu. A Scottovo šílené přiznání. Cestou do třídy viděla Scotta na chodbě. Hnusně na ni zíral. A dokonce se i usmál.

Jako bysme měli společný tajemství.

Ať mě nechá na pokoji! Lily se cítila strašně.

Jenom ať mě nechá na pokoji!

Věděla však, že to Scott nikdy neudělá. Nikdy.

Pokud –

Pokud…

Pokud ona neudělá něco s ním.

65

XV.

Když se Lily po vyučování dostavila na schůzku redakce školního časopisu, byl tam jenom Scott. Ostatní ještě nedorazili.

Dělala všechno pro to, aby se na něj nemusela dívat. Posadila se co nejdál, k oknu.

„Proč si nesedneš blíž, Lily?“ zeptal se škodolibě. „Takhle z dálky tě sotva uslyším.“

„Potřebuju vzduch,“ odsekla. Vstala a otevřela okno. Než Scott stačil něco dodat, přihasil si to Alex a hned za ním Julie.

„Čau, lidi,“ řekl Alex. „Doufám, že se to moc neprotáhne. Mám dneska ještě tisíc jinejch věcí.“

„Já taky,“ řekla Julie. Lily na ni upřela zrak. Bylo to od Grahamova pohřbu poprvé, co se s ní viděla. Jejich oči se na okamžik střetly, pak se Julie od Lily odvrátila.

„Musíme probrat náměty pro příští číslo,“ řekl Scott.

„Bude to poslední číslo v tomhle školním roce. Myslím, že bysme tam měli mít něco hezkýho o Grahamovi.“

„Perfektní nápad!“ Julie se úplně rozzářila a dokonce zatleskala.

„Já si to taky myslím,“ přidal se Alex. „Možná by to mohla bejt básnička.“

„Lily?“ Scott se jí zadíval do očí. „Co říkáš? Jak se ti zamlouvá nápad zasvětit to číslo Grahamově památce?“

Lily se zúžily oči. Jak může bejt tak hnusnej? Tak otrlej?

pomyslela si hořce. Kde bere ty nervy, že z tý svý vrahounský huby klidně vypustí takovýhle slova?

Zavraždil Grahama. Zavraždil ho. A teď klidně řekne, že časopis zasvětíme jeho památce.

66

„Jsem pro,“ zamumlala.

Scott se spokojeně usmál. „No, tak na tom hlavním jsme se shodli.

Navrhuju, aby každej z nás přinesl něco o Grahamovi. Já o něm napíšu úvodník.“

Lily byla znechucená. Ale kvůli Scottovi musela předstírat, že je nadšená. Bude muset napsat něco o Grahamovi. Vzdát mu poctu.

Pochopila, že si s ní hraje jako kočka s myší.

Scott se rozhovořil o dalších redakčních záležitostech, ale Lily ho nevnímala.

„Dobrá,“ řekl po několika minutách. „To je pro dnešek všechno.

Lily, mohla by ses, prosím tě, ještě chviličku zdržet? Musím s tebou něco probrat.“

„Sorry,“ řekla. „Slíbila jsem strejdovi, že dneska přijdu dřív.“

Scott byl naštvanej. Bylo to na něm vidět. Ale před ostatními to nemohl dát najevo.

„Pojď, Lily,“ oslovila ji nečekaně Julie. „Hodím tě do tý tvý práce. Mám pár věcí, o kterejch s tebou potřebuju mluvit.“

„Jasně. Dík, Julie,“ řekla Lily. Byla z té nabídky úplně vedle.

Sebrala knížky a vyšla s Julií na parkoviště.

„To bylo od Scotta hezký, že přišel s tím nápadem vzdát v našem časáku Grahamovi poctu,“ řekla Julie, když nastartovala. „Už se nemůžu dočkat, až to řeknu tetě.“

„Jo, bylo to fajn,“ pronesla Lily suše.

Julie po ní sekla očima a hned se zase soustředila na řízení, jak se ze studentského parkoviště vymotávala na Park drive. „Proč jsem s tebou chtěla mluvit?“ pokračovala, „Hlavně se ti chci omluvit.“

„Omluvit? Za co?“ zeptala se Lily.

„Vždyť víš. Nechovala jsem se k tobě v poslední době zrovna jako kamarádka,“ odpověděla. „Je to prostě… ty máš pořád tolik práce a když už máš volno, jsi pořád s Alexem.“ Julie pokrčila rameny. „Možná ti to bude připadat ujetý, ale já tak trochu žárlím, víš?“

Lily těžce polkla. Tak takhle je to! Julie je normálně naštvaná, že se s ní nebavím. Bože, já jsem to úplně převrátila!

Lily byla přesvědčená, že ji Julie z nějakého důvodu obviňuje z Grahamovy smrti.

67

„Ty se mi nemusíš omlouvat,“ řekla jí. „Já vím, že jsem pořád zalezlá. Těžko můžu někam chodit, když po škole prodávám a vůbec dělám tisíc dalších věcí.“

Zavrtěla hlavou. „Víš, myslím, že Alex už mě má taky plný zuby.“

Julie chvíli mlčela a pak řekla: „To není všechno, co jsem ti chtěla říct.“

Lily se na předním sedadle otočila a upřela na ni oči.

„Od tý doby… od tý doby, co jsme našli Grahama,“ pokračovala Julie, „Nemůžu spát ani jíst. Pořád na to musím myslet. Pořád to probírám kolem a kolem.“ Brada se jí třásla. Dívala se před sebe, na cestu.

„Já taky,“ řekla Lily.

Julie se zhluboka nadechla, „Myslím, že jsem přišla na to, co se Grahamovi opravdu stalo. Víš… podle mě byl zavražděnej.“

„Cože?“ vyhrkla Lily.

„Jo, policie a koroner si myslej, že to byla nehoda,“ řekla Julie.

„Ale já to neberu. Grahamův táta má polygrafickou firmu. Graham se od malička motal kolem rotaček. Něco takovýho by se mu v životě nemohlo stát.“

„Každýmu se může přihodit neštěstí,“ řekla Lily opatrně.

„Ale ne Grahamovi, to teda ne!“ rozohnila se Julie. „Přece víš, jakej byl. Byl tak inteligentní. Všechno mu vycházelo. Vždycky věděl, co dělá.“

Lily se ušklíbla. „Hele, Julie, asi bys už měla přestat hltat ty detektivky. Pořád čteš o vraždách, až…“

„To snad není možný!“ přerušila ji Julie. „Byla jsem přesvědčená, že ty nejlíp pochopíš, proč si to myslím.

Nebo si myslíš…“ Zarazila se. „Ach, Lily, snad si nemyslíš, že tě podezřívám, že s tím máš něco společnýho, nebo tak, co říkáš?“

Lily ucítila, jak se jí do tváří hrne krev. „To víš… jasně že ne.

Proč bych si to měla myslet?“

Julie chtěla něco říct, ale zarazila se. Musela zpomalit a zastavit na červenou. Pak teprve pokračovala: „Protože… víš… víš, co se říká. Lidi si myslej, že je divný, když jsi našla oba… teda Reinera i Grahama. Já ovšem tyhle řeči neposlouchám.“

68

Lily pokrčila rameny. „Vím, co se o mně povídá. A dělám, co můžu, abych ty řeči taky neposlouchala.“ Povzdychla si. „No, kdo teda myslíš, že tvýho bratrance zavraždil?“

„Nevím to určitě,“ odpověděla Julie, „ale mám jednu teorii.“

Lily ani nedýchala, čekala, co z Julie vyleze. „S vraždou mýho bráchy už nikdo nic neudělá. Tentokrát to ale bude jinak. Najdu toho vraha, co zavraždil mýho bratrance – i kdybych na to sama měla doplatit životem.“

Když se Lily v noci chystala do postele, přemýšlela o tom, co jí Julie řekla.

Jestli se opravdu chystá pátrat po vrahovi, co z toho vyplývá? Co když zjistí, že to byl Scott?

Lily ani nechtěla domýšlet, co všechno by ze Scotta vypadlo, kdyby ho Julie označila za vraha.

Z chmurných myšlenek ji vyrušilo zazvonění telefonu.

„Haló?“ řekla opatrně.

„Lily, to jsem já.“

„Ahoj.“

„Nejsi moc ráda, že mě slyšíš, co?“

„Co chceš?“

„No no, takhle se mluví s člověkem, kterej se o tebe tak hezky stará?“ pokáral jí. „Myslel jsem, že už víš, Lily. Myslel jsem, že jsi už pochopila, že jsme si souzený – že spolu budeme navždy.“

„Ano,“ řekla Lily. Snažila se, aby to znělo upřímně.

Byla přesvědčená, že nemůže dělat nic jiného, než hrát na Scotta, že je na jeho straně – alespoň do té doby, než vymyslí něco, jak se z té jeho pasti vyvléknout.

