R. L. Stine

Stopy hrůzy 77

Zlý měsíc

Úvod

Ve výloze supermarketu se odrážel měsíc. Automatické dveře se pohnuly a Daniela Veronová vešla do sámošky osvětlené řadami zářivek.

Zachvěla se se zimou. Třela si dlaněmi holé paže. Maj klimatizaci puštěnou na plný pecky! pomyslela si. Snad abych se ani nepřibližovala k mrazákům s masem.

Zahlédla se v nablýskané vitríně. Měla na sobě krátké modré tričko bez rukávů, těsné bílé šortky a sandály. Ušklíbla se na svůj hubený obličej s velkýma tmavýma očima a prohrábla si oběma rukama dlouhé kaštanové vlasy s blond melírem.

Jsem děsná. Hubená a neforemná, pomyslela si. Vypadám spíš na dvacet než na osmnáct.

Vtom ji něco udeřilo do zad, až to zabolelo. Prudce se otočila.

„Cliffe, nemagoř!“ vyštěkla. „Hlavu máš na učení a ne na bouchání do svý ségry.“

Desetiletý Cliff se zatlemil. Zřejmě tímhle způsobem dával najevo svou lásku k sestře, kterou tak dlouho neviděl.

„Hele, nemagoř, nebo z tebe zcvoknu!“ pokárala ho.

„Ty jsi choulostivka,“ zasmál se Cliff. „Vždyť jsem se tě ani nedotkl.“

„Skutečně toho nech, Cliffe,“ řekla teta Margaret, která přijela s vozíčkem. „Daniela se sotva vrátila domů. Je utahaná. Nemá na ty tvoje opičárny náladu.“

„Náhodou ji to baví,“ bránil se Cliff. Byl to kus kluka, celý táta –

menší a buclatý, měl roztomilý kulatý obličej. Vlasy barvy slámy měl po stranách vylepané a nahoře dlouhé, ulízané dozadu.

Teta Margaret mu hodila vozík.

„Budeš asistovat,“ řekla a

povzdychla si. „Žádný vozík jim tu pořádně nejezdí. Kolečka jsou 4

zadřená.“

Cliff uchopil držadlo a vyrazil. Řítil se mezi regály jako blázen, vozík před ním šmajdal ze strany na stranu.

„Cliffe! Opatrně!“ okřikla ho teta. Otočila se k Daniele. „ Je celý divý, že tě zase vidí,“ řekla.

Daniela se usmála.

„No, dává mi to najevo dost zvláštním

stylem.“

Sledovaly Cliffa, jak dělá otočku a řítí se zpátky. „Není zvyklý, abys byla tak dlouho z domova,“ řekla teta a dodala: „Ani nevíš, holka, já jsem tak šťastná, že ti to vyšlo.“

Byla to menší, šlachovitá žena s ostře řezanými rysy, ocelově šedýma očima, ptačím nosem a špičatou bradou. Vlasy měla odbarvené na zrzavo a na puse sytě rudou rtěnku. Daniela s Cliffem o ní říkali, že vypadá drsně. Tvrdě.

Když jim před necelými třemi lety zemřeli rodiče, přistěhovala se z venkova, aby se o ně postarala. Daniela ji předtím neviděla celá léta, bála se, že jim to spolu nebude k lapat. Ale ukázalo se, že teta Margaret je lepší, než si myslela, přímo senzační, byla fakt jako druhá máma. I Cliff si ji rychle oblíbil.

Položila Daniele ruku na rameno. „Holka, ty jsi zmrzlá!“

Daniela pokrčila rameny. „Nějak mi nedošlo, že sem člověk musí chodit nabalenej jako na severní pól.“

Sunuly se pomalu mezi regály. Vlevo byla zelenina, vpravo

ovoce. Na konci uličky ostřikovala prodavačka v plášti hlávky salátu, aby se leskly.

Teta hodila Cliffovi do vozíčku sáček s karotkou a zeptala se Daniely: „Už máš jméno pro tu svoji kapelu?“

„Bič… mrkev!“ ošklíbl se Cliff.

„Ještě ne,“ odpověděla. „Caroline vymyslela ‚Sílení hráči‘ a bylo to docela legrační, jenže Billy řekl, že bysme se takovým jménem shazovali.“

„Billy je váš

manažer?“ zeptala se teta a utrhla mikrotenový

sáček. Sklonila se a začala z nízké přepravky na podlaze vybírat stejně velké brambory na pečení.

„Náhodou válíte,“ řekl Cliff odborně. Poklepal tetě Margaret na rameno. „Koupíš mi něco dobrýho?“

5

„Ne,“ odbyla ho, ale hned si to rozmyslela. Napřímila se. Hodila brambory do vozíku. „Oukej, jdi napřed, Cliffe. Vyber si nějaké cukroví. Přijedu za tebou.“

„Super!“ zajásal. Znovu do Daniely praštil hlavou, až ji málem ji porazil, a odklusal k cukrovinkám.

„To je hroznej kluk!“ zamumlala teta. Upřela na Danielu

zkoumavý pohled. „Vypadáš unavená.“

Daniela si povzdychla. „Dva tejdny na šňůře. Dny a noci v

auťáku. Hraní po všelijakejch zapadákovech.“

„Hlavně, že se vám daří,“ řekla teta. „Jsem ráda, že ses rozhodla zkusit to s kapelou, místo jít rovnou na vysokou. Potřebuješ na rok vypnout, žít podle svého, cestovat a taky se trochu vyřádit, než zase zapadneš do školy.“

„No, řádíme teda pěkně!“ zasmála se Daniela. „A taky jsem se docela skamarádila s Carolinou.“

„Caroline je ta, co hraje na piáno?“ zeptala se teta.

„Na keyboard, elektrický klávesy. A zpívá backup,“ odpověděla Daniela. „Člověk pozná nový lidi, je to fakt skvělý. Už máme dost příznivců. Jediný, co mi chybí, je domácí strava. V jednom kusé se cpu mastnejma hamburgerama…“

Teta se zasmála. Měla krátký, suchý smích, který spíš připomínal kuckání. „No, dneska večer si dáš,“ řekla. „Uvařím, na co máš největší chuť.“

„Mnnnnnno…“ Daniela přivřela víčka, přemýšlela. „Na co bych měla největší chuť?“ Oči se jí rozzářily. „Jasně, už vím. Na to tvoje speciální kuře. Víš přece – s ananasem. Po orientálsku, nebo jak tomu říkáš.“

„Oukej. Máš ho mít.“

„A bramborovou kaši,“ dodala. „Mně se o tvý bramborový kaši v jednom kuse zdálo.“

„T y j s i blázínek,“ usmála se teta.

„Ale máš pravdu, moje

bramborová kaše nemá konkurenci.“ Kráčela uličkou a tlačila před sebou vozík na třech vrzajících kolečkách.

Daniela se zachvěla. Co dělaj, že tu maj takovou zimu? zeptala se sama sebe. Myslej si, že budou mít lepší kšeft, když jim tu lidi zmrznou?

6

Odbočila do vedlejší uličky, aby se podívala po Cliffovi.

Najednou měla pocit, že u regálu s drogerií vidí jednoho kluka z Shadysideské střední školy. Rozběhla se k němu a málem už na něj zavolala – když vtom se otočil. Neznala ho.

Prošla kolem něj se sklopenou hlavou.

Připadala si ztracená. Strohé světlo stropních zářivek zalévalo všechno kolem zelenavým nádechem. Regály se sklenicemi a konzervami, vitríny, zákazníci – všechno bylo takové nějaké jasnější, kontrastnější. Úplně neskutečné.

Daniela kráčela mezi hromadami zboží jako v mrákotách.

Pulsující paprsky zářivek se jí zadíraly do očí. Znovu se zachvěla. Z

mrazivého vzduchu jí naskočila husí kůže.

„Danielo! Danielo! Co blázníš?!“ vytrhl ji z mrákot Cliffův křik.

„Co… c o j e ? “ Podívala se na igelitový balíček, který někde sebrala.

Mražené hovězí. Z pultu s masem.

Byl roztržený. Daniela držela v ruce ledové syrové maso.

Měla ho i v puse. Ukusovala sousta a polykala je. To rudé, slizké maso jí klouzalo jícnem do žaludku.

„Danielo! Proč to jíš? Co blázníš?“ ječel Cliff.

„Já… já nevím,“ vykoktala. Ucítila, že jí po bradě teče krev.

7

DÍL PRVNÍ

ZPÍVÁNÍ

I.

ZE SRÁZU

„Joeyi! Nechtěl bys ject pomalejc?“ řekla Daniela.

Vletěli do výmolu. Věci a nástroje vyskočily a narazily do střechy mikrobusu.

„Pojedu pomalejc, až ke mně přelezeš a sedneš si mi na klín,“ řekl Joey.

Daniela viděla ve zpětném zrcátku, jak se na ni tlemí. „Fakt, Joeyi,“ odsekla mu. „Přestaň blbnout, nebo zase vletíme do svodidel.“

Joey se zahihňal a sešlápl plyn k podlaze. Motor zařval a

mikrobus vystřelil, až to s Danielou praštilo o sedadlo.

„Joeyi…“ Bože, to je magor! povzdychla si. Myslí, bůhví jakej není frajer, když jede rychle. Ten kluk snad v životě nedostane rozum.

Joey pobaveně zaržál. V otevřeném okénku mu vlála h ustá černá vlnitá hříva. Přestože byla noc, měl na očích tmavé brýle.

Daniela seděla uprostřed s Carolinou a Mary Beth. „Vzdávám to.

Je úplně nemožnej,“ řekla jim.

„Holky, vy jste tam za mnou narvaný jako sardinky!“ křičel Joey proti větru. Vybral zatáčku a poplácal se po noze. „No tak! Která si mi sedne na klín?“

Ignorovaly ho. Jako vždycky.

V protisměru se objevily reflektory ohromného trucku. Daniela si 8

zastínila oči a Joey to sekl ostře vpravo. Hodilo to s ní, až vrazila do Caroliny.

„Dávej pozor!“ okřikla Caroline Joeye. Zatahala ho za hřívu.

„No né, Caroline! Že bys se mnou laškovala?“ uchichtl se Joey.

„Omyl!“ odsekla a zasmála se. „ Já laškuju jenom s jedincema svýho přírodovědnýho druhu!“

Daniela a Mary Beth se taky zasmály. Caroline měla vždycky připravenou bleskurychlou a vtipnou odpověď.

Na zadním sedadle za nimi spali dva kluci, Billy a Kit. Jak to na úzké silnici drncalo, bouchali hlavami do opěradla, ale neprobudilo je to.

Daniela se otočila.

Billy Dark byl manažer. Byl nejstarší, bylo mu už dvaadvacet. Kit Kragen byl o dva roky mladší. Dělal u kapely bedňáka a staral se o techniku. A byl to děsně pěknej kluk. Holky na dýzách na něm mohly nechat oči.

V dálce za svodidly se míhala temná farmářská stavení a sklizená pole. Otevřeným okénkem fičel do vozu horký, dusný vzduch.

„Probírala jsem různý jména,“ řekla Caroline. „A napadlo mě, že bysme se třeba mohli jmenovat…“

„Je to pořád dokola, nic nevymyslíme,“ přerušila ji Mary Beth.

Byla to malá, hezká holka s rovnými, nakrátko střiženými zrzavými vlasy a měla zanícené zelené oči.

Zanícené je možná divné slovo, ale zato ji dokonale vystihovalo.

Mary Beth brala všechno děsně vážně. Hrála ve skupině na bicí a dělala to perfektně – zaníceně – jako v životě vůbec všechno.

Caroline se uchichtla. „Napadlo mě, že bysme se mohli jmenovat Beatles a byl by pokoj.“

Daniela úplně zařvala. „Hele, počkej, nejmenovala se tak už někdy nějaká skupina?“

„Jo, a senzačně jí to šlapalo,“ odpověděla Caroline. „Takže je to asi dobrý jméno, ne?“

Vpředu vedle Joeye se otočila Dee Watersová. „Holky, nechtěly byste už konečně mluvit vážně?“ ohradila se. Hlavu měla ověšenou pečlivě spletenými copánky „antilly“. Dlouhé jantarové náušnice

krásně ladily s jejíma mandlovýma očima a hnědou pletí.

9

Dee byla většinou zticha, Daniela někdy zapomínala, že je s nimi ve voze. Zatímco ostatní holky nezavřely pusu, Dee jenom koukala z okna a nevšímala si jich.

Skamarádí se se mnou vůbec někdy? ptala se Daniela sama sebe.

Vyrovná se Dee někdy s tím, že už není ve skupině zpěvačkou číslo jedna?

Vzpomněla si, jak přišla do kapely. Carolininy rodiče měli nad garáží prázdnou místnost. Byla to perfektní zkušebna. Daniela se tam jednoho dne dostavila, aby ukázala, co umí.

Přestože si byla vědomá, že má dobrý hlas, měla děsnou trému. A taky psala docela slušné písničky.

Bála se, že se ostatním třeba nebude líbit.

Uvítali ji skvěle. Billy byl obzvlášť sladkej. Představil jí kapelu a o každém utrousil nějaký fór. „Na Kita si dej extra pozor,“ varoval ji se smíchem. „Holky se na něj lepej jako kyt.“

Když otvírala pouzdro a vytahovala kytaru, aby zazpívala

písničku, kterou složila, třásla se. A ruce se jí třásly úplně děsně.

Kluci a holky ji sledovali. Billy řekl: „Musíme na ni bejt hodný. Z

Daniely jednou bude slavná skladatelka.“

V místnosti byly bedny, zesilovače, futrály s kytarami a hromady kabelů. Joey, zvukař, jí zapojil kytaru k zesilovači a povzbudivě na ni zvedl palec.

Daniela usedla na vysokou stoličku a začala ladit.

Všichni k ní byli hodní, přátelští.

Všichni kromě Dee.

Dee se opírala se o zeď a tvářila se nasupeně, tedy spíš nešťastně.

A nikdy ji to nepřešlo.

Když Daniela dozpívala první písničku, kluci a holky jí zatleskali.

Dee se nepohnula. Upírala na Danielu oči, v obličeji měla smutný výraz.

Po druhé písničce Daniele řekli, aby počkala venku. Rozhodnutí na sebe nedalo dlouho čekat. Billy seběhl po schodech. „Jsi přijatá!“

zvolal a kamarádsky ji objal. „Budete s Dee hlavní zpěvačky. A tu druhou písničku nacvičíme a zařadíme do repertoáru. Je fakt senzační!“

Byl to pro Danielu jeden z nejšťastnějších dní v životě.

10

Až na to, co jí udělala Dee. Když se venku loučili a Daniela nastupovala do svého auťáku, Dee něco zamumlala, ale Daniela ji dobře slyšela.

„Ta se do naší kapely nehodí.“

Přesně tohle Dee řekla. Danielu z toho zamrazilo. Bylo to jako ledový vítr.

„Ta se do naší kapely nehodí.“

Dee se rozhlédla po ostatních, zatlemila se a odešla.

Daniela se s ní od té doby mnohokrát snažila skamarádit.

Ale Dee zůstala chladná, nepřátelská.

„Nechápu, jak můžu zpívat s takovou kapelou,“ řekla Dee, když se otočila z předního sedadla mikrobusu. „Teda s kapelou, která nemá jméno. Kapela bez jména – to je fakt smutný.“

„Zpíváš s náma, protože mě miluješ,“ řekl Joey. Pustil volant a vzal Dee kolem ramen. „Co říkáte, holky?“

„Nesahej na mě!“ ušklíbla se Dee. Popadla ho za zápěstí a zkroutila mu ruku. „Nebo to s tebou dopadne tak, že budeš do smrti řídit jednou rukou.“

„Auuu!“ vykřikl Joey. „Tomuhle říkáš vyznávání lásky?!“

Dee si znechuceně povzdychla a pustila ho.

Joey znovu sevřel volant. Pak se otočil k holkám za sebou. „Už vím, jak byste mohly jmenovat,“ zachechtal se.

„Joey, prosím tě!“ okřikla ho Daniela. „Koukej na cestu. Jsme na kopci. Ještě spadneme!“

„Joeyovy buchty!“ řekl a zvrátil hlavu, až mu vlasy spadly přes opěradlo. A divoce zavyl.

Ale vytí ho okamžitě přešlo, když si uvědomil, že zapomněl řídit.

Daniela vykřikla.

Joey zuřivě šlápl na brzdu. Gumy zaječely. Pozdě.

Ozval se náraz kovu na kov a pak praskot, jak se mikrobus

převalil přes svodidla.

Daniela vykřikla ještě jednou. Letěli ze srázu.

11

II.

CO JE TO SE MNOU?

Řítili se tmou po srázu dolů. Daniela ječela jako šílená. Dole pod nimi byly rozeklané skály. Ostré skalní útesy se v měsíčním světle leskly jako nabroušené bodce.

Mikrobus se valil přímo na ně.

Daniela se v posledním okamžiku schoulila pod sedadlo a zakryla rukama hlavu.

Pak přišel prudký náraz. Děsné borcení kovu. Mikrobus se

zastavil o skálu.

Daniele odletěla hlava dozadu. Okna se vysypala. Do vozu vletěly střepy.

To je konec, to je smrt, řekla si. Tohle nikdo z nás nepřežije!

„Zabijeme se!“ ječela na ostatní. „Danielo!“

„Ne!“ vykřikla a zakryla si oči. Mikrobus se převrátil. Rotoval vzduchem jako hračka.

Každým okamžikem je po nás, pomyslela si. Zaťala si nehty do očních víček, čekala, kdy nastane poslední, smrtelný úder.

Pak ucítila na rameni ruku. Přívětivou, konejšivou ruku. Sevřely ji dlouhé prsty a lehce s ní zatřásly. „Danielo!“ Byla to Caroline.

Daniela pomalu spustila ruce z očí.

„Danielo, vždyť se nic neděje,“ řekla Caroline. „Všechno je oukej.“

„Ale přece…“ Z a r a z i l a s e . Pneumatiky svištěly po asfaltu.

Mikrobusem to občas hodilo, jak Joey najel do výmolu. Zvedla hlavu a podívala se na přední sklo. Bylo celé.

Nespadli jsme, řekla si. Vůbec nic se nestalo. Byla to jenom moje 12

představa. Děsná, šílená představa.

Zhluboka se nadechla. Hrozně se třásla. Srdce jí bušilo.

„Co je s tebou?“ zeptala se jí Caroline. „Něco se ti zdálo?“

„Spa… spadli jsme… letěli jsme vzduchem,“ vykoktala. „Joey ztratil kontrolu. Úplně jasně jsem viděla, jak letíme ze silnice. Úplně jasně jsem viděla, jak se sypou okna. Úplně jasně jsem cejtila, jak jsme to naprali do skály!“

„Tak proto jsi tak křičela,“ pronesla Mary Beth s úlevou.

Daniela se rozhlédla kolem sebe. Billy s Kitem byli vzhůru a zírali na ni. Dee na ni také koukala a tvářila se otráveně.

V z rcátku byly Joeyovy tmavé brýle. Joey se omluvně zatlemil.

„Sony, Danny,“ řekl. „Nechtěl jsem tě vylekat.“

„Ty myslíš, že řekneš sorry a je to dobrý?“ rozkřikla se n a něj Dee. „Můžeš mluvit o štěstí, žes to vybral. Já už nás taky viděla dole.“

Pokrčil rameny. „Hele, co je? Řekl jsem sorry? Řekl. A vůbec, může za to měsíc.“ Zahihňal se a ukázal ven. „Úplněk, vidíš? Když je úplněk, tak jsem trochu divokej.“

Daniela se podívala na noční oblohu. Měsíc byl nízko a skoro v úplňku. Vypadá tak chladně, pomyslela si a zachvěla se. Jako kus ledu.

Billy se vzadu uchichtl. „Hele, Joeyi, nekecej, že jsi divokej jenom proto, že svítí měsíc.“

„Přesně,“ zamumlala Dee.

Joey se taky zahihňal a ještě víc na to šlápl.

Billy se zeptal Daniely: „Už je ti líp?“

Daniela se ohlédla. Billy a Kit koukali zaraženě.

Kitovy tmavohnědé vlasy splývaly s temnou zádí mikrobusu. V

očích orámovaných černými řasami se mu zračily obavy.

Billy byl taky vytočený. Daniela to poznala podle výrazu jeho hnědých očí a vrásek na čele. Je to fakt hodnej kluk, pomyslela si. A hezkej. Blond vlasy, atletická postava, důlek ve tváři, když se usměje.

„Už je to dobrý,“ řekla. „Kluci, nezlobte se na mě. Omlouvám se, že jsem vás vzbudila. Nechtěla jsem nikoho vyděsit.“

„Ale, vždyť o nic nejde,“ řekl Billy. „Radši bych se budil tvým 13

křikem než něčím tak protivným, jako je budík.“ Zasmál se. „A kromě toho jsme rock-band, ne? Musíme bejt trochu praštěný.“

„Hele, to je dobrý, co kdybysme se tak jmenovali?“ řekla

Caroline. „‚Trochu praštěný‘!“

Mary Beth zavrtěla hlavou. „Mně se to nelíbí.“

Caroline se zasmála. „Bože, Mary Beth, to byl přece fór.“

„Hele, a co třeba ‚Nepojmenovatelní‘?“ ozval se Joey. „Co říkáš, Danielo?“

„Joeyi, koukej na cestu a neblábol kraviny,“ okřikl ho Billy.

„Jasný?“ Naklonil se dopředu. „Joeye si nevšímej,“ pošeptal Daniele tak hlasitě, aby to všichni slyšeli. „Vzali jsme ho kvůli svalům, ne kvůli hlavě.“

„Co to slyším?!“ Joey dělal, jako že ho to popudilo.

Daniela se nuceně zasmála. Chudáci, tolik se snažili, aby ji rozveselili!

Skoro se jim to povedlo.

Ale úplně ne.

Kdyby jí jenom nepřepadaly tyhle děsivé, úplně živé představy!

Opřela se a zavřela oči.

„Jak je?“ zeptala se jí Caroline.

„Jakž takž,“ odpověděla. „Co se to se mnou děje? Nerozumím tomu. Jak to, že jsem měla takovou děsnou vidinu?“

„Za to může Joey,“ řekla Caroline a zastrčila si za ucho spadlý pramen dlouhých blond vlasů. „Jezdí jako blázen. Zapomíná, jak tě to drtí. A to je přece pravda, viď, Danielo? Teda… od tý doby, co jste měli v rodině tu bouračku.“

Daniele se vždycky, když si vzpomněla na mámu a na tátu,

sevřelo hrdlo.

Před třemi roky se pan Verona a paní Veronová vraceli z

předvolebního shromáždění, nezvládli na kopci řízení, přeletěli svodidla a zřítili se ž výšky pětadvaceti metrů na skalní útesy.

Byla stejná noc jako dneska, pomyslela si Daniela. A stalo se to na podobný silnici jako tady. Prázdný a suchý. Za svitu luny.

Jenže tenkrát to nebyl přelud.

Táta s mámou zemřeli.

Vypadli z vozu. Jejich těla zůstala viset na skálách.

14

Ne! řekla si Daniela. Teta Margaret nikdy neříkala, že viseli na skalách. Nikdy nemluvila o podrobnostech. Jenom si to myslím.

Prostě si to představuju horší, než to bylo.

„Pořád na to myslím,“ pošeptala Caroline. „Stalo se to v noci.

Táta byl zvyklý jezdit v noci. A jezdil fakt děsně opatrně, jako že třeba nikdy nepřekročil povolenou rychlost ani o kilometr. Dokonce jsem ho pošťuchovala, Že dostane pokutu za přehnanou opatrnost!“

Caroline smutně pokývala hlavou. „A od tý doby tě berou tyhle přeludy?“

Daniela kývla. Její halucinace byly jako zlý sen. Jenom s tím rozdílem, že nespala. Byla až moc vzhůru – a prožívala až moc velkou hrůzu.

„Řekla jsi to dr. Moorovi?“ zeptala se Caroline.

Daniela si povzdychla. „Spíš se mě zeptej, co jsem mu neřekla.“

Chodila k dr. Moorovi pravidelně. Byl to psychiatr. Snažil se dobrat příčin jejích halucinací. „Jakmile zjistíme, co je vyvolává,“

řekl jí, „určitě přestanou.“

Jen aby měl pravdu, pomyslela si tenkrát Daniela. A aby to bylo brzo.

Jenže halucinace se zhoršovaly. Byly čím dál tím živější a děsivější.

„Dr. Moore ti určitě pomůže,“ řekla Caroline. „Musíš mu

důvěřovat.“

„Snad jo,“ řekla Daniela. „Dává mi všelijaký divný otázky, ale asi to tak musí bejt. Myslím, že je dobrej. Říká, že zpívat s kapelou mi může jen prospět. Je to fakt. Nemít tuhle kapelu, tak to se mnou vezme špatnej konec!“

Caroline se zasmála. „Špatnej konec. To není špatný jméno, co říkáš?“

„Jo – docela dobrý,“ připustila Daniela.

Pár minut nato zastavili před hotelem. „Konečná!“ oznámil Joey:

„Luxusní hotel Midland! A naproti přes ulici – Rocket Club. Každej večer na pódiu – Bezejmennej rock-band. Trochu života do toho umírání, mládeži!“

Vyhrabali se z vozu. Zívali a protahovali se.

Daniela vykročila s Caroline k hotelu. Měsíc zaléval ulici 15

chladným světlem.

Vyděsilo ji to. Sevřela v náručí bágl s věcmi a zachvěla s e.

Co se to děje? pomyslela si. Moje tělo – cejtím se nějak divně.

Zima: Úplně cejtím, jak mým tělem prochází mrazivá vlna.

Děje se se mnou něco divnýho. Něco… strašnýho. Podívala se na Carolinu. Caroline na ni třeštila oči. Byla v šoku.

Caroline na mně něco vidí! řekla si Daniela. Vydechla: „Carolino!

Co se děje? Co vidíš?“

16

III.

BUDEŠ LITOVAT!

„Co vidíš?“ naléhala Daniela. „No tak, mluv!“

Caroline si zakryla pusu rukou. „Tvo… tvoje vlasy. Trčej ti vzhůru!“

„Cože? Trčej vzhůru?“ Daniela upustila bágl a chytila se za hlavu.

Nosila tupý sestřih k bradě, kaštanové vlasy jí na hlavě ležely jako nějaká helma. Teď ne.

Teď jí trčely vzhůru, jako by na ně odspoda pustila silný f én.

I na omak byly jiné. Nebyly jemné a hedvábné, ale tvrdé jako hřebíky. Stály jí na hlavě jako štětiny.

„Nějakej vítr, nebo co?“ řekla Caroline. Nespouštěla z Daniely oči. Její vlastní vlasy – dlouhé blond vlasy – které nosila dlouhé na ramena, se ani nepohnuly.

„Žádnej vítr není!“ řekla Daniela. Tahala za ty děsné š tětiny, snažila si je přitlačit zpátky k hlavě, ale marně. „Nejdou dolů! To je k zbláznění!“

„Danielo, prosím tě, klid,“ utěšovala ji Caroline. „Vždyť je to docela sranda. No co? Stojatý vlasy, to přece to není žádná tragedie.

Neblbni. Pojď dovnitř.“

Sranda, pomyslela si Daniela. Ne! Tohle není žádná sranda. Je mi divně: Tohle není sranda.

Z hrdla jí vyšel chrčivý zvuk, jaký u sebe ještě nikdy nezažila.

Nebyl to jej í hlas.

„Hni se, holka. Jdeme do hotelu,“ pobídla ji Caroline a vzala jí bágl i kytaru. „Byla to dlouhá jízda. Trmáceli jsme se v autě. V

hotelu si odpočineš.“

17

Hotel Midland samozřejmě nebyl žádný luxusní hotel. V malé recepci stála tři křesla a nízký, rozvrzaný stolek. Umělé květiny.

Prošlapaný koberec.

Jinak ale čisto.

A teplo, pomyslela si Daniela, když vešly dovnitř. Pod stropem vrzal stropní ventilátor. Danielu ovanul teplý vánek. Na tvář se jí svezl pramen vlasů.

Strčila si ho za ucho a vtom jí došlo, že už má vlasy zase normálně dole.

A ten zvláštní pocit chladu byl taky pryč. Už se netřásla.

Hlasitě si oddychla.

„Je tu jak v sauně,“ ušklíbla se Dee. „Doufám, že maj na pokoji klimatizaci. Jinak se asi v životě nevyspím.“

Rozespalý recepční po ní sekl nevrlým pohledem. „Když chceš klimatizaci, tak si jdi chrnět do Hiltonu,“ zahučel. „Tohle je levnej hotel. Máš snad na lepší?“

Dee se znovu ušklíbla a Caroline se zasmála. „N e , n a l epší nemáme,“ řekla recepčnímu. „Zatím. Než budeme slavný.“

„Koukám, že jste nějaká kapela,“ řekl recepční. „Na cestě za slávou, co?“

„Ano,“ odpověděla Mary Beth vážně. „Ctěte noviny.“

„A co se asi dočte?“ řekla Dee. „Jaký jméno má v novinách hledat, když žádný nemáme.“

Do recepce vešel Billy. Mnul si ruce. „Oukej, poslouchej te mě všichni!“ zvolal. „Kit a Joey šli naproti do klubu. My ostatní se ubytujeme a půjdeme za nimi. Omrknout si plac.“

„Moudrá myšlenka,“ uchichtla se Dee. „Snad alespoň v tom klubu bude klimatizace.“

Caroline zašeptala Daniele: „To je celá Dee. Pořád jenom remcá.“

Ještě že s ní nemám pokoj, řekla si Daniela. Dee mě nemá ráda.

Asi bysme se chytly dřív, než bysme zalezly do postele.

Pokoj se od recepce příliš nelišil. Byl malý, neútulný a mizerně zařízený.

„Hele, skvělý!“ zvolala Caroline, když sebou praštila na jednu stranu dvoulůžka. „Matrace nejsou proleželý!“

Zasmála se.

