Andrew Hall

Stopy hrůzy 83

Mrtvá náruč

I.

Bylo to strašný, co mě potkalo, a nejhorší bylo, že můj kluk, moje láska, můj miláček Andy… ale abych nepředbíhala.

Začalo to koncem března na školním bálu v hodovní síni hradu Hawkshill, ve kterým je naše škola. Jo, Borgentownská střední je ve starým hradu dovezeným z Anglie. Jediná škola v celý Americe, jak napsali v jednom děsně známým časáku.

Kdysi jeden milionář jménem Blackstone odjel do Anglie a koupil si tam celej starej hrad. Rozebral ho a naložil na loď a pak ho zase složil a postavil (teda, ne on osobně, dělaly to firmy, který si na to najal, to dá rozum) u nás v Borgentownu. Jako své letní sídlo, nebo co. Byla to prej tenkrát šílená sláva, přijel dokonce i viceprezident Garner s manželkou. Jenže pak vypukla válka a Blackstone dodával armádě zásoby jako konzervy, žvejkačky, krém na boty, štětky na holení a tak a byl pořád pryč, takže se na tom svém hradě ani moc neukázal a nakonec někde umřel.

Našla se závěť, v který Blackstone chtěl, aby z hradu bylo muzeum. Muzeum ale nešlo udělat, protože do Borgentownu nikdo nejezdí, a tak hrad chátral, až z něj nakonec zřídili střední školu pro kluky a holky z lepších rodin. Opravili ho a ještě přistavěli dvě budovy v úplně jiným stylu, takže to teďka vypadá úplně děsně.

Na hradě je hodovní síň, kde se konaj různý akce jako třeba taneční zábavy při abiturientskejch slezinách, vánoční mejdany a taky bály na rozloučenou se seniorákama ze čtvrťáku, který končej a po matuře jdou na univerzitu.

Přišla jsem na bál ve světlemodrejch šatech až na zem. Dlouhý blond vlasy jsem měla vzadu stočený do svislýho drdolu a svý modrý 4

oči jsem měla namalovaný z kosmeťáku. Vypadala jsem jako doktorka Quinnová, nebo spíš jako Jane Seymourová, když byla mladá. Jsem jí totiž podobná.

S holkama tam byli rodiče a pro mě přišel úplně neznámej kluk.

Byl krásnej, takovej bledej a měl pěkný černý vlasy a oči a na sobě měl originál drahej smoking s motejlem.

Uklonil se před mámou a řekl: „Dovolíte, madam?“

Byl to trapák. Naši kluci by něco takovýho v životě neudělali, normálně by přišli a řekli, Pojď tancovat, Lindo, a bylo by to.

Nabídnul mi rámě a na parketu se uklonil ještě jednou a představil se stylem: „Promiňte, slečno, jmenuji se Brian Chandler.“

Skvělý jméno! Jako nějakýho herce nebo slavnýho spisovatele nebo tak něco. Holky zíraly a máma z toho byla úplně vyplesknutá.

Slyšela jsem, jak říká tátovi: „To je slušně vychovaný chlapec!“

Kdyby v tý chvíli tušila!

Úplně jsem se vznášela. Ani jsem nevěděla, co hrajou, ale nejspíš waltz, protože jsme něco takovýho tančili. Brian mě držel tak přesně, že mě napadlo, jestli to není anglickej šlechtic, přímo potomek toho rodu Parsleyů, co mu kdysi v Anglii náš hrad patřil, kterej se přijel podívat na svůj bejvalej majetek a přitom zavítal na školní bál.

„Ty nejsi z naší školy, viď, Briane?“ zeptala jsem se ho.

A on řekl: „Ještě jste se mi nepředstavila, slečno.“

Já myslela, že padnu.

Rychle jsem řekla: „Jsem Linda Trickerová. A neříkej mi slečno.“

A pak jsem řekla: „V životě jsem tě tu neviděla. Přijel jsi odněkud, nebo co?“

„Nemůžu ti nic říct, dokud nebudu mít jistotu, že to jsi ty.“

„Jak já?“

„Kdy máš narozeniny?“ zeptal se.

„Normálně sedmýho dubna, a co jako?“

A Brian se mnou zatočil, jako by chtěl, abychom se fakt vznesli.

„Našel jsem tě!“ vydechl a měl v těch svejch černejch očích takovej divnej, skoro bych řekla úchylnej výraz. A byl bílej, neskutečně bledej, skoro průsvitnej.

Zachvěla jsem se. Bylo to šílený, fakt, že jo.

„Hele, o co tady jde?“ zeptala jsem se po chvíli.