„Hele, myslím, že by nebylo správný, abychom spolu moc mluvili, nebo se ukazovali před lidma,“ pokračovala. „Lidi by nás mohli začít podezírat. Fakt je, že to ještě není tak dlouho, co se Grahamovo tělo…“

„To je nejpitomější vejmluva, jakou jsem kdy slyšel,“ přerušil ji Scott. „Tak se mi zdá, že mě chceš odpálit, co?“

„Jenom se snažím bejt opatrná,“ šeptala do telefonu a sekala očima po dveřích svého pokoje. „A taky je tu Alex. Nemůžu se s ním přestat scházet.“

69

„Nevím proč,“ řekl Scott.

„Protože… protože už spolu cho… chodíme půl roku,“ vykoktala Lily. „Dobře mě zná, Scotte. Když se najednou začnu chovat jinak, pozná, že se něco děje. Bude mu to podezřelý.“

„Tak jako já tě Alex nezná,“ pokračoval Scott. „Okamžitě se s ním musíš rozejít, Lily. Chci, abys byla jenom moje.“

„Časem jasně,“ řekla opatrně. „Teď je ještě brzo.“

„Hele, já jsem dost trpělivej,“ ušklíbl se, „ale už mě ta trpělivost začíná přecházet.“

„Musíme bejt opatrný,“ řekla. „Některý lidi maj všelijaký podezření.“

„Například kdo?“

„Například Julie,“ prozradila Lily nechtěně. „Je přesvědčená, že Graham byl zavražděnej.“

„Fakt?“ zeptal se klidně. „Tak ať je. Stejně nemůže nic dělat.“

„Nebuď si tak jistej,“ řekla Lily. „Ona není pitomá. A řekla mi, že na tom bude pracovat, dokud nezjistí, kdo to udělal.“

„To říkala?“ Scott se odmlčel. Když promluvil znovu, měl v hlase Výhružný tón. „V tom případě jí asi budu muset zavolat.“

Lily zachvátila panika. „Co tím myslíš?“ vyhrkla rozechvělým hlasem.

„Že jí zavolám, abych zjistil, co se jí skutečně honí hlavou.

Zeptám se, koho z tý vraždy podezřívá.“

„A co když…“ Lily sotva dýchala. „Co když řekne, že si myslí, žes to byl ty?“

V telefonu bylo chvíli ticho. Když Scott znovu promluvil, skoro šeptal. „Pak to asi budu muset rozbalit,“ řekl. „Asi jí budu muset říct, že to byl tvůj nápad.“

„Ne!“ Lily vykřikla hrůzou. „To nesmíš!“

„Budu muset,“ opakoval Scott. Mluvil tak tichounce, že měla co dělat, aby ho slyšela.

„Koneckonců, už takhle dost riskuju. A jenom kvůli tobě. Udělal jsem to, abys pochopila, že my dva patříme k sobě, Lily. Když mě nechceš brát vážně, tak co jinýho mi zbejvá?“

„Ale, Scotte…“

„Jedeme v tom spolu, Lily. Ty a já. Jsme v tom spolu – navždy.“

70

XVI.

Lily si bezmyšlenkovitě projela kartáčem vlasy. Bylo jí úplně jedno, jak vypadá.

Jak je možný, že sebou nechám takhle manipulovat? ptala se sama sebe.

Jenže co mohla dělat? Byla sobota večer. Slíbila Scottovi, že s ním vyrazí. Třeba jí po tom rande dá na chvíli pokoj.

Nejtěžší bylo přesvědčit ho, aby souhlasil, že se sejdou na druhým konci města, aby měla jistotu, že se Alex nic nedoví. Alex bydlel hned vedle, nebylo možné, aby pro ni Scott přijel až před barák.

Před odchodem nakoukla do obýváku a řekla: „Dobrou noc, tati.“

„Dobrou, Lily.“ Usmál se na ni. „Vyrážíš s Alexem?“

„Ach, ne,“ odpověděla. „Jenom… teda… s kamarádem ze školy.“

„No, tak si to užij. Jsem rád, že konečně vypadneš někam za zábavou.“

„Dík,“ zamumlala.

Radši bych se učila, pomyslela si, když vyšla ze dveří.

Jakmile došla na roh Old Milí road, spatřila před sebou na chodníku známou postavu. Myslela, že se na místě propadne.

Alex!

„Lily… čaaaau!“ zahalekal na ni. Byl stejně překvapený jako ona.

„Ahoj, Alexi,“ odpověděla. Snažila se v sobě potlačit paniku.

„Co tu děláš? Přece jsi říkala, že se budeš celou noc učit.“

„Ach, teda…“ Zuřivě přemejšlela. „Já se učím. Jdu do knihovny.

Potřebuju si vyhledat nějaký věci na… to… na socárnu“

„Budu mít mámin auťák. Co kdybych na tebe počkal a až skončíš, zajedeme někam na pizzu nebo tak něco?“

71

„Já bych strašně ráda, Alexi,“ řekla. „Fakt že jo. Jenže jsem tátovi slíbila, že z knihovny pofrčím hned domů. Víš, jak na tom je.“

„Jo,“ zavrčel Alex.

Lily zvedla ruku a položila mu ji na rameno. „Jsi hodnej. Dík.“

„Jo, no jo, dobrý, tak jindy,“ zahuhlal a vykročil k domovu.

Lily se za ním chvíli dívala a pak si povzdychla. Byl naštvanej, jasně to na něm viděla. Jenže, co mohla dělat? Otráveně pokračovala v cestě.

Scott na ni čekal u autobusu před nákupním střediskem. „Vypadáš skvěle,“ usmál se.

„Dík,“ řekla a taky nahodila úsměv.

„Nemůžu uvěřit, že my dva fakt máme rande,“ pronesl Scott nadšeně. Vzal ji za ruku. Dlaň měl horkou a vlhkou.

„Tak kam půjdem?“ zeptal se a přitiskl se k ní. „Co do kina? A pak si třeba zajdem na něco k jídlu.“

Jak neobvyklé! ušklíbla se Lily v duchu.

Navrhl dva filmy, které dávaly v Sixplexu na Division street.

„Ty jsem oba viděla,“ řekla rychle. „Fakt je, že bych děsně chtěla vidět ten novej film s Winonou Ryderovou. Víš, kterej myslím? Ten zamilovanej.“

„Co?“ vyjevil se Scott. „A kde ho hrajou?“

„Ve Waynesbridge,“ odpověděla. „Děsně ho chci vidět. Prosím, Scotte.“

„Jasně,“ řekl. „Když ho chceš tak děsně vidět.“ Otevřel dvířka tátova stříbrnýho Fordu Escort.

Lily těžce polkla a zapadla dovnitř. Navrhla ten film jenom proto, že ho dávali ve Waynesbridge, třicet kiláků od Shadyside. Nikdo ji tam se Scottem neuvidí.

Scott v kině zakoupil děsný pytel popcornu. Oba se do něj pustili, a když ho vyzobali, chytil Scott Lily za ruku.

Lily koukala na plátno, ale nedokázala se na film soustředit. Pořád musela myslet na Scotta, který k ní v kině choval jako její kluk.

Už tu jeho ruku nevydržím, říkala si a koukala před sebe. Dělá se mi z něj špatně.

Jakmile se na plátně objevily závěrečné titulky, okamžitě se mu vytrhla.

72

„Perfektní film!“ zajásal Scott. „Winona Ryderová je fakt jednička. Je ti děsně podobná!“

Lily zamumlala jako že dík.

Cestou k auťáku Scott navrhl: „A teď, co si třeba zaject do pizzerie Pete’s?“

„Na pizzu nemám zrovna náladu,“ řekla Lily.

„Tak bysme teda mohli jít do Zahrádky, víš, v nákupním středisku na Division street. Tam si můžeš dát, co budeš chtít.“

„To je odsud strašně daleko,“ řekla rychle. „Mám lepší nápad. Co kdybysme si zašli někam ve Fort Morrisu? Ještě nikdy jsem tam nebyla.“

Fort Morris bylo městečko za Waynesbridge. Nebylo to nic extra, ale nehrozilo tam nebezpečí, že by je mohl vidět někdo ze školy.

„To myslíš vážně?“ zeptal se Scott. „Ty chceš ject do Fort Morrisu?“

„Proč ne?“ Lily pokrčila rameny. „Bude to dobrodružství.“

„Jasně. Dobrodružství,“ ušklíbl se Scott.

Hlavní třída Fort Morrisu byla po obou stranách lemovaná krámky a provozovnami s rychlým občerstvením. Lily ukázala na ponuře osvětlenou hospodu zvanou Burger Buddy. Ukázala prstem a řekla: „Támhle bychom mohli zapadnout, co říkáš?“

Scott zatočil s tátovým auťákem na parkoviště, které bylo narvané lesklými žihadly, nakladačky a harleyi. Na obrubníku seděla parta drsňáků v kožených bundách. Mezi nimi kolovala láhev a nad hlavou jim zoufale blikal neon: „-VOKÁRNA“. Počáteční „C“ nesvítilo.

„Opravdu chceš jít sem?“ zeptal se Scott.