„Vzpomínáš na ten hotel posledně?“

18

„Jo,“ povzdychla si Daniela a odložila futrál s kytarou. „Měla jsem pocit, že spím na sadě golfovejch míčků,“

„Že by se na nás konečně začalo usmívat štěstí?“ Caroline vyskočila z postele a hodila tam bágl. „Tak padáme! Jsem zvědavá na ten Rocket Club.“

Vypakovaly si věci a sjely pomalým, skřípajícím výtahem do přízemí.

Mary Beth a Dee už na ně netrpělivě čekaly v recepci. Caroline se s Mary Beth rozběhla ke dveřím. Dee zůstala stát. Popadla Danielu za paži.

„Musím s tebou mluvit,“ řekla jí naléhavě.

Daniela ucukla. Dee jí zaťala nehty do kůže. „Auuu! To bolí!

Pusťme!“

Ale Dee ji stiskla ještě víc a upřela na ní zrak. „Budeš litovat!“

zachrčela. „Budeš hořce litovat!“

19

IV.

PRVNÍ POLIBEK

„Co to povídáš?“ řekla Daniela.

Dee přivřela víčka. Otevřela pusu, aby něco dodala, ale už to nestihla.

„Tak hněte sebou, vy dvě!“ ozvala se od dveří Caroline. „ Jde se!“

„Danielo…“ vyhrkla Dee.

„Dee, nech mě na pokoji,“ odbyla ji Daniela. „Nevím, co máš za problémy, ale to tvoje věčný tlemení už mě přestává bavit.“

Vytrhla se jí a vykročila za Carolinou. Ruka ji bolela. Bylo to jasné – Dee ji nenáviděla. Caroline otevřela dveře a zeptala se: „Co se stalo?“

„Deeiny mouchy,“ odpověděla Daniela.

„Je pořád naštvaná, že jsi v kapele?“

Daniela kývla. „Odteďka ty její provokace budu ignorovat.

Vykašlem se na to, oukej?“

Na ulici se znovu roztřásla. Přidala do kroku, aby už byla na druhé straně, v Rocket Clubu.

Za dveřmi čekal Billy. „To je senzační podnik!“ křičel v rachotu muziky z cédéček. „Vejde se sem přes sto lidí. Fakt největší dýza, v jaký jsme zatím hráli!“

Dee ho chytila za ruku. „Pojď. Dáme si taneček!“ Odtáhla ho na narvaný parket. Caroline šla s Mary Beth k barpultu na colu.

Daniela stála u dveří a rozhlížela se. Rocket Club byl plný rozesmátých, schvácených kluků a holek. Po stropě a na zdech blikaly paprsky zelených a červených reflektorů. Muzika Daniele duněla až v mozku.

20

Daniela obešla parket a našla prázdný stolek velikosti talířku od hrnku na kafe. Usedla na rozvrzanou židli a zadívala se k nízkému pódiu.

Nebyl tam žádný diskžokej. Kluci a holky tancovali při

reprodukované hudbě. Zejtra to tady rozpálíme, pomyslela si s úsměvem. Děsně se těšila!

„Hunu! Takovej krásnej úsměv!“ zavrčel jí někdo do ucha.

Daniela ucukla.

Joey! Na tváři ji zašimrala jeho vlnitá černá hříva.

„Ty debile!“ vypískla. „Tys mě vyděsil! Co blbneš?!“

Joey se zahihňal a usedl obkročmo na vedlejší židli. „Takhle by ses měla usmívat pořád,“ řekl.

Daniela na jeho kecy neměla náladu. „Jezdíš schválně rychle,“

řekla mu. „Chceš, abych se bála. Vím to.“

Joey si povytáhl tmavé brýle na čelo a upřel na ni své šedé oči.

„No, a co mi dáš, když trochu zpomalím?“ řekl s potutelným úšklebkem.

Daniela protáhla obličej.

Joey se k ní s židlí přisunul blíž. „Dáš mi šanci?“ zeptal se.

„Zatancujeme si, oukej? Já nejsem špatnej kluk. Fakt ne.“

„Dík, Joeyi, nemám zájem. Jsem z tý tvý šílený jízdy úplně hotová.“

„Jo?“ uchichtl se. Přejel dlaní po opěradle její židle. Konečky prstů jí zavadil o holá ramena.

„Myslím na zejtřek,“ řekla Daniela. „Hrát pro tolik lidí…“

Joey ji začal přejíždět prsty po zádech. „Lepší než hrát jenom pro jednoho, ne?“ zasmál se. „To bysme mohli jít rovnou ke mně na pokoj a mohla bys hrát a zpívat pro mě.“

Daniela zavrtěla rameny, aby mu setřásla ruku. „Nech toho, Joeyi!“ Zahrála zívnutí. „Asi bude nejlepší, když se vrátím do hotelu a půjdu spát.“

Odsunula židli a vstala.

Joey ji popadl za ruku. „Víš, co si myslím?“ vyhrkl. „Myslím, že se bojíš úplně zbytečně.“ Usmál se a zvedl obočí. „Nemáš se čeho bát, Danny. Já nekoušu. Tak pojď. Ničeho se neboj.“

„J á s e nebojím, Joeyi,“ odsekla Daniela. „Jenom mi začínáš lízt na 21

nervy.“

Vtom se u stolku zjevil Billy. „Nějaký problémy?“

Joey rychle z Daniely spustil ruku. „Žádný problémy,“ řekl.

„Všechno skvělý.“

„Tak jo.“ Billy ho šťouchl palcem do zad. „Kit potřebuje na pódiu pomoct. Se šňůrama.“

Joey otráveně kývl. „Jasně,“ zasyčel a namířil na Danielu prst.

„Mám u tebe taneček, oukej? Až nebudeš utahaná.“

„Jo,“ odpověděla a byla ráda, že má od něj pokoj. „Jde tvrdě na věc, co?“ poznamenal Billy a usedl na Joeyovo místo.

Daniela zavrtěla hlavou. „Tvrdě není přesný. Jde na to debilně.“

„Taky si myslím,“ přikývl Billy. „Promluvím s ním.“

„Ne. Nech ho bejt,“ řekla Daniela. „Já si s ním poradím.“

Ale poradím si taky s Dee? napadlo ji.

Billy se zamračil. „Řekni mi, kdyby tě zase otravoval. On dobře ví, že mě nesmí naštvat.“

„A kdo tě smí naštvat, Billy?“ rýpla si Daniela.

„No, kašlem na Joeye,“ řekl a poklepal prstem na stolek. „Co říkáš klubu?“

„Je perfektní.“ Usmála se. „Než přišel Joey, představovala jsem si, jak stojím na podiu a zpívám před tolika lidma.“

„Že by tréma?“ řekl Billy. Na tváři mu naskočil důlek.

„Vždycky mám trému,“ přiznala se, „Snažím se ji nemít, fakt snažím, ale stejně ji mám.“

Naklonil se k ní, aby ho v tom randálu slyšela. „Ale není to na tobě vidět,“ řekl. „Na pódiu jsi suverénní. A jsi fakt dobrá zpěvačka.

Kapela může bejt šťastná, že tě má.“

„Dík,“ řekla. „Šťastná jsem především já. V životě by mě nenapadlo, že někdy budu zpívat na dýzách.“ Rozhlédla se po klubu.

Usmívala se.

Na opačné straně parketu zahlédla Dee.

Oči se jí leskly zlostí.

Dee uhnula pohledem na Billyho a hned se zase vrátila k Daniele.

A hele! řekla si Daniela. Že by Dee měla s Billym nějaký úmysly?

„Haló, lidi!“ ozvalo se do muziky.

Daniela se ohlédla a spatřila modré oči Kita Kragena, bedňáka 22

kapely.

Kit je fakt děsně hezkej, pomyslela si. Usmála se na něj. Byl vysoký, měl inteligentní obličej a energickou bradu. Tmavé – krásné tmavé vlasy. A úchvatné oči lemované dlouhými černými řásami.

„Tak co, Kite?“ zeptal se Billy. „Už se ti to podařilo zapnout?“

Kit přikývl. „Problémy s proudem v bassboxu. Ta krabice žere nějak moc šťávy. No, nakonec jsem ji zpacifikoval. Už je to dobrý.“

„Padáš do hotelu?“ zeptal se Billy.

„Asi se nejdřív půjdu trochu projít.“ Kit se otočil k Daniele.

„Když jsme sem přijížděli, zahlídl jsem takovej malej park dva bloky odsud. Co ty na to? Nešla by ses projít se mnou?“

Daniela zírala. Kit si jí až dosud příliš nevšímal. Byl na ní milej, to jo, ale jinak se držel zpátky. „No, co říkáš?“ zeptal se.

Musela říct ano. Nemohla říct ne, když to taky chtěla. „Procházka je dobrej nápad,“ odpověděla. „Zvlášť po tý děsný cestě.“

Zvedla se. Kit se usmíval.

Vůbec se nedivím, že holky ječej, když ho viděj, řekla si. Jestli Kit kouzlí nebo něco, tak to na mě taky zabírá.

Hodila očima po Billym. Tvářil se kysele.

Asi si říká, že se chovám jako nějaká bláznivá rocková fanynka, pomyslela si. Ale bylo jí to jedno.

„Čau v hotelu,“ řekl Kit Billymu, vzal Danielu za ruku a protáhl ji parketem.

U dveří narazili na Dee. Visela očima na Kitovi a vypadala děsně.

Takže ona nejede po Billovi, uvědomila si Daniela. Líbí se jí Kit.

A nenávidí mě kvůli zpívání. A teď mě bude ještě víc nenávidět kvůli Kitovi.

Dee na Kila civěla celou cestu ven, ale on si jí vůbec nevšímal.

Mohl venku Danielu pustit, ale neudělal to. Tiskl jí ruku pevně, úplně zamilovaně. Dee se mohla zbláznit. Do Daniely se okamžitě dala zima. „Ty se klepeš,“ řekl Kit.

„Trochu.“ Zvedla hlavu. Obloha byla jasná, svítil měsíc.

Kit pustil její ruku a objal ji kolem ramen. „Nechceš si dojít pro svetr nebo tak?“

„Nechci,“ řekla.

Žádná zima není, řekla si. Ani nefouká vítr. Jde to ze mě.

23

Zašli v parku ke kamenné lavičce mezi stromy. Listnatými

větvemi se prodíraly měsíční paprsky.

„Je tu božsky,“ řekla Daniela a snažila se, aby to znělo, jako že je úplně uchvácená.

„Je tu božskej klid,“ zahihňal se Kit. „Asi bych měl dělat něco jinýho. Mám někdy toho bengálu plný zuby.“

Daniela se taky zahihňala. Připadala si trapně. Co se b ude dít?

ptala se sama sebe. Jsem sama s Kitem. V parku. Na lavičce. Měla bych z toho bejt celá Sílená.

Místo toho jí bylo chladno. Chladno a divně.

Zvedla ruku a sáhla si na vlasy. Vypadalo to, že se jí zase začínají ježit.

Ale Kit se jí na hlavu nedíval.

Upíral své modré oči do jejích. Byl z ní úplně mimo. „Ani nevíš, jak dlouho jsem čekal, až spolu budeme takhle sami, Danielo,“

zašeptal.

Sklonil se k ní.

Daniela ho neposlouchala. Viděla jenom ty jeho nádherné oči.

Přitiskl ji k sobě a políbil ji. Taky ho políbila. Vtom si uvědomila, že se netřese. Už je mi zase teplo, pomyslela si.

Cítila, jak se jí vrací krev do žil. Znovu Kita políbila. Silněji.

Mocněji.

Kita to udivilo, ale nebránil se. Zavřela oči a políbila ho úplně strašně. Kit vykřikl. Daniela ho kousla do rtu.

24

V.

PRVNÍ KREV

Kit kvikl bolestí a vyskočil z lavičky. Lehce si konečky prstů sáhl na pusu.

Co to dělám? lekla se Daniela a znovu se roztřásla. Proč jsem to udělala?

Vykulila oči. Kitovi mezi prsty prosakovala krev.

V měsíčních paprscích měla lesklou černou barvu.

„Danielo!“ vydechl Kit. V očích měl údiv.

„Proč jsi mě

takhle…?“

„Prosím tě, odpusť mi to!“ zaštkala. Taky vyskočila z lavičky.

Srdce se jí děsně rozbušilo. „Vůbec nevím, jak se to stalo. Fakt, odpusť.“

Kit chtěl říct, že to nic není, ale už to nestihl. Daniela se rozběhla a vmžiku byla pryč. Hnala se jako šílená v chladném, stříbřitém svitu luny zpátky k hotelu.

Těžce polkla. Jednou. Dvakrát. Ucítila v puse Kitovu krev.

Proč jsem to udělala? řekla si znovu. Proč jsem ho kousla?

Proč? Proč?

Pak jí to došlo. Otřásla se hrůzou. Protože se mi to líbilo.

Chtěla jsem to. Musela jsem ho kousnout. A musela jsem mu

prokousnout ret do krve!

Bez dechu proletěla dveřmi. Recepční na ni vytřeštil oči. Zapadla do výtahu.

Stiskla tlačítko a hřbetem ruky si otřela pusu. Měla na ní Kitovu krev. Znovu se otřásla.

Než doběhla na pokoj, zaplavily jí obličej horké slzy.

25

„Danielo!“ zděsila se Caroline. Otočila se od skříně. „Co se ti stalo?“

Nemůžu jí to říct, pomyslela si Daniela. Copak jí můžu říct, že jsem ochutnala Kitovu krev a že mi to dělalo dobře?

Caroline si v útlém pase stáhla froté župan a přistoupila k ní. „Co se ti stalo?“ opakovala a položila jí konejšivě ruku na rameno. „Jsi tak studená, Danny. A ty… ty brečíš!“

Daniela polkla. „Musím okamžitě za dr. Moorem,“ vypravila ze sebe slaboučkým hlasem.

„C a r o l i n o , s e mnou se děje něco

hroznýho!“

Caroline na ni upřela starostlivý pohled.

„Měla jsi zase

halucinaci?“

„Tak něco.“ Daniela jí nedokázala říct pravdu.

„Něco hroznýho?“

„Ano!“ vyhrkla Daniela. „Úplně to nejhorší ze všeho.

Carolino, hned zejtra musím k dr, Moorovi. Jedině on mi může pomoct!“

„To teda musíš,“ řekla Caroline. „Požádáme Billyho, aby tě tam zavezl. Nedělej si starosti. Billy je dobrej.“

„No jo, ale co zkouška?“ zeptala se Daniela.

„Do osmi večer se nic neděje,“ řekla Caroline. „Budeš mít dost času doject do Shadyside a zpátky.“

Daniela jenom doufala, že ji Billy neodmítne. Musela mluvit s dr.

Moorem.

„Strašně se klepeš,“ řekla Caroline. „Zrovna jsem se chtěla osprchovat. Jdi radši první. Zahřeje tě to.“

Daniela si ve sprchovém koutě pustila horkou vodu, jak jen snesla. Dost to pálilo, ale Daniela se pořád chvěla. Děsila se toho, co provedla v parku.

Co když provede ještě něco horšího, než se dostane k dr.

Moorovi?

Něco mnohem horšího?

Vylezla ze sprchy a zabalila se do dlouhého žlutého županu.

K o u k l a d o zrcadla. Měla nezvykle velké oči, byla bledá.

Rozechvělýma rukama uchopila kartáč a začala si rozčesávat vlasy.

Caroline se sprchovala. Daniela začala přecházet po pokoji, ne a 26

ne se uklidnit. Srdce jí pořád děsně bušilo.

Pohlédla na futrál s kytarou.

Možná by mi mohla pomoct muzika, napadlo ji.

Vytáhla kytaru a posadila se na postel. Oknem na ni svítil měsíc.

Kolečko ledu na černé obloze.

Projela prsty po strunách. Neměla kytaru zapojenou do zesilovače, takže to ani nebylo moc slyšet. Nezáleželo na tom. Slyšela tóny jasně v hlavě a víc nepotřebovala.

Brnkala. Nehrála žádnou písničku, jenom nějaké akordy.

Pak se podívala oknem na měsíc. A vtom ji napadla melodie. A nejen melodie – dokonce i text! Ani ta slova nemusela vymýšlet, nemusela hledat správné tóny, seděla a hrála a zpívala novou písničku: Zlej měsíc na mě zírá

Zlej měsíc mě svírá

Zlej měsíc

Je tak zvláštní, tak zvláštní…

Zlej měsíc na mě zírá

Zlej měsíc mě svírá

Zlej měsíc –

hořím k tobě vražednou vášní!

To je divný, pomyslela si, když skončila. Takhle snadno jsem ještě nikdy nic nesložila. Přišlo to jako zázrak.

„Danielo, ta písnička je perfektní!“ ozvala se Caroline, která právě vyšla z koupelny. „Kdy jsi ji složila?“

„Teď,“ odpověděla Daniela. „Jen tak. Zničehonic. Vůbec jsem na ní nemusela makat. Fakt se ti líbila?“

„Líbila? To je slabý slovo. Je úplně skvělá! Je to nejlepší písnička, jakou jsi kdy složila!“ Zasmála se. „Zlej měsíc – zní to úplně…

zvrhle!“

Zvrhle, pomyslela si Daniela. Přesně. V tom okamžiku pochopila, že je to měsíc, co v ní vyvolává ty zvláštní pocity. Mrazivé pocity.

Ale proč?

27

Proč zrovna měsíc?

„Zavolám lidi. Musej to slyšet. Musíš jim tu písničku zazpívat.“

Caroline si stáhla z hlavy mokrý ručník a zvedla telefon.

Za pár minut byla na pokoji celá kapela. Dee na sobě měla župan, ostatní měli pořád ještě normální věci. Joey byl zválený, jako by na pokoji usnul oblečený.

Zívl si a řekl: „Tys mi dala. Zrovna se mi zdál krásnej sen o dvou holkách, když jsi zavolala. Ty dvě holky se o mě v tom snu…“

„Joeyi, koho to zajímá?“ přerušil ho Billy.

„Ticho! Soustřeďte se!“ okřikla je Caroline. „Pusť se do toho, Danielo! Hraj!“

Daniela brnkla úvodní akord a spustila. Když dozpívala, všichni jenom zírali, nikdo nemluvil.

Pak Billy zatleskal a ostatní se přidali. Joey začal pískat a dupat do podlahy. Mary Beth zářily zelené oči obdivem. Jediná Dee stála, ani se nepohnula.

Kit stiskl Daniele rameno. „Je to trhák,“ řekl. „Absolutní trhák!“

„Dík, Kite,“ zamumlala. Zvedla hlavu a spatřila na jeho rtech strup. Pocítila výčitky svědomí. Sklopila oči.

Dee se Kita zeptala: „Kdo ti rozbil pusu? Nebo ses už zase pokoušel otevřít flašku piva zubama?“

„Řízl jsem se při holení,“ odpověděl klidně a ani se na Dee nepodíval.

Dee se nedala jen tak odbýt. „Ty se holíš na noc?“

„Ráno jsem k tomu nedostal,“ odpověděl Kit. Lehce si promnul ret.

Dee pochybovačně pokývala hlavou.

Ach, bože! zaúpěla Daniela v duchu. Dee je kvůli Katovi úplně vytočená. Má další důvod mě nenávidět.

„Řekněme, že jsem levej,“ zasmál se Kit a teatrálně si povzdychl.

„No a řekněme, že bysme se mohli jmenovat ‚Zlý měsíc‘!“

zvolala Caroline. „To by byl perfektní název pro naši kapelu – Zlý měsíc! Co tomu říkáte?“

„Je to trochu drsný,“ řekla Mary Beth a pozvedla obočí. Pak se zasmála. „Ale já to beru!“

„A co ty, Dee?“ zeptala se Caroline.

28

Dee se ušklíbla. „Zajímá někoho, co si myslím?“ povzdychla si a sklopila oči.

Billy zajásal: „To je senzace! Máme jméno! Můžu jít a oznámit šéfovi Rocket Clubu, jak vás uvede.“ Louskl prsty a dodal: „Když už je řeč o klubu, dojednal jsem zkoušku na půl devátou. Když říkám na půl devátou, myslím tím ráno, ne večer, to je snad jasný. Takže bysme tenhle mejdan mohli rozpustit a jít se vyspat.“

Začali se rozcházet. Caroline se ve dveřích otočila a řekla Daniele:

„Hned jsem zpátky. Promluvím s Billym o tý zejtřejší cestě do Shadyside.“

Daniela na pokoji osaměla. Odložila kytaru. Byla pořád vytočená.

Pořád v sobě měla to divné, zvláštní napětí.

Vlezla do postele a zavřela oči. Okamžitě se jí zjevil Kit, jak před ní stojí, krvácí z pusy a jeho krev má v záři luny lesklou černou barvu.

Musím myslet na něco jinýho, řekla si. Na něco, jenom ne na tohle. Otočila se na břicho a zabořila hlavu do polštáře.

Myslela na novou písničku. Zlej měsíc. Byla to záhada.

Ještě nikdy se jí nic podobného nestalo. Že by to opravdu byl trhák, jak říkal Billy? Nelhali všichni, když říkali, že se jim to líbí?

Usnula, ani nevěděla jak.

Probudil ji děsný zvuk.

Jako by naříkalo zvíře.

Daniela otevřela oči.

Že by se jí to jenom zdálo?

Čekala. Špicovala uši. Poslouchala.

„Aaaach.“ Nebyl to sen.

Zatajila dech. Z venku za oknem se k ní doneslo další příšerné zavytí.

„Co to je?“ vykřikla nahlas. „Co to může tak strašně skučet?“

29

VI.

DRÁSÁNÍ KŘESLA

Ticho.

A pak další zavytí,

„Carolino?“ špitla Daniela. „Taky to slyšíš?“ Vedle na posteli se nic nehýbalo. Sáhla po budíku na nočním stolku. Půlnoc.

Nespala ani půl hodiny. Že by Caroline pořád ještě dojednávala s Billym tu moji cestu? podivila se.

Další skřek. Tentokrát děsně tklivý. Nářek nějaké šelmy. Tak blízko. Tak děsně blízko…

Joey! napadlo ji. Ten kluk přece vždycky zakláněl hlavu a vyl jako vlk.

Vstala a přecupitala pokoj. Nadzvedla roletu a ustrašeně vykoukla z okna.

Domy a ulice byly zalité chladnými měsíčními paprsky.

Daniele naskočila husí kůže. K svému vlastnímu překvapení

pocítila silné nutkání rozběhnout se ven a přidat se k tomu vytí.

Ne! uvědomila si s hrůzou.

Bože, co to mám za nápady?!

Pustila roletu a zakryla okno.

Zajela zpátky do postele, zachumlala se do deky a snažila se ty hrozné skřeky ignorovat.

Ozval se jiný zvuk. Daniela se posadila. Slaboučké, ale naléhavé zaklepání na dveře. „Danielo!“

Byla to Dee. Chraplavý šepot. „Danielo – musím s tebou mluvit.

Slyšíš?!“

Daniela zadržela dech a ještě víc se zachumlala do deky. V

30

žádným případě, pomyslela si. V žádným případě ji sem nepustím.

Co mi asi tak může chtít? zeptala se sama sebe.

Bude mi vykládat, jak děsně mě nenávidí za to, že jsem přišla do skupiny a stala se první zpěvačkou? Daniela věděla, že ji Dee nemůže ani vystát. To jí nemusela říkat.

„Danielo!“ ozvala se Dee znovu. „Já vím, že

tam jsi.“ Zuřivě

ťukala do dveří. „No tak, otevři, Danielo! Slyšíš?!“

Vypadni odsud! pomyslela si Daniela. Hlavně odsud vypadni!

Dee ještě několikrát zaťukala a pak to vzdala. Na chodbě se rozhostilo ticho. Venku se do dusného letního vzduchu zařízlo další děsné zavytí.

Daniela svírala volant půjčeného auta. Netrpělivě hodila očima po ukazateli u silnice. Do Shadyside šedesát kilometrů. Za necelou hodinu bude u dr. Moora.

Caroline měla pravdu – Billy byl dobrej. Po zkoušce jí dal volno.

Znal se s číšníkem z klubu a poprosil ho, aby jí půjčil auťák.

Pokývala hlavou. Billy byl určitě rád, že vypadla. Byla na zkoušce úplně marná. Frázování jí nešlo a zpěv taky ne. Prsty na strunách ji neposlouchaly. Byly jako bláto.

„Hele, netrap se tím,“ řekl Billy, když vyhlásil přestávku. „Špatná generálka znamená dobrou šou.“

„Tak to teda bude fantastická šou!“ zasmála se Daniela trpce.

„Když je taille generálka takovej vejbuch!“

Dee si okamžitě přihřála polívčičku. „Co je s tebou?“ zeptala se jí.

„Měla jsi divokou noc?“

„Ne, hned jsem usnula,“ odsekla Daniela. Nechtěla, aby Dee věděla, že ji slyšela klepat. A taky nechtěla mluvit o tom děsném vytí venku. Nikdo jiný z kapely to zřejmě neslyšel. Všichni vypadali vyspinkaní do růžova a odpočatí. „Jsou to jenom nervy. Večer budu oukej.“

Dee se ušklíbla a už nic neřekla.

„Budeš lepší než oukej,“ řekl Kit, když jí odpojil kytaru od zesilovače. „Tvoje nová písnička bude bomba!“

Daniela cítila, jak rudne. Jak to, že k ní byl tak přívětivý po tom, co mu udělala? Ze všeho nejvíc by si přála všechno vrátit a vymazat to.

31

Kit se jí fakt děsně líbil. Sice se na ni pořád usmíval, ale o samotě už by s ní určitě být nechtěl.

Daniela si v autě povzdychla. Teď nemysli na Kita, poručila si.

Jedeš k dr. Moorovi. Pomůže ti.

Půl hodiny nato se zařadila do proudu vozidel na Division street v Shadyside. Projela kolem obchodů a dvoupatrových administrativních budov, odbočila na Park Drive a zamířila do North Hills.

Napadalo ji zajet se podívat na bratříčka a na tetu, jenže nebyl čas.

Musela se od dr. Moora okamžitě vrátit do Midlandu.

Dr. Moore měl ordinaci ve své honosné viktoriánské vile u řeky.

Daniela zajela pod postranní sloupy, vyskočila z auta a vyběhla po schodech ke dveřím.

Její příchod ohlásil zvoneček zavěšený nad dveřmi. Sekretářka dr.

Moora nebyla na svém místě. Daniela se posadila do pohodlného čalouněného křesla a otevřela si časopis.

A hned ho zase zavřela a zvedla se. Byla tak děsně nervózní, že nevydržela sedět.

Něco se se mnou děje, říkala si. Něco strašnýho. Musím vědět, co mě to postihlo. A proč.

Přecházela po místnosti.

„Danielo!“ vytrhl ji z myšlenek hluboký přívětivý hlas.

Prudce se otočila. „Pane doktore!“

Dr. Moore stál ve dveřích ordinace. Byl to vysoký muž s šedivým chmýřím na hlavě, huňatým obočím a jasnýma, modrýma očima.

Šaty měl jako vždy pomačkané a brýle jako vždy upatlané.

„Volala jsem vám, ale bylo obsazeno,“ vyhrkla Daniela. „Já vím, že máte objednaný pacienty, ale musíte mě vzít.“ Ječela, lapala po dechu, chtěla, aby na ní bylo vidět, jak je zoufalá.

Dr. Moore jí pokynul. „Pojď dál, Danielo. Jeden pacient se naštěstí omluvil.“

Z ordinace bylo vysokými prosklenými dveřmi vidět na zahradu a na řeku. Uprostřed zahrady byl bazén. Zahrada byla od řeky oddělená stromořadím.

Celou jednu stěnu tvořila knihovna. Na zbývajících stěnách visely plakáty s nádherně zbarvenými květinami. Proti psacímu stolu stála 32

dvě hluboká čalouněná křesla.

Dr. Moore Daniele řekl, aby se posadila a sám si sedl na okraj psacího stolu.

„Copak se přihodilo?“ zeptal se.

Daniela mu pověděla o děsivé vidině, kterou měla v mikrobusu, o písničce, která ji tak rychle napadla, i o svém hrozném zážitku s Kitem v parku.

„A tohle nebyla halucinace!“ řekla. „Já jsem ho opravdu kousla.

Vytryskla mu krev!“

„Kit se ti líbí, viď?“ řekl dr. Moore.

„Ano, ale…“

Doktor ji pohybem ruky zarazil. „A ty se líbíš jemu, viď?“

„Možná ano. Teda… možná jsem se mu líbila, dokud…“ Hlas ji opustil.

Doktor se usmál. „Dva mladí lidé se líbají za svitu luny. To víš, někdy se do toho připletou zuby. Třeba Kit nečekaně pohnul hlavou.“

Srdce jí poskočilo nadějí.

„Neřekl bych, že by se z tvé strany jednalo o projev krutosti,“

ujistil ji dr. Moore.

„Možná máte pravdu,“ přikývla a pak dodala: „Jenže, co ty krutý přeludy, co mám? Jsou fakt krutý!“

„Mno, podíváme se na to,“ řekl doktor. „Dokážeš se odpoutat?“

Daniela kývla a zavřela oči.

Začal ji hypnotizovat. Už to s ní dělal mnohokrát.

„Budeš odpočítávat od sta,“ řekl klidným hlasem. „Počítej a na nic jiného nemysli. S každým číslem, které budeš mít za sebou, pocítíš úlevu.“

Daniela začala odpočítávat. „Sto… devadesát devět… devadesát osm…“

„Cítíš se mnohem lépe,“ pronesl doktor pomalu, téměř šeptem.

„Tvůj dech je klidný a pravidelný.“

Jak Daniela počítala, bylo jí, jako by se propadala do měkké podušky. Ručeji nehybně spočívaly na opěradlech křesla.

„Sedí se ti pohodlně, Danielo?“ zeptal se doktor. „Máš čistou hlavu?“

33

„Ano,“ zamumlala.