5

A on řekl:

„Musíme se někdy v noci sejít. Všechno ti ukážu.

Musíš se nejdřív připravit.“

Zírala jsem. „Na co připravit?“

Tanec skončil.

Zahlídla jsem v dálce svého kluka Andyho. Stál u stolu s občerstvením a čučel. Vždycky ho drtilo, když jsem tancovala s jinejma klukama.

Bledej Brian mě odvedl ke stolu, uklonil se a řekl mámě: „Děkuji, madam. Bylo mi potěšením.“

Chtěl se otočit, ale já ho čapla za rukáv a řekla jsem: „Počkej, na co mám bejt připravená?“

„Promiň, Lindo, už musím…“ odpověděl a zmizel.

Fakt zmizel. Rozplynul se mi v ruce. Najednou byl pryč.

Děsně jsem zamrkala a roztočila hlavu na všechny strany, ale on prostě nikde nebyl.

Oči se mi zastavily na Andym u bufeťáku. Udělal ksicht typu: Já se picnu!

Rozběhla jsem se k němu a řekla: „Co je?“

„Co to bylo za blbečka?“ zahučel.

„Normálně pro mě přišel, a co jako?“

„Byla jsi z něj úplně hotová.“

Andy byl fakt naštvanej, to teda jo. Rychle jsem přemejšlela.

Mělo cenu říkat mu něco, co by ho ještě víc vytočilo?

Zasmála jsem se. „Viděl jsi, jak byl ohozenej?! Mluvil jako ve starejch filmech. Byl to nějakej magor.“

„Kam šel?“ zasyčel Andy.

„Nevím. Zmizel jako duch.“

Když bál skončil a vypadli jsme s našima a s Andym ze školy, šli jsme k auťákům a vtom se nočním vzduchem rozlehlo takový táhlý, kvílivý: „Liiindooo!“

Zvedl se ledovej vítr a divoce zacloumal stromama v parku u školy.

Zachvěla jsem se. „Co to bylo?“

Máma řekla: „Někdo tě volá.“

Civěla jsem do tmy, ale nikoho jsem neviděla. Lidi na parkovišti normálně nasedali do auťáků a normálně odjížděli.

6

„Co je s tebou, Lindo?“ zeptal se táta.

Andy se ušklíbl.

„Asi je zamilovaná do toho svého ulízaného

tanečníka.“

Chtěla jsem do něj šťouchnout a říct, nekecej blbosti, když vtom se to ozvalo znovu.

„Liiindooo!“

„To je divné,“ řekla máma. „Zní to jakoby odnikud.“

Otočila se ke mně. „Lindo, co je to za komedii? Na co si to, mládeži, zase hrajete?“

„Liiindooo!“

Zvedla jsem hlavu. Po obloze se hnaly hustý mraky. Tu a tam mezi nima prosvitnul rozmazanej, nažloutlej měsíc. Vítr skučel v živejch plotech kolem nás. Takhle nějak jsem si vždycky představovala předzvěst něčeho strašnýho, osudovýho.

„Liiindooo!“

Polila mě hrůza.

Ten kvílivej hlas byl Brianův.

Ze záhrobí mě volal neznámej kluk, kterej říkal, že mě našel, a chtěl, abych byla na něco připravená.

Na co?

Je to fakt předzvěst?

Ano.

Byla to předzvěst.

7

II.

Můj miláček Andy měl stejný blond vlasy jako já. Byl kapitánem školního fotbalovýho mužstva CANGAROOS neboli Klokani a holky mi ho záviděly. Příjmením se jmenoval McDonald. Jako ty jídelny všude! Nejdřív se mu říkalo Burger, pak Cheesebury a nakonec mu zůstalo Chees. Říkala jsem mu tak i já. Byl na to zvyklej.

V pondělí ráno se pro mě, jako vždycky, zastavil cestou do školy.

„Čau, Cheesi!“ zahalekala jsem na něj ode dveří.

Seklo mu to. Vlasy měl sčesaný dozadu a na sobě měl zelenou bundu Rainier a šedý džíny Levi’s. Vypadal úplně jako Brand Wilcox v Nebeskejch hlubinách, fakt, že jo. I auťák měl skvělej.

Červenej džíp toyotu. Já mám akorát kolo. Naši jsou děsný škrti.

Nekoupili fáro ani mému bráchovi Orwellovi, když byl na vejšce v Berkeley. Che, teď se na ně může vykašlat! Je právník a má takovejch peněz, že si může koupit třeba lokomotivu. A ve všech barvách.

Dala jsem Andymu pusu, a když se rozjel, řekl mi: „Víš, že