„Jasně,“ odpověděla Lily. „Třeba tady zcvokatíme.“

Zahihňal se tomu fóru. Ale bylo na něm vidět, jak je nervózní.

Vešli do zakouřené hospody. Stoly byly obležené klukama a holkama, kteří pili pivo, smáli se, hulákali. Scott a Lily si sedli k oknu, ke stolu s lampou bez žárovky.

„Nechápu, co tě to napadlo jít zrovna sem,“ řekl Scott. „Vždyť je to putyka.“

„Říkala jsem přece, že je to dobrodružství,“ zasmála se Lily.

Servírka s vytetovaným jednorožcem na ruce počkala, až si objednají, a odklusala do kuchyně.

73

V hospodě byl randál, že si Lily připadala, jako by měla na uších tlumiče. Z hluku a taky z napětí, že je se Scottem, ji rozbolela hlava.

Koukla na hodinky a trochu se jí ulevilo, když zjistila, že se dost připozdilo.

„No, doufám, že ses už dostala z toho šoku kvůli Grahamovi,“

řekl Scott. Musel křičet přes stůl, aby ho slyšela.

Lily poklesla čelist. Poprvé za celý večer zareagovala přirozeně.

„Jak můžeš takhle mluvit?“

„Klídek. Musíš si uvědomit, že nás to dalo dohromady – patříme k sobě.“

Zírala, nevěděla, co říct. Je to fakt šílenec, pomyslela si. Totální šílenec.

Scott zřejmě neměl nejmenší tušení, jak děsně ji mučí. Usmál se na ni. „Dneska večer to utíká rychlejc než jindy. Nevšimla sis?“

„Jo, utíká. Fakt že jo,“ odpověděla suše.

Musíš to vydržet, řekla si. Rande se chýlí ke konci. Jediný, co ještě musíš přetrpět, je jídlo. Pak tě odveze domů a budeš mít pokoj.

Scott se rozhovořil o filmu, na kterém byli, ale Lily ho nevnímala.

Konečně jim přinesli jídlo. Lily se pustila do salátu a ignorovala ho úplně.

Když po večeři z hospody odcházeli, otevřely se dveře a proti nim vešli tři kluci.

„Lily!“

Ztuhla.

„Co tady děláš?“

Spatřila rozesmátý obličej. Byl to Rick. „Ahoj, Ricku,“

zamumlala. Věděla, že je rudá až za ušima.

Když ho viděla naposled, odbyla ho, protože myslela, že je to on, kdo jí v noci telefonuje. Teď už ovšem věděla, že to byl Scott.

Rick ani nevypadal naštvaně.

„No ne, odkdy chodíš do týhle hospody?“ zeptal se a pořád se usmíval. Sjel Scotta pohledem od hlavy k patě. „Tak tohle je ten tvůj kluk?“

„Přesně tak,“ pronesl Scott sebevědomě. Vzal Lily kolem pasu a přitáhl ji k sobě.

74

Rick pokrčil rameny. „No, tak se mějte,“ řekl a zapadl s kamarády dovnitř.

„Kdo to byl?“ zeptal se Scott, když nasedli do auťáku a rozjeli se.

„Ale jenom poslíček od nás z krámu,“ odpověděla Lily.

„Ale?“ ušklíbl se Scott. „Nějak moc se k tobě měl.“

„Maká pro strejdu,“ řekla Lily. „Moc se s ním nebavím.“

„No, tak to dělej dál,“ vyštěkl. „A mimochodem, už jsi to řekla Alexovi? Řekla jsi mu o nás?“

„Ještě je brzo,“ zamumlala Lily.

„Brzo? Vždyť už spolu chodíme,“ pokračoval, jako by ji neposlouchal. „Musíš mu to říct.“

„Nechci mu ubližovat.“ řekla Lily. „Dej mi čas.“

Scott se uchichtl. „Žádnej jinej kluk nepřichází v úvahu, Lily.

Jenom já. Musíš Alexe zrušit.“

Lily neodpověděla. Místo toho se v auťáku od Scotta co nejvíc odtáhla.

Scott tomu nevěnoval pozornost. Mluvil cestou o svých plánech do budoucna. „Až odmaturujeme, půjdeme oba na stejnou vejšku,“

pravil. „Vezmeme se a možná se přestěhujeme do nějakýho velkýho města.“

Když přijeli do Shadyside a zastavili před domem, Lily okamžitě hmátla po dvířkách.

Jenže Scott se po ní vrhl a přitáhl ji přes sedadlo zpátky k sobě.

„Ach, Lily,“ vyhrkl. „Lily!“ Začal se svými rty přibližovat k její puse.

Lily se zvedal žaludek. Dělalo se jí ze Scotta mdlo. Už s ním nemohla vydržet ani vteřinku.

„Musím domů!“ vyjekla a snažila se mu vymanit.

„Ještě ne,“ odsekl.

„Scotte, táta mě může vyhlížet!“

Scott koukl přes přední sklo na dům. V přízemí se na několika místech svítilo. Neochotně ji pustil.

Lily okamžitě vyskočila z auťáku. Scott taky vyskočil, oběhl předek a chytil ji za ruku. Vedl ji ke schodům.

„Bylo to fakt hezký,“ řekl, když se zastavili na verandě. „Brzy si to zopakujeme.“

75

„Dík za ten film, Scotte,“ poděkovala mu chladným tónem.

Sklonil se, aby ji políbil. Ale Lily bleskurychle otevřela dveře a zapadla dovnitř. „Dobrou noc,“ zahučela škvírou, než dveře úplně zabouchla. „Čau ve škole.“

V předsíni zůstala stát opřená zády o dveře. Byla i šťastná, že je konečně doma, šťastná, Že se už nemusí dívat na Scotta a na ty jeho šílené oči, že už na sobě necítí ty jeho hnusné, horké, zpocené dlaně.

Co mám dělat? ptala se sama sebe. Bylo jí špatně, byla zděšená, byla bezmocná.

Nesmím dovolit, aby se mi takhle vetřel do života.

Jenže jak se ho mám zbavit?

Něco se přece musí stát, musím něco udělat.

A pak jí to najednou došlo.

Došlo jí něco, co už bylo dlouho ve vzduchu.

Zabiju ho, rozhodla se.

76

XVII.

V pondělí byla Lily třikrát zkoušená. Se Scottem se naštěstí nepotkala. A na těláku si vzpomněla, že se odpoledne koná pravidelná redakční porada.

Bože, ne! zaúpěla. Já si celej den dávám šílenej pozor, abych na něj nenarazila někde na chodbě – a teď tohle. Chvíli přemýšlela, jestli má na tu poradu jít, ale pak si řekla, že by se Scott mohl naštvat, a dostala strach.

Byla v redakci naštěstí první. Ve své přihrádce našla složku s povídkami od studentů, kteří pravidelně do časopisu přispívali. Byla ráda, že má nějakou činnost, sedla si ke stolu a začala číst.

Pár minut nato se otevřely dveře a vešla Julie a Alex.

Julie vesele zahalekala na pozdrav, Alex se jenom kysele ušklíbl a nic neřekl.

Lily těžce polkla. Že by se dozvěděl o tom jejím rande se Scottem?

Julie hodila na stůl knížky. „Doufám, že to dneska půjde rychle.

Mám toho odpoledne ještě spoustu.“

Alex se rozhlédl. „Kde je Scott? Stejně už jdeme pozdě. Asi začneme bez něj.“

Lily chtěla něco, říct, když vtom se rozletěly dveře. „Sorry, že mám zpoždění,“ vydechl Scott a usmál se na ni. „Dneska vypadáš skvěle,“ řekl jí, jako by tam nikdo jiný nebyl.

„Dík,“ zamumlala a zabořila oči do papírů před sebou.

„Doufám, že ten večer vaši přežili – co?“ pokračoval. „Nerad bych, aby hned po našem prvním rande byly problémy.“

Lily cítila, jak se jí hrne krev do tváří.

77

To snad není možný! pomyslela si. Zavřela oči. Co mi to dělá?

Jak může před ostatníma takhle mluvit?!

Alex koukal do složky s básněmi. Hodil ji na stůl a pohlédl z Lily na Scotta. „O čem to mluvíš?“ zeptal se.

„On myslí korektury, který jsme dělali jednou večer,“ řekla Lily rychle. „Probírali jsme nějaký věci do příštího čísla.“

„To teda nemyslím,“ prohlásil Scott.

„Ale jo,“ vyhrkla Lily na pokraji paniky. „Co jinýho?“

„Tak dost, Lily! Já mluvím o našem rande.“ Otočil se k Alexovi.

„V sobotu jsme si s Lily vyrazili.“

„Počkej… cože?“ Alex upřel na Lily překvapený pohled. „Já myslel, že ses v sobotu večer učila. Že jsi byla v knihovně.“

„Alexi, já ti to vysvětlím…“ začala.

Alex mávl rukou. Zatvářil se znechuceně. Nechtěl hic slyšet.