„Dobře. A teď nech své myšlenky volně plynout,“ přikázal. „A říkej, co vidíš.“

Daniela dlouze a zhluboka dýchala. „Měsíc,“ řekla. „Měsíc v úplňku. Svítí na mě.“

„Co cítíš?“

„Chlad. Mráz.“ Dech s e j í zrychlil. „Běžím po poli. Prchám.

Utíkám ode všech.“

„Proč utíkáš?“ zeptal se dr. Moore.

„Utíkám, ale proč, to nevím,“ odpověděla. „Ne…“ Svaly na nohou se jí napnuly. Srdce se jí děsně rozbušilo.

„Už vím.

Pronásledujou mě. Někdo mě honí!“

„Jaký máš přitom pocit?“ zeptal se doktor klidně.

„Zlost. Zuřivost!“ řekla. „Mám hroznej vztek! Otáčím se, chci se bránit. Peru se. S někým zápasím.“ Zuby se jí sevřely. „Bojuju tvrdě!

Jsem strašně rozzuřená. Je tu spousta… krve. Bojuju a…“

Dr. Moore luskl prsty. Jednou. Dvakrát.

Daniela otevřela oči. Spatřila knihovnu plnou knih. Slunce za oknem. Upřený pohled dr. Moora.

„Bylo to… strašný!“ vydechla. „Víte, jak to myslím? Ty moje přeludy jsou čím dál tím horší. Úplně zlý.“

„Máš v sobě příliš mnoho zloby,“ poznamenal doktor. „A není divu. Ztratila jsi oba rodiče najednou. Ranilo tě to. Dostala jsi zlost.

Na ně. Na celý svět.“

Daniela kývla. Snažila se uklidnit.

„Ze svých přeludů nemusíš mít strach. Osvobozuješ se jimi od nepříjemných pocitů, Danielo,“ řekl dr. Moore. „A jak se zbavuješ nepříjemných pocitů, tvoje zloba ustupuje.“

Je to možný? zeptala se sama sebe. Že by ty moje strašný přeludy byly neškodný? Nebo dokonce zdravý? To je divný…

Dr. Moore vykročil ke dveřím. Znamenalo to, že seance skončila.

Daniela sevřela opěradla křesla a zvedla se.

Podívala se na ně – a ztuhla.

Světlehnědý potah byl roztrhaný na cucky.

Podívala se na své ruce.

Měla nehty plné nití a cárů látky.

34

Rozdrásala opěradla křesla na holé čalounění.

35

VII.

ÚTĚK ZA SVITU LUNY

„Zlej měsíc! Zlej měsíc.“

Kluci a holky na parketu Rocket Clubu tleskali, pískali a křičeli, domáhali se opakování.

„Zlej měsíc! Zlej měsíc…“ skandovali. „Ještě jednou! Ještě jednou… Zlej měsíc!“

Daniela byla splavená potem. Šaty – krátké červené šaty posázené flitry – na ní visely jako mokrý hadr. Na jednom prstu jí naskočil puchýř.

Bylo jí božsky. Mohla bych zpívat celou noc, pomyslela si.

„Zlej měsíc! O-pa-ko-vat!“ křičelo publikum. „Zlej měsíc!“

Daniela se radostně rozhlédla po ostatních. Caroline si shodila z obličeje dlouhé blond vlasy a zapumpovala sevřenou pěstí. Mary Beth za bicími se smála. A dokonce i Dee vypadala šťastně a spokojeně.

Dokud se jejich oči nestřetly. Dee okamžitě ztuhly rysy. V očích se jí zablesklo nenávistí.

Daniela si z toho nic nedělala. Jsme jedničky! řekla si. Lidi nás milujou. Milujou moji písničku. Chtějí ji slyšet ještě jednou.

„Tak do toho, Danielo!“ zvolal Billy za scénou. A Joey, který stál vedle něj, na ni povzbudivě zvedl palec.

Daniela se podívala do publika. Hodila hlavou ke Caroline a ta na keyboardu vyjela úvodní tóny. Mary Beth se opřela do bicích.

Daniela se nadechla a spustila „Zlej měsíc“.

Lidé křičeli a někteří dokonce zpívali s ní.

36

Zlej měsíc na mě zírá

Zlej měsíc mě svírá

Zlej měsíc…

Najednou si na parketě někoho všimla. Lišil se od ostatních tím, že netleskal, ani nezpíval. Stál naprosto nehnutě a upíral na ni oči.

Kit!

Když hráli, byl obvykle za scénou. Nejspíš sešel na parket, aby mě viděl, řekla si Daniela.

Modré oči mu zářily obdivem. Ne, Kit neobdivoval jenom její zpěv. Obdivoval ji – celou Danielu!

Dr. Moore měl o tom líbání pravdu, usoudila. Kit by na ni takhle nekoukal, kdyby mu to kousnutí vadilo.

Vědomí, že se na ni Kit dívá, ji ještě víc povzbudilo. Zpívala s ještě větší vervou – dokonce by řekla s láskou.

Zlej měsíc mě svírá

Zlej měsíc –

umírám vražednou vášní!

„To se musí oslavit!“ zvolal Joey. Měl pořád na nose sluneční brýle. „To se musí šíleně oslavit!“

Byla jedna hodina po půlnoci, v klubu se zavíralo. Ale nikdo nechtěl jít spát. „Zlý měsíc“ – písnička i kapela – byl to obrovský úspěch.

„Musíme to oslavit!“ opakoval Joey. Popadl Dee v pase a

přetancoval s ní pódium.

„Dej ze mě ty pracky pryč!“ smála se Dee a tlačila ho od sebe.

Joey ji pustil a skočil po Mary Betli. K Danielinu úžasu se s ním Mary Beth vesele pustila do tance.

No, když už i Mary Beth tancuje s Joeyem, řekla si, tak to jsme asi opravdu jedničky!

„Tak jak je?“ zeptal se Billy, když si Daniela ukládala kytaru.

„Jsem z toho úplně hotová,“ řekla Daniela. „Bylo to fantastický!“

Billy se usmál, na tváři mu naskočil důlek. „Vydala jsi ze sebe všechno, Danielo. Fakt že jo. Ale to ti nemusím říkat, viď?“

„Jen to říkej,“ odpověděla Daniela. „Hezky se to poslouchá.“

37

„Tak co bude?“ zeptala se Caroline. „Chceme slavit!“

Billy si prohrábl blond vlasy. „Je to smutný, ale když zavřou klub, zbejvá v tomhle městě akorát restaurant v hotelu.“

Caroline pokrčila rameny. „A co? Dneska jsem ochotná slavit všude! Jsme děsně vytočený!“

Daniela zahlédla na opačné straně pódia Kita. Stáčel kabely a na rukou pod černým trikem mu hrály svaly.

Nemohla zapomenout na jeho oči, jak se na ni díval, když zpívala.

Chtěla by je vidět pořád.

Vykročila k němu, ale došla jenom do poloviny pódia. Najednou po ní hmátly silné ruce a otočily ji.

„Joeyi! Ty debile!“

„Pojď ke mně, lásko má!“ vydechl. Objal ji a přitiskl, k sobě.

Než mu v tom stačila zabránit, políbil ji na pusu.

Prudce se mu vytrhla a odvrátila hlavu. „Tohle nedělej, Joeyi!“

řekla mu.

„Ale, ale, Danny…“ řekl s potměšilým úšklebkem. „Přece mě miluješ.“

„Že o tom nevím!“ odsekla.

Koutkem oka sledovala Kita na konci pódia. Vypadal znechuceně.

Sebral stočené kabely a odešel.

To je dobrý, řekla si Daniela. Kit si ještě bude myslet, že po Joey o vi jedu!

„Pozor, všichni!“ ozval se Billy. Mával nad hlavou nějakým papírkem. „Právě jsem dostal šek. No, milionáři z nás ještě nejsou, ale na pár hamburgerů s hranolkama to bude.“

Všichni si se smíchem sebrali věci a vyšli z klubu ven.

Daniela najednou pocítila, že se jí nechce sedět s ostatními a klábosit. Chtělo se jí utíkat. Najednou to na ni přišlo a bylo to.

Utíkat, utíkat na chladném nočním vzduchu. Úplně zdrhat. Třeba deset kilometrů. Letět jako pták.

„Jsem děsně vytočená,“ řekla Caroline, když přešli ulicí k hotelu.

„Potřebuju se provětrat. Objednej mi sejrovej burgr . M á l o propečenej.“

A v tu ránu vyrazila po chodníku pryč. Proběhla kolem zavřených obchodů a nízkých administrativních budov. Ocitla se na konci 38

města.

Vzala to podle polí zarostlých býlím.

Krajina se v měsíčním světle třpytila stříbřitou šedí.

Daniela zvedla hlavu k úplňku.

„Dál! Jen dál!“ zašeptala si.

Pokračovala polní cestou, dusala nohama hlínu, vrhala do té stříbřité šedi černý stín.

Křoviska ji bolestivě šlehala do nohou, ale Daniela si toho nevšímala.

Ještě víc přidala.

To ten měsíc, pomyslela si. Působí na mě. Cejtím se tak divně…

jako bych byla někdo jinej.

Vtom se před ní něco vynořilo. Železný plot. Kamenné základy s kovanými mřížemi. Byl vysoký nejmíň půldruhého metru.

Stůj! řekla si. Zastav se!

Nemohla.

Vrhla se proti plotu. Cítila, jak se jí napínají svaly na nohou a hned zase povolují, vynášejí ji vzhůru.

Vznesla se ze země. Vznesla se do vzduchu.

Přeskočila mříže. Bože, jak to bylo snadné! Přeletěla je jako pes.

Jako kůň.

Přistála na všechny čtyři.

Jak jsem to dokázala?

Zuřivě dýchala. Zvedla hlavu a rozhlédla se. Poznala to místo.

Byla v parku, kde se předtím líbala s Kitem. Pochopila, že oběhla město, až se dostala k parku.

Připadala si neuvěřitelně lehká. Opřela se dlaněmi o zem. Začala se zvedat na nohy.

Spatřila v záři luny svoje ruce.

Ale… tohle přece nebyly její ruce!

Moje nehty! vykřikla v duchu. Byly najednou nepřirozeně dlouhé

– silné, hrubé a zatočené jako drápy.

Zvedla ruce, dívala se na ty strašné, mocné drápy v mlčenlivě hrůze.

Zlej měsíc na mě zírá, zlej měsíc mě svírá…

Něco se ozvalo. Z pole. Šelest. Dýchání. Kroky.

39

Někdo tuje!

Vyskočila na nohy a zvedla ty strašné drápy před sebe. „Joeyi!“

vykřikla. „Co tady děláš?!“

40

VIII.

TĚLO V PARKU

„Neviděl někdo Joeye?“ zeptal se druhý den ráno Billy. Seděl s Danielou, Dee, Mary Betli a Carolinou na snídani v hotelovém restaurantu.

Mary Beth zívla a prohrábla si zrzavé vlasy. „Asi bude ještě na pokoji,“ odpověděla.

„Jasně,“ řekl Billy a vyskočil od stolu.

„Kdo si objednal omeletu?“ zeptala se servírka.

„Já. A každýmu kafe,“ řekla Mary Betli. Měla tmavé kruhy pod očima. „Hektolitr kafe.“

Servírka před ni položila talíř a odkráčela ke kávovaru.

„Ještě že dneska nehrajem,“ zamumlala Mary Betli. „Asi bych při první písničce padla.“

„Co, lidi, jak dlouho jste strašili?“ zeptala se Daniela.

„No furt,“ zachroptěla Caroline a zastrčila si blond vlasy za uši.

„Nejradši bych zapadla do auťáku a spala celou cestu až do Shadyside.“

„Káva.“ Servírka postavila na stůl šálky a nalila ze skleněné konvice horkou černou kávu.

Daniela vzala šálek a vtom si všimla čerstvé rány na ukazováčku.

Prasklý puchýř?

„Co se s tebou dělo včera v noci?“ zeptala se Dee. „Vůbec ses v restaurantu neukázala.“

„To je takt.“ Daniela si pamatovala jenom to, že byla venku. Nic víc. „Asi jsem byla ztahanější, než jsem si myslela. Úplně jsem zkolabovala.“

41

„Ani mi to nepřipomínej!“ Caroline protáhla obličej. „Už jsem se bála, že nás kvůli tomu tvýmu chrápání vyhoděj na ulici.“

Billy se vrátil a spolu s ním přišel i Kit. „Joey se neobjevil?“

zeptal se Billy. „Měl by přistavit mikrobus, abysme se mohli sbalit.“

„Prostě spí, to je normální,“ řekla Caroline. „Joey je největší ochrnělec, jakýho jsem kdy zažila. Chrní i za volantem!“

Kit zavrtěl hlavou. „Ne, nespí. Když jsem se probudil, už nebyl na pokoji.“

Billy se otočil k Daniele. „Vypařil se v noci hned po tobě. Nebyli jste čirou náhodou někde spolu, co?“

Daniela se ušklíbla. „To určitě! Vůbec jsem ho neviděla.“

Dee praštila sklenicí s džusem na stůl. „Nekecej!“ vyštěkla na ni.

„Joey mluvil o tobě a najednou byl pryč.“

„O mně?“

Dee začala ubrouskem zuřivě utírat stůl. Děsně se jí třásla ruka.

„Jsi oukej, Dee?“ zeptal se Billy.

„Jo.“ Sekla pohledem po Daniele a pak sklopila oči. „Jsem úplně oukej.“

„Mluvili jsme o Joeyovi,“ připomněl jim Kit.

„No, třeba šel pro něco do klubu,“ namítla Caroline.

„To je možný,“ řekl Billy.

„Manažeři!“ povzdychla si Mary Beth. „Jsou přesvědčený, že muzikanti nemaj mozek.“

„To je fakt.“ Caroline se zasmála a mávnutím ruky Billymu a Kitovi naznačila, že si mají dát odchod. „Pánové, hledejte si Joeye a nechte nás v klidu nasnídat, jo?“

Mary Betli nabrala na vidličku šunku s vejci. „Ty nejíš, Danielo?“

z e p t a l a s e . „Včera v klubu jsi ze sebe vydala všechno. Do posledního. A pak jsi šla spát. Musíš se najíst. Budeš slabá, a to přece…“

„Nechci,“ odsekla Daniela. „Prostě nemám hlad.“

Ale je to divný, pomyslela si Daniela. Ráno po vystoupení mám vždycky hlad jako vlk.

Spala jsem tak dlouho. A jsem pořád jako mátoha, řekla si. Bylo jí, jako by uběhla dvacet kilometrů. Každý sval ji bolel.

Pohlédla přes stůl na Dee. Dee se okamžitě odvrátila. Proč je tak 42

nervózní? pomyslela si Daniela.

Má výčitky z toho, jak se ke mně chová, usoudila. Třeba taky chce, abysme byly kamarádky.

Holky dojedly snídani a pak se všechny čtyři sešly v recepci s Billem a Kitem. Kluci svezli výtahem zavazadla.

„Našli jste Joeye?“ zeptala se Dee.

Billy zavrtěl hlavou. „V klubu není. Na pokoji taky ne. Radil bych mu, aby se co nejdřív objevil – jestli nechce dostat padáka.“

Daniela se podívala k výtahu, kde si Kit něco šeptal s Carolinou.

Hruď se jí sevřela. Co si ti dva mají co šeptat?! Že by spolu něco měli?

Ještě to tak! Kit Danielu přitahoval jako magnet.

„No nic, sbalíme se a pojedem,“ rozhodl Billy. „Možná cestou na Joeye narazíme… třeba se naštval nebo tak něco a šel pěšky.“

„Nebo třeba něco horšího,“ pronesla Dee popuzeně. Danielou to trhlo. Co tím Dee myslela? Než stačil Billy zareagovat, popadla Dee bágl a vyběhla ze dveří.

„Zbláznila se, nebo co?“ řekla Daniela. „Jindy nemůže Joeye vystát, a najednou je kvůli němu nervózní jako… já fakt nevím.“

Billy řekl: „Já taky nevím.“ Otočil se ke Kitovi a Caroline.

„Oukej, lidi, padáme odsud!“

Kluci připevnili nástroje a ostatní věci na střechu mikrobusu.

Holky si dovnitř hodily bágly.

Už chtěli nasednout, když se ozvaly sirény. Kolem hotelu projel policejní auťák.

A za ním další. Zvuk sirén připomínal řev raněné šelmy.

Pak se objevila kvílející sanitka.

Kit si zastínil oči a sledoval auta, až se mu ztratily z dohledu.

„Jedou do parku!“ řekl. „Pojďte. Podíváme se, co se tam stalo.“

Zamkl mikrobus a rozběhl se k parku. Daniela a ostatní klusali za ním.

Dvě policejní auta a sanitka, podivila se Daniela. A jak děsně spěchaly! Určitě se stalo něco strašnýho!

Ukázalo se, že nejsou první, kdo je zvědavý, co se stalo.

V parku byl dav, nejmíň třicet místních lidí. Strkali se, tlačili se dopředu a zahrnovali policisty otázkami. Dva zachmuření poldové je 43

všemi silami udržovali v patřičné vzdálenosti, ale moc se jim to nedařilo.

Dee přidala do kroku a připojila se ke Kitovi. Daniela je

sledovala, jak se prodírají davem.

„Ustupte! Ustupte!“ hulákal jeden z poldů. „Dál už ani krok!“

Vtom se ozval děsný výkřik.

„To je Dee!“ vyhrkla Daniela. „Co tam vidí?“

Srdce se jí sevřelo zlou předtuchou.

Mary Beth řekla: „Já… já tam nepůjdu.“ Zůstala stát několik metrů od davu.

„Podívejte se na ty lidi. Musí tam bejt něco

strašnýho!“

Caroline se taky zastavila. Byla bledá jako sníh. Nervózně se zakousla do spodního rtu.

Daniela kráčela dál jako v mrákotách.

„Všichni ustupte! Došlo tu ke zločinu!“ přikazoval rozčilený policista. „Uvolněte prostor!“

Daniela se prodrala davem. Otevřel se jí výhled. Už věděla, proč Dee tak strašně vykřikla.

Na zemi leželo tělo.

Lidské tělo.

V úděsném stavu.

Šaty – i kůže a maso – všechno bylo roztrhané. Rozdrásané.

Někoho tu roztrhala nějaká děsná šelma, pomyslela si Daniela.

A pak spatřila obličej. Byl to Joey!

44

DÍL DRUHÝ

KŘIK

IX.

PÍSNIČKA PRO DEE

„Já vím, že jsem to neudělala,“ bránila se Daniela. „Něco takovýho bych přece nikdy nemohla udělat.“

„Mě nemusíš přesvědčovat, Danielo,“ pronesl Dr. Moore klidně.

„Proč se pořád obviňuješ? Jak si, proboha, vůbec můžeš myslet, že bys mohla Joeye zabít?“

Daniela v ordinaci dr. Moora nervózně poposedávala na okraji křesla. Nový křeslo, všimla si, když vešla. Dr. Moore se ani slovem nezmínil o tom, že mu to staré roztrhala.

Ale Daniela si to pamatovala. Držela ruce na klíně a neklidně si kroutila prsty.

„Danielo?“ pokračoval dr. Moore. „Proč myslíš, že bys mohla mít něco společného s Joeyovou smrtí?“

„Přece vám to říkám,“ odpověděla nešťastně. „Ty moje děsný, krutý přeludy. Co když se začínaj vyplňovat?“

„Měla jsi halucinace, v kterých figuroval Joey?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Ale Billy říkal, že Joey potom, co jsem se šla proběhnout, vypadl z hotelu. A Dee říkala, že mluvil o mně. Že prej se mnou musí mluvit nebo co.“

Dr. Moore ťukal propiskou do stolu. „To ještě neznamená, že jste se té noci museli sejít,“ zdůraznil.

„Já vím, že… ale…“ Těžce polkla. Pak vyhrkla: „Jenže já si vůbec nic nepamatuju! Mám totální okno. Nevím nic!“

45

Dotkla se opěradel nového křesla, ale rychle zase stáhla ruce zpátky na klín.

„Proč si nic nepamatuji?“ zeptala se.

„Pravděpodobně proto, že si nemáš co pamatovat.“ Dr. Moore si něco poznamenal do zápisníku.

„Vystoupení skončilo. Byla jsi

‚vytočená‘, jak to nazýváš, a napadlo tě jít se projít. Šla jsi, nebo utíkala, abys to rozrušení ze sebe setřásla. Byla jsi vyčerpaná, Danielo. Stává se, že si lidé nepamatují, co ve stavu značného vyčerpání dělali.“

Asi to tak bude, pomyslela si Daniela.

„Ty nejsi typ člověka, který své přeludy uskutečňuje, Danielo,“

pokračoval doktor. „Prostě ses nevyrovnala s tím, že jsi tak náhle ztratila oba rodiče. Honí se ti hlavou kruté představy.“

Naklonil se k ní a upřel na ni přes brýle své pronikavé modré oči.

„To ovšem neznamená, že bys musela páchat násilné činy.“

Daniela se podívala na své ruce. Měla pocit, jako by jí nepatřily, jako by měly svůj vlastní život. Kroutily se jí na klíně, škubaly sebou směrem k opěradlům, nemohla s tím nic dělat.

Neposlouchaly ji.

„Jsi hrozně nervózní,“ řekl dr. Moore.

„Potřebuješ se uvolnit,

odpoutat mysl. Zkusíme to? Uklidníš se.“

Obešel stůl a posadil se na okraj desky. „Začni odpočítávat, Danielo,“ řekl klidně. „S každým číslem, které budeš mít za sebou, pocítíš úlevu.“

Daniela se v křesle opřela a začala odpočítat od sta.

Mikrobus uháněl krajinou. Vítr čechral Daniele vlasy. Další venkovský hotel! Další přepálené hamburgry v restaurantu! A další aplaus nadšeného publika!

Daniela se už nemohla dočkat. Bylo jí skvěle, věděla, že zase zazáří. Seance u dr. Moora jí pomohla. Zvedla hlavu a zahlédla v zrcátku Kitovy oči. Žertovně na ni zamrkal.

Usmála se. Byla ráda, že si jí všiml.

„Nemůžu uvěřit, že klidně jedeme na další vystoupení, jako by se nic nestalo,“ pronesla hořce Dee. „Joey je mrtvej. Byl zavražděnej.

Roztrhanej. Zapomněli jste na to? Je vám to úplně jedno?“

46

Ticho.

Daniele se v mysli vybavilo Joeyovo tělo. Krvavé cáry. Zatřepala hlavou, aby se té představy zbavila.

„Není nám to jedno, Dee,“ ozval se konečně Billy. „To přece dobře víš. Každej jenom…“ Hlas se mu zlomil.

„Život jde dál a žít se musí,“ vložila se do toho Caroline:

„Nemůžeme prostě zalízt a nic nedělat, to je snad jasný.“

„Můžeme to vystoupení zrušit,“ prohlásila Dee. „Nemůžeme, Dee,“ přidal se Kit. „Porušili bysme smlouvu. A to by Joey určitě nechtěl.“

Dee něco zadrmolila.

Je nešťastná, pomyslela si Daniela. Natáhla se za sedadlo a vyndala z futrálu kytaru.

„Složila jsem další písničku,“ oznámila. Zahrála akord.

„Další písničku?“ podivila se Caroline. „Danny, ty teda jedeš!“

„Jestli je tak dobrá jako předtím Zlej měsíc, tak bys ji měla zejtra večer zahrát před lidma,“ řekl Billy. „Hrajeme na nějaký dýze v Hastingsu. Jmenuje se to Roadhouse Club.“

„Je to takovej druhej Zlej měsíc,“ zasmála se Daniela. „Ale řekla bych, že má větší drive. Něco pro Dee. Měla by ji zpívat ona.“

Dee se na sedadle otočila a vykulila oči.

Daniela se usmála. Třeba nás to konečně usmíří, pomyslela si.

„Tak spusť!“ pobídl ji Kit.

Daniela odklepla na dřevě kytary čtyři, pak hrábla do strun a začala zpívat:

Ach ne, už ne!

Jééé, jééé, jééé…

Zlý měsíci, hlídej mě

Dnem i temnou nocí

Chraň mě, drž mě od něho.

Caroline házela hlavou do rytmu, blond vlasy se jí třepotaly. Mary Beth klepala prsty na opěradlo před sebou. Dee pozorně poslouchala, upírala na Danielu své hnědé oči.

47

Ach ne, už ne!

Jééé, jééé, jééé…

Zlý měsíci, hlídej mě

Svou chladnou mocí

Abych už nezabila jiného.

Po závěrečném verši se v autě rozhostilo ticho.

Daniela byla zmatená, v rozpacích, do tváří se jí hrnula krev.

Takhle to předtím v té písničce nebylo!

Billy si odkašlal. Pak řekl: „Teda, to je síla!“

Chtěl ještě něco dodat, ale Dee mu skočila řeči: „Abych už nezabila jiného?!“ vyvalila na Danielu oči. „Tohle chceš, abych zpívala?! Co to má znamenat?“

Daniela zavrtěla hlavou. „Já… já nevím. Vůbec to nechápu.

Začala jsem zpívat a najednou…“

„Já jsem Joeye nezabila! Ty jsi ho zabila!“ zaječela Dee.

S děsným výkřikem vyskočila ze svého místa a vrhla se na

Danielu.

Než se Daniela stačila vzpamatovat, sevřela jí svými silnými, dlouhými prsty krk a začala škrtit.

48

X.

JAKO PES

„Ty jsi ho zabila!“ ječela Dee. „Ty jsi to byla!“. Ještě víc sevřela Daniele krk.

Dee má sílu, pomyslela si Daniela. Nevěděla jsem, že má takovou sílu.

Popadla ji oběma rukama za zápěstí a snažila se její silné prsty od sebe odtrhnout.

Dee ječela. Už nic neříkala. Jenom zuřivě ječela.

Daniela se zoufale bránila, ale Dee nepovolila.

Danielu zachvátila panika. Nemůžu dejchat! pomyslela si. Ona mě uškrtí! Popadla jeden z Deeiných prstů a začala jí ho ohýbat a lámat.

Dee vyjekla bolestí a pustila se.

Mikrobus zajel ke straně a zastavil.

Daniela ucítila, jak jí do plic vnikl nový vzduch. Zhluboka se nadechla, opřela se koleny o sedadlo a odstrčila Dee od sebe.

Ta se na ni znovu vrhla.

„Tak dost!“ ozval se Billyho ostrý hlas. „Okamžitě toho nech, Dee! Slyšíš?!“

Daniela se zaštítila pažemi, aby se jí Dee nedostala ke krku. „Já jsem to nebyla! Já jsem to nebyla…“ vyrážela z bolavého hrdla.

„Honem, Kite. Odtrhneme je!“ zavolal Billy vrhl se na Danielu.

Kit zase popadl Dee.

Daniela zírala. Dee se začala v úzké uličce mikrobusu s Kitem prát. Ale proti jeho silným pažím neměla šanci.

„Tak písnička pro mě, jo?!“ řvala vztekle.

„Promiň. Ty slova se mi tam nějak dostaly samy!“ řekla Daniela.

49

„Nechápu, jak je to možný. Nic jsem tím nemyslela, Dee. Nechtěla jsem tě napadat. Chtěla jsem jenom zazpívat novou písničku!“

„Už toho nechte!“ křičel se Kit. Držel Dee za ramena a třepal sní.

„Slyšíš?!“

Daniela se zklidnila. Billy ji pustil. Smířlivěji poplácal po zádech.

Kit řekl: „Zejtra hrajeme. Jo, všichni jsme pořád ještě vytočený z toho, co se stalo Joeyovi, ale to vystoupení si nemůžeme si dovolit zkazit. Musíme se podle toho chovat! Klídek, jo? Klídek.“

Dee zuřivě dejchala. Nespouštěla z Daniely oči.

Ona si fakt myslí, že jsem Joeye zabila, řekla si Daniela. Pořád to na mě vykřikuje. Ale proč? Z jakýho důvodu mě obviňuje?

Mnula si bolavý krk.

Protáhla obličej a odvrátila se od Dee k Mary Beth.

Mary Beth koukala vážně. Zelené oči jí v šeru mikrobusu svítily jako kočce. Zračil se v nich strach.

Že by se Mary Beth bála Dee? napadlo Danielu. Nebo se bojí mě?

Oblohu ozářil blesk. Zahřměl hrom jako rána z děla. Všichni sebou trhli.

Kit pustil Dee a řekl: „Každou chvíli začne lejt. Jedem!“ Pak už nikdo nepromluvil.

Bouřka je pronásledovala sto padesát kilometrů až do Hastingsu.

Oblohu křižovaly blesky, hromy burácely tak strašně, že se ve voze otřásala skla.

Když zastavili před hotelem, doslova padaly trakaře.

„Budeme s Billym potřebovat pár ochotnejch rukou na vyložení!“

řval Kit v hukotu vody. „Nejdřív sundáme věci ze střechy!“

Odtáhl zašupovací dvířka a vyskočil na chodník. Po něm šel Billy, pak Dee, Mary Beth a Caroline, nakonec Daniela.

Danielu to spláchlo, vlasy se jí přilepily k hlavě jako helma.

Stáhla si je z čela a nastavila obličej proti obloze.

„Danielo, dělej,“ křikla na ni Caroline. „Chceš bejt durch?“

Daniela cítila, že musí utíkat.

Zatoužila po té bouřce. Chtěla ji prožít. Chtěla mít ten vítr, ten hustý déšť na své kůži.

Sehnula se proti padající vodě a rozběhla se ulicí.

50

„Danny!“ volala za ní Caroline.

„Kam letíš? Musíme vyložit

věci!“

„Jen ji nech,“ slyšela, jak na Carolinu křičí Kit. „Pomůže jí to.“

Pomůže? pomyslela si. Může mi vůbec ještě něco pomoct?