Prudce se otočil a vyrazil z místnosti ven.

„Alexi, počkej!“ Lily za ním vyběhla na chodbu. „Já ti to vysvětlím!“

„Jo?“ Alex se zastavil. „Další lži?“

„Není to, jak si myslíš,“ zaúpěla nešťastně.

„Tak jak to teda je?“ zeptal se.

Zhluboka se nadechla. Co mu měla říct?

Co?

Pravdu rozhodně ne.

Nemohla mu říct, že Scott je vrah a má ji ve své moci a vydírá ji.

„No, čekám,“ vyštěkl Alex. „Čekám.“

Když z Lily nevylezlo slovo, otočil se a pokračoval v cestě.

„Tohle neberu, Lily,“ křičel přes rameno. „Myslel jsem, že spolu chodíme. A ty to zatím táhneš se Scottem!“

„Alexi, prosím tě…“ vykřikla a rozběhla se za ním.

„Ještě něco ti řeknu!“ pokračoval. „Už mám po krk těch tvejch věčnejch nálad, toho tvýho věčnýho učení. Ty už úplně magoříš!“

„To se změní, uvidíš,“ škemrala. „Já vím, že jsme spolu tak strašně málo, ale…“

„Nech toho!“ přerušil ji. „Už to nebudu poslouchat. Užij si se Scottem. Čau.“

„Ale, proboha, Scott mě nezajímá!“ úpěla Lily. „Alexi, prosím tě, 78

věř mi!“

Chtěla ho chytit za ruku, ale on ji setřásl, jako nějaký nepříjemný hmyz, který mu náhodou přistál na předloktí.

A bez dalšího slova odkráčel chodbou pryč.

Lily stála a dívala se za ním, dokud nezabočil za roh.

Sevřela si pažemi tělo, jako by se měla každou chvíli rozsypat.

To je konec, pochopila. Kvůli Scottovi jsem ztratila Alexe. Jednou provždy.

Když se v dalších dnech náhodou potkali ve škole na chodbě, Alex se díval skrz ni, jako by byla průhledná, nebo jako by vůbec neexistovala.

Lily se snažila myslet na učení a na práci, jen aby zapomněla na to, jak strašně se jí po něm stýská.

Naštěstí se blížil konec roku a učitelé studenty zavalili domácími úkoly. Lily měla pořád co dělat.

Jednou večer, když prodávala u strejdy v krámě, zazvonil telefon.

„Bobův drugstore,“ ohlásila se. „Přejete si?“

„Lily? Tady Julie.“

„Julie? Čau.“

„Promiň, že ti volám do práce,“ vydechla Julie. „Ale musím ti říct, na co jsem přišla. Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že budu pátrat po tom, kdo zavraždil Grahama?“

Lily ucítila, jak jí po těle naskakuje husí kůže. „Ano.“

„No, myslím, že už vím, kdo to byl.“

79

XVIII.

„Co… cože?“ Lily se sevřelo hrdlo.

„Mluvila jsem s faktorem z tiskárny,“ řekla Julie.

„Povídal, že objevil vzkaz pro Grahama z toho večera. Na záznamníku v tiskárně. Poldy to nezajímalo, protože byli přesvědčený, že Grahamova smrt byla nešťastná náhoda. A z toho, co pan Jacobson říkal, myslím, že vím, od koho ten vzkaz byl.“

Lily se děsně rozbušilo srdce. Svírala sluchátko, až jí bělaly klouby. „A od koho… kdo ten vzkaz namluvil?“

„Nemůžu to říct s jistotou, dokud si to sama neposlechnu,“ řekla Julie. „Dneska se v tiskárně nedělá, ale zejtra tam zajdu. A pak – možná budu mít dost důkazů, abych mohla jít na policii.“

Lily se udělalo mdlo. Vzkaz nemohl být od nikoho jiného než od Scotta.

„Lily? Jsi tam ještě?“

Lily mlčela. Zoufale přemýšlela, co na to Julii říct.

Konečně promluvila znovu. „Grahamovi mohl volat kdokoli,“

řekla. „To ještě neznamená, že to musel bejt zrovna vrah.“

„Možná to ještě nebude důkaz,“ souhlasila Julie, „ale určitě je to důležitá stopa – může postačit, aby policie ten případ znovu otevřela.

A kromě toho, pan Jacobson si taky nemyslí, že Grahamova smrt byla nehoda.“

„Proč ne?“ Lily už bušilo srdce až v hlavě.

„Říkal, že v životě nepochopí, jak se mohl Graham do tý mašiny dostat. Ledaže by se tam sám nacpal. A i tak by to prej vyžadovalo určitý úsilí. Nebo ho tam nacpal někdo jinej,“ vysvětlovala Julie.

„Takže si myslím…“

80

V krámě nade dveřmi zacinkal zvonek.

„Mám tu zákazníka,“ přerušila ji Lily. „Zavolám ti zpátky.“

„Jasně,“ řekla Julie. „Ale máma už čeká, až ji pustím k telefonu.

Může bejt obsazeno.“

„Oukej. Zavolám za pár minut.“ Zavěsila a nahodila laskavý úsměv. „Přejete si?“ Vešel starší muž o holi.

Přišoural se k pultu a řekl: „Jdu si vyzvednout objednávku. Na jméno Lightner.“ Lily se otočila k pořadači s objednávkami na zadním regále a začala štrachat pod písmenem „L“.

„Lituju,“ řekla. „Nemám vás tady. Podívám se dozadu.“ Mrkla na hodinky a odklusala do zadní části obchodu, kde pracoval strejda Bob.

„Lightner?“ řekl strejda. „Ach ano, tady to bude.“ Ukázal na štos objednávek na velkém pracovním pultě. Začal se jimi pozorně probírat.

Lily se svíjela netrpělivostí, ale snažila se, aby to na ní nebylo vidět. Musela vědět, co ještě Julie zjistila.

Julie byla přesvědčená, že ví, kdo je ten vrah. Podezřívala Scotta?

Může ho podezřívat, i když ještě neslyšela tu pásku?

„Lily?“

Strejda jí držel před obličejem obálku s objednávkou.

„Promiň,“ řekla. „Myslela jsem na… na učení.“

„Jsi přepracovaná.“ Přívětivě se na ni usmál a vrátil se ke své práci.

Lily letěla zpátky dopředu a bleskurychle Lightnerovu objednávku namarkovala. Starý muž vytahoval z peněženky peníze tak děsně pomalu, že to snad ani nebylo možné.

Když se konečně odporoučel, Lily popadla telefon. Než ale stačila namačkat Juliino číslo, vešly dvě mladé holky a vrhly se k vitríně se šminkami. Nejmíň čtvrt hodiny zkoumaly nejrůznější maskary a pořád se vyptávaly.

Dělejte, proboha, dělejte! prosila je Lily v duchu. Musím děsně nutně volat!

Holky si konečně vybraly a vypadly. Lily namačkala Juliino číslo a vtom se zase přihnal Rick. Opřel se o pult a řekl: „Jak jde život?

Jak pokračuješ s tím svý klukem?“

81

„Fajn.“ Zavěsila. Zamračila se na Ricka a otráveně si povzdychla.

„Byl jsem fakt hotovej, když jsem ho s tebou viděl,“ pokračoval Rick, jako by se nechumelilo. „Po pravdě ti musím říct, že mi k tobě moc nesedí.“

„Ricku, prosím tě, mám spoustu práce.“

„Oukej, oukej.“ Rick se zase

vzdával s rukama nad hlavou.

„Nechci bejt vlezlej. A kromě toho jsem strejdovi slíbil, že mu vzadu pomůžu stlouct nový regály.“ Nato se otočil a zmizel v zadních dveřích.

Lily se vrhla po telefonu.

Znovu zacinkal zvonek. „To snad už není možný!“ zaječela.

Koukla na dveře a spatřila Scotta se žlutou růží v ruce.

Usmíval se. „To je pro tebe.“ Podal jí růži.

Lily kytku ignorovala. „Bože, Scotte,“ zavrčela. „Za chvíli zavíráme. Mám práce, že nevím, kde mi hlava stojí.“

Úsměv ho opustil. „Nechováš se zrovna přátelsky. Jedu přes celý město, jen abych tě viděl.“ Položil kytku na pult a naklonil se k ní.

„Asi budeš přepracovaná. Proto jsi taková podrážděná.“

Lily za pultem ustoupila. „Nejsem přepracovaná. Jak vidíš, tak pracuju.“

„A co? –“ řekl Scott. „Vždyť je to jedno. Ještě ti to nedošlo, Lily?

Klidně si pracuj, když chceš – hlavně, že jsme spolu.“

„Scotte, já musím…“

„Nic nemusíš!“ vyštěkl. Popadl ji za obě ruce a přitáhl si ji k sobě tak blízko, že se jejich obličeje málem dotkly. „Pořád na tebe myslím,“ řekl. „Řekni mi, že na mě taky myslíš.“

Lily mlčela. Scott ji stiskl ještě víc. Chtěla křičet, ale hned si to rozmyslela.