Vrhla se do vodních spoust valících se z protržené oblohy. Od nohou jí vystřikovaly gejzíry. Padala do kaluží. Padala a zase se zvedala.

Co se to se mnou děje? ptala se sama sebe. Nemůžu se zastavit.

Nemám své tělo ve své moci!

Když se nakonec zastavila, už nepršelo. Obloha byla čistá.

Nejdřív zvolnila do klusu a pak do kroku. Píchalo jí V boku. Stála a zuřivě dýchala. Nohy měla jako z gumy. Ucítila horkost v puse.

Mám děsnou žízeň, uvědomila s i.

Děsnou. Musím pít.

Klesla uprostřed ulice na všechny čtyři. Sklonila hlavu ke kaluži, vyplázla dlouhý jazyk a začala chlemtat dešťovou vodu.

51

XI.

KITOVA SMRT

Druhý den si ozkoušeli sál. Roadhouse Club nebyl tak velký jako Rocket, majitelé se ovšem znali a první dal druhému echo: „Skupinu Zlý měsíc ber – je to trhák!“

Když si projeli polovinu písniček a vyhlásili přestávku, šéf klubu řekl Billymu: „Večer tu bude pěknej blázinec. Už jsem instruoval vyhazovače. Budou mít co dělat s lidma, který se budou chtít dostat dovnitř.“

Billy se usmál. „Hej, lidi? Slyšeli jste?“ zvolal. „Dneska večer tu bude rachot!“

Šéf zvedl na Danielu palec. „Ty táhneš, hvězdo,“ řekl jí. „Dave z Rocket Clubu říkal, že jsi kasovní bomba!“

Daniela pokrčila rameny. Natáhla si na kytaru novou strunu.

Caroline zvedla oči k nebi. „Prej ‚hvězdo‘!“ vyjekla. „‚Kasovní bomba‘!“ dodala Daniela a obě se rozesmály.

Dee na druhé straně pódia zatleskala.

„T a k s n a d , abychom

popojeli,“ řekla netrpělivě.

Billy přikývl. „Jasně, Dee. Když chceš pracovat, tak musíme pracovat.“

„Přesně tak.“ Dee uchopila kytaru a sekla po Daniele naštvaným pohledem.

Pořád si myslí, že jsem tu písničku složila, abych ji obvinila z Joeyovy smrti, pomyslela si Daniela. Ne, my dvě se nikdy nespřátelíme. V životě ne. Už není šance.

Nikdo jí neřekl, aby tu novou písničku zařadila do programu. A o tom, co se stalo ve voze, se už taky nemluvilo.

52

Jenže Daniela pořád viděla, jak se na ni Dee vrhla. Jak jí sevřela krk a škrtila a škrtila…

Chtěla ji zabít?

A j á ? N e , já jsem se jenom nebránila, řekla si Daniela. Chtěla jsem ji zabít!

Hrozné myšlenky – prý po tom, co se stalo s jejími rodiči. Dr.

Moore říkal, že jsou to jenom představy, které nedokáže uskutečnit.

Daniela však byla čím dál tím víc na pochybách, že to dr. Moore myslel vážně.

Přemýšlela o tom, jak se po incidentu s Dee vrhla do deště. Jsem blázen! Pila jsem ze špinavé kaluže. Chlemtala jsem vodu jako žíznivý pes.

Co se to se mnou děje? podivila se. Něco se mnou manipuluje a já proti tomu nemůžu nic dělat.

„Danielo, pojedem?“ vytrhl ji z těch chmurných myšlenek Billyho hlas.

Cukla sebou. „Jo, jasně, Billy. Promiň.“ Posunula se s kytarou na pódiu dopředu.

„Není ti něco?“ zeptal se Kit. V modrých očích se mu zračily obavy. „Vypadáš, jako by tě něco trápilo.“

Daniela pokrčila rameny. Přece mu nebude vykládat, co ji zrovna trápí. Přece neřekne klukovi, který se jí tak děsně líbí, že je šílená, že je blázen, cvok.

„To je dobrý,“ řekla. „Možná jsem trochu utahaná.“

„Oukej!“ zvolal Billy, když zaujala místo. „Sjedem si Zlej měsíc.

Ať to frčí!“

Daniela se poddala muzice. Na pár minut přišla na jiné myšlenky a uklidnila se.

Škoda, že ta písnička netrvala věčně.

„Vem si zase ty červený šaty,“ radila Caroline Daniele večer na pokoji. „Měla jsi je na sobě v Midlandu a byl to hit.“

„Danny by spíš slušela černá,“ vložila se do toho Mary Beth. „Ty vypasovaný černý kalhoty a to krátký tričko s těma stříbříčkama nahoře, co vypadaj jako malý měsíčky – perfektně by to sedlo k našemu názvu.“

53

„Kalhoty mě nebavěj,“ řekla Daniela. „Když si je mám natáhnout, musím si lehnout. A pak abych pořád myslela na to, aby mi na zadku nepraskly.“

„To by byl teprve ten správnej úplněk!“ zasmála se Caroline.

Mary Beth se taky zasmála a hodila po ní roličku ponožek.

Caroline hodila ponožky zpátky, ale Daniela je v letu zachytila a znovu s nimi šlehla po Caroline.

Házely po sobě ponožkami a řičely jako blázni, až někdo

zabouchal na dveře. „Hej! To jsem já. Otevřte!“ ozval se Billy.

Caroline otevřela. „Co se děje?“

„Nemůžu nikde najít Kita,“ řekl Billy a shodil si z čela blonďatou patku. „Musí se připravit na vystoupení. Za hodinu a půl začínáme.

Ví o něm někdo?“

„Naposled jsem ho viděla někdy ve tři, když jsme šli ze zkoušky,“

řekla Mary Beth. „Šel někam s Dee.“

„S Dee?“ opakovala Daniela. Trochu jí zatrnulo.

Mary Beth kývla. „Hádali se, nebo co. Neslyšela jsem, co si říkaj, ale bylo to docela ostrý.“

Daniela zírala. O čem by se Dee mohla s Kitem hádat?

Billy se podíval na hodinky. „Musíme je najít. Podíváme se po městě. Nebude to trvat dlouho. Mary Beth, ty půjdeš se mnou,“

přikázal. „Vezmeme to podle řeky a pak doleva. Daniela s Carolinou půjdou doprava.“

Daniela si obula tenisky a vyšla spolu s ostatními z hotelu.

Zastrčila ruce do džínů s ustřiženými nohavicemi a řekla: „Kde můžou bejt? Kit by přece hodinu a půl před začátkem vystoupení jen tak neutekl.“

„Jasně,“ řekla Caroline. „To k němu nesedí. A vůbec mi k němu nesedí, že by se s někým hádal. Kit je absolutně klídkovej. Viděla jsem ho rozčilenýho jenom jednou v životě, když mu Joey odpálil zesilovač.“

Daniela s Carolinou obešly roh a vzaly to postranní uličkou mezi starými cihlovými baráky. Z popraskaného chodníku rašila tráva.

„Dee je od tý doby, co zemřel Joey, fakt děsně divná,“ řekla Caroline zamyšleně. „Místo, aby se

bavila, je pořád naštvaná a

protivná.“

54

„To jo.“ Daniela si sáhla na krk. Pořád ještě ji po té rvačce s Dee bolel.

Najednou se jí rozbušilo srdce. Začala mít zlé tušení.

O čem se mohli Dee a Kit hádat? O čem?

„Danielo, počkej!“ ozvala se za ní Caroline. „Kam se řítíš? Myslíš si, že s tebou budu závodit?“

„Musíme je rychle najít!“ odpověděla. „Něco se stalo. Něco strašnýho!“

Doběhla na konec bloku. Po pravé straně stál opuštěný barák se zabedněnými okny.

Daniela se podívala na druhou stranu. Prázdná parcela. Po zemi se válely rozbité tabule skla. Za rezavým plotem poletovaly ve větru sáčky od hamburgerů a kuřat a zažloutlé noviny.

V trávě prorostlé vysokým býlím se mihlo něco barevného.

Daniela seskočila z chodníku a přeběhla ulici – a vytřeštila oči hrůzou.

Na parcele ležel Kit. Obličej měl bledý. Oči doširoka otevřené, plné strachu, tričko na rameni roztržené.

A nad ním – ruce založené na prsou – stála Dee.

Kit byl na zádech, zoufale se snažil přetočit a vyhrabat na nohy.

„Dee,“ úpěl. „Prosím tě – ne!“

Dee ho neposlouchala. S očima zběsile přivřenýma udělala krok vpřed, sklonila se, nohy se jí v kolenou pokrčily. Ruce se jí svíraly jako by místo nehtů měla drápy.

Rty se jí zkřivily zlostným šklebem. Zuřivě dýchala. Funěla.

Hnědé oči se jí třpytily divokým leskem.

„Ne!“ Daniela zalomcovala rezavým plotem. „Ne!“ vykřikla.

„Kite! Dee! Neeeeee!“

Pozdě.

Dee zařvala jako zvíře, zvedla drápy do vzduchu a vrhla se na Kita. A začala ho trhat na kusy.

55

XII.

ŠOK VE SKŘÍNI

„Neeeeeeeee!“ ječela Daniela a lomcovala plotem.

„Danielo – co děláš?“ ozvala se Caroline. Přeběhla ulici. „Co je s tebou?!“

„Kite! Kite!“ Daniela škubla plotem jako šílená. „Dee, přestaň!“

křičela. „Carolino – ona ho zabije!“

Caroline popadla Danielu za ruku a prudčeji k sobě otočila. „Co to vykládáš? To není Kit a Dee! Jsou to děti. Copak je nevidíš?!“

Daniela zamrkala.

Zpoza plotu na ni civěli dva černovlasí klučinové. Mohlo jim být tak devět let. Jeden z nich řekl: „Víte… my jenom tak zápasíme.“

„Nic jsme neprovedli,“

řekl druhý klučina slaboučkým,

ustrašeným hlasem.

„Ach… sorry,“ zamumlala Daniela.

Kluci na její omluvu nečekali. Vyrazili na opačnou stranu parcely, prolezli dírou v plotě a zmizeli.

Dvě děti, pomyslela si Daniela. Tak ne Kit a Dee! Dva kluci.

Z hrdla se jí vydral přidušený sten. Zase měla halucinaci! Krutou halucinaci. A děsně živou. Děsně skutečnou.

Caroline se zeptala: „Co se stalo? Vykřikovala jsi jména Kita a Dee. Něco jsi viděla?“

Daniela se vzpamatovala ze svých hrozných myšlenek a kývla.

„Co jsi viděla?“

„Vždyť je to jedno!“ povzdychla si Daniela. „Copak na tom záleží? Byla to jenom halucinace!“

„Pojď,“ řekla Caroline a vzala ji kolem ramen. „Vrátíme se do 56

hotelu. Mluvila jsi s dr. Moorem. Co říkal?“

„Říkal, že mám krutý představy, protože mi táta s mámou

zahynuli při nehodě.“

„No, to zní logicky. Teda aspoň myslím,“ řekla Caroline. Vedla Danielu zpátky k hotelu.

Vtom se Daniele zjevil v mysli obraz. Nebyla to halucinace. Bylo to něco mnohem, mnohem strašnějšího.

Viděla v duchu bouračku táty a mámy. Auto letící vzduchem. Těla zachycená na ostrých skalních výčnělcích.

Daniela těla svých rodičů neviděla. Ani na pohřbu. A nikdo jí neřekl, že dopadli na skálu a zůstali viset na skalních výčnělcích.

Byla to jenom její představa.

Proč? řekla si a ruce se jí sevřely. Proč na to pořád myslím? Proč se toho nemůžu zbavit?

Dlouze se nadechla.

Caroline na ni upřela modré oči. „Už je ti

líp?“ zeptala se.

„Neměla bych říct Billymu, aby…“

„Ne!“ přerušila ji Daniela. „Neříkej Billymu, že to na mě zase přišlo. Už tak si myslí, že jsem blázen. Určitě lituje, že mě vůbec vzal do kapely.“

„Ale to ne,“ vyhrkla Caroline. „Říká o tobě, že jsi skvělá! Jenže, Danielo, Billy by měl vědět, co se v kapele děje. Zvlášť takový závažný věci.“

„Prosím tě, neříkej mu nic,“ žadonila Daniela. „Do vystoupení budu v absolutním pořádku. Prosím tě, Carolino, slib mi, že o tom nebudeš mluvit.“

„Oukej,“ řekla Caroline.

Za pár minut došly k hotelu. Daniele se nesmírně ulevilo. V malé recepci už na ně všichni čekali. I Kit a Dee.

„Já nechápu, jak jste se mohli jen tak kliďánko sebrat a zmizet,“

vyčítal jim Billy. Poklepal si na hodinky. „Ani ne za hodinu hrajeme, jestli vás to zajímá!“

„My jsme nezmizeli!“ odsekla Dee. „Jsme tu? Jsme! Tak co?“

„Jo, sorry, fakt,“ omlouval se Billovi Kit. „Potkal jsem nějaký známý a zakecal jsem se. Zapomněl jsem, kolik je hodin. Už letím na pódium. Hned začnu makat. Žádnej problém.“

57

Kit vyrazil z hotelu, a když běžel kolem Daniely, šťouchl ji žertovně do ramene.

„A co ty Dee?“ zeptala se Mary Beth. „Kde ty jsi byla?“

Dee se ušklíbla. „Venku.“

Mary Betli se ušklíbla. „To je kde, venku?“

„Hele – jsi snad nějaká moje chůva?“ odsekla Dee.

„Tak dost!“ vložil se do toho Billy. „Musíme se připravit. Sup šup! Každej ví, co má dělat!“

Daniela hrála v červených šatech s flitry. Tyhle šaty mi přinášej štěstí, řekla si, když kluci a holky začali tleskat a dupat, dožadovat se opakování „Zlýho měsíce“.

„Hele, lidi! Nemáte ve vašem městě zákaz vycházení pro

mladistvý?“ zaprovokovala si. „Když budeme hrát dál, skončí každý občan mladší jedenadvaceti let v base!“

„Ne-va-dí! Ne-va-dí…“ skandoval dav.

Daniela se zasmála. Otočila se k ostatním. „Co říkáte? Uděláme jim průšvih?“

Mary Beth vy drtila bubnové sólo. Caroline a Dee zahrály úvodní akordy a Daniela zvolala do publika: „Když to chcete, máte to mít!“

Odpověděl jí hurónský řev.

„Zlej měsíc“ je chytil.

„Bum, bum, bomba v Hastingsu!“ zapěl Billy, když koncert

skončil. „Jsme bomba v Hastingsu, bum, bum!“

„Bože, snad se taky nepokoušíš složit písničku,“ smála se Caroline. „Musím tě varovat – mohl by to bejt další hit.“

Billy se zatlemil. „Klídek. Na skládání je tady Daniela. Já si zpívám radostí!“ řekl a vyrazil za Kitem, aby mu pomohl sbalit věci.

„Radost po celej večer!“ dodala Mary Beth. „Bylo to fantastický!“

Billy stočil kabel a vysekl pár srandovních tanečních figur. „Hele, mládeží, co kdybysme se trochu provětrali. Menší noční procházka neuškodí,“ navrhl. „Schválně, jestli bude průšvih. Já jsem vytočenej, ještě se mi nechce do postele.“

„To beru,“ odpověděl Kit a rozmontoval stojan s extra mikrákem.

„Nahážeme věci do mikrobusu a půjdem se podívat k řece.“

Pustili se do toho a za čtvrt hodiny měli všechno ve voze.

58

Daniela zvedla hlavu. Zvečera bylo pod mrakem, ale teď se

vyjasnilo. Svítil měsíc. Bledý, chladný úplněk.

„Jo, procházka je přesně, co potřebujeme. Teda po těch hodinách v klubu,“ řekl Kit. Položil Daniele ruku kolem ramen. „Copak?

Studuješ měsíc?“

Daniela se k němu přitiskla. „Je… krásnej,“ vydechla.

Krásnej – a zlej, pomyslela si.

Zachvěla se. Musím si dávat na měsíc pozor, řekla si.

Už nechci zlej měsíc.

Polekala se té myšlenky. Zachvěla se.

Bojím se měsíce. Bojím se zlého měsíce.

Bojím se toho, co se mnou provádí.

Billy zabouchl dvířka mikrobusu. „Tak jde se, nebo co?“ zeptal se.

Daniela se Kitovi vymanila z náruče. „Já nejdu,“ řekla a doufala, že to zní normálně.

„Cože? Co je ti?“ vyhrkla Mary Beth. „Taková krásná noc, jako stvořená k procházce u řeky.“

„Jasně, Danielo, neblbni,“ přidala se Caroline. „Co se s tebou děje? Jsme z toho hraní vytočený. Potřebujeme se odreagovat.“

„Já vím,“ řekla Daniela. Zuřivě vymýšlela přijatelnou výmluvu.

„Tak neblbni a pojď,“ řekl Billy.

„Těmahle kecama akorát ztrácíme čas,“ ušklíbla se Dee. „ Jdu napřed. Čau u vody.“ A vyrazila.

„My tě dohoníme,“ zavolal za ní Kit. Pak se otočil k Daniele a řekl mile: „Chtěl bych, abys šla s námi.“

Daniela zaváhala. Kit měl v očích světlo. Milé, vroucí světlo.

Ale měsíc byl chladný.

Chladný a zlý.

„Sorry, lidi,“ bránila se. Snažila se o klidný tón. „Napadá mě nová písnička, nový slova. Když na tom nezačnu hned makat, zapomenu to.“

Kluci a holky jí moc nevěřili, ale už nenaléhali. Co taky mohli dělat. Věděli, jakou dá za fušku složit novou písničku. Člověk nesmí zaváhat, když ho políbí múza.

Daniela si vzala z auta kytaru a zamávala jim na dobrou noc.

59

Utíkala na pokoj. Ani se nenamáhala rozsvěcet a padla na proleželou postel.

Třásla se jako osika.

Snad by se opravdu měla pokusit napsat písničku. Mohla by vzít melodii písničky „Ach ne“, kterou složila pro Dee, a vymyslet nová, lepší slova.

Měla kytaru opřenou o skříň. Zvedla se z postele a vykročila ke skříni.

Vtom se zastavila. Něco zaslechla.

Šramot. Zakašlání.

Někdo tu je! usoudila. Někdo se tu schoval!

Tělo se jí napnulo jako struna. Začala od skříně couvat.

Skříň se s hlasitým vrznutím otevřela.

V šeru se zjevila temná postava. V hnědých očích měla zlostné plamínky. „Neutíkej přede mnou. Už ne!“ zašeptala Dee.

60

XIII.

ZASTAV TO!

„Co tady děláš?“ vypravila ze sebe Daniela přiškrceným hlasem.

„Šla jsi přece k vodě… napřed!“

„Jo, to jo,“ zamumlala Dee. Rozsvítila lustr. „Utíkáš přede mnou, Danielo. Ale neutíkej. Teď ne. Musím s tebou mluvit.“

„Ne!“ vykřikla Daniela. Plamenný pohled Deeiných očí ji děsil.

„Vypadni odsud!“

„Poslouchej mě!“ řekla Dee a vykročila k ní. „Vím, jak to bylo s Joeyem!“

„Cože? O čem to mluvíš?“ Daniela kolem ní proběhla ke dveřím a otevřela je. Ukázala do chodby.

„Už o tom nechci nic slyšet!

Vypadni! Vypadni odsud!“

„Nejdřív si promluvíme!“ řekla Dee.

Vrhla se k ní.

Daniela vykřikla a dala se na útěk. Na chodbě stál Kit.

„Kite!“ Popadla ho za rameno. „Co tady…? Ale na tom nezáleží!

Jsem tak ráda, že tě vidím!“

Kit vešel do dveří. Spatřil Dee. „Co tu děláš? Přece máš bejt s ostatníma…“

Plamenný pohled jí pohasl. „Rozmyslela jsem si to,“ zamumlala.

„No a… byla jsem Daniele popřát dobrou noc. Tak čau, vy dva. Jdu spát.“ Sklopila oči a protáhla se na chodbu.

Kit se Daniely zeptal: „O co šlo?“ Vtáhl ji za ruku do pokoje.

„Vypadáš vyděšeně.“

„To taky jsem!“ vyhrkla Daniela. „Kite, ona byla úplně

nepříčetná! Už jsem myslela, že mě bude zase škrtit. Říkala něco, 61

jako že ví, jak to bylo s Joeyem!“

„Já ti nerozumím,“ Kit málem ječel. „Cože říkala?“

„Nechtěla jsem ji poslouchat.“ Zhluboka se nadechla. Hlas se jí třásl. „Přece jsi slyšel, z čeho mě obvinila ve voze.“

„No tak, uklidni se,“ konejšil ji Kit. Odtáhl ji k oknu. „Joeyova smrt ji vzala a ona…“

„Všimla jsem si,“ přerušila ho Daniela.

Kit přikývl. „Víš, asi bych ti to neměl říkat…“ Povzdychl si. „Ale dobře. Podle mě to Dee tak nemyslí. Byla do Joeye zamilovaná…“

„Nebyla,“ skočila mu Daniela znovu do řeči. „Teda… alespoň se tak nechovala.“

„Některý lidi neuměj dávat najevo city,“ řekl Kit. Položil jí ruku kolem ramen a přivinul ji k sobě. „Já k nim nepatřím,“ dodal.

Daniela se usmála a vydechla: „To je dobře.“

Sklonil se k ní a dal jí pusu.

Zavřela oči a taky mu dala pusu. Úplně se jí zatočila hlava.

Otevřeným oknem vanul do pokoje teplý vítr, ale Daniela se chvěla. Otevřela oči.

Svítil měsíc a zaléval je oba chladnými, ledovými paprsky.

Nesmím si toho všímat, řekla si. Líbání s Kitem je tak krásný!

Stiskla v dlaních Kitovu hlavu a znovu zavřela oči.

A hned je zase otevřela. Úplně děsně sebou škubla. Ozvalo se táhlé, žalostné zavytí. Děsně blízko. Přímo u hotelu.

Daniela vyjekla a odskočila od okna. Další zavytí.

Pustila Kita a přitiskla si dlaně na uši. „Zastav to!“ vykřikla.

„Kite, prosím tě, zastav to!“

Kit na ni vykulil oči. „Co říkáš, Danielo? Co mám zastavit?“

62

XIV.

SMRT BILLYHO

Kit zavrtěl hlavou. „Ty něco slyšíš?“

„Já…“ Daniela se zarazila. Nemůžu mu to říct, pomyslela si. Teď ne. Řekl by, že jsem se zbláznila. Že jsem cvok.

„No, Danielo?“

„Ne,“ odpověděla. „Teda chci říct jo. Slyšela jsem něco. Asi náklaďák. Víš? Velkej truck. Jel tady někde.“

„Já nic neslyšel.“ Znovu ji k sobě přivinul. „Hele, Kite, proč jsi nešel s ostatníma k řece?“ zeptala s e.

Kit se tvářil zklamaně. Nebo zmateně? „Danielo, jsi fakt oukej?“

zeptal se.

„Jasně. Jsem v pořádku.“ Vzala ho kolem pasu a táhla ke dveřím.

„Jsem ráda, že jsem tě viděla, Kite, ale musím makat na písničce.“

„Taky jsem rád, že jsem tě viděl.“ Sklonil hlavu a dal jí j eště jednu pusu. „Čau zejtra. A na Dee už nemysli. Bude to dobrý.“

Jasně, pomyslela si Daniela, když za ním zapadly dveře. Proč bych měla myslet na Dee? Mám dost starostí sama se sebou.

Ty moje přeludy!

Bouračka táty a mámy!

To divný vytí, který nikdo jinej neslyší, jenom já. Měsíc. Zlej měsíc…

Zatáhla na okně roletu, aby měsíční paprsky nesvítily do pokoje.

Sundala si červené šaty a hodila na sebe děsně velké, otahané modré triko, v kterém se jí nejlíp spalo.

Vytí přestalo. Snad se jí podaří usnout – a alespoň na chvíli na všechno zapomenout.

63

Zalezla do postele, přetáhla si deku přes hlavu a zavřela oči.

Ozvalo se to znovu.

Neposlouchej to, říkala si. Neexistuje to. Je to jenom tvoje fantazie.

Ne, není! Je to pravda!

Zacpala si uši polštářem, aby ty děsné zvuky nevnímala. Upadla do sladkého, hlubokého spánku. Ale krátce po druhé hodině ji něco vzbudilo. Caroline? Ne. Ještě nepřišla. Kde může bejt tak dlouho?

Daniela celá vyděšená vyskočila z postele. Vezmu si z automatu na konci chodby colu, rozhodla se. A pak bych třeba mohla opravdu zkusit složit nějakou novou písničku.

Vyhrabala z tašky drobné a vyšla na chodbu.

Vtom ztuhla.

Na prošlapaném běhounu uprostřed chodby někdo le –

Ležel na zádech a nehýbal se. Blond vlasy.

Pevně zavřené oči. Pootevřené rty. Ne, neusmíval se. Neměl na tváři důlek.

Neusmíval se. Neusmíval se. Neusmíval se… Ne! Billy se

neusmíval. Billy byl mrtvý!

64

XV.

ZAČÍNÁM MÍT STRACH

Billy, ne! vykřikla Daniela v duchu. Billy, prosím tě, ne!

Je to halucinace, usoudila. Roztřásla se po celém těle. Další krutý přelud!

Pevně stiskla víčka. Až je otevřu, bude to pryč.

Otevřu oči a to tělo na podlaze zmizí.

Zhluboka se nadechla a otevřela oči.

Billy tam ležel pořád.

Srdce jí bušilo až ve spáncích. Udělala krok. Pak další. A ještě jeden. Čtvrtý, pátý…

Žluté tričko, které měl Billy na sobě, se mu na prsou vzdouvalo.

Dýchal!

Daniela pocítila úlevu. Vrhla se k němu a poklekla.

Ovanul ji nepříjemný zápach. Zápach alkoholu.

Všimla si plechovky, kterou měl v ruce. Pivo!

„Billy?“ špitla a zatahala ho za ruku. „Billy!“

Zachrčel, ale nepohnul se.

Billy nepil, to Daniela dobře věděla. Občas si dal jedno pivo.

Nikdy ho neviděla opilého. Ale kolik toho musel vypít dneska v noci, když takhle zkolaboval v hotelu na chodbě!

Proč? zeptala se sama sebe. Jak se mohl tak disciplinovaný kluk jako Billy takhle zřídit?

Znovu ho zatahala za ruku. „Billy, prober se!“

Zachrčel. Cukl hlavou, pomalu polkl a otevřel oči. „Danielo?

Kde… kde to jsem?“ vypravil ze sebe chraplavým hlasem. „Teda…

mně je strašně.“

65

„Usnul jsi na chodbě,“ řekla. „Zvedni se. Odvedu tě do postele.“

Pomohla mu na nohy a táhla ho na pokoj.

Billy se rozhlížel po chodbě, vypadal zmateně. Plechovka od piva mu vypadla z ruky a odkutálela se po koberci pryč.

„Co se stalo?“ zeptala se Daniela. „Oslavovali jste náš úspěch, nebo co?“

Billy zavrtěl hlavou. „Je toho na mě moc.“

„Čeho je na tebe moc?“

Neodpověděl. Zastavili se u jeho pokoje.

Billy se opřel o dveře. Zíral na Danielu, snažil se pochopit, co se s ním děje. Najednou ji popadl a pevně objal.

Daniela zavřela oči. Potěšilo jí to. S jeho pažemi kolem těla a jeho tváří na své hlavě se cítila dobře. „Tobě se něco stalo, Billy,“

vydechla. „Pověz mi, co se stalo, Billy.“

„Já… já nemůžu.“

„Proč ne?“ zeptala se. „Je to tak špatný?“

Ještě víc ji sevřel. Pak zvedl hlavu a odtlačil ji od sebe. „Kdyby jenom špatný,“ řekl. „Je to strašný… mnohem horší, než si vůbec dovedeš představit.“

„Pověz mi to,“ naléhala. „Třeba bych ti mohla pomoct.“

„Rád bych, ale…“ Zarazil a zavrtěl hlavou. Oči mu potemněly.

„Ne, ty mi nemůžeš pomoct, Danielo. Necháme toho, oukej?“

„Ale…“

„Řekl jsem, že toho necháme!“ odsekl.

Daniela zírala. Co to do něj najednou vjelo?

Zamumlal dobrou noc a zapadl na pokoj. Daniela stála na chodbě a hleděla na zavřené dveře, přemýšlela o tom, co jí Billy řekl. Bylo to divné, hrozivé…

Venku se znovu ozvalo zavytí.

Daniela se zachvěla a rozběhla se zpátky k svému pokoji.

Zejtra, řekla si, když za sebou zabouchla dveře a pečlivě je zamkla, Zejtra budu doma. U tety Margaret. Zejtra budu v bezpečí.

„Jsi neuvěřitelně klidná, Danielo,“ poznamenala teta Margaret druhý den po obědě.

„Jasně. Máte úspěch, ségra, co? Ha, ha!“ zahihňal se Cliff a hodil 66

po ní zmuchlaný ubrousek.

„Ha, ha, Cliffíčku!“ Daniela chytila ubrousek ve vzduchu, vyskočila ze židle a nacpala mu ho za tričko.

„Ty debile!“ vykřikl. Sáhl si za krk, snažil se ubrousek vylovit.

Teta Margaret to udělala za něj. „Cliffe – zklidni se!“ okřikla ho a protáhla na Danielu obličej. „Běž na zahradu a něco dělej, aby tě ty roupy přešly. Chci si s Danielou popovídat.“

„Jo, jenže co? Co tam asi můžu dělat?“ zavrněl Cliff.

Teta si povzdychla. „Včera sis postavil z krabic pevnost nebo hrad, nebo co to je. Už tě to přestalo bavit?“

„Jo, jasně – moje pevnost!“ rozzářil se Cliff. „To je ono! Už letím.“ Běžel ke dveřím a dělal pusou palbu z těžkého kulometu.