Rick vzadu bušil kladivem jako blázen, musela by pořádně ječet, aby ji slyšel. A taky nevěděla, jak by na to Scott reagoval.

„Dej mi pusu!“ poručil.

„Ne. Scotte, prosím tě…“

„Jenom jednu, Lily!“ Z jeho hlasu byla cítit zlost a neústupnost.

Zavřela oči a čekala, až se jí dotknou jeho vrahounská ústa. Scott ji popadl a ohnul přes pult.

„Pusť mě!“ vykřikla. Vykroutila se mu a přitiskla se zády k 82

regálu.

Scott zíral a zuřivě dýchal. V očích se mu zračilo překvapení.

„Lily, tohle nebyla žádná pusa. Co je s tebou? Chceš vůbec tu růži?“

Zavrtěla hlavou.

Scott přimhouřil oči. „My dva budeme všude spolu,“ pronesl temným, výhružným tónem. „V práci, všude. Už ti to došlo? Ty a já – navždy. Je to jasný?“

V Lily se něco zlomilo. Tyhle hnusný hrozby už nebudu poslouchat! rozhodla se.

„Žádný navždy nebude!“ zaječela. Ta slova z ní vytryskla jako gejzír. „Žádný navždy, Scotte! Ve skutečnosti to rychle skončí – a bude to brzy!“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se.

„Mluvím o Julii,“ vyhrkla.

„Cože? O Julii? Co je s Julií?“

„Už na to přišla, zná pravdu, Scotte!“ řekla Lily. Chrlila ze sebe slova jako šílená, hruď se jí vzdouvala, srdce jí bušilo.

„Ty lžeš!“ rozkřikl se na ni.

„Ne, nelžu,“ odpověděla. „Julie zjistila, že někdo tu noc, co jsi…

co umřel Graham, mu někdo volal na záznamník v tiskárně. Byl jsi to ty! Že jsi to byl ty? Nechal jsi mu vzkaz záznamníku! Ty, Scotte!“

Scott vteřinku mlčel. Pak vyštěkl: „A co? Nebylo to n i c důležitýho!“

„Faktor si myslí něco jinýho. A Julie taky. Co jsi mu řekl?“

Scott sklopil oči, přemýšlel. „Řekl jsem Grahamovi, aby byl v tiskárně. Že přijdu. Že se jedná o časopis.“ Pokrčil rameny. „No, žádnej problém. Zničím tu pásku.“

„Už je pozdě!“ ječela Lily. „Faktor tu nahrávku slyšel a Julie se brzy dozví pravdu. Nebude to dlouho trvat a přijde si pro tebe policie!“

„Jak to všechno víš?“

„Před chvílí mi volala. Řekla mi to.“

Lily ho hltala očima, čekala, že každým okamžikem zpanikaří.

Jenže Scott místo toho pronesl velice klidným a ponurým hlasem:

„No, to je mi velice líto.“

„Jak to myslíš?“

83

„Že je mi líto Julie,“ zašeptal Scott. „Nedovolím, aby šla na policii.“

„Nemůžeš jí v tom zabránit, Scotte,“

„Ale můžu,“ odpověděl. „Kdyby nás Julie práskla, zničila by dva životy, Lily – tvůj a můj. To přece nesmíme dopustit, co říkáš?“

Lily se zastavil dech. „Ty chceš…“

„Přesně tak,“ odpověděl Scott. „My dva ji zabijeme.“

84

XIX.

Lily zabořila hlavu do dlaní. Je to šílenec, pomyslela si. Je nemocnej. A nebezpečnej.

Všechno se mi to vymklo z rukou. Jak jen to mohlo zajít tak daleko? Co mám dělat?

Musím něco udělat. Musím!

Myslet! Myslet! Musím na něco přijít.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Musíš předstírat, že jsi na jeho straně, přesvědčovala sama sebe. Alespoň do okamžiku, než vymyslíš něco, jak z toho ven.

Spustila ruce a upřela na Scotta oči. „Možná bysme jí to mohli rozmluvit, Scotte. Mohli bysme ji přesvědčit, že se plete, že je to všechno děsnej omyl…“

„To je blbost,“ přerušil ji. „Jestli mě fakt podezírá, že jsem Grahama zabil, tak to nevzdá, Lily.“

„Já to dokážu, Scotte,“ namítla. „Je to moje nejlepší kamarádka…“

„Já vím, že je to tvoje nejlepší kamarádka. Je to smutný, to jo,“

řekl. „Julie musí zemřít. Doufám, že to chápeš, co? Sama vidíš, že nemáme jinou možnost.“

„Lily?“ Ze zadní části obchodu vyšel strejda Bob.

Lily si oddychla. Snad se jí podaří strejdu zdržet, mluvit s ním, dokud Scott nevypadne. A pak uvidí, co se dá dělat.

„Nazdar, Scotte,“ usmál se strejda Bob. „Jak se má maminka?“

Scottova matka a Lilyina teta byly přítelkyně.

„Děkuju, fajn,“ odpověděl Scott zdvořile.

„To rád slyším,“ řekl strejda Bob. Otočil se k Lily. „No, už můžeš 85

jít domů,“ řekl jí. „Budeme zavírat.“

„Ale vždyť je ještě brzo,“ protestovala Lily.

Strejda se podíval na hodinky a řekl: „Zavřeme o trochu dřív.

Musím s Rickem dodělat vzadu ty regály. Jde to pomalu.“

„Tak já vám pomůžu,“ nabídla se Lily horlivě, jen aby mohla zůstat a zbavit se Scotta.

Strejda Bob zavrtěl hlavou. „Holka, ty si nedáš pokoj. Vždyť se na sebe podívej, jak vypadáš.

Potřebuješ si odpočinout. Utíkej, zaskočte si se Scottem někam na colu.“

„To není špatnej nápad!“ řekl Scott a zatlemil se.

Lily se nedala. „Ještě musím uspořádat podle abecedy ty objednávky na zejtra.“

„Nesmysl,“ odbyl ji strejda Bob. „Rick a já v tom máme přehled.

Měj se, utíkej.“ Vrátil se dozadu a za okamžik se zase krámem rozlehly rány kladivem.

Jakmile byl strejda Bob z doslechu, Scott se s planoucíma očima vrhl k Lily. „Zavolej Julii a řekni jí, že si dáte spicha v tiskárně. Aby tam přišla.“

„V tiskárně? A proč?“ nechápala.

„Tentokrát pomůžeš ty mně, Lily. Já jsem zabil kvůli tobě. Teď ty zabiješ kvůli mně. Odvděčíš se mi.“

„Já… já ne… nemůžu, Scotte,“ vykoktala Lily.

„Ale ano, můžeš. Nemáš na vybranou.“ Ukázal na telefon.

„Zavolej jí a řekni, že se sejdete v tiskárně.“

„Ale ona řekne, že je to blbost, co bysme tam dělaly,“ bránila se Lily. „Časopis je už vyjetej.“

„Řekneš, že jsi volala panu Jacobsonovi. Řekneš, že ti řekl, že za ním máš hned teď přijít. Že ti otevře. Julie chce přece slyšet tu pásku, ne?“

„To jo, ale…“

„Udělej, co ti povídám!“

Lily na něj civěla a nehýbala se. Nemůžu to udělat, pomyslela si.

Nemůžu svou nejlepší kamarádku vlákat do pasti. To jí nemůžu udělat.

„Říkám, abys zavolala Julii!“ opakoval Scott. Popadl ji za ruku a 86

mocně stiskl. „Zavolej! Okamžitě jí zavolej!“

„Ne!“ křičela Lily. „Já nemůžu! Já nemůžu!“

Scott ji jednou rukou držel za zápěstí, druhou hmátl přes pult a přitáhl si telefon. Zvedl sluchátko a začal vyťukávat Juliino číslo.

„Řekneš jí to,“ chrčel. „Uděláš, co ti poroučím!“

Lily se mu pokusila vytrhnout, ale Scott ji držel pevně.

„Už to zvoní,“ řekl. Pustil jí ruku. „A teď mluv!“

Lily místo toho praštila sluchátkem zpátky na telefon.

Scott se děsně naštval. Opřel se o pult. Zuřivě dýchal. Naklonil se těsně k jejímu obličeji. V očích se mu zračila zášť. „Uděláš, co ti povídám, Lily!“ zasyčel. „Uvědom si, že nemáš na vybranou!“

Lily byla zoufalá. Otevřela šuplíček, kde byla strejdova pistole.

Vytáhne ji a…

Scott zběsile zařval a znovu popadl Lily za zápěstí.

Sáhl do šuplíčku a zmocnil se pistole.

Rychlým, rozhodným pohybem přiložil otvor hlavně Lily na prsa.

„Řekl jsem, že zavoláš!“

87

XX.

Lily vedle Scotta v auťáku cestou k polygrafickému závodu zoufale přemýšlela, jak se z té děsné situace dostat. Nic ji ale nenapadalo.

Civěla z okýnka do černé noci.