Daniela sebrala prázdné talíře a naskládala je do myčky. Byla ráda, že je zase doma. Ze všeho nejradši se zdržovala v kuchyni.

Milovala tu velkou, čtvercovou místnost s podlahou z krémově bílých dlaždic, kulatým dubovým stolem a květinami v okně nad dřezem.

„No tak,“ spustila teta Margaret, zatímco si nalévala kávu, „povíš mi, co tě trápí?“

Daniela nasypala do myčky prášek. „Je mi pořád divně,“ řekla.

„Mám pořád krutý halucinace – jak se lidi zabíjej, jak se trhaj na kusy. Hrozný věci!“

Zasunula myčku a zapnula ji. „Jsem šťastná, že jsem v kapele a nechci tím ostatní ničit. Asi budu muset odejít.“

Teta Margaret povytáhla silně obtažené obočí. „Danielo, ty nejsi z těch, kteří odcházejí.“

„Já vím!“ řekla Daniela. „Ale někdy si říkám, kdybych bejvala šla na vejšku už teď místo až za rok, mohlo bejt možná všechno jinak.“

Teta zafoukala do šálku s kávou a napila se. Na šálku zůstal jasně červený otisk jejích rtů. „Víš, co si myslím?“ řekla. „Musíš to nějak překousnout. Alespoň prozatím. Kdy máte další vystoupení?“

„Za pár dní.“

„Dobře. Odpočineš si, uklidníš se, vyčistíš si mozek,“ pokračovala teta. „Budeš samozřejmě chodit na zkoušky. Ale nebudeš nikam jezdit. Choď nakupovat, zajdi si do kina, spi třeba do oběda, jestli to potřebuješ. Uvidíš, jak si odpočineš.“

67

„To je na nic!“ odeskla Daniela. „Víš, jak mi je? Bojím se…

vlastně ne, nebojím se – jsem úplně hrůzou bez sebe! Teto, ty moje halucinace jsou čím dál tím děsivější. Pořád myslím na mámu a na tátu. Strašně na ně myslím.“

„Neřekl ti dr. Moore, že je to přirozená reakce?“ namítla teta. „Že to chce čas? Ono nějakou dobu trvá, než se z toho dostaneš.“

„Jo, jenže u mě to trvá už moc dlouho,“ řekla Daniela. „Není to jenom tím, že se mi stejská po mámě a po tátovi. To by se ještě dalo vydržet. Ale já je pořád vidím – vidím auťák, jak letí ze skály. Proč na to musím pořád myslet?“

Teta se zachmuřila a pokývala hlavou.

„Teto, pověz mi ještě jednou o tý bouračce,“ poprosila ji Daniela.

„Musím přesně vědět, jak to tenkrát bylo. Musím znát každej detail.

Třeba to potřebuju slyšet pořád dokola, až se toho přesytím, nevím.“

Teta Margaret nešťastně mlaskla. „Nemá smysl pořád o tom

mluvit. Ničemu to nepomůže.“

„Ale…“

„Žádné ale.“ Přistoupila k ní a vzala ji kolem ramen. „Já nejsem žádný expert, ale pochybuju, že by ti věčné připomínání toho, jak táta a mámou zahynuli, nějak pomohlo.“

Daniela mlčela. Nevěděla, co na to říct. Možná měla teta Margaret pravdu. Ale nepřipomínání té hrozné události taky nepomáhalo.

Nedokázala na to nemyslet, i když se snažila úplně strašně.

„Bože, podívej, kolik je hodin!“ zvolala teta. „Dvě pryč. A já ještě musím složit prádlo a rozvést ho!“

„Já ti ho složím,“ nabídla se Daniela.

„To nepřichází v úvahu! Ty musíš odpočívat. Přijít na jiné myšlenky.“ Stiskla Daniele rameno. „Dej na mě. Pomůže ti to.“

„Jen aby,“ povzdychla si Daniela.

„Ale jistě, mladá dámo,“ řekla teta rázně. „Moment. Neříkala jsi, že jdete večer s Carolinou do kina?“

Daniela kývla.

„No vidíš,“ řekla teta. „Teď jdi hezky na zahradu a odpočívej.“

Odhodila si z čela na zrzavo odbarvené vlasy a vyběhla z kuchyně.

Daniela opláchla hrnek od kávy a otřela stůl. Podívala se z okna.

Bylo hezky a teplo, ale na vysedávání v zahradě neměla náladu.

68

Neměla náladu ani na kino.

Caroline to pochopí. Věděla přece, co Daniela prožívá. Otřela si ruce do utěrky na nádobí a zvedla telefon na zdi u lednice.

Na druhém aparátu mluvila teta Margaret. Daniela se užuž chtěla omluvit, že jí skočila do hovoru, ale hned viděla, že si toho teta nevšimla.

Vtom zaslechla svoje jméno.

„Ano, Daniela,“ vykládala teta někomu.

„Začínám mít strach.

Velký strach!“

Pauza. A pak se ozval druhý hlas.

„Ihned ke mně přijeďte. Musíme se o ní poradit.“ Znělo to naléhavě. „Mám také určité podezření.“

Daniela zírala na sluchátko, které měla v ruce.

Ten hlas patřil dr. Moorovi.

69

XVI.

VELKÉ TAJEMSTVÍ

„Přijeďte ihned ke mně,“ řekl dr. Moore.

„Jsem tam za čtvrt hodinky,“ odvětila teta Margaret. V telefonu to cvaklo. Teta zavěsila.

Daniela taky zavěsila. Byla v šoku. Civěla na zeď a hlavou se jí honily zmatené myšlenky.

Neměla nejmenší tušení, že se teta Margaret s dr. Moorem zná. Z

toho rozhovoru se dalo usoudit, že jsou ve styku snad celou dobu, co k němu Daniela chodí. Hovořili spolu jako staří známí.

Tak teta je přesvědčená, že se můj stav zhoršuje! pomyslela si trpce.

V předsíni se ozval klapot podpatků. Odskočila od telefonu. Když teta vešla do kuchyně, stála už Daniela u otevřené chladničky a koukala dovnitř.

Teta Margaret nešťastně mlaskla. „Holka, přece jsem ti řekla, že máš jí ven, na sluníčko, a hezky odpočívat.“

„Jo, já odpočívám. Jdu si jenom pro něco k pití.“ Popadla colu a otočila se. Teta byla na odchodu. Na rameni měla zavěšenou velkou kabelku, pusu měla čerstvě přemalovanou.

Je nervózní, řekla si Daniela. „Složila jsi to prádlo?“ zeptala se jí schválně.

„Prádlo počká,“ odpověděla teta. „Napadlo mě zajít na ten výprodej bílého zboží u Bradyho. Možná už bude všechno rozebrané, ale třeba budu mít štěstí.“

„Dobře,“ zamumlala Daniela. „Tak zatím ahoj.“

Teta vykročila z kuchyně a ještě se ohlédla a řekla:

„A ty

70

odpočívej.“

Když bouchly venkovní dveře, Daniela se sesypala na nejbližší židli. Musela zavřít oči. Místnost se s ní točila. Bylo jí strašně.

Teta Margaret jí lhala!

Po smrti táty a mámy se teta přistěhovala z venkova, aby se o Danielu a Cliffa postarala. A starala se vzorně. Daniela si na ni nemohla v nejmenším stěžovat.

Absolutně jí věřila. Až doteď.

Teta Margaret před ní tajila, že je ve styku s dr. Moorem! Že ho informuje o jejím zdravotním stavu! Tajila toho víc?

Když se Daniela jakž takž zklidnila, vstala od stolu a vykoukla z okna. Cliff si dole na zahradě hrál s kamarádem na boj o krabicovou pevnost. Ten se jen tak brzy nevrátí, usoudila.

Byla v baráku sama.

Nejlepší příležitost, abych se podívala, jestli teta přede mnou netají ještě něco jiného.

Strčila colu zpátky do chladničky a vyběhla z kuchyně a p o schodech nahoru.

Tetin pokoj měl okno v průčelí domu. Dveře byly zavřené.

Asi bych to neměla dělat, pomyslela si Daniela ustrašeně. Je to tetino soukromí.

Jenže musím vědět, jestli jí můžu věřit.

Otočila knoflíkem a otevřela dveře.

Byla to malá místnost, které se dřív říkalo pokoj pro hosty. Teta byla ohleduplná, odmítla spát v ložnici po tátovi a mámě, a to se na ní Daniele líbilo.

Daniela přešla k oknu a začala s psacím stolem.

V horním šuplíčku byly tužky a propisky, nůžky a všelijaké gumičky.

V druhém ležely šeky, zaplacené účtenky a krabička s

kancelářskými drobnostmi.

Pak vytáhla velkou spodní zásuvku. Byla nacpaná tlustými

složkami. Daniela jednu složku vytáhla a otevřela. Staré, zažloutlé recepty z novin a časopisů.

V další složce byly čisté papíry do stroje. Třetí obsahovala články o počítačích vystříhané z

„Rádce spotřebitele“. Daniela si

71

vzpomněla, že Cliff měl k narozeninám dostat počítač. Teta Margareta byla opatrná, jistě mu chtěla koupit kvalitní výrobek.

Postupně se prohrabala všemi složkami, které v zásuvce byly, ale nenašla nic tajného ani podezřelého.

No, dobrý, řekla si. Teď to zase hezky naskládej zpátky, jak to bylo, a vypadni, než to praskne.

Chtěla složky srovnat zpátky a vtom si všimla na dně zásuvky malé obálky.

Vida, tajná obálka! pomyslela si. Odložila složky a vytáhla ji.

Uvnitř byly pomuchlané výstřižky z novin s datem dva dny po bouračce táty a mámy.

Danielu okamžitě zarazil titulek: ZÁHADNÁ SMRT MANŽELŮ

ZE SHADYSIDE NEOBJASNĚNA!

Záhadná smrt? Daniele se děsně roztřásly ruce, měla strach, že ten starý novinový papír potrhá. Smrt jejích rodičů přece nebyla záhadná! Zabili se v autě!

Nebo ne…?

Bylo to další tajemství? Další lež tety Margaret?

Usedla do houpacího křesla. Bránila se přečíst si článek celý, ale věděla, že musí. Musela se dozvědět, co se s tátou a mámou skutečně stalo.

Nakonec ten pomačkaný papír uhladila na stehně a pustila se do čtení:

Ve středu ráno byla ve skalách dvacet mil za městem nalezena těla shadysideských občanů Michaela a Abigail Veronových, kteří se ve svém voze vraceli domů a už nedojeli.

Všechno nasvědčuje tomu, že v těch odlehlých místech zastavili kvůli výměně prázdného kola. Co se však stalo potom, zůstává záhadou.

Víme jen, že byli roztrháni, jejich těla byla rozdrásaná. Žádné stopy se nenašly.

Člen silniční hlídky, která je objevila, našemu zpravodaji řekl:

„Vypadá to, jako by byli napadeni nějakou lítou šelmou.“

72

DÍL TŘETÍ

VYTÍ VLKŮ

XVII.

MUSÍŠ VYPADNOUT

„Proč mi teta lže, pane doktore?“ zeptala se Daniela příštího dne.

„Proč mi neřekla pravdu?“

„Zalhala ti, aby tě ochránila, Danielo,“ odpověděl dr. Moore přívětivě. „Tajila před tebou bolestnou pravdu, protože nechtěla, abys trpěla víc, než už jsi trpěla.“

„Já… já jsem z toho úplně zničená,“ vykoktala Daniela. „Zničená a znechucená. Celý ty roky! Já… myslela jsem, že můžu tetě věřit.“

„Můžeš jí…“ začal dr. Moore.

Daniela mu skočila do řeči: „Nemusela mi líčit, jak strašně táta s mámou zemřeli, hned, ale po určitý době mi to říct mohla. Měla mi to říct!“

Dr. Moore se k ní v křesle naklonil. „Včera jsme s tvou tetou měli dlouhou diskuzi…“

„To vím,“ přerušila ho. „Chtěla jsem si zavolat a zvedla j sem telefon a slyšela vás spolu mluvit. Proč jste mi neřekli, že o mně diskutujete už dávno?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Protože to není pravda,“ řekl. „Danielo, své tetě můžeš věřit. Ujišťuju tě. Včera o tebe měla hrozný strach, a tak mi zavolala – poprvé od té doby, co ke mně chodíš.“

Včera, pomyslela si. Zatínala ruce do opěradla křesla, na kterém seděla. Až do včerejška věřila, že táta s mámou zahynuli při bouračce. V jednom to sedělo, jejich těla byla roztrhaná, ale 73

neroztrhala se o skály, jak si myslela. Bylo to jinak.

Roztrhala je divá zvěř.

Daniela se zachvěla. „Teta vám volala, protože se o mně bála,“

řekla dr. Moorovi. „A v telefonu jsem slyšela, jak říkáte, že se o mně taky strachujete. Pane doktore, řekněte mi pravdu – bylo to s našima horší, než jsem si myslela?“

„Nechci ti lhát, Danielo,“ odpověděl dr. Moore tichým hlasem.

„Musím přiznat, že ano.“

Daniele se zastavilo srdce. Úplně se jí z toho udělalo mdlo.

„Jak už jsem ti říkal, přeludy, kterými trpíš, jsou obvyklou reakcí,“ pokračoval doktor. „Ale čím víc se tím budeš trápit, tím déle bude trvat, než se jich zbavíš. A právě to mě znepokojuje.“

„Takže – já sama si to zhoršuju?“ zeptala se Daniela.

„Ne, ty na tom nemáš vinu,“ vyhrkl doktor. „Je to můj problém. Já jsem ten, kdo má s tvou fobií bojovat, a musím uznat, že se mi to nedaří.“ Odmlčel se a dodal s úsměvem: „Zatím.“

Daniela se taky chtěla usmát, ale nešlo jí to.

Dr. Moore vstal a posadil se na okraj stolu. „Dáme se do práce, Danielo. Chci, aby ses uvolnila a soustředila se na počítání.“

Daniela začala číslem sto a pomalu odpočítávala. Obvykle se uvolnila na devadesátce.

Slova dr. Moora k ní přicházela jakoby z dálky. „Cítíš se líp, Danielo?“ zeptal se. „Jsi klidnější?“

„Ano,“ zamumlala.

„Dobře. A teď mi řekni, co vidíš.“

To, co uviděla, ji znovu zneklidnilo. „Dee!“ řekla. „Jsem s Dee!“

„Jaké to v tobě vyvolává pocity?“

„Zlost. Bolest. Ona mě nenávidí.“

„Proč tě nenávidí?“

„Žárlí,“ odpověděla Daniela. „Žárlí na moje zpívání. A na Kita.

Chce mít Kita jenom pro sebe.“ Dech se jí začal zrychlovat. „Co prožíváš teď?“ zeptal se doktor. Daniela rychle dýchala. „Utíkám,“

vyhrkla. „Utíkáš před Dee?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, jsme na atletické dráze. Běžíme vedle sebe.“ Ušklíbla se. „Ne, Dee neběží. Ona se mnou závodí. A…“

„A co?“

74

„Běžím za ní! Chci ji dostihnout. Dobíhám ji!“

„Předstihuješ ji?“ zeptal se dr. Moore.

„Ne! Ona mě drží!“ vyhrkla. „Je děsně rozzuřená. Chce vyhrát.

Zabije mě, aby mě zastavila.“

Zvedla ruce. Prsty se jí zkřivily jako spáry. „Ale ne, Dee mě nezabije. Nedovolím jí to. Zabiju ji první!“

Svaly se jí napnuly. Dýchala ještě rychleji než předtím. „Pereme se spolu. Válíme se po zemi. Dee je silná, ale já jsem silnější.“

Z hrdla se jí vydralo temné zachrčení. „Tahá mě za vlasy, ale já ji držím za krk! Chci ji…“

Ozvalo se lusknutí prstů. Jednou, dvakrát. Dr. Moore ukončil seanci.

Daniela ucítila, jak jí ruce a nohy povolují. Vidina hrozného zápasu zmizela. Sesypala se do křesla. Dech se jí zpomalil.

„Jak se cítíš?“ zeptal se doktor.

„Já… já nevím,“ vykoktala. „Bohužel, pane doktore. Nepomohlo to. Prostě nevím, co mám dělat. Říkám si, že bych měla odejít z kapely.“

Doktor pokýval hlavou. „V tom ti samozřejmě nemohu bránit. Ale jsem stoprocentně přesvědčen, že hraní s tou skupinou je pro tebe důležité, Danielo. Dává tvému snažení smysl. Máš pro co žít.“

„Jo, to je pravda,“ povzdychla si. „Nemít kapelu, tak si už dávno hodím mašli.“

„No, to bys tomu dala. Ty – takový talent!“ usmál se dr. Moore.

„Ale to se spraví, Danielo. Uvidíš. Musíš ke mně chodit častěji.“

Daniela kývla, a když se doktor podíval na hodiny na stole, vstala.

Musela jít, i když se jí nechtělo. Cítila se v ordinaci dr. Moora bezpečně.

„Čeká na tebe kamarádka?“ zeptal se doktor, než vyšla ze dveří.

„Ano. Caroline. Má venku auťák,“ odpověděla. „Jedeme

nakupovat.“

„Ach, ano, utrácení peněz je prý skvělá terapie,“ zasmál se doktor.

„Alespoň jsem to někde četl.“

Daniela se přinutila k úsměvu a řekla na shledanou. Jakmile za ní zapadly dveře, znovu se jí zmocnila nervozita.

Klídek! Hlavu vzhůru! poručila si. Nemůžeš se nadosmrti

75

nastěhovat k dr. Moorovi.

„Oukej, Carolino, jsem…“ Zarazila se. Vykulila oči. Zmateně se rozhlédla. Kde je Caroline?

„Promiňte,“ obrátila se na paní Wilkinsovou, sekretářku dr.

Moora. „Čekala tu na mě kamarádka – dlouhý blond vlasy, džíny a krátká červená halenka. Nevíte, kam zmizela?“

Paní Wilkinsová ťukala do počítačové klávesnice. „Ano, viděla jsem ji s tebou přicházet. Ale byla jsem bohužel zabraná do práce, nevšimla jsem si, kdy odešla.“

Daniela usoudila, že Carolinu přestaly bavit připitomělé časáky v čekárně a vypadla na vzduch. Určitě čeká venku.

Vyběhla z vily na štěrkové parkoviště.

„Carolino!“ volala. „Už jsem hotová. Můžeme vyrazit!“

Carolinin auťák byl prázdný.

Vtom se za ní ozvaly kroky. Daniela se otočila. „Carolino?“ Ne.

Byla to Dee. Z jantarových očí jí šlehaly blesky. „Co tu děláš?“

zeptala se. „Kde je Caroline?“ Dee řekla: „Danielo, musíš vypadnout z kapely. Posloucháš mě, co ti říkám? Musíš vypadnout z kapely!“

76

XVIII.

ZABIJU JI

„Co to blábolíš? Já se tě ptám, kde je Caroline,“ rozkřikla se Daniela.

Dee zůstala stát. „Musela odejít.“

„Odejít?“ Daniela sekla očima po Carolinině auťáku. „Hele, co se tady děje? Proč by měla odcházet, Dee? Já ti nerozumím. Kde je?“

„Na tom nesejde.“ řekla Dee. „Potřebuju s tebou mluvit.“

Skvělý! ušklíbla se Daniela v duchu. Po ničem jiným netoužím.

„Hele, Dee, teď nemám čas. A kromě toho…“

„Poslouchej mě!“ skočila ji Dee do řeči. „Jestli nevypadneš z kapely, tak teprve nebudeš mít čas, to uvidíš!“

Daniela se opřela zády o auťák a založila si ruce na prsou. „Dee, já z kapely neodejdu. A tvoje názory mě vůbec nezajímaj. Mrzí mě, že už nejsi první zpěvačka. A taky mě mrzí, že žárlíš na mě a na Kita. Fakt mě to mrzí. Ale dok t or si myslí, že hraní se skupinou je pro mě to nejlepší. A kromě toho…“

„Odejdi!“ vyhrkla Dee. „Varuju tě…“

Daniela se napřímila, ruce se jí sevřely v pěst. Cloumala s ní zlost.

Co se to se mnou děje? podivila se v duchu. Já… nedokážu se ovládat! Divoce zachrčela a skočila. Prsty se jí zkřivily jako drápy.

Sápala se Dee na hrdlo.

Dee vykřikla a začala se s Danielou prát. Popadla ji za vlasy a zatáhla, až Daniele vytryskly slzy.

Zařvala bolestí. Prodrala se Dee jednou rukou pod bradu a začala ji škrtit. Dee lapala po dechu. Vrávorala.

Daniela ji zasadila ránu kolenem. Dee se skácela.

77

Bože, co to dělám? Co se to se mnou děje?

Zařvala jako zvíře a přišpendlila jí k zemi. Do rukou se jí zařezával štěrk, ale Daniela si toho nevšímala. Myslela jenom na vítězství. Musela Dee pokořit!

Dee ležela obličejem ve štěrku. Ječela bolestí.

Krev!

Daniela viděla krev! Úplněji cítila na jazyku. Zatoužila po ní.

Zatoužila po krvi. Chtěla ji mít v puse. Slanou, hustou, lahodnou krev!

Slyšela se, jak zavyla. Skučela touhou po krvi jako divé zvíře.

Zvíře!

Co se s ní dělo?

S temným vrčením zaťala Dee prsty do hrdla. Je to jako v té vidině u doktora, pomyslela si. Ale tohle není vidina. Tohle je pravda. Teď ji zabiju! Zabiju ji!

78

XIX.

ŽÍZEŇ

Daniela cítila krev! Pulz se jí zrychloval, srdce děsně bušilo.

Musím ji ochutnat!

Musím ji okamžitě ochutnat!

Z hrdla se jí vydral zlý, brutální řev. Otevřela pusu a vrhla se Dee po krku.

Dee se zuřivě bránila. Zasadila Daniele ránu do břicha.

„Dee! Danny! Nechte toho!“ ozval se Carolinin křik.

Dee se podařilo vymanit ze sevření a převalit se na Danielu.

Musím ji ochutnat! Musím ji ochutnat! opakovala si Daniela v duchu. Chrčela žízní. Musím se napít krve!

„Nechte toho!“ ječela Caroline. „Holky, co blázníte?! Zešílely jste? Chcete se zabít?“

Deeino sevření povolilo. Obě se vyškrábaly na nohy.

„Co vyvádíte?“ rozkřikla se na ně Caroline, modré oči vykulené hrůzou a zlostí. Popadla Dee za ruce. „Co se stalo?“

„Na to se zeptej jí!“ vykřikla Dee. Děsně funěla. „Chtěla jsem si s ní promluvit a ona se na mě vrhla jako… jako… já nevím co!“

Jako zvíře, domyslela si Daniela. Stála v předklonu, opírala se rukama o kolena. Lapala po dechu.

Caroline si Dee zkoumavě prohlédla. „K a ž d e j o tobě ví, že nemůžeš Daniele přijít na jméno. Cos jí řekla?“

„Nic,“ zamumlala Dee. Rozhodila rukama. „Vůbec nic. Vykašlem se na to.“

Ještě jednou sekla po Daniele zlostným pohledem, otočila se a upalovala z parkoviště pryč.

79

„Húúú! To bylo strašný!“ řekla Caroline. „Jsi v pořádku?“

Daniela přikývla. Pořád prudce oddychovala. „Ka… kam jsi

zmizela?“

„Nějak mě to v tý čekárně nebavilo, tak jsem se šla podívat k řece.“ Položila Daniele ruku kolem ramen. „Určitě se ti nic nestalo?

Co ti Dee řekla?“

„Přišla a spustila na mě, že mám vypadnout z kapely, a já…“

Daniela se musela nadechnout. „Prostě jsem na ni skočila… to ti teda řekla pravdu.“

„Vykašli se na ni. Nenech se naštvat. To je všechno.“

„Naštvat?“ Daniela prudce zavrtěla hlavou. „Se mnou se děje něco horšího. Já… chtěla jsem ji zabít!“

„Víš, že se ti ani nedivím?“ řekla Caroline. „Ona ti nemá co vykládat, abys vypadla z kapely. Správně by měla…“ Zmlkla.

Zakousla se do rtu.

„Co by měla?“

„Především by neměla kapelu poškozovat,“ dořekla Caroline rychle. „Nějak se přestává ovládat.“

„Ne, to bys jí křivdila,“ vyhrkla Daniela. „Já se přestávám ovládat. Fakt jsem ji chtěla zabít! Když jsem viděla, že jí teče krev, úplně mě to vytočilo! Co se to se mnou děje, Carolino? Je to všechno tak divný!“

„Nic se neděje. Uklidni se,“ řekla Caroline. Poplácala ji po zádech. „Na ten nákup se už vykašlem. Pojď, hodím tě domů.“

Caroline nevěří, že jsem vytočená, pomyslela si Daniela, když nasedly a vyjely z parkoviště. Jak může říct, že se nic neděje?

Podívala se na ni. Měla vážný výraz. Nervózně si okusovala spodní ret. Svírala volant, až jí na rukou zbělaly klouby.

Dobře ví, že se něco děje. Něco strašnýho, usoudila Daniela. A má strach.

Možná má strach ze mě.

„Dostala jsem tě! Jsi vyřízenej!“ Daniela se skrčila a zatajila dech.

Nic. Kde je?

Vtom zaslechla šoupání nohou. Dýchání. Přinutila se ke klidu.

Dýchání sílilo. Kroky se přibližovaly. Konečně za velkou

80

papírovou krabicí vykoukla blonďatá hlava.

Daniela se usmála a namířila stříkací pistoli. „Zásah!“ zvolala a postříkala bráchu vodou.

Cliff padl na kolena. Pokoušel se zachytit vodu pusou. „Pomoc!

Topím se!“

Daniela se zasmála, natáhla pistoli a znovu ho postříkala.

Po tom děsném včerejším konfliktu s Dee byla ráda, že se baví, že se může s mladším bratříčkem vzadu na dvorku vyřádit do zblbnutí.

„Jak jsi mě objevila?“ zeptal se Cliff, když Daniela pistoli vystříkala. Oklepával si zmáčené tričko.

Daniela se zasmála. „To bylo fakt děsně těžký.“ Šli spolu k baráku, aby si z kohoutku na zdi doplnili pistole. „Jsi nenápadnej jako slon, Cliffe. A děsně funíš. Je tě slyšet na sto honů.“

„Ty mluvíš jako teta Margaret,“ řekl Cliff. „Taky říká, že funím, a prej, že když budu pořád dejchat pusou, tak mi do ní vletí moucha a bude to.“

„No, já bych se na tvým místě bála a dejchala bych radši nosem,“

pronesla Daniela moudře.

„Tak jo,“ odvětil Cliff a utřel si ruce. „Jdeme na to. Tentokrát dostanu já tebe.“

Rozběhli se každý na jinou stranu papírové pevnosti a schovali se.

Daniela viděla, že kartony už jsou dost promáčené. „Cliffe!“

zavolala. „Jestli tu tvoji pevnost budeme pořád zalejvat, tak se ti sesype. Měl by sis sehnat nějaký dřeva a postavit novou.“

Cliff něco zahulákal. Daniela mu nerozuměla.

Teď alespoň vím, kde je, pomyslela si. Vždycky mi na tenhle trik naletí.

Ozvalo se tupé duc!

Daniela protáhla obličej a obešla pevnost. Brácha se krčil na zemi.

„Další zásah!“ zvolala Daniela a namířila pistoli.

„Beru si time-out!“ řekl Cliff. „Říznul jsem se.“

Daniela se ušklíbla. „Nezkoušej to na mě, Cliffe!“

„Fakt! Spadl jsem a roztrhl jsem si o jednu krabici ruku. Netušil jsem, že pitomý papírový krabice můžou bejt tak ostrý!“ Zvedl se a ukázal paži. „Vidíš? Teče mi krev.“

Daniela vzala bráchovu paži do dlaní, aby se podívala. Byla to 81

trhlinka, sotva dva centimetry dlouhá, ale krvácela slušně.

Pevně tu paži sevřela a začala si ji zvedat ke rtům. „Co děláš?!“

vyhrkl Cliff a chtěl se jí vytrhnout. Daniela stiskla paži ještě víc.

„Au, to bolí! Pusť mě, slyšíš!“

Cliffovy protesty jí zněly v hlavě jako bzučení hmyzu. Slova jí nic neříkala.

Vnímala jenom trhlinku. Rudou, lákavou, krvácející ranku.

Přitiskla na Cliffovu jemnou kůži rty a lačně, žíznivě se přisála.

82

XX.

NOČNÍ HOST

V noci Daniela odtáhla ve svém pokoji závěsy na okně a vykoukla na dvorek.

Nízko nad stříbřitými siluetami stromů visel úplněk a zaléval Cliffovu pevnost jasným světlem.

Daniela se otočila od okna.

Bože, co jsem to udělala, pomyslela si a sáhla si konečky prstů na rty.

Jak jen jsem mohla pít Cliffovu krev?

Musím myslet na něco jiného, rozhodla se. Na písničku. Napíšu novou písničku. Nesmím myslet na to, co se stalo odpoledne.

Položila se na postel, zvedla nohy a opřela si je o parapet. Zavřela oči a nechala myšlenky volně plynout. Často takhle skládala, bez kytary. Vymyslela vždycky nejdřív slova, seřadila je do veršů, a pak se soustředila na melodii.

Po chvíli se jí v mysli začal vybavovat text:

U okna stojím

a vyju na měsíc

pro lásku svou

jedinou.

Chci jít za tebou.

Vyju a vyju,

vyju pro lásku svou

drápy se deru,

83

a šílím.

Musím za tebou.

To je šílený, pomyslela si. Vyju pro lásku svou? Drápy se deru za tebou? Je to úplně děsně šílený. Děsivý! Co mě to napadá za písničky? O drápech a vytí. A zabíjení!

Otevřela oči a posadila se. Měsíc jí najednou připadal jasnější než předtím. Zachvěla se a sáhla po závěsu. Vtom strnula.

Stín na Cliffově pevnosti! Byl tam už předtím?

Sledovala, jak se stín posunuje přes potrhané krabice. Na plochu osvětlenou studenými měsíčními paprsky vystoupila záhadná postava.

Někdo vlezl na dvorek a pozoroval okno jejího pokoje!

84

XXI.

ŠPATNÉ ZPRÁVY

Daniela zapadla za závěs. Zoufale se snažila popadnout dech.

Když se jakž takž uklidnila, znovu opatrně vykoukla ven.

Hleděla na ni mužská tvář. Billy!

Daniela se vyklonila z okna. „Billy!“ zavolala na něj šeptem. „Co tady dě… počkej! Půjdu dolů.“

Nechtěla budit tetu a Cliffa. Seběhla po špičkách dolů a zabočila do kuchyně. Odemkla zadní dveře a otevřela je.

Billy vklouzl dovnitř. V měsíčním světle, které spolu s ním proniklo do domu, viděla, že je nervózní. Těkal hnědýma očima po kuchyni, vyhýbal se Danielinu pohledu. Ruce měl hluboko v kapsách odřených džínů s ustřiženými nohavicemi.

Muselo se stát něco vážného.

„Co blázníš?“ řekla mu Daniela. „Proč se plížíš po dvoře jako lupič? Kdybys věděl, jak jsi mě vylekal!“

„Sony. Já…“ Billy sjel pohledem na kuchyňské dveře. „Šel jsem normálně zpředu, ale nikde se nesvítilo a nechtěl jsem budit tvojí tetu.“

„Co se děje?“

„Co by se dělo? Nic.“ Znovu se rozhlédl po kuchyni. „Já… teda…

totiž chtěl jsem se jenom podívat, jestli jsi v pořádku… to víš, kvůli tomu zejtřejšímu vystoupení.“

Daniela se na něj pozorně zadívala. Billy by se k ní přece neplížil o půlnoci přes dvorek jenom proto, aby se ujistil, jestli s ní může zítra počítat.

„Billy…“

85

„Hrajeme tady v Shadyside,“ skočil jí do řeči. „Bude to o hodně jednodušší, co říkáš? Žádný zavazadla, žádný cestování, žádný děsný hotely.“

„Jo,“ řekla Daniela a nespouštěla z něj zrak. Co to plácá? ptala se sama sebe.

„Je dobře, že hrajeme před domácím publikem,“ pokračoval. „Šéf diskotéky říkal, že už maj vyprodáno.“

„To je skvělý!“

Billy vyndal ruce z kapes, otřel si je o boky a zase je zasunul zpátky. Civěl do země.

„Billy, co se děje?“ zeptala se. „Jsi tak nervózní. Úplně mě děsíš.“

Konečně zvedl hlavu a zadíval se na ni.

Daniela před jeho pohledem uhnula. Oči! V jeho hnědých očích se zračilo hluboké zoufalství!

Billy si olízl rty a udělal krok. Pak další. Posouval se k Daniele.

„Danielo, musím ti…“

„Co říkáš?“ vyjekla. Ustupovala před ním, až narazila na

kuchyňskou židli. „O co jde? Tak mluv už konečně!“

Posunul se k ní ještě víc. „Špatný zprávy,“ vydechl. „Mam dost špatný zprávy.“

86

XXII.

NA LOV

„Špatný zprávy?“ Daniela obešla židli a sekla očima po dveřích vedoucích na chodbu. Koukala, kudy by utekla. Co nejrychleji. „O

co jde?“

„O Dee,“ odpověděl.

„O Dee?“ Zarazila se. „Co je s Dee?“

„Odešla z kapely.“

Daniela vykulila oči. „Odešla?“

Pokýval hlavou. „Možná bych jí to vymluvil, ale ona mi to neřekla. Napsala mi to.“

„Napsala ti taky proč?“

„Nic konkrétního,“ odpověděl. „Napsala jenom, že už to nehodlá snášet.“

„To myslela mě. Vím to!“ zvolala Daniela. „Nenávidí mě,

nedokáže se vyrovnat s tím, že už není jednička a…“

„Ne!“ zarazil ji Billy. „Není to kvůli tobě, Danielo.“ Přisunul se k ní na dotek. „Vím, že to není kvůli tobě.“

„Tak proč?“ zeptala se Daniela. V skrytu duše se jí ulevilo.

Konečně na mě nebude pořád tak pitomě civět, pomyslela si.

„Proč by jinak odcházela?“

„Já…“ Billymu se zlomil hlas. Nervózně si odkašlal. „Ale na tom nezáleží,“ řekl. „Víš co, radši půjdu. Sorry, že jsem tě vystrašil. Čau zejtra na zkoušce.“

Pootevřel průhledové dveře, protáhl se ven a zmizel v příšeří zadní verandy.

Daniela se ho nesnažila zadržet. Zabouchla vnitřní dveře a 87

zasunula zástrčku. Byla ráda, že je sama.

Fuj, úplně se z toho třesu, pomyslela si. Billy mě vyděsil. Byl fakt divnej. Neřekl mi všechno. Něco přede mnou tají.

Ale co přede mnou tají?

Když se vrátila do pokoje, zatáhla závěs a skácela se na postel. Už nemělo cenu pokoušet se něco skládat. Přemýšlela o té záhadné noční návštěvě. O Billym.

A o Dee.

Co jí chtěl říct o Dee? Určitě něco tajil.

Pak se znovu zvedla a začala po pokoji přecházet. Měla strach a bylo o to horší, že byla sama. Potřebovala s někým mluvit, potřebovala někoho slyšet.

Zvedla telefon, který měla u postele, a několik vteřin poslouchala oznamovací tón. Komu by měla zavolat? Caroline?

Ne.

Kitovi!

Kitovi, klukovi s klídkovýma, hlubokýma očima a děsně milým úsměvem. Kitovi, klukovi, kterýmu se líbila.

Kit měl garsonku na sídlišti North Hills. Bylo dost pozdě. Určitě už spal. Ale Daniela si z toho nedělala vrásky. Musela ho slyšet.

Vzal to na třetí zazvonění.

„Kite?“

„Danielo,“ vydechl. „Jsem tak rád, že mi voláš!“

Daniela se usmála, byla šťastná, že slyší jeho hlas. „Já taky.“

„Co se děje?“

„Nic. Teda…“ Odmlčela se. „Jenom jsem někoho potřebovala slyšet. Tebe například.“

„No, tak mě slyšíš. Ale mám dojem, že jsi vyděšená,“ řekl Kit.

„Stalo se ti něco?“

„Ne, fakt ne. Vlastně… možná jo,“ připustila. „Byl tu Billy.

Odešel před pěti minutama.“

Kit vyhrkl: „Cože? Co chtěl?“

„Ani pořádně nevím,“ odpověděla. „Říkal, že Dee odchází z kapely.“

„To vím. Večer mi volal.“ Kit měl naštvaný hlas. „To se jí povedlo! Ještě štěstí, že nám to napsala.“

88

„Řekl ti Billy, co napsala?“ zeptala se Daniela.

„Jo, ale nejsem z toho moc chytrej.“ Kit si povzdychl. „Hele, říkala jsi, že nevíš, proč za tebou Billy přišel. Jak jsi to myslela?“

„No, nevím. Mluvil o Dee. Ale mám takovej dojem, že mi chtěl říct ještě něco jinýho.“ Zachvěla se, když si vzpomněla, jak divně se Billy choval. „Byl nervózní, nebo co.“

„Jo, má spoustu starostí a

teď ještě tohle s Dee,“ řekl Kit.

„Normálně všechno zvládá, ale tohle ho asi zaskočilo. Hele, Danielo, s Billem se netrap. Je to dobrej kluk.“

Dobrej kluk? zarazila se Daniela. Taky si to myslela. Dobrej kluk.

Fakt že jo. Ale teď si najednou nebyla jistá. Něco se jí na něm nezdálo.

„Danielo? Jsi tam ještě?“

„Jo,“ řekla. „Ně… nějak se v tom nevyznám.“

Kit nešťastně mlaskl. „No, takhle ti asi nebudu moc platnej.

Nechceš, abych k tobě zaskočil?“

„To bys byl hodnej,“ vyhrkla Daniela. „Jestli na tebe není pozdě…“

„Děláš si srandu? Čím pozdějc, tím líp,“ zasmál se. „Jsem noční šelma, na to nezapomeň.“

„Senzace!“ Daniela se zamyslela. „Ale nechoď k baráku, oukej?

Teta spí. Počkám na tebe venku. Projdeme se.“

„Jasně. Jsem tam za deset minut.“

Osm minut na to se Daniela vykradla z domu. Převlékla se z utahaného trika do nové modré halenky, projela si vlasy kartáčem a trochu si přemázla pusu. Nedokázala se zbavit nervozity z Billyho návštěvy. To ale neznamenalo, že půjde na spicha s Kitem jako strašidlo.

Za chvilku se objevil. Vypnul motor bílého mustanga a zajel potichu k chodníku.

„Vypadáš skvěle,“ pochválil ji, když vystoupil z vozu.

„Dík.“ Daniela se usmála. Bylo jí s Kitem dobře. „Ty taky.“

Kit se na sebe podíval. Přijel v odřených džínách a rozdrbaných teniskách. Usmál se a vzal ji za ruku. „Tak pojď,“ řekl.

Chvíli spolu kráčeli mlčky. Měsíc tu a tam vykukoval z

roztroušených mraků.

89

Daniela těžce polkla. Jako by na ni najednou ten bílý, studený kotouč nepůsobil, nevyvolával v ní žádné zvláštní pocity.

Je to divný, pomyslela si. Normálně bych se měla klepat. Cítit se jinak. Bát se. Ale nic takovýho se neděje.

Musí to bejt tím, že je se mnou Kit, usoudila a otočila k němu hlavu. Cejtím se s ním dobře a bezpečně.

Kit se usmál. „Tak co? Už nejsi nervózní?“ zeptal se. „Chtěla jsi mi povědět o Billym.“

Ušklíbla se. „Původně jsem chtěla, ale už nechci.“

„No, jak myslíš,“ řekl Kit. „Myslel jsem, že tě vystrašil a že se chceš svěřit.“

„Nechci,“ opakovala. „Chci na to zapomenout.“

Pustil její ruku a vzal ji kolem ramen.

Daniela ho setřásla. Dívala se na měsíc. Pocítila náhlý příval energie. „Víš, co chci?“ řekla. „Chci utíkat. Pojď, Kite, poběžíme!“

Nečekala, co na to Kit řekne, a rozběhla se po Fear street. Slyšela za sebou, jak na ni volá. Ale nezastavila se, ani nezpomalila.

Chechtala se jako šílená. Přidala do kroku.

„Hej! Danielo! Co děláš?“ křičel Kit. „Nestačím ti. Počkej na mě!“

„Chyť si mě!“ odpověděla a ještě víc přidala.

Vítr jí ovíval tváře a vlasy. Srdce jí děsně bušilo. Tenisky mlaskaly – mlask mlask, mlask mlask…

Rychleji! pobízela se. Rychleji!

„Danielo!“ nesl se za ní z dálky Kitův hlas.

Ale ona se nezastavila. Nechtěla se zastavit. Nemohla!

Co to dělám? ptala se sama sebe. Jak to, že tu uprostřed noci takhle letím jako blázen?

Nevěděla. A nedalo se nic dělat. Tělo ji neposlouchalo. Daniela nemohla dělat nic jiného, než utíkat, řítit se vpřed jako splašený kůň.

Jako divé zvíře.

„Danielo!“ Už Kita sotva slyšela. V životě ji nemohl dohonit.

Něco bylo ve vzduchu. Zavětřila. Oči se jí zúžily do štěrbinek.

Zastavila se. Stála nehnutě, naslouchala.

Bylo to blízko. Zvíře. Nějaké malé zvíře. Daniela slyšela, jak mu jeho drobounké srdéčko tluče úzkostí. Cítila to.

90

Támhle! Na dvorku jednoho domu!

Králík. Králíček s jemňoučkým masíčkem.

Daniele se začaly sbíhat sliny. Jediný skok, jediné zakousnutí – a bude mít v puse jeho krev! S maximální obezřetností se přehoupla přes nízký živý plot a rozběhla se po dvorku.

Králík na zlomek vteřiny ztuhl. A vyrazil na útěk. Daniela sklonila hlavu, hnala se za králíkem jako šílená. Chytím ho!

ujišťovala se. Vím, že ho chytím! Napiju se jeho krve!

91

XXIII.

PŘEKVAPENÍ V KUFRU

„Hele, co je?“ zarval Billy. „Nezapomněli jste náhodou, že večer hrajem? Neměli byste radši zkoušet, než žvanit o blbostech?“

Mary Beth se ušklíbla.

„My zkoušíme, Billy. Právě máme

přestávku. Klídek, jo?“

„Klídek? Tak to teda ne!“ utrhl se na ni Billy. „Když se budeme flákat, tak si nezahrajeme ani na nějaký pitomý svatbě!“

Významně se podíval na hodinky.

„Pět minut!“ zahulákal a

odkráčel z pódia.

„Co je…“ ušklíbla se Caroline a řekla Daniele: „Co se mu stalo?“

Daniela pokrčila rameny. Billy v sobě něco dusil. V noci za ní přišel, ale nedostal to ze sebe. Co to může být? přemýšlela. Neměla nejmenší tušení.

„On se uklidní,“ zavrčela Mary Beth. „Večer to musí frčet – Zlý měsíc hraje doma v Shadyside a tak dále, no, a Billy je z toho nervózní.“

Mary Beth má pravdu, usoudila Daniela. Všichni měli trému.

Děsně se na vystoupení v Shadyside těšili. A co víc, hrálo se v klubu Red Heat, nejpopulárnější dýze ve městě.

Bylo vyprodáno. Red Heat vznikl z bývalého skladu, takže

„vyprodáno“ znamenalo, že přijde přes dvě stě lidí.

Když se sjeli do klubu na zkoušku, byli všichni úplně děsně nažhavení. Ale Billy je svými kyselými ksichtíky rychle zmrazil.

Co se mu stalo?

Danielu vytrhl ze zamyšlení chraplavý hlas. „Hele, to je Billy vždycky takhle protivnej?“

92

Shawna Davidsonová, která přišla místo Dee, si odhodila z tváře rovné černé vlasy. Do kapely ji přivedl Kit. Shawna málem padla, když jí řekl, že bude zpívat se Zlým měsícem.

Byla to vysoká, štíhlá, bezstarostná holka s jiskrnýma hnědýma očima a perfektním smyslem pro humor. Chování manažera skupiny ji udivilo.

„To první hraní se mi fakt líbilo. Podle mě jsme zněly skvěle,“

řekla. „Ale nemám zájem hned první den u skupiny snášet nějaký blbý tlemení.“

„Billy je normálně úplně jinej,“ ujistila ji Daniela. „Nevím, co mu přelítlo přes nos, Shawno. Věř mi, s naším hraním to nemá nic společnýho.“

Shawna se mrkla na hodinky. „Ještě tři minuty. No, radši se půjdu připravit.“

Daniela se otočila a vrazila do Kita, který klečel u jednoho zesilovače.

„Výborně! Jdeš mi akorát do rány,“ usmál se Kit.

„Hele,

nepodržela bys mi tady ten kabel?“

„Jistě.“ Daniela držela tlustý kabel a Kit ho omotával izolací.

Najednou se svými prsty dotkl jejích. Ucukla.

Kit zvedl hlavu. „Udělal jsem ti něco?“ zeptal se.

„Promiň.“

Odřízl izolaci a zvedl se z podlahy. „Zavadil jsem ti o ruku a ty jsi ucukla,“ pokračoval. „A když jsem za tebou v noci přijel, utekla jsi.

Danielo, řekl jsem ti něco? Nebo udělal? Nebo proč jsi na mě naštvaná?“

„Ne! Nejsem,“ vyhrkla. „A neutekla jsem ti, Kite. Já jenom…

prostě jsem utíkala, to je všechno.“

Bylo to zvláštní. Daniela si pamatovala, že utíkala, ale

nepamatovala si kam. Ani proč.

Nervózně se zasmála. „Asi jsem byla trochu vytočená z Billyho,“

řekla Kitovi. „Je fakt divnej.“

„To je,“ ušklíbl se Kit. „Rád bych věděl proč.“

Já taky, pomyslela si Daniela. Určitě to souvisí s Dee, fakt že jo.

Asi ho ten její náhlej odchod pěkně zdrtil.

„Tak šup, šup, kočičky!“ ozval se Billy a vykročil rázně k pódiu.

93

„Povalování skončilo. Do práce! Šup, šup!“

Holky popadly nástroje a rychle zaujaly svá místa.

Daniela upravila text písničky, kterou v noci složila. Zahrála úvodní tóny a začala zpívat:

U okna stojím

a kvílím na měsíc

pro lásku svou

jedinou.

Chci jít za tebou.

Shawna se přidala na refrén:

Kvílím a kvílím,

pláču pro lásku svou

plazím se za ní

a šílím.

Musím za tebou.

Skvěle se doplňovaly – Daniela měla vysoký, čistý hlas, Shawna nízký a chraplavý.

Daniela byla spokojená, ale Mary Beth řekla, že je to ufňukaný.

„Něco tomu chybí,“ prohlásila.

Daniela se zasmála. „Měla bys slyšet první verzi. Místo ‚kvílím na měsíc‘ jsem tam měla ‚vyju na měsíc‘. A místo ‚plazím se za ní‘ to bylo ‚drápy se deru‘.“

Zelené oči se Mary Beth rozzářily.

„To je ono!“ zvolala.

„Zkusíme to takhle.“

Zpívat písničku s původními slovy se Daniele moc nezamlouvalo, ale když se Shawnou skončily, Caroline a Mary Beth k nim uznale zvedly palce.

Daniela se kysele usmála a pokrčila rameny. Musela v sobě

potlačit nepříjemné pocity.

Pak si projely zbývající repertoár a zakončily zkoušku „Zlým měsícem“.

„Perfektní!“ zvolala Caroline. „Shadyside se dneska večer 94

zachvěje v základech!“

„Válíš, Shawno,“ pochválila Mary Beth novou zpěvačku. „Řekla bych, že jsme lepší než předtím.“

Billy se k průběhu zkoušky nevyjádřil. „Začínáme v devět,“ řekl jenom. „Takže v osm budou všichni na místě!“

Dvě a půl hodiny času. Daniela měla v plánu zaskočit domů, osprchovat se a najíst. A třeba si i trochu schrupnout.

Ale ještě předtím chtěla mluvit s Billym. Zjistit, co ho trápí.

Když odcházeli, chytila ho na parketu. „Billy!“

Zastavil se a ohlédl. Netvářil se zrovna nadšeně.

Daniela polkla a zhluboka se nadechla. Pak vyhrkla: „Billy, já vím, že máš spoustu starostí – ale… co se děje? Tváříš se pořád naštvaně! Včera v noci jsi byl úplně vytočenej, úplně hotovej.“

Hleděl na ni doširoka otevřenýma očima, v kterých se mu

odráželo rudomodré osvětlení předělaného skladu.

Olízl si rty a těžce polkl.

Neodpověděl. Nevysoukal ze sebe jediné slovo.

Sklopil hlavu a vyběhl ze dveří.

Daniela dorazila do Red Heatu pět minut před osmou. Billy stál na pódiu s Kitem. O něčem se dohadovali. Caroline a Mary Beth sjížděly úvodní tóny jedné písničky.

„Čau!“ zvolala Daniela cestou přes parket. „Myslela jsem, že tu budu dřív, ale

teď koukám, lidi, že se vám po mně ani moc

nestejskalo.“

Kit se zasmál. Mary Beth s Carolinou taky.

Billy po ní sekl pohledem a odvrátil se. „Ví někdo, kde je Shawna?“ zeptal se.

„Tady jsem!“ Bouchly hlavní dveře. Shawna se rozběhla k pódiu.

„Dobrý,“ řekl Billy. „Caroline a Mary Beth si s tebou chtěj něco project.“

„Jasně.“ Shawna lapala po dechu. „Mám basovku nahoře. Dojdu si tam.“

„Já ti ji přinesu,“ řekla Daniela. Ukázala ramínko s červenými šaty v igelitu. „Stejně si tam musím dát věci.“

„Dík. Je v takovým velkým kufru,“ řekla Shawna.

95

„Hned jsem zpátky.“ Vyběhla po točitých železných schodech na půdu.

V úzké chodbě pod nízkou, rovnou střechou bývalé skladové

budovy byly dvě šatny. Kolem se povalovala rezervní světla, kabely a spousta dalších krámů.

Daniela rozsvítila a zamířila k první šatně.

Pověsila šaty na věšák a začala se rozhlížet po Shawnině kytaře.

Velkej kufr.

Projížděla očima temné kouty, až objevila tři staré loďáky. Dva z nich stály u zdi a byly pokryté prachem.

Musí to bejt ten první, usoudila. Nejdřív si ho okoukla. Byl to černý loďák na výšku s třemi mohutnými záklopkami.

Daniela se do nich pustila. Šlo to špatně.

Uf! Já se tu snad uvařím, vydechla. Otřela si rukou zcela kapičky potu.

Kufr byl zavalený krabicemi a kupou rozkládacích kovových

židlí. Daniela popadla ucho a pokusila se ho vytáhnout.

Nešlo to.

Co to tam Shawna s tou basovkou skladuje? Cihly, nebo co?

Musela odstrčit krabice, v kterých byly naskládané barevné slídy do reflektorů.

Když se konečně dostala k záklopkám, povedlo se jí kufr otevřít.

Podívala se dovnitř.

„Neeeeee!“ vydralo se jí z hrdla.

Z kufru na ni vypadlo tělo.

Dee!

Roztrhaná.

96

XXIV.

BILLY NĚCO VÍ

Deeino tělo se sesypalo na podlahu.

Daniela uskočila. Otevřela pusu, chtěla křičet, ale už ze sebe nedostala nejslabší zvuk.

Deeino tričko a džíny byly prosáklé krví, rozdrásané na cáry. Dee měla na pažích dlouhé, hluboké rány. Ještě hlubší rány měla na krku.

Jako by se jí nějaké zvíře chtělo prodrat do hrdla.

Daniela, obličej v dlaních, ustupovala, až narazila do stojanu na mikrofon. Stojan se silným cvaknutím spadl na podlahu.

Nevnímala to.

Srdce jí děsně bušilo. Hučelo jí v hlavě. Pevně stiskla víčka a s námahou je znovu otevřela.

V tom hrůzném okamžiku si vzpomněla na svou vizi u dr. Moora, na to, jak utíká s Dee po běžecké dráze. Jak ji dohání.

Jak se na ni vrhá.

Znovu se jí vybavil incident před domem dr. Moora.

Jak se s Dee prala na štěrku. Jak přitom vrčela. Jak se jí sápala po krku.

Chtěla ji zabít. Chtěla ji trhat na kusy.

A teď ji měla u nohou. Roztrhanou – přesně jako v té kruté vizi.

Roztrhanou zvířecími spáry. Stejně jako byl Joey.

Nejdřív Joey a teď Dee!

Udělala jsem to já? Zavraždila jsem Dee?

Byly to děsné myšlenky.

Zatřepala hlavou. Ne, já jsem je přece nezavraždila. Já přece nejsem žádnej vrah!

97

Horší bylo, že si nevěděla, co se dělo té noci, když byla s Joeyem v parku.

A co Dee?

Nic nevěděla. Na nic se nepamatovala.

Dr. Moore ji ujistil, že jsou to jenom kruté představy, které nemají s realitou nic společného. Co když se mýlil?

Otřásla se. Musím odsud pryč, napadlo ji. Pryč odsud – rychle!

Zakopla o spadlý stojan a přistála na podlaze. Narazila si koleno, ale neměla čas na to myslet. Zalapala po dechu, vyškrábala se zpátky na nohy a vyrazila úzkou chodbou k točitému schodišti.

U schodiště někdo byl.

„Billy!“ vykřikla a prudce se zastavila.

Stál, koukal a nic neříkal.

Daniela kulila oči. Už nic nechápala. Když za ní v noci přišel, aby jí řekl, že Dee odešla z kapely, choval se fakt divně. Skrýval se na zahradě, vyděsil ji.

Něco přední tajil?

Deeinu vraždu?

Byla už Dee mrtvá, když s ním Daniela v noci mluvila? Věděl to, a proto se choval tak divně? Zavraždil ji? Proč? Proč by to dělal?

Billy jí zastoupil cestu a zahleděl se jí do očí. Ví to, pomyslela si. Ví, že jsem objevila Deeino tělo! Musím utýct! Musím se zachránit!

„Pusť mě odsud!“ rozkřikla se na něj. Nepohnul se. Blokoval jí cestu ke schodišti. „Pusť mě!“ ječela. „Pusť mě odsud!“

„Ne, Danielo.“ Natáhl k ní ruku. „Lituju. Nemůžu tě pustit.“

98

XXV.

VYTÍ V LESE

Danielu zachvátila panika. Bože, co mám dělat? Co?

Utíkat zpátky? Schovat se tu někde? Ne, byla bych v pasti!

Neunikla bych.

Civěla na Billyho. Strach ji najednou přešel. Dostala vztek.

On mě tady nebude držet! To teda ne! „Danielo!“

„Ne!“ zařvala jako zvíře a vrhla se na něj. Billy jí chytil za ruku a stiskl, až to zabolelo.

„Ne!“ Ohnala se po něm druhou rukou a zasáhla ho pěstí do hlavy.

Billy vyjekl. Prsty mu povolily.

S divokým řevem se mu vyškubla, odstrčila ho a vrhla se na schodiště.

Daleko se nedostala. Uvízla sandálem v železných příčlích.

Vykřikla. Už se viděla, jak letí po hlavě dolů. Výkřik se rozlehl skladištní budovou.

„Danielo!“ ozvala se zezdola Caroline. „Dávej pozor! Chceš se zabít?“

Daniela skopla z obou nohou sandály a skočila.

Nahoře zaduněly kroky. Billy se blížil.

Letěla po schodech dolů.

Rychle! pobízela se. Rychle pryč! Nesmí mě chytit!

Poslední tři schody vzala jedním skokem. Při dopadu zavrávorala, ale naštěstí neupadla. Sklonila hlavu a vyrazila ke dveřím. Koutkem oka zahlédla Kitův vykulený obličej. Viděla i Shawnu. Slyšela Carolinu a Mary Beth, jak na ni volají.

99

Profrčela halou a rozrazila rukama dveře.

K svému autu nemohla. Neměla u sebe klíčky.

Namířila přes parkoviště, plácala bosýma nohama do asfaltu.

Tam, na druhou stranu! Přes ulici! řekla si. Ozvalo se troubení.

Zakvílely brzdy. Řidiči vykřikovali nadávky.

Daniela si toho nevšímala. V lomozu a troubení slyšela za sebou křik.

„Chce zdrhnout! Chyťte ji!“

Přidej, Danielo! pobízela se. Přidej!

Na obloze svítil měsíc jako jasná ledová koule. Zaléval jí chladnými paprsky hlavu a ramena. Daniela to jasně cítila. Bylo to strašné. Děsné. Ledové. Hrozivé…

Řítila se nezadržitelně vpřed.

Srdce jí bušilo až v krku. Nechala za sebou poslední ulici města a vrhla se do černého lesa.

Křik zanikl v dálce.

Daniela utíkala lesem. Do bosých nohou ji bodalo jehličí, do tváří a rukou šlehaly větvičky, zachytávaly se jí do vlasů.

Po tom děsném úprku ulicemi města ji píchalo v boku. Chodidla pálila. Zpomalila, ale nezastavila se.

Nechtěla se zastavit. Nemohla.

D o v l a s ů s e j í zamotaly stonky popínavých rostlin. Ještě víc zpomalila. Pak před sebou něco zaslechla.

Zastavila se. Zuřivě naslouchala.

Zurčení vody.

Byla u řeky.

Znala to v tom lese. Věděla, kudy si to zkrátit, aby se dostala do ulice kousek od jejich baráku.

Vydechla úlevou. Pocítila další příval energie. Vytrhla si z vlasů popínavé rostliny a znovu se rozběhla.

Jak před sebou rozrážela větve, zaleskl se tu a tam v houštinách před ní bledý kotouč měsíce. Už jsem skoro z lesa venku, zajásala v duchu.

Ohlédla se. Nikde ani živáčka.

Domů, řekla si. Musím domů.

Bylo to přes les skoro pět kilometrů. Daniela je uběhla, ani 100

nevěděla jak. Dokázala to.

Billy ví, kde bydlím, připomněla si. Co když na mě čeká? Bylo by to pro něj jednodušší, než se za mnou hnát do lesa.

Teď si s tím nemohla lámat hlavu. Musela domů, neměla jinou možnost.

Po pravé straně něco zapraskalo. Na okamžik se jí zastavilo srdce.

Stála, naslouchala, upírala oči do tmy. Nic. Veverka nebo mýval, usoudila. Musím dál.

Konečně byla z lesa venku. Rozhrnula poslední větve a ucítila pod nohama měkkou, čistou travnatou půdu.

Kudy teď?

Než se stačila rozhodnout, vystoupila z houští temná postava a uchopila ji za rameno. Daniela vykřikla hrůzou. „Danielo! Neboj. To jsem já.“ Caroline!

Daniela si oddychla. „Pomoz mi, Carolino!“ zaúpěla. „Musíš mi pomoct – nebo mě zabije!“

Děsně poškrábaná a

vyčerpaná, Daniela se Caroline doslova

sesypala do náruče. „Už… už nemůžu. Prosím tě, Carolino, pomoz mi! On mě zabije! jsem na řadě!“

Caroline ji vzala kolem ramen a pevně ji k sobě přitiskla. „Pojď, Danny. To víš, že ti pomůžu,“ zamumlala.

„Musím domů,“ vypravila ze sebe Daniela. „Mohl… mohl by

něco udělat tetě Margaretě a Cliffovi!“

„Za chvíli budeš oukej. Vydejchej se. Uklidni se,“ řekla Caroline.