Kdyby se alespoň objevilo policejní auto, pomyslela si. Jenže ulice byly jako vymetené.

Když v krámě vzala do ruky sluchátko a představila se, Julie byla úplně strašně ráda, že ji zase slyší. „Počkej, Lily, až uslyšíš, na co dalšího jsem ještě přišla!“ oznámila jí.

„Skvělý!“ Lily se nutila do nadšeného tónu.

Scott jí tiskl pistoli ke spánku a ona dělala, co po ní chtěl.

„Mluvila jsem s panem Jacobsonem,“ lhala Julii.

„Říkal, že nás pustí dovnitř, když hned přijedeme.“

„Ale to je skvělý!“ zvolala Julie celá žhavá. Už se nemohla dočkat, až uslyší pásku se vzkazem. „Hned jsem tam. Sejdeme se uvnitř.“

Lily a Scott uháněli temnou nocí k tiskárně na sraz s Julií. „To se ti povedlo, Lily,“ pochválil ji Scott. „Fakt se ti to povedlo.“

Jeho slova ji vytrhla ze zamyšlení. „Cože?“ Otočila se od okýnka a upřela na něj oči. Scott seděl vedle ní nalepený na volant.

„Říkám, že se ti to povedlo,“ opakoval. „Když jsi s ní mluvila, jsem si jistej, že nic nepoznala. Nemá nejmenší podezření.“

„Scotte, prosím tě, nech mě s ní chvíli o samotě,“ žadonila.

„Přesvědčím ji, že Graham zahynul nešťastnou náhodou. Uvidíš, že ji přesvědčím.“

„Už jsem řekl ne,“ zasyčel popuzeně. „Už jsem ti řekl, že můžeme udělat jenom jedno. Ty mě neposloucháš, Lily.“

88

„Jo, poslouchám, ale jenom jsem…“

„Musíme ji zabít. Nic jinýho nám nezbejvá.“

Po zbytek cesty už nepromluvila. Zatočili na parkoviště a vystoupili z auťáku. Lily se rozhlédla a na vteřinku pomyslela na útěk. Hned ji to ale přešlo.

Julie by byla proti Scottovi sama. Nemohla ji v tom nechat.

Brána tiskárny byla zamčená, ale ukázalo se, že Scott má klíč.

Určitě ho sebral Grahamovi. Odemkl a vklouzl dovnitř. Nechal dveře pootevřené. V budově byla tma jako v hrobě.

„Pojď!“ nařídil Lily a zarazil jí pistoli do žeber. „Jde se dozadu!“

„Scotte, prosím tě, nedělej to,“ žadonila Lily rozechvělým hlasem.

„Tudy,“ vyštěkl.

V obrovské strojovně svítily na stěnách slabé bezpečnostní lampy.

Když Lily spatřila siluetu rotačky, zachvěla se a odvrátila hlavu. V

duchu před sebou viděla Grahamovo rozdrcené tělo pod gigantickým tiskovým válcem.

Scott ji popadl za paži a vlekl ji úzkou uličkou mezi zdí a tou ohromnou mašinou. „Tady se schováme. Julie vleze přímo do pasti.“

„Z tohohle se nikdy nedostaneme,“ vydechla Lily. „Nikdo neuvěří, že se tu mohla přihodit stejná nehoda jako předtím.“

„Žádný strachy,“ řekl Scott. „Tahle nehoda bude vypadat jinak.

Bude to vypadat, jako že tu Julie načapala lupiče – a ten lupič ji zastřelil.“

„Scotte, prosím tě, ne…“ úpěla Lily.

„Bouchačku pak zahodíme v lese za Fear street,“ pokračoval. Oči mu v tom ponurém osvětlení žhnuly jako řeřavé uhlíky. „Tam ji v životě nikdo nenajde!“

„Mně… mně je jedno, co se mnou bude,“ vyhrkla Lily zoufale.

„Mně je jedno, jestli půjdu do vězení. Udělám všechno, jenom Julii nezabíjej.“

Scott se dlouze, krutě zachechtal. „To říkáš teď. Ale kdyby tě vyslejchala policie, mluvila bys jinak. Tak dost, Lily, už si přestaň hrát na neviňátko. Dobře víš, žes to byla ty, kdo chtěl, abych zabil Grahama.“

„Ne! Ne, já ne…“

„Chtěla jsi ho vidět mrtvýho, Lily! Přiznej to. Jediný, na čem ti 89

záleží, je bejt premiantka celýho ročníku!“

„Ne, Scotte! To se děsně pleteš.“

„Musíme Julii zabít, abysme se zachránili. Abysme byli spolu.

Nebude to tak těžký. Uvidíš.“

Lily ho chtěla prosit, brečet, padnout před ním na kolena. Jenže, co by to mělo za smysl? Vždyť jí ještě ani jednou nevyhověl, když ho o něco žádala. Viděla, že Julii nezachrání. Scott ji zabije. Zastřelí ji, jen co se objeví ve strojovně.

Zatímco se krčila ve tmě vedle Scotta, přemýšlela o tom, co se stalo za poslední měsíce. Byla úplně posedlá svými známkami, touhou předstihnout Grahama v boji o prvenství. Teď jí to všechno připadalo ubohé, bezvýznamné. Zaplatila za svůj bláhový sen hroznou cenu – Graham byl mrtvý a ona přišla o Alexe, kterého milovala.

A teď má ještě zahynout moje nejlepší kamarádka, pomyslela si.

To se nesmí stát. Scott jí nesmí ublížit.

Po určité době, která Lily připadala jako celé hodiny, uslyšela, jak venku na štěrkovém parkovišti zastavilo auto.

„Je tady!“ zašeptal Scott.

Bouchla dvířka. Vteřinku nato se ozvalo zaskřípání, jak Julie otevřela hlavní bránu.

„Lily?“ donesl se z dálky slabý hlas. „Lily? Je tu někdo? Lily?

Haló?“

Lily polila mrazivá vlna. Její nejlepší kamarádka byla v budově.

Scott zvedl pistoli.

90

XXI.

„Lily?“ volala Julie. „Lily, jsi tady?“

Lidy sledovala, jak její nejlepší kamarádka ustrašeně prochází vrátnicí. Blížila se ke strojovně, po betonové podlaze skřípaly tenisky.

Zhluboka se nadechla. A pak z plných plic vykřikla: „Uteč, Julie!

Uteč!“

Odrazila se od zdi, proběhla Scottovi před nosem a zahučela do stínu rotačky.

„Julie – pozor! Uteč odsud!“

Avšak Julie se nepohnula. Zůstala stát, kde byla.

„Co se děje?“ zavolala zmateně. „Lily, jsi tu?“

Scott se skrčil a proběhl strojovnou. Pak se napřímil a namířil na Julii pistoli. „Zůstaň, kde jsi!“ přikázal.

Julie zalapala po dechu. Otevřela pusu a zírala. „Scotte? Jsi to ty?“

Neodpověděl. Mířil Julii bouchačkou na srdce.

„Co se děje?“ křičela Julie. Lily dokonce i v tom slabém osvětlení viděla, jak se jí strachy rozšiřují oči. „Co tady děláš s tou bouchačkou? Kde je Lily?“

„Tady jsem!“ zavolala Lily ze skrčené pozice ve stínu rotačky.

„Chtěla jsem tě varovat, Julie. Chtěla…“

„Varovat před čím?“ vyjekla Julie. „Vždyť jsi říkala, že se tu sejdeme. Poslechnout si tu pásku… tu pásku o…“ Hlas se jí zadrhl.

Pochopila, kolik uhodilo. „O Grahamově smrti,“ dodala plačtivě.

„Správně,“ řekl Scott. „No, tak co je novýho o Grahamově smrti, Julie?“

„Scotte? Ty jsi ho zabil?“ zeptala se slaboučkým, rozechvělým 91

hlasem. „Ty?“

„Přesně tak,“ odpověděl.

Julie vykřikla překvapením. „Já myslela, že jsem na správný stopě. Ale teď vidím, že jsem se spletla. V životě by mě nenapadlo, žes to byl ty!“

„Zřejmě nejsi poručík Columbo – co?“ pronesl Scott s úsměškem.

„To máš teda smůlu.“

„Co…“ Julii přeskakoval hlas. „Co tím myslíš?“

„Nemám na vybranou,“ řekl Scott a zamával pistolí. „Nemůžu tě odsud nechat jen tak odejít – to snad chápeš, nebo ne?“

„Já to nikomu neřeknu!“ ječela Julie. „Já si to nechám…“

Scott zavrtěl hlavou. „Je mi to líto, Julie. Fakt líto.“

„Lily?“ zaúpěla Julie. „Lily, prosím tě, řekni Scottovi, že umím udržet tajemství. Řekni mu to. Udělej něco!“

Lily se zvedla. „On… on mě neposlechne,“ vykoktala.

Začala se pomalu sunout ke Scottovi.

Scott k ní okamžitě otočil pistoli. „Kam jdeš?“

Lily se zarazila. Zabije, ani nemrkne. Už o tom nepochybovala.