„Odvedu tě domů.“

Daniela se jí chytila kolem krku. Rychle se uklidnila. Přestala se třást.

Měsíc je zaléval chladnými paprsky. Daniele z toho úplně

zatrnulo. „Pojď! Rychle!“ vyhrkla. „Pojď odsud pryč!“

„Vydejchej se,“ opakovala Caroline. Měla najednou jiný hlas –

hluboký a chraplavý.

„Musíme odsud. Rychle!“ žadonila Daniela. „Nesmíme ztrácet čas.“

Caroline mlčela, ruce pevně kolem Danieliných ramen. Z hloubi těla jí vycházelo temné, podrážděné mručení. Danielu to vylekalo.

„Není ti něco?“ zeptala se.

101

Co to tady smrdí? podivila se. Natáhla do nosu vzduch. Byl to děsný, kyselý zápach. Jako by objímala psa, který léta neviděl vodu.

Znovu se zachvěla. „Carolino?“ špitla.

Odtáhla se a pohlédla na ni. „Ne! Ne! To není možný!“

Z tváře porostlé šedou, štětinatou srstí na ni hleděly modré oči.

Stejnou srst měla Caroline na rukou i na nohou.

Caroline s temným zavrčením rozevřela rudé pysky a vycenila žluté tesáky. Tesáky zvlhlé slinami. Tesáky, které se chystaly zakousnut do masa a trhat.

Svítil měsíc. Caroline zaklonila strašnou, chlupatou, zvířecí hlavu a táhle zavyla.

102

XXVI.

KOMU VĚŘIT?

Tichou nocí se neslo žalostné, táhlé vytí. Nakonec zaniklo v hrůzostrašném, brutálním vrčení. Caroline upírala oči k obloze, lačně se vpíjela do stříbřitého světla luny. Z pusy jí vytékaly husté sliny a zachytávaly se v srsti na bradě: Rudé pysky se ještě víc rozevřely.

„Carolino!“ křičela D a n i e l a . „ T o j s e m já. Tvoje nejlepší kamarádka. Prosím tě, Carolino!“

Caroline zvedla chlupaté tlapy. Nehty měla dlouhé a silné, zakřivené do strašlivých žlutých drápů. Drápů, které měly trhat a drásat.

Z jejího nitra vycházelo hrozné, nelidské mručení. Pak těmi svými drápy Danielu uchvátila. A stiskla.

„Carolino!“ vřískala Daniela. „To jsem já! Přece mě znáš! Já jsem Daniela! Carolino, prosím tě!“

Jediné, co ještě připomínalo Carolinu, byly její modré oči. Zbytek bylo vrčící, slintající monstrum.

Vlk?

Vlkodlak!

Daniela, polomrtvá hrůzou, se snažila vymanit z té vražedné náruče. Ale Caroline ji k sobě tiskla nadlidskou, brutální silou. Vtom se v dálce objevila světla.

Reflektory, řekla si Daniela. Auto. Někdo mi jede na pomoc.

Nabrala dech do plic a zařvala, jak nejvíc uměla: „Pomoc! Sem, ke mně! Pomoc!“

Už byl slyšet motor. Světla se blížila.

103

Caroline zděšeně vyjekla a prudce otočila hlavu. Sevření povolilo.

Daniela se jí vytrhla a rozběhla se k poskakujícím světlům.

„Haló!“ křičela a mávala rukou nad hlavou. „Tady jsem! Pomozte mi!“

Záře reflektorů ji na okamžik oslnila. Pak se svezla stranou a objevilo se auto. Ne, nebylo to auto. Byl to mikrobus.

Mikrobus jejich kapely! Uvnitř seděli Billy a Mary Beth.

Billy prudce zabrzdil a vyskočil ven. Mary Beth těsně za ním.

Rozběhli se k Daniele.

„Tam ne! Zpátky!“ křičela na ně Daniela.

„Nechoďte tam!

Musíme odsud rychle pryč!“

Zdálo se, že ji nevnímají. Jak vyběhli ze stínu stromů na

otevřenou plochu, zalily je měsíční paprsky.

Tváře jim rázem zhrubly a porostly srstí. Oči se jim ve světle luny divoce zaleskly. Z ohrnutých pysků se vysunuly ostré, krvelačné tesáky.

Daniela sledovala, jak jim na rukou a na nohou vyrážejí dlouhé, šedé štětiny.

Vlkodlaci! pochopila. Billy, Mary Beth, Caroline – jsou vlkodlaci!

Děsně zařvala a dala se na útěk.

Caroline se za ní rozběhla po čtyřech. Z vlčí tlamy jí vycházelo temné vrčení, z tesáků odkapávaly sliny.

Opodál Billy a Mary Beth zakláněli hlavy k obloze a vyluzovali strašlivé zvuky.

Neuteču jim! pomyslela si Daniela. Srdce jí děsně bušilo, v spáncích pulzovala krev.

„Nechte mě!“ ječela. „Prosím vás! Prosím vás – nezabíjejte mě!“

Všichni tři vlci ji předběhli a zastoupili jí cestu. Začali ji obcházet.

Cenili tesáky a vrčeli.

Vzduch se naplnil kyselým zápachem. Cvakali čelistmi. Kruh se uzavíral.

Kroužili kolem ní, kroužili a kroužili…

Najednou jí od nohou vystříkla voda.

Daniela vyjekla. Vlci ji zatlačili do mělkého říčního koryta.

Co s ní chtěli udělat? Utopit? A pak roztrhat?

Roztrhat ji jako Joeye? Jako Dee?

104

Šlápla ve vodě bosou nohou na hladký, kluzký kámen.

Upadla. Rozstříkla kolem sebe ledovou vodu.

Prosila ty strašlivé vlky o slitování. Vyhrabala se zpátky na nohy.

Zahlédla mikrobus. Byl docela blízko. Dostane se k němu, než vlci zaútočí? Bude u něj dřív než oni?

Nic jiného jí nezbývalo.

Zhluboka se nadechla a vyrazila z řeky. Jako šílená plácala mokrýma nohama do země. Klouzalo to. Klopýtala, padala a zase vstávala. Musela se dostat k mikrobusu, musela se zachránit!

Vrčení najednou ustalo.

Daniela se ohlédla. Nikde vlky neviděla. Že by to vzdali?

Neviděla nic. Na les se snesla tma. Měsíc zmizel za velkým, černým mrakem.

„Danny!“ ozvala se Caroline. „Už je to dobrý. Už před náma nemusíš utíkat.“ Měla zase normální hlas.

„Je to tak, Danielo!“ přidala se Mary Beth.

„Už se nemusíš bát,“ řekl Billy. „Nic ti neuděláme.“

Daniela zaváhala. Tolik si přála, aby to byla pravda.

Ale už věděla, co se děje. Měsíc je proměnil ve vlky. Zlej měsíc.

Když zalezl za mrak, vrátila se jim lidská podoba. Jenže jakmile se mrak přežene, řekla si, budou z nich zase vlci a roztrhají mě!

„Ne!“ vykřikla.

Vtom se za ní ozvalo: „Danielo.“

Poznala ho. Zaplavil jí pocit úlevy. Kit!

„Křte!“ zvolala. Rozběhla se měkkou hlínou za jeho hlasem.

„Pomoz mi!“

„Rychle, Danielo!“ křičel Kit a natahoval k ní ruku. „Mám tady auťák. Rychle!“

„Mikrobus je blíž!“ vydechla.

„Nemám klíčky. Dělej, Danielo! Rychle!“

Daniela chtěla, moc chtěla, ale nohy jí vypovídaly s lužbu. Byly jako z kamene. Nedokázala se pohnout. „Kite, pomoz mi!“

Zezadu se ozval Billy: „Danielo, nechoď k němu!“ křičel. „On ti nepomůže. Je jedním z nás!“

Daniela stála jako socha. Nehýbala se, nedýchala.

„Marná snaha, Billy,“ rozkřikl se Kit zuřivě. „Neposlouchej ho, 105

Danielo. On lže. Billy ti lže.“

„Kit ti nepomůže!“ opakoval Billy zoufale. „Ne k němu, k nám pojď, Danielo!“

Daniela se v panice rozhlížela kolem sebe, nevěděla, co si má vybrat.

„Billy je šéf kapely

– a je to taky jejich šéf, Danielo!“

přesvědčoval ji Kit. „Pojď ke mně. Odvezu tě odsud.“

Kit se k ní blížil, podával jí ruku.

„Pojď, pojď, Danielo,“

opakoval.

Z druhé strany přicházel Billy, Caroline a Mary Beth. Ti tři ji zase lákali k sobě.

Co mám dělat? ptala se Daniela sama sebe.

Komu mám věřit?

Komu?

106

XXVII.

BEZNADĚJNÁ SITUACE

„Danielo, věř mi,“ šeptal Kit.

„Nevěř mu,“ vyštěkl Billy. „My jsme tvoji kamarádi, Danielo.

Pojď k nám – prosím tě, pojď k nám.“

Daniela zuřivě dýchala, přejížděla pohledem z jednoho na

druhého. Billy a Kit se navzájem probodávali očima.

Musím něco udělat, rozhodla se. Musím si vybrat.

Podívala se na Caroline a pak na Mary Beth. Obě netrpělivě sledovaly oblohu.

Čekají, až se ten mrak přežene, pomyslela si Daniela. Čekají na měsíční paprsky, aby se zase mohly proměnit ve vlky.

Chtějí mě roztrhat.

„Kite!“ vykřikla. Rozběhla se k němu. Popadl ji za ruku. „Rychle pryč! Za chvíli vyleze měsíc!“

Rozběhli se k lesu. Daniela zajásala. Povedlo se!

Stromy před nimi začaly vystupovat ze tmy.

Měsíc vylez, pochopila Daniela. Zlej měsíc se vrátil. Cítím ho na ramenou – cítím jeho ledové paprsky!

„Neohlížej se!“ nařídil jí Kit.

Kousek za nimi se ozvalo táhlé vlčí zavytí.

Daniela zakopla a málem Kita strhla s sebou. Kit ji popadl v pase a vytáhl zpátky na nohy.

„Vvvrrrrrraaaauuuch!“

Daniela ztuhla. Zběsilé vlčí zavrčení. Uskočila a v tom okamžiku dopadl Billy s vyceněnými tesáky na Kitova záda.

Billy vrčel a cvakal čelistmi. Srazil Kita na zem.

„Danielo,

107

utíkej!“ vykřikl Kit zoufale. „Zachraň se, dokud můžeš!“

Billy funěl a vrčel, zápasil s Kitem v trávě. Kit se statečně bránil.

Ale na silného, rozzuřeného vlka nestačil.

Daniela se podívala po Mary Beth a Caroline. Byly na všech čtyřech. Plížily se k ní.

Musím Kita zachránit! napadlo ji v nejvyšším zoufalství. Ale s třema vlkodlakama nemůžu bojovat. Musím sehnat pomoc.

Musím se zmocnit mikrobusu!

Kit a Billy sebou tloukli po holé zemi v urputném zápase, až hlína odlétala vysoko do vzduchu. Zbývající dva vlci se plížili k Daniele.

Daniela se sehnula a nabrala do rukou hlínu.

Vlci vrčeli, z tesáků v otevřených mordách jim odkapávaly husté sliny.

Vyskočila a mrskla jim hlínu do očí – a okamžitě se rozběhla k mikrobusu.

Mikrobus stál bokem, předkem proti lesu. Dvířka u řidiče byla otevřená. Uvnitř se něco lesklo.

Klíčky! zajásala. V zapalování jsou klíčky!

Děsně zařvala a obrovitým skokem přistála na sedadle. Zabouchla dveře a zamkla je.

Caroline a Mary Beth se s divokým vrčením vrhly na dveře, až se mikrobus nebezpečně zhoupl.

Daniela se třásla po celém těle. Měla co dělat, aby nahmatala klíčky. Konečně!

Otočila jimi.

Motor naskočil, zakašlal a zhasl.

108

XXVIII.

PŘEKVAPENÍ DOMA

Reflektory osvětlovaly stromy. Že by se vybila baterka?

Daniela, polomrtvá hrůzou, zhasla světla a zkusila znovu

nastartovat.

Mary Beth a Caroline dorážely na bok vozu, hrozilo, že ho svými těžkými těly převrátí.

Klíčky Daniele prokluzovaly ve zpocených prstech.

Mary Beth přitiskla vlčí hlavu s vytřeštěnýma očima na okénko a začala do něj zuřivě mlátit tlapami. Drápy skřípaly po skle.

Daniela otočila klíčkem. Motor zakašlal a nic. Přicucla benzín a zkusila to znovu.

Konečně! Konečně to chytilo!

Zařadila zpátečku a sešlápla plyn. Gumy se v měkké hlíně

protáčely. „Jeď!“ křičela. Mikrobus poskočil dozadu. „To je ono!“

Mary Beth se zakousla do postranního zrcátka. Daniela zabrzdila a přeřadila. Pak vyrazila dopředu. Jak to s vozem hodilo, Mary Beth odletěla a dopadla na svůj chlupatý hřbet. Bezmocně zahrabala tlapama do vzduchu.

Daniela, bosou nohu na plynu, ujížděla z toho hrozného místa pryč a v zrcátku sledovala, jak se za ní oba vlci – Mary Beth a Caroline – ženou s vyceněnými tesáky.

Sešlápla plyn k podlaze, a jak nabírala rychlost, úplně řvala štěstím. Vlci jí nemohli stačit.

„Dokázala jsem to! Dokázala jsem to…“ křičela nahlas.

Jenže co bude s Kitem?

Prosím tě, Kite – prosím tě, braň se! Vydrž! Vrátím se pro tebe!

109

Přejela rozvrzaný dřevěný most a byla ve městě. Zhluboka se nadechla. Uklidnila se. Začala přemýšlet.

Billy je šéf. Znamená to, že on zabil Joeye a Dee? Proboha, proč?

Vtom si vzpomněla na to příšerné vytí, které slyšela za oknem hotelového pokoje. Vlčí vytí. Moji takzvaní kamarádi. Vyli na měsíc.

Vzpomněla si taky na to, jak ochutnala Cliffovu krev. Jak chtěla zabít Dee.

Chtěli ze mě taky udělat vlkodlaka, řekla si a zachvěla s e.

Nepovedlo se jim to.

Jsem to pořád já. Nejsem vlk.

Nepovedlo.

Už na to nemysli, poručila si, když zatočila do Fear street, kde bydlela. Musíš sehnat pomoc. Podívala se ustrašeně do zrcátka.

Nic, jenom tma. Nikdo ji nepronásledoval.

Srdce se jí na okamžik sevřelo. Co když už bylo pozdě? Co když policie najde z Kitova těla už jenom krvavé cáry? Vlkodlaci ho roztrhají jako Joeye a Dee!

„Vydrž, Kite!“ zvolala.

Konečně před sebou uviděla barák. Ještě ani nebyla u chodníku a už měla otevřená dvířka.

Přeletěla chodník a vrhla se na dřevěné schody. Zakopla. Zadřela si do ruky třísku. Potlačila v sobě bolest a znovu se vyškrábala na nohy.

Domovní dveře byly zamčené.

„Teto Margaret!“ vyjekla a zabušila na dveře. „Teto Margaret!

Otevři! Rychle!“

Nic.

Zabušila po druhé, silněji. „Teto Margaret! To jsem já, Daniela!

Rychle! Otevři!“ V dálce něco zavylo. Pes? Nebo vlk?

„Teto Margaret! Cliffe!“ Bušila do dveří jako šílená. „Rychle!“

Užuž chtěla oběhnout barák dozadu, když na chodbě zaslechla kroky. Rozsvítilo se venkovní světlo a cvakl zámek.

Dveře se otevřely. Daniela vletěla dovnitř, že tetu málem porazila.

Teta na sobě měla lehký světlemodrý župánek. Zrzavé vlasy měla prošpikované natáčkami. Byla rozespalá, že sotva koukala.

„Danielo? Co se děje?“ zeptala se.

110

Daniela se zastavila.

„Teď ti to nemůžu vysvětlovat. Musím

zavolat policii!“

Chtěla se rozběhnout do kuchyně, ale teta ji chytila za ruku.

„Zavolat policii?“ opakovala po ní.

„Proč? Stalo se něco na

koncertu? Holka, ty vypadáš, jako by ses poprala!“

„Taky že jo!“

„A jsi zraněná,“ pokračovala teta. „Pojď do koupelny.

Opláchneme ty škrábance.“

„Ne!“ vykřikla Daniela. „Mně nic není. Musíme zachránit Kita!

Oni ho zabijou!“

„Cože? Kdo koho zabije? Danielo, uklidni se a řekni mi to hezky popořádku.“

„Billy! A Mary Beth a Caroline!“ vyhrkla. „Teto, oni jsou vlkodlaci!“

Teta Margaret vykulila oči.

„Mě taky chtěli zabít, ale utekla jsem. Ale Kit tam zůstal – a oni ho zabijou!“

Vytrhla se tetě a proběhla chodbou do kuchyně. Narazila do židle, odkopla ji stranou a popadla telefon.

V kuchyni se rozsvítilo.

„Danielo!“ okřikla ji teta.

Daniela ji neposlouchala. Mohla si představit, že jí teta něco tak šíleného nebude věřit. Ale uvěří, až pozná pravdu. Začala vyťukávat 911.

Teta Margaret natáhla ruku a zaklapla telefon.

„Co děláš?!“ ječela Daniela. „Teto, hele, já vím, že to zní šíleně, ale je to pravda. Oni jsou vlkodlaci a zabíjejí Kita – právě teď ho zabíjejí!“

Vrhla se tetě na ruku a vší silou se snažila odtáhnout ji od telefonu. „Proč to děláš? Ty mi nevěříš? Myslíš si, že si vymejšlím, že jsem blázen, cvok, magor…“

Teta Margaret zavrtěla hlavou. „Ne, zlato, vůbec si nemyslím, že jsi blázen. Já vím, že nejsi blázen.“

„Tak proč…?“

„Je mi líto, Danielo, ale na policii volat nebudeš. Nedovolím ti to.“ Tetě Margaret se mihl tváří podivný úsměv. „Musíš se vrátit k 111

ostatním, zlato. Dalo nám to všem spoustu práce. Teď to nesmíš překazit. Nesmíš překazit náš plán.“

112

XXIX.

ŠÍLENÝ PLÁN

Já snad špatně slyším nebo co, pomyslela si Daniela. Co to teta povídá? Co je to za nesmysly?

Teta Margaret Daniele vytáhla sluchátko jemně z ruky a pověsila ho na místo.

„Musíš se k nim vrátit, Danielo,“ opakovala. „Oni tě nenechají zmizet. Radši tě zabijí.“

Ne! zděsila se Daniela. Tohle přece teta nemůže říkat! Je to zase nějaká moje halucinace. Klid, jenom klid, za chvíli to přejde.

Teta jí položila ruku na rameno. Daniela ztuhla.

„Danielo!“ Zatvářila se ztrápeně. „Neboj se. Pojď,

posaď se,

udělám ti čaj.“

Daniela zatřepala rameny a setřásla ze sebe tetinu ruku. „Někdo musí Kitovi pomoct!“

Teta si povzdychla.

„Nemysli na to, holčičko. Prosím t ě,

poslouchej, co ti říkám. Danielo, nesmíš zničit náš plán. Pracujeme na tom už hrozně dlouho.“

Daniela se rozhlédla po kuchyni. Hodiny normálně tikaly.

Chladnička hučela. Kytky se tetelily v průvanu z pootevřeného okna.

Musíš vydržet. Všechno je normální, řekla si. Tohle všechno se opravdu děje.

A… a… teta Margaret je jednou z nich!

Zvedla hlavu. Podívala se na ni. Těžce polkla. „Jsi moje teta!“

vyhrkla. „Jak jim můžeš pomáhat?!“

Teta Margaret zavrtěla hlavou.

„Nejsem tvoje skutečná teta,

Danielo.“

113

„Cože? Co to povídáš?“ rozječela se Daniela. „Znám tě přece odjakživa! Jasně, že jsi moje teta!“

„Svou pravou tetu jsi naposledy viděla, když jsi byla ještě takhle maličká.“ Teta Margaret nastavila dlaň kousek od země.

„Ale… ale…“ vykoktala Daniela.

„Vydávám se za ni,“ přiznala teta Margaret.

„A… a co se stalo s mojí vlastní tetou?“ zeptala se Daniela v šoku.

Žena si odhrnula z obličeje spadlý pramen vlasů a znovu si povzdychla. „To nemusíš vědět, Danielo. Čím méně toho víš, tím lépe budeš snášet, až…“

„Řekni mi to!“ trvala Daniela na svém.

„Tvoje skutečná teta je mrtvá,“ odpověděla teta Margaret

upřímně. „Jako táta s mámou. Všichni zemřeli stejně.“

„O čem to mluvíš? Žádná moje teta přece při tom, jak zahynuli táta s mámou, nebyla!“

„Ne, samozřejmě, že nebyla,“ připustila teta Margaret. „Ale taky ji zabili. Zabili ji stejným způsobem jako tátu s mámou.“

„Zabili ji stejně jako…“ Daniela se zarazila. Byla v šoku.

Vzpomněla si na novinový článek, který našla u tety v pokoji.

Táta a máma byli roztrhaní neznámými zvířaty. Něco takového se přece nedá dlouho utajovat. Daniela celou dobu věděla, že to bylo jinak! A teď to bylo venku.

Zvířata, která zabila tátu a mámu, zabila i její vlastní tetu!

Vlkodlaci.

Byli to vlkodlaci.

Teta Margaret pokračovala: „Všechno je součástí plánu. Museli jsme tvoje rodiče odstranit, abych mohla zaujmout jejich místo.

Postarat se o tebe. Řádně tě připravit.“

„Připravit – na co?“

„Na svatbu!“ Teta Margaret se k ní sklonila blíž. Měla najednou jiné oči – oči fanatika. „Můžeš se bránit, jak chceš. Nic nesvedeš,“

zašeptala. „Neunikneš. Už jsi skoro připravená. Brzy se staneš jeho ženou!“

„Ženou? Čí ženou?“ křičela Daniela. „O čem to, proboha,

mluvíš?“

114

„Ženou vlkodlaka.“ Teta Margaret se triumfálně zasmála.

„Našeho pána. Chce se oženit, Danielo, a vybral si tebe.“

Billy! pomyslela si Daniela a po zádech jí přeběhl mráz. Oni si myslí, že si vezmu za muže takový monstrum? Chtěla se od té ženy odtáhnout, ale teta Margaret po ní chňapla a pevně jí sevřela ramena.

Měla malou postavu, ale její stisk byl mocný.

„Pusťte mě, paní!“ rozkřikla se Daniela. „ Já s těma vašima šílenejma plánama nemám nic společnýho! Nechte mě na pokoji!“

„Už je to zařízeno,“ usmála se teta Margaret. „Pracujeme na tom celá léta.“

Daniela znovu projela kuchyni očima. Jak se odsud dostat? Jak se tý babizny zbavit?

„Nemysli na hlouposti,“ varovala ji teta Margaret. „Je to zbytečné, Danielo. Já tě nepustím. Nedovolím, abys všechno pokazila.“

Daniela se jí pokoušela vytrhnout.

„Tohle nedělej!“ okřikla ji teta Margaret přísně. „Jenom si to ztěžuješ.“

„Co se tady děje?“ ozval se vysoký hlásek.

„Cliffe!“ zvolala Daniela. Bratříček stál ve dveřích v pyžamu s obrázkem Power Rangers na prsou a mžoural do světla.

„Stalo se něco?“ zeptal se a mocně zívl, „Vy tady křičíte a já nemůžu spát.“

„To nic, Cliffe,“ řekla rychle teta Margaret. „Běž zpátky do postele.“

Cliff se nehnul. „Hádáte se, nebo co?“

„Ne!“ rozkřikla se na něj teta Margaret. „Koukej, ať už jsi v posteli!“

Cliff se zatlemil. „Oukej. Jenom jsem se přišel zeptat…“

„Poslouchej, co ti teď řeknu, Cliffe!“ vložila se do toho Daniela.

„Utíkej nahoru a zavolej policii! Ať sem okamžitě přijedou. Číslo 911.“

„Policii?“ Cliff vykulil oči. „To nás jako vykradli, nebo co?“

Teta Margaret se kysele zasmála. „Sestra si z tebe utahuje, ty troubo. Vždyť ji znáš.“

„Ne!“ křičela Daniela. „Neutahuju si z tebe, Cliffe! Prosím tě, utíkej a zavolej policii!“

115

Cliff zíral. Přejížděl zmateným pohledem z tety na sestru a zpátky.

„Cliffe, slyšíš, co ti povídám? Koukej mazat do postele!“

přikázala teta Margaret.

Pohnula se směrem k němu a přitom zapomněla, že drží Danielu.

Daniela děsně zařvala a vytrhla se jí. Vší silou do ní strčila. Žena zavrávorala, narazila do Cliffa a strhla ho s sebou na podlahu.

Daniela si nevšímala jejich křiku, vrhla se k zadním dveřím, otočila zámkem a otevřela je.

Venku stál Billy.

Upřel na ni zlostný pohled. „Kam chceš utýct?“ zeptal se.

116

XXX.

POMOC

„Kam chceš utýct?“ opakoval Billy.

„Co nejdál od tebe!“ zařvala Daniela.

Než stačil zareagovat, zasadila mu ránu oběma rukama do prsou a shodila ho ze zadních schodů.

Billy zalapal rukou ve vzduchu. Snažil se ji zadržet.

Přeskočila ho. Dopadla tvrdě na ruce a na kolena. Okamžitě se zvedla a zmizela za rohem domu.

„Nesmí utéci!“ zaslechla křičet v kuchyni tetu Margaret. A pak se ozval Cliffův poděšený vřískot.

Mohla by teta Margaret Cliffovi něco udělat?

Ne, řekla si Daniela. Vlkodlaci se o Cliffa nezajímají. Chtějí nevěstu pro Billyho.

Nevěstu pro pána vlkodlaků.

Zaslechla za sebou ostrý dusot. Billy!

Vzala to děsnou rychlostí přes přední trávník a skočila do mikrobusu.

Celá se klepala, i prsty se jí klepaly, když vytahovala z šortek klíčky.

Upadly jí. Shýbla se a začala šátrat po temné podlaze.

Vtom se objevil Billy a skočil na mikrobus. „Danielo!“ křičel.

„Neutíkej!“

Konečně našla klíčky a šoupla je do zapalování.

Billy se konečky prstů zachytil okénka. „Danielo, otevři ten auťák!“ ječel. „Nesmíš odjet! Nemáš šanci. Tohle nemůžeš vyhrát!“

Ale můžu, pomyslela si zlostně. Přicucla benzín a a otočila 117

klíčkem.

Billy škrábal nehty na sklo.

„Vypadni!“ zařvala Daniela.

Motor zařval. Daniela vyrazila jako šílená od chodníku. Billy v posledním okamžiku seskočil a rozběhl se na ní. Viděla ho v zrcátku.

Stiskla plyn až k podlaze a rozpálila to po prázdné Fear street.

Řízla to kolem rohu na Mill road, až se mikrobus děsně naklonil a gumy zaječely.

Billyho už nebylo nikde vidět.

Jsem z toho venku, pomyslela si. Alespoň zatím.

Lehce povolila nohu na pedálu. Byl čas se zamyslet.

Kam mám ject? Kdo mi pomůže?

Mohla bych to vzít na policii. Ale co když mi nebudou věřit?

Odvezou mě zpátky k tý tetě Margaret. Podruhy už neuteču.

Komu můžu věřit? Kdo mi může pomoct? Jak uháněla po Mill

road k severu, zjevila se jí v duchu přívětivá tvář. Dr. Moore!

Řekl jí, že za ním může přijít kdykoli, i v noci, kdyby ho naléhavě potřebovala.

No, a teď ho opravdu naléhavě potřebovala.

Otočila mikrobus a zamířila do obchodní části Shadyside.

Obchody a administrativní budovy byly v noci prázdné a tmavé.

Na střechy a stěny domů svítil měsíc.

Zlý měsíc.

Zlý měsíc, v jehož paprscích se Billy a ostatní měnili ve vlky. A ze mě taky málem udělal monstrum, povzdychla si Daniela.

Ano, ale jak je to možný?

Přece se v životě tolikrát procházela za svitu luny a nikdy nic zvláštního, nic podobně krutého nezažila.

Dokud nezačala zpívat s kapelou.

Billy musí mít nějakou zvláštní moc, usoudila.

Ulice potemněly. Daniela se podívala přes přední sklo na oblohu.

Od západu se valily husté, černé mraky.

Fajn, řekla si. Možná je dobře, když bude měsíc schovanej, než s dr. Moorem něco vymyslíme.

Konečně před sebou spatřila doktorovu viktoriánskou vilu.

Ať je doma. Bože, ať je doma, modlila se v duchu.

118

Švihla to na štěrkové parkoviště a zabrzdila, až to zaskřípělo.

Vyskočila z mikrobusu a rozběhla se k domu. Musela zatnout zuby, jak ji štěrk bodal do bosých chodidel. Bylo to děsné.

Zabušila pěstmi na dveře. „Dr. Moore!“ křičela. „Prosím vás, jsem zoufalá! Potřebuju naléhavou pomoc. Jsem v nebezpečí! Otevřte!“

Ve vile byla tma a ticho.

Daniela hmátla po zvonku a stiskla tlačítko. Zvonila jako šílená, znovu a znovu. Slyšela, jak to uvnitř bzučí. Jednu ruku držela na zvonku a druhou mydlila do dveří.

Konečně se v hale rozsvítilo. Zachrastil řetízek, cvakl zámek a dveře se otevřely.

Dr. Moore na Danielu zíral, jako by ji v životě neviděl. Měl na sobě pomačkané kalhoty a vytahanou mikinu. Šedé vlasy mu na hlavě trčely do všech stran.

„Díky bohu!“ vydechla Daniela a zajela dovnitř. „U ž j sem se lekla, že nejste doma.“

Dr. Moore si promnul strniště na tváři. „Četl jsem si na gauči a usnul jsem,“ řekl. „Copak je, Danielo? Co se stalo?“

Zabouchla za sebou dveře. „Snad Billyho nenapadne, že bych jela sem,“ vypravila ze sebe rozechvělým hlasem. Otočila bezpečnostním zámkem a zahákla řetízek. „Ale jistá si bejt nemůžu, pane doktore.

On má nějakou zvláštní moc!“

Doktor zíral. „Co to říkáš? Někdo tě honí, či co?“ zeptal se. Jeho výraz se změnil. „Danielo, jsi zraněná. Máš v obličeji škrábance a modřiny. Pojď, podíváme se na to.“

„To je dobrý,“ řekla. Doktor ji zavedl do ordinace. „Na pár škrábancích nezáleží.“ Pak vyhrkla: „Pane doktore, prosím vás, hrozí mi děsný nebezpečí! A vám taky – jestli zjistěj, kam jsem utekla, tak je konec!“

„Klid, hlavně klid,“ konejšil ji dr. Moore. „Potom mi to vysvětlíš.

Nejdřív se musím přesvědčit, jestli jsou všechna okna a dveře dobře zavřená.“

Vyběhl z ordinace.

Konečně jsem v bezpečí, pomyslela si. Cítila, jak se jí u levilo.

Jenže, co teď bude? Dokážeme se my dva, dr. Moore a já, ubránit před vlkodlaky?

119

Doktor byl za chviličku zpátky. „Všechno je zamčené,“ oznámil jí a důkladně za sebou zavřel dveře. „Poplašné zařízení je zapnuté.

Nikdo se sem nedostane.“

„Oni se nezastaví před ničím,“ řekla Daniela. „Vy je neznáte. A i kdyby se sem nedostali, budeme tu jako ve vězení. Budou čekat. Už nikdy nebudeme moct vyjít ven.“

„Danielo.“ Dr. Moore měl na čele starostlivé vrásky. „Teď se uklidni a pěkně pomalu mi řekni, co se stalo.“

„Nemůžu se uklidnit!“ vykřikla. Pobíhala jako šílená po místnosti sem a tam. „Nemáte ponětí, co se děje, pane doktore. Vůbec nic nevíte!“

„Ne, to opravdu nevím,“ řekl doktor. „Musíš mi to povědět, Danielo.“

„Oni jsou vlkodlaci!“ vyletělo z ní. „Já vím, že to zní šíleně, ale je to pravda. Billy a Caroline a Mary Beth – jsou vlkodlaci. A teta Margaret taky… teda ona není moje pravá teta. Ona je…“

Dr. Moore ji pohybem ruky zarazil. „Plácáš páté přes deváté.

Promiň. Prosím tě, Danielo, pomalu se nadechni, uklidni se a pověz mi to znovu a pěkně popořádku.“

Daniela se snažila ovládnout. Zůstala stát, dlouze, rozechvěle se nadechla a založila si ruce na prsou. Pak spustila.

Řekla doktorovi všechno, doufala, že už to má hlavu a patu.

Mluvila pomalu a tiše, krotila svůj hlas, jen aby si nemyslel, že se zbláznila.

Dr. Moore ji poslouchal, v obličeji se mu nepohnul ani sval. Když domluvila, přešel k malé chladničce v rohu ordinace a vyndal krabici pomerančového džusu. „Napij se,“ řekl a podal jí krabici. „Jsi v šoku.“

„Ne – nejsem v žádným šoku,“ vyhrkla. „Vy mi nevěříte, ale já si nevymejšlím! Vůbec nic si nevymejšlím! Já jsem opravdu…“

„Nic takového jsem neřekl,“ zarazil ji doktor. „Jenom jsi příliš rychle spálila příliš mnoho energie. Tvé tělo potřebuje cukr. Když budeš souhlasit, píchnu ti uklidňující injekci.“

„Ne!“ Daniela popadla krabici a lokla si džusu. „Musím být ve střehu.“

Doktor pokýval hlavou. „Jak myslíš. Chci ti pomoct, Danielo.

120

Snad by ses mohla alespoň posadit. Potřebuješ si odpočinout.“

Daniela zavrtěla hlavou. „Co když Billy zjistí, že jsem tady?

Musíme vymyslet něco, jak je přelstít.“

„Myslíš, vlákat je do pasti?“

„Ano.“ Znovu si lokla pomerančového džusu. „Musíme je dostat dovnitř. Když jsou venku a svítí měsíc, proměňujou se ve vlky. Pak bysme proti nim neměli šanci.“

„Ano, máš pravdu.“

„Mám pravdu?“ vyjekla Daniela radostně. „Takže mi… věříte?“

Doktor řekl s vážným výrazem: „Věřím ti.“

„Díky bohu!“ Daniela v duchu zajásala. Byla najednou taková nějaká silnější. „Oukej. Takže co myslíte? Mohli bychom je vlákat do pasti?“

Vtom někdo zaťukal na dveře ordinace. Daniela se tak děsně lekla, že upustila krabici na zem. Džus jí vycákl na nohy.

„Táto?“ ozvalo se z haly. „Kde je? Je u tebe?“

Daniela ten hlas okamžitě poznala.

Kit!

Srdce se jí děsně rozbušilo. Kit žil! „Ano, Kite, tvoje nevěsta už na tebe čeká,“ odpověděl doktor a odemkl dveře. „Jak to, že jste ji nechali utéci?“

121

XXXI.

NEMÁŠ ŠANCI

Kit vešel do ordinace. „Dík, táto,“ řekl s napjatým výrazem ve tváři.

Nasadil milý úsměv a řekl Daniele: „Vítej u nás.“

Daniela cítila, jak se jí z obličeje vytrácí krev. Myslela, že padne.

Všechno jsem zvorala, pomyslela si.

Spletla jsem se.

Není to Billy. Je to Kit.

Oni chtějí, abych si vzala Kita!

„Kite, laskavě mi vysvětli, jak jste se mohli dopustit takové chyby!“ pokáral ho dr. Moore a zavrtěl hlavou. „Máš štěstí, že přišla za mnou. Uvědomuješ si, že se nám taky mohla dočista ztratit?“

„Omlouvám se, táto. Už se stalo,“ řekl Kit a znovu se na Danielu usmál. „Ale teď je tady. Takže je všechno oukej.“

Vykročil k ní.

„Ne!“ zachrčela Daniela a skočila za psací stůl. „Nepřibližuj se ke mně!“

„Danielo, poslouchej…“ začal.

Dr. Moore ho přerušil. „Teď jí nic nevysvětluj, Kite,“ přikázal.

„Prožila dneska večer několik šoků najednou. Musí se zklidnit.“

Kit přikývl. „Žádnej problém,“ zamumlal a posadil se do

hlubokého křesla naproti stolu.

Daniela se na něj rozkřikla: „Jak jsi utekl Billymu a ostatním?“

P o k r č i l r a m e n y . „Normálně.

Když jsi zmizela s naším

mikrobusem, vylezl měsíc a dal mi sílu. Billy a ostatní… nikdo proti mně nemá šanci.“

„Jsi jedním z nich,“ řekla smutně. „Celou dobu jsi byl jako oni.“

122

Podívala se na dr. Moora. „A vy jste Kitův táta, takže k nim taky patříte.“

Dr. Moore strnule přikývl.

„Ne, Danielo, nejsem jedním z nich,“ řekl Kit. Naklonil se k ní v křesle. „Já jsem vůdce smečky!“

„Myslela jsem, že Billy…“

„Billy!“ Kit mávl rukou, jako by od sebe odháněl mouchu. „Billy dělá, co mu řeknu. Víš, proč jsem ho ustanovil manažerem kapely?

Abys mě neodhalila, Danielo. Aby tě to ani nenapadlo. Pravda je taková, že on a Caroline a Mary Beth – mě poslouchají na slovo.“

„A ty už taky brzy budeš,“ pronesl dr. Moore klidně.

Daniela zatřepala hlavou. „Vy jste se oba zbláznili! Nic takovýho se vám nepovede. Jestli si myslíte, že vás budu poslouchat, tak to se teda děsně pletete!“

„Nemáš na vybranou,“ řekl Kit.

„Můj syn má pravdu,“ dodal dr. Moore.

„Rozčiluješ se úplně

zbytečně. Máme tě plně pod kontrolou.“

„Cože? Co to povídáte?“ zaječela Daniela.

„Tvoje terapie,“ odpověděl jí Kit. „Tvoje seance s mým tátou.“

Daniela upřela oči na doktora.

„Je to velice prosté,“ řekl dr. Moore. „Já jsem tě samozřejmě vůbec neléčil. Když jsem tě hypnotizoval, předával jsem ti instrukce.

Nazývá se to sugesce. Implantované podněty, aby tvůj organizmus dokázal reagovat na působení lunárních sil.“

„Aby ses změnila, k tomu potřebuješ měsíční paprsky,“

pokračoval Kit. „To ovšem není všechno. Ty se zároveň musíš chtít změnit. Alespoň zpočátku. A můj táta v tobě tuhle touhu vyvolával.“

Doktor se zahihňal. „Hypnóza je zajímavá věcička. Implantoval jsem ti do mysli i ty tvoje písničky, Danielo.“

Písničky, pomyslela si Daniela. Šílený slova o zabíjení a vytí a drásání a umírání. Už chápala, proč ji napadaly takové věci.

„Víš, Danielo,“ řekl Kit. „Máme tě perfektně pod kontrolou.

Manipulujeme s tebou už tři roky.“

„Lžeš!“ vyhrkla Daniela. „Před třema lety jsem tě vůbec neznala.“

„Ale já jsem znal tebe,“ řekl Kit. „Možná si vzpomeneš, před třema lety jsi byla v parku na rockovým koncertě. Vystupovala tam 123

tenkrát spousta kapel.“

Daniela si na ten koncert pamatovala. Ne pro to, co se tam hrálo, ale protože jí tři dny nato zahynuli táta a máma.

„Já jsem byl s jednou z těch kapel,“ pokračoval Kit. „Muzikanti se střídali, ale bedňák byl pořád stejnej – já. Když koncert skončil, všiml jsem si tě mezi lidma, který čekali na autogramy. A v tý chvíli jsem pochopil.“

„Co jsi pochopil?“

Kitovi se podivně zaleskly oči. „Že jedině ty můžeš bejt mojí ženou,“ řekl.

Daniela se zachvěla. Jak se mi ty jeho modrý oči vůbec někdy mohly líbit? ptala se sama sebe. Jsou tak chladný, tak… mrtvý.

„Jakmile jsem to pochopil, začal jsem přemejšlet, jak to udělat, aby sis mě vzala,“ pokračoval. „Nejdřív jsem tě samozřejmě musel izolovat. Musela jsi být sama.“

Izolovat. To slovo na Danielu dopadlo jako úder kladivem. Bylo jí jasné, co tím Kit myslí.

„Máma a táta!“ vydechla hlasem plným nenávisti. „Ty jsi

zavraždil moje rodiče!“ Musela se držet, aby po něm neskočila.

Škrábat ho, kopat do něj, kousat! Aby to cítil, aby mu došlo, jak strašně jí ublížil.

Kit přikývl. „A taky tvoji tetu. Musel jsem je odstranit. Jinak bych svůj plán nemohl provést.“

„Stejně se ti to nikdy nepovede!“ zařvala. „To ti přísahám.

Zavraždil jsi…“

Kit znovu přikývl, jako by věděl, co mu chce říct. „Myslíš Joeye a Dee? Jo, ty jsem taky odstranil, Danielo.“

Hlavou jí blesklo, jak vypadala jejich těla. Rozdrásaná, roztrhaná.

Rychle ten strašný obraz v mysli zapudila a znovu pohlédla na Kita.

„Proč?“ zeptala se. „Hráli v kapele. Tak proč jsi je, proboha, zabil?“

„Joey věděl, že patříš mně, a klidně po tobě vyjížděl.

Varoval jsem ho, aby to nezkoušel. Ale nedal si říct. Nemohl jsem to tak nechat. Musel jsem ho odstranit.“

„A co Dee? Co ta ti udělala? Málo ti lezla do zadku?“ zaječela Daniela.

Kitem to zacloumalo, ruce se mu sevřely.

124

„Kite,“ ozval se dr. Moore. „Nedej se vyprovokovat. Jsme skoro u cíle, synu.“

„Ano.“ Kit povolil pěsti. Pomalu se přesunul ke stolu.

Daniela se zděsila.

Ale jenom kolem ní přešel k chladničce. Vytáhl láhev s colou a n a p i l s e . „Dee tě přede mnou chránila,“ řekl, jako by vůbec nepřerušil řeč. „Zradila mě. Varovala tě nepřímo. Dělala všechno pro to, aby tě dostala z kapely.“

Daniela zavřela oči. Dee mě chtěla zachránit, došlo jí. Já myslela, že mě nenávidí. A ona se mě zatím celou dobu snažila varovat.

A Kit ji za to zavraždil.

„Už je ti to jasný, Danielo?“ zeptal se Kit. „Nemohl jsem dovolit, aby tě varovala. Tohle všechno mi dalo strašně moc práce. Nemohl jsem připustit, aby moje dílo zničila.“

Daniela smutně pokývala hlavou.

Kit si povzdychl. „A Billy tě taky chtěl zachránit.“

„Billy?“ Daniela vykulila oči. „Já myslela, že Billy je s tebou.“

„J o , j e to můj služebník. Stejně jako Mary Beth a Caroline,“

připustil. „Je těžké udržovat vlčí smečku pod stoprocentní kontrolou.

Zvlášť ve dne. Billy měl svý vlastní představy. Dneska večer u toho lesa tě opravdu chtěl zachránit. No, naštěstí sis vybrala mě.“

„Chudák Billy,“ zamumlal dr. Moore.

„Ano, taky jsem mu věřil,“ řekl Kit. „Zemře za to, že se tě pokusil zachránit, Danielo.“

„Ty jsi cvok!“ vykřikla. „Co z toho budeš mít, když ho zabiješ?

Co blázníš? Nech ho bejt!“

Kitovi ztuhly rysy. „Nikdo mě nesmí zradit. Nikdo.“

Daniela se při pohledu do jeho ledových očí ještě víc zachvěla.

„Tak mě budeš muset taky zabít.“

„To ne,“ vydechl Kit. „Tebe nikdy nezabiju.“

„Vlkodlakova nevěsta je plně v moci svého pána,“ vložil se do toho dr. Moore.

„Jakmile budete vy dva oddáni, už nebudeš chtít

proti svému pánu nic podniknout.“

„Všechno zapomeneš. Budeš jenom vědět, že mě miluješ,“ dodal Kit.

Odvrátila hlavu. Nemohla se na Kita dívat. Jak jsem ho vůbec 125

někdy mohla nechat, aby se mě dotýkal? pomyslela si s odporem.

Kit si znovu povzdychl. „Jen počkej, ještě budeš ráda,“ řekl.

„Uvidíš, že budeš. Budeš, Danielo.“

Nikdy, pomyslela si Daniela. Nikdy nebudu ráda, protože se to nikdy nestane!

Chtěla z toho hrozného domu utéci.

Nepohnula hlavou, ale zpod přivřených víček si nenápadně

omrkla situaci.

Doktor stál u dveří, Kit u stolu. Jsem v pasti, řekla si.

Nebo přece jen byla šance?

Za psacím stolem byly vysoké prosklené dveře, které se otvíraly na terasu.

Pod terasou se rozprostírala zahrada, která končila na břehu řeky.

Rozbít ty dveře, řekla si Daniela. Popadnout křeslo u stolu a mrštit jím do dveří. A pak utíkat a utíkat.

Jenže křeslo za stolem bylo velké, kožené. V životě ho neuzvedne.

Ale mělo kolečka. Kdyby s ním do těch dveří najela, mohlo by to vyjít.

„Je čas,“ prohlásil Kit. „Pojď, otče. Vykonáš obřad. Oddáš nás s Danielou na zahradě. Pod tváří luny.“

Kit s otcem vykročili.

Daniela s děsným výkřikem popadla se stolu sešívačku a hodila ji na Kita.

Kit se sklonil a sešívačka dopadla na zeď. Daniela se chopila křesla.

Než s ním stačila pohnout, Kit udělal skok a sevřel jí ruce.

Zahleděl se jí zblízka do očí. „Nemáš šanci,“ zachrčel a vyšel z něj tak odporný dech, že málem padla.

Otočila se, popadla ho za vlasy a vší silou zatáhla. Kit vykřikl.

Cloumala s ním, doslova mu rvala vlasy z hlavy.

Vtom jí na rameno dopadla mocná paže. „Jenom si to ztěžuješ,“

řekl dr. Moore. „Kite, otevři dveře na terasu.“

„Jdeme, Danielo,“ řekl Kit a usmál se.

„Přišel tvůj čas. Za

okamžik budeš vdaná. Jdeme.“

Nemám šanci, zhrozila se Daniela. Už neuteču.

126

XXXII.

NOČNÍ SVATBA

Vytáhli ji prosklenými dveřmi na terasu.

Daniela se zuřivě bránila. Házela sebou, svíjela se, padala, museli ji táhnout.

Dr. Moore a jeho syn ji společnými silami odvlekli přes verandu na zahradu.

„Vidíš, Danielo?“ ř e k l K i t . „Vidíš hosty, který přišli na naši svatbu?“

Daniela se zoufale rozhlédla. Na zahradě stáli Caroline, Mary Beth, teta Margaret a Billy.

„Billy!“ vykřikla. „Carolino! Zastavte to! Proboha, pomozte mi!“

Caroline nervózně přešlapovala. Klopila hlavu, uhýbala před jejíma očima.

„Billy, pomoz mi!“ prosila Daniela.

Billy na ni civěl. Daniela zaúpěla. Měl v obličeji zbabělý, zkroušený výraz.

„On se tě chystá zabít, Billy. Ještě ti to nedošlo?“ křičela. „Kit tě chce zabít, protože sis dovolil jít proti němu. Budeš tady jen tak stát a čekat?“

„Nevěřím ti,“ odpověděl Billy. „To by můj pán nikdy neudělal.“

„Vidíš, Danielo?“ pošeptal jí Kit.

„Takoví jsou členové mé

smečky. Důvěřují mi, vědí, že pro ně chci jenom to nejlepší.“

Daniela upřela na hosty zlostný pohled.

Caroline se na ni ještě nepodívala. Mary Beth vyhlížela tupě a odevzdaně. Teta Margaret se oddaně usmívala na dr. Moora.

„Podívejte se na sebe!“ ječela Daniela. „Jak jste patetický! Jak jste 127

směšný! Jak můžete Kita nechat, aby s váma takhle manipuloval?“

„Tyhle řeči nemají žádný účinek,“ řekl jí dr. Moore: „Pochop, že už nic nezmůžeš, Danielo.“

Sekla po něm očima. Měl pravdu. Nemohla nic dělat.

Byla v pasti.

Doktor zatleskal jako nějaký hlavní ceremoniář.

„Začneme!“

zvolal.

Hosté na zahradě Kita a Danielu obstoupili.

Daniela si ještě nikdy předtím nepřipadala tak zrazená a opuštěná.

Kit ji vzal za ruku. „Než nás můj otec oddá, zazpíváš nám, Danielo.“

Vykulila oči. Nemohla tomu uvěřit. „Ty jsi snad…“ Hlas se jí zlomil.

Jen do toho, zpívej, řekla si. Udělej všechno, čím můžeš uhrát čas.

Třeba tě přitom napadne něco, jak se odsud dostat.

„Co mám zazpívat?“ zeptala se.

„Zlej měsíc.“ Kit se zahihňal. „Považuju to za naši hymnu.“ Stiskl jí ruku.

Daniele se z jeho doteku zvedal žaludek.

„Dobře,“ řekla klidně. Odkašlala si, zhluboka se nadechla a začala zpívat vysokým, slabým hlasem:

Zlej měsíc na mě zírá

Zlej měsíc mě svírá…

Hlas se jí chvěl. Nedokážu to, pomyslela si. Podívala se na Kita a jeho otce. Pozorně ji sledovali. Kit měl v obličeji tuhý úsměv, dr.

Moore si nervózně okusoval spodní ret.

„Zpívej, Danielo,“ řekl. „Kite, ona to protahuje.“

„Ale ne. Má jenom trému. Vdává se poprvé. Viď, Danielo?“

ušklíbl se Kit.

Daniela přikývla. Je zoufalá, měl spíš říct. Srdce jí bušilo, jako by se jí chtělo probít z těla ven.

„Přemýšlí, jak zdrhnout,“ řekl dr. Moore.

Kit pokrčil rameny. „To klidně může, stejně jí to nebude k ničemu. Nemá šanci. Už ne. Buď bez starosti, otče.“

128

Ovládá i svého tátu, řekla si Daniela.

„Tak zpívej, Danielo,“ pobídl ji. „Nestarej se, jak ti to zní.“

Daniela si znovu odkašlala. Znovu z ní vyšel slabý, přidušený hlas.

Rozkašlala se. „Potřebovala bych se napít,“ zamumlala.

Dr. Moore netrpělivě zavrtěl hlavou. „Ona nechce napít, Kite. Ať dokončí písničku a dáme se do toho.“

Kit zvedl hlavu. Daniela se taky podívala k obloze. Měsíc byl za mraky jako předtím. Ale mraky už začínaly ustupovat.

„Je nejvyšší čas,“ řekl Kit. „Ale já jsem si přál mít na své svatbě naši píseň. Aspoň ji zabroukej, když ti nejde zpěv.“

Daniela pohlédla na hosty.

„Dělej!“ rozkřikl se Kit. „Zabroukej melodii!“

Spustila. Skoro se sama neslyšela. Obcházela přitom kruh hostů a u každého se na okamžik zastavila a zadívala se mu do očí.

Nikdo z nich se neřídí vlastní vůlí, pochopila. Jedině Kit. Kromě něj jsem tady jediná, kdo ještě dokáže samostatně myslet.

Melodie se chýlila ke konci a Danielu nenapadlo nic, co by jí dalo naději na únik.

S melodií na rtech došla k Billymu a upřela na něj oči.

Udělej něco, Billy! poručila mu v duchu. Nenechávej mě v tom!

Billy pootevřel rty. „Chtěl jsem se tě zachránit, Danielo,“ zašeptal.

„Ale ty jsi utekla.“

Daniela pocítila jiskřičku naděje. Billy promluvil! Byl to pořád on, Billy, který ji tajně miluje.

„Chtěl jsem,“ zašeptal znovu. „Ale teď už nemůžu. Musíš si pomoct sama.“

Daniela mu špitla: „Pomoct si sama? Co mám udělat?“

„Zvedni oči k zlýmu měsíci,“ odpověděl Billy. „Chovej se normálně. Uvidíš, co se stane.“

„Ale… já nemůžu!“ bránila se Daniela. „Musíš,“ zašeptal Billy.

„Měsíc ti pomůže. Poznáš, co máš udělat.“

Daniela se od něj otočila, zuřivě přemýšlela. Byl to opravdu on, Billy, který ji tajně miluje? Nebo Billy – Kitův služebník?

Má ho poslechnout?

Nebo je to od něj jenom uskok?

129

Kdyby to byl uskok, všechno by bylo ztraceno… ale co v téhle situaci ještě mohla ztratit?

Dokončila píseň.

„Výborně!“ zvolal Kit. „A teď budeme oddáni. Otče začni s obřadem!“

Uchopil ji za ruku. Jeho dotek se jí hnusil, ale ovládla se. Musím rozptýlit jeho pozornost, pomyslela si.

Dr. Moore slavnostně předstoupil.

Daniela se znovu podívala na oblohu. Mraky mizely. Objevily se první měsíční paprsky. Okraje mraků se zaskvěly světlými konturami.

Zvedni oči k zlýmu měsíci, řekl jí Billy.

Co se stane, když ho poslechnu? ptala se sama sebe.

Co se stane?

„Přátelé!“ začal dr. Moore. „Podejme si ruce, neboť jsme svědky velké události, posvátného spojení dvou mladých lidí, sňatku, na který jsme tak dlouho čekali…“

Hosté natáhli ruce jeden k druhému a sevřeli si dlaně.

Kruh se zúžil.

Daniela otočila hlavu ke Kitovi. Zatímco dr. Moore hovořil, všimla si, jak se v Kitových tmavých vlasech zaleskly měsíční paprsky.

Má Billymu věřit?

Může mu věřit?

Pomalu zvedla oči k nebi. Mraky byly pryč.

Shlížel na ni bledý, ledový měsíc.

Daniela se zachvěla, ale vydržela. Dívala se upřeně na zlý měsíc.

A čekala.

130

XXXIII.

ZLÝ MĚSÍC

Čas plynul. Zahradou se rozléhal hlas dr. Moora. Cítila, jak jí Kit děsně mačká dlaň.

A pak poznala, že se její tělo začíná měnit.

Byla jako v ohni. Pálilo to a svědilo.

Hrdlo se jí sevřelo. Rozkašlala se. Temně zachrčela.

Cítila, jak jí na rukou a na pažích vyrůstá srst. Hustá, štětinatá srst.

Sevřela volnou dlaň. Do kůže se jí zabořily drápy. Cítila, že se jí zvrásňuje obličej, cítila, že se jí nos mění v čenich a pusa v tlamu, cítila, že se jí ohrnují pysky, že cení zuby, slyšela v sobě zvířecí mručení.

„Až tě měsíc změní, poznáš, co máš udělat.“

Billy měl pravdu, pomyslela si. Už vím, co udělám.

Posunula se ke Kitovi blíž.

Odněkud z břicha jí vyrazilo temné vrčení, projelo celým trupem a vyšlo z tlamy jako děsný řev.

Daniela rozevřela mocné čelisti a zakousla se tesáky Kitovi do hrdla.

Slyšela, jak zaúpěl bolestí.

Slyšela přidušené výkřiky ostatních.

Viděla, že ustupují. Viděla, jak si teta Margaret v hrůze zakrývá dlaněmi ústa. Viděla vytřeštěné oči dr. Moora, viděla, jak se mu podlamují kolena.

Stiskla čelisti k sobě.

Držela. Držela pevně.

Cítila, jak její tesáky pronikají do Kitova hrdla. Vycházely z něj 131

pištivé zvuky. Zuřivě házel hlavou. Daniela byla vyčerpaná. Ale držela. Držela pevně. Pištění se změnilo v bolestné kvílení. Kit byl zbrocený krví.

Klesl na kolena.

Daniela, tesáky v Kitově hrdle, klesla s ním, chrčela, sípala, temně vrčela…

Kitovi se obrátily oči v sloup. Bezmocně se zhroutil do trávy.

Daniela povolila stisk.

Slyšela kolem sebe zděšený křik. Zvedla vlčí hlavu k obloze. K

měsíci. K bledému, chladnému měsíci.

K zlému měsíci, který už zase začínal mizet za mraky.

Světlo sláblo. Sláblo…

Tělo jí pálilo a svědilo, vracelo se do lidské podoby. Daniela stiskla víčka a čekala, až bolest přejde.

Když znovu otevřela oči, spatřila dr. Moora klečícího na kolenou.

Děsně se třásl. A třásl se čím dál tím víc, jako by prožíval nějaké své soukromé zemětřesení.

Ruce mu vyletěly do vzduchu. Už doslova vibroval jako šejkr.

Začal se rozpadat.

Daniela s hrůzou přihlížela, jak se mu odtrhávají údy od těla.

Paže odletěly. Z vibrující hlavy odletěly uši a pak se utrhla i hlava a s temným žuchnutím dopadla na zem. Daniela si zakryla pusu dlaněmi.

Otočila se. Z ženy, která se vydávala za tetu Margaret, zbyly jen kusy masa a kostí. I Kit se rozpadl. V trávě ležely lebky a končetiny, roztrhané trupy.

„Aaaach! Aaaaach! Aaaaach ne!“

Z hrdla se jí vydraly přidušené výkřiky.

Pak k ní přiběhli Billy, Caroline a Mary Beth.

Billy zářil obdivem. „Dokázala jsi to, Danielo. A vysvobodila jsi i nás!“

„Zachránila jsi nás!“ Caroline plakala štěstím. Objala Danielu a přitiskla ji k sobě. „Děkujeme ti, Danielo.“

„Kit nás pomocí měsíčních paprsků udržoval v otroctví,“ řekla Mary Beth. „Sami bychom se z toho prokletí nikdy nedokázali vymanit.“ V zelených očích se jí zračilo dojetí a vděk. „Děkujeme ti, 132

Danielo. Temné síly ztratily svou moc. Vrátila jsi nám život.“

Všichni tři se o ni doslova přetahovali, radostně ji objímali a líbali.

Když se konečně z jejich šťastných náručí vyprostila, rozběhla se do vily a zavolala domů. Cliff byl v pořádku. Ani ho nenapadlo, že by se mohlo dít něco neobvyklého. Dokonce jí vynadal, že ho budí.

Daniela svého bratříčka politovala. Už nikoho neměl. Jenom ji. A ona věděla, že se o něj dokáže dobře postarat. Vždyť bojovala s vlkodlaky – a zvítězila! Nic už ji nemohlo překvapit.

Řekla Cliffovi, že bude za chvíli doma, a vrátila se ke

kamarádům. Caroline a Mary Beth seděly na schodech terasy a dívaly se na oblohu, která se znovu vyjasnila.

Dívaly se na měsíc, jako by ho v životě neviděly. Kochaly se jeho bledou, očistnou září.

Billy položil Daniele ruku kolem ramen.

„Už nemusíme mít z

měsíce strach,“ řekl. „Díky tobě.“

Daniela se k němu přivinula. „Já už se na měsíc nemůžu ani podívat.“ Povzdechla si. „Víš, na co se těším?“ řekla.

„Na co?“ zeptal se Billy.

Daniela se usmála. „Na sluníčko.“