Namířil zpátky na Julii. „Lily a já

– zabili jsme Grahama

společně. To jsi nevěděla?“

„Cože?“ vydechla Julie.

„Já ne!“ ječela Lily.

Scott ji ignoroval. „Chtěla, aby Graham zemřel. Udělal jsem to pro ni. Lily to všechno věděla od samýho počátku.“

Julie byla v šoku. Podívala se na Lily. „Je to pravda? Prosím tě, řekni, že to není pravda!“

„Není to pravda!“ křičela Lily. „Netušila jsem, že to byl Scott.

Řekl mi to po pohřbu. Sám se mi přiznal. Já po něm nic takovýho nechtěla. Nikdy jsem ho nežádala, aby Grahama zabil. Julie – musíš mi věřit!“

Julie zabořila hlavu do dlaní. „Už nevím, čemu mám věřit!“

zaštkala. „Vždycky jsem vás pokládala za svý nejlepší kamarády…“

„Já jsem tvoje nejlepší kamarádka,“ řekla Lily. „A vždycky budu.

Scotte, na kolenou tě prosím, nech Julii odejít. Prosím!“

Zavrtěl hlavou. „Jenom těma kecama ztrácíme čas. Julie, pojď sem!“

92

„Ne.“ Julie s hlavou pořád v dlaních začala ustupovat zpátky k vrátnici.

„Řekl jsem, abys šla sem!“ rozkřikl se zuřivě.

„Ne!“ otočila se a začala utíkat.

Scott za ní vyrazil jako šílený. Na chodbě ji s divokým výkřikem popadl za ruku. Otočil jí k sobě. Táhl ji zpátky ke strojovně.

„Ne! Scotte, ne! Pusť mě! Prosím tě, nezabíjej mě!“ brečela.

„Tudy!“ Hruběji hodil dovnitř.

Julie dopadla na obrovskou mašinu a třásla se hrůzou.

Scott zuřivě dýchal, vydával chrčivé zvuky. Znovu pozvedl bouchačku.

Stál od Julie sotva půl metru.

Teď už není možný, aby ji nezasáhl, řekla si Lily.

„Ne!“ prosila ho Julie. „Ne, ne, ne!“

Lily se zhluboka nadechla, odrazila se a skočila na Scotta.

Divoce chňapla po ruce, v které měl pistoli.

„Pusť ji!“ vřeštěla. Popadla ho oběma rukama za zápěstí. Snažila se mu strhnout pistoli stranou.

„Nech toho!“ rozkřikl se Scott. Bránil se, ale Lily ho držela pevně.

Tlačila mu ruku dolů.

„Uteč odsud, Julie! Rychle!“ křičela.

Scott se mocným rozmachem osvobodil. Lily ho neudržela.

„Nesmíš to udělat!“ zařvala.

A znovu se na něj vrhla.

Scott se otočil a se zvířeckým zachrčením švihl pistolí do vzduchu a zasadil Lily patkou rukojeti děsnou ránu do ramene.

Lily zařvala bolestí. Odletěla pozadu k rotačce.

Zoufale se snažila získat rovnováhu. Nešlo to. Upadla. Scott se otočil zpátky a znovu namířil na Julii.

Ale Julie tam nebyla.

Scott zařval: „Julie, kde jsi?!“ Rozběhl se jako šílený na jednu stranu a pak na druhou. Nic.

Unikla mu, pomyslela si Lily. Trochu se jí ulevilo. Třela si pohmožděné rameno. Julie utekla!

Na druhé straně rotačky něco zašustilo. Lily s hrůzou poznala, že se spletla. Julie neunikla. Zapadla do úzkého prostoru mezi rotačkou 93

a zdí.

Scott se za tím zvukem otočil. „Já vím, že tam jsi!“

„Julie, teď se nesmíš pohnout!“ radila jí Lily.

Pozdě. Scott rotačku obešel a našel Julii schoulenou v zadním rohu.

Ozvalo se kovové cvaknutí. Scott natáhl kohoutek.

Vysoukala se na nohy. Chtěla se ještě jednou pokusit Julii zachránit.

Slyšela ji křičet: „Ne! Scotte, ne!“

A pak se strojovnou rozlehl výstřel.

94

XXII.

Hala se rozhoupala. Zatočila se s ní. Lily měla pocit, že se k ní zvedá podlaha. Letěla někam dolů, za rotačku, kde byla Julie.

Pozdě.

Příliš pozdě. Příliš pozdě.

Julie ležela na zádech, hlavu naraženou na zeď, jednu nohu skrčenou pod sebou.

„Hotovo,“ řekl Scott docela klidně. „Už nás nebude otravovat.“

Stál nad Juliiným tělem a díval se na ni. V obličeji měl prázdnotu, bouchačku svěšenou u boku.

Lily se sklonila ke své mrtvé kamarádce. Už nikdy nespatří její veselý úsměv, už nikdy neuslyší její zvonivý hlas. Už nikdy spolu nepůjdou do školy, na nákup… nikam.

„Ach, Julie!“ rozplakala se. „Odpusť. Prosím tě, odpusť mi to.“

Sevřelo se jí hrdlo. Dech se jí zastavil. Ležela před ní její nejlepší kamarádka. Mrtvá. A byla to její vina.

„Musíš na ni zapomenout, Lily,“ řekl Scott tiše. „Musíme zahladit stopy a vypadnout odsud.“

„Dělej si, co chceš,“ vzlykala Lily. „Jak jsi to jen mohl udělat? Jak jsi ji mohl zabít?“

„Víš, že jsme neměli na vybranou,“ odpověděl.

„Teď se musíme přesvědčit, jestli tu není něco, co by nás mohlo usvědčit. Ty se podíváš po telefonu a vytáhneš ze záznamníku pásku.

A já to tady všechno vysmejčím, aby po nás nezůstaly otisky.“

Lily se nehýbala. Myslela, že se neudrží na nohou.

Scott si zastrčil pistoli do zadní kapsy džínů. Sklonil se k Lily.

„Dělej! Rychle! Musíme to tady uklidit!“

95

„Ne!“ zaječela. „Ne!“ Uhýbala před ním. „Ty jsi ji zabil!“

vzlykala. „Zabil jsi mojí nejlepší kamarádku!“

„Udělal jsem to pro nás. Copak to nechápeš?“

„Ne!“ křičela Lily. Vrhla se po něm a vytrhla mu z kapsy pistoli.

„Dej to sem!“ Scott po pistoli zoufale hmátl. Vedle.

Lily musela sevřít rukojeť oběma rukama, aby pistoli udržela.

„Dej mi ji! No tak!“ Scott nastavil dlaň.

Zavrtěla hlavou. „Ne, Scotte. Teď jsi na řadě ty.“

„No tak, klídek… klídek, Lily.“ Scott za rotačkou ustupoval ke zdi. „Radši mi tu bouchačku vrať, Lily. Jsi rozrušená. Nevíš, co děláš.“

„Vím přesně, co dělám,“ odpověděla chladně.

Všimla si starého nástěnného telefonu na zdi.

„Půjdeš k telefonu a zvedneš sluchátko, Scotte. Vytočíš číslo na policii.“

Scott překvapeně vykulil oči. „Na policii?“ vydechl. „Jsi pitomá!“

„Už ne,“ řekla. „Jo, byla jsem pitomá předtím, když jsem tě nepráskla hned, jak jsi mi řekl, že jsi zabil Grahama.“

„Uvědomuješ si, co se stane, když zavolám policii?“ zeptal se Scott. „Neseberou jenom mě. Seberou taky tebe. Řeknu jim, že jsi mě donutila, abych Grahama zabil. A taky jim řeknu, že to byl tvůj nápad zabít Julii!“

Vykročil k ní. „Na tý bouchačce jsou teď tvoje otisky. Jenom tvoje otisky.“

„Mně je to jedno!“ křičela. „Zvedni sluchátko! Říkám ti, zvedni sluchátko!“

„V životě ti nebudou věřit,“ pokračoval. „Proboha, vzpamatuj se!

Jsi v tom se mnou až po uši.“

„Zavolej!“ opakovala Lily a výhružně proti němu švihla pistolí.

„Lily…“

Ještě pevněji sevřela rukojeť. Ruce se jí třásly, ale mířila přesně.

„Dělej, Scotte!“ poručila mu. „Zvedni sluchátko, nebo tě zabiju!“

Scott se nehýbal. Civěl na ni jako přimrazený, v obličeji se mu nepohnul sval. A pak se rozesmál. Lily nevěděla, co si o tom má myslet.

„Zvedni sluchátko!“ opakovala. „Vem ten telefon a zavolej 96

policii!“

„Já se tě nebojím,“ zachrčel. „Ty mě nikdy nezabiješ.“

„Zabiju!“ vyhrkla zoufale. „Zabiju tě – když neuděláš, co ti říkám.“

„Ty mi neublížíš, Lily. Nikdy.“ Udělal další krok směrem k ní.

„Nechoď sem!“ zaječela. „Myslím to vážně, Scotte! Zůstaň stát, nebo střelím!“

„Ne. Ani mě nenapadne.“ Ještě jeden krok.

Chtěla to zmáčknout, chtěla Scotta zastřelit.

Ale prst na spoušti ji neposlouchal.

Scott měl pravdu. Nedokázala to.

Vykřikla. Skočil k ní a vytrhl jí pistoli z ruky.

Smál se radostí, že ji znovu pokořil. Uskočila. Ale Scott ji popadl a ovinul jí ruce kolem těla. Přitiskl ji k sobě. Držel ji pevně, tak pevně, že se nemohla hnout.

„Jsme jenom ty a já,“ zašeptal jí do vlasů.

Nohy se jí podlamovaly. Dělalo se jí mdlo.

Proč jsem ho nezastřelila? Jak to, že jsem nedokázala stisknout spoušť…?

Zarazila se. Na zemi za Scottem něco zašustilo.

Lily vytřeštila oči a ztuhla hrůzou.

Pomalu se to pohnulo. Mrtvá Julie, oči napůl otevřené, ústa zkřivená bolestí, se začala zvedat z podlahy!

97

XXIII.

Lily v tichém úžasu sledovala, jak se mrtvola souká na nohy.

V p o otevřených víčkách se rýsovalo prázdné bělmo Juliiných očí.

Sunula se vpřed tápajíc rukama ve vzduchu jako slepec.

„Musíme se pustit do práce. Máme toho hodně,“ vykládal Scott.

Stál k oživlé mrtvole zády. Nerozuměl šokovanému výrazu v Lilyině tváři.

Pohyb mrtvoly se zrychloval, zpevňoval. Zastavila se těsně za Scottem.

Zvedla kovovou tyč a udeřila Scotta do hlavy.

Ozvalo se tupé prask!

Scott se vteřinu nebo dvě ani nepohnul.

Pak mu z úst uniklo sípavé zachrčení. Oči se mu obrátily v sloup.

Kolena se mu podlomila a tělo se skácelo na betonovou podlahu.

Lily stála jako přikovaná. Nedokázala ze sebe vypravit slovo.

Nakonec se jí přece jen podařilo promluvit. „Julie… ty jsi… ty jsi… mrtvá!“

„Ne. Jsem oukej, Lily,“ řekla Julie. „Jsem oukej.“

„A… ale Scott tě přece zastřelil! Viděla jsem to!“ vydechla Lily.

„Nezastřelil mě,“ řekla Julie. „Ani trochu mi neublížil.“

Lily radostně vyjekla. Vrhla se vpřed, přeskočila Scottovo zhroucené tělo a popadla Julii kolem krku. Pevně, dlouze ji objala.

„Ty jsi oukej… oukej…“ opakovala.

Když se pustily, Lily se zeptala: „Co se stalo? Jak jsi…“

„Já nevím,“ odpověděla Julie a zavrtěla hlavou.

„Vůbec nevím, co se stalo. Nestrefil se, nebo co.

Když vyšel výstřel, padla jsem na zem. Strašně jsem se lekla.

98

Musela jsem se praštit do hlavy a ztratit vědomí. A když jsem přišla k sobě, zjistila jsem, že jsem živá.“

„Ale vždyť ses nehejbala!“ křičela Lily. „Já myslela, že jsi opravdu mrtvá!“

„Hlavně, že si to myslel Scott.“

„Takže jsi slyšela všechno, co jsme říkali?“

„Ano,“ přikývla Julie. „Nemůžu uvěřit, že Scott zabil Grahama –

nemůžu uvěřit, že je tak šílenej.“

„Julie, odpusť mi to…“

Julie zvedla ruku, aby ji umlčela. „Už je to za náma,“ řekla mile.

Podívala se na Scottovo tělo. „Musíme zavolat policii. A sanitku.

Scott potřebuje pomoc – rychle.“

Julie šla k telefonu. Lily padla vedle Scotta na kolena.

Byla najednou tak vyčerpaná, tak děsně vyčerpaná, že se nedokázala pohnout.

Konečně je to za náma, řekla si. Scott už mi neublíží, ani nikomu jinýmu.

Julie zavěsila sluchátko a usedla k Lily na bobek. A pak v té tmě, v opuštěné hale strojovny spolu obě nejlepší kamarádky čekaly, kdy se venku ozve kvílení sirén.

Julie se podívala přes obrovskou halu ke dveřím. „Slyšíš něco?“

zašeptala.

„Nic,“ odpověděla Lily. „Ale já myslím… PROBOHA!“

Vykřikla hrůzou. Ucítila na noze ruku.

99

XIV.

Lily vyskočila na nohy.

Scottova ruka z její nohy bezmocně sjela na zem.

Drápal se na podlaze po břiše, zanechával za sebou temnou krvavou stopu. Sténal. Tápal rukou ve vzduchu.

Vlasy měl slepené krví. Stružky krve mu stékaly i po tvářích.

„Ty… a… já… Lily,“ chrčel. Spolu se slovy mu z pusy vytékala krev. „Ty… a… já…“

Lily a Julie před ním zděšeně ustupovaly.

Scott zvedl ruku a ještě jednou se pokusil chytit Lily za nohu. Pak mu klesla hlava do kaluže krve a tělo znehybnělo. Několik vteřin nato dorazila policie a sanitka.

„Nemůžu uvěřit, že je po všem,“ vydechla Lily, když s Julií vyšly na čerstvý noční vzduch.

„Je po všem,“ řekla Julie. „Ano je. Scott už ti nikdy neublíží.“

Byla skoro půlnoc, když policie obě dívky vyslechla a propustila.

Lily a Julie stály na chodníku a sledovaly policejní vozy, jak odjíždějí pryč.

Lily zívla. „Jsem tak vyřízená. Teď si přeju jediný – spát celej měsíc.“

„Já taky,“ řekla Julie. „Ale co se dá dělat, život jde dál. Zejtra je škola.“ Odemkla přední dvířka corolly, kterou měla půjčenou od mámy.

„Volal táta,“ řekla Lily. „Nemůže mámu nechat doma samotnou.

Byl tak rád, že jsme obě oukej. Málem se fakt rozbrečel. Můj velkej frajer táta. Věřila bys tomu?“

Než na to Julie stačila něco říct, objevilo se další auto a zastavilo 100

těsně u její corolly.

„Strejda Bob!“ vykřikla Julie překvapeně.

Otevřela se obě přední dvířka. Vystoupili strejda Bob a Rick.

Strejda Bob nakoukl do vozu a zeptal se starostlivě: „Jste v pořádku, holky?“

„Už je to dobrý,“ řekla Lily.

„Táta mi volal hned, jak dostal zprávu od policie,“ řekl strejda Bob. „Ještě jsme s Rickem makali. Hned jsme všeho nechali a vyrazili…“

„Díky moc, ale už je to dobrý,“ řekla Lily a povzdychla si. „Jsme v absolutním pořádku.“

„No, tak to vidíš, Ricku, asi tu už nebudeme nic platní,“ usmál se strejda Bob a podrbal se na holé hlavě. Znovu nakoukl do auta.

„Myslíte, že to zvládnete dojet samy domů?“

„Jo. Jak vidíš, zvládly jsme dneska horší věci,“ odpověděla Lily.

„Mimochodem, Lily,“ řekl strejda Bob a ještě víc se k nim sklonil.

„Nevíš náhodou, kam se poděla ta moje startovací pistole, co jsem měl v šuplíčku pod pokladnou?“

Lily poklesla spodní čelist. „Cože? Startovací pistole? Chceš říct…“

Strejda Bob se zahihňal. „Snad sis nemyslela, že je opravdická?

Kdepak, já bych si opravdickou zbraň nepořídil. Je to moc nebezpečné.“

Lily a Julie vyprskly smíchy.

„No, tohle všechno vysvětluje!“ křičela Lily a smála se. „Teď už je jasný, proč to Julie přežila.“

Řekli si dobrou noc. Za pár minut Julie zatočila k Lilyinu baráku.

„Ten kluk – Rick – je docela hezkej,“ řekla Julie a mrkla na Lily.

„Dělá s tebou?“

Lily kývla.

„Má nějakou holku?“

„Ach, ještě to tak!“ vyjekla Lily. „Jak teď, po tom všem ještě můžeš myslet na kluky?!“

„Tak má holku nebo ne?“ nedala se Julie.

„Ne,“ řekla Lily. A obě dvě nejlepší kamarádky se rozesmály.

„No, to byl teda zlej sen,“ řekla Julie a najela na příjezdovku.

101

„Myslím, že to pro tebe bylo ponaučení, co?“

„Cože? Co jako?“ nechápala Lily.

„Že jsou na světě mnohem důležitější věci, než bejt jednička z celýho ročníku.“

„Kdepak!“ zvolala Lily. „Ještě čtyři tejdny budeme chodit do školy. A já vylezu jako premiantka, Julie. Vím to!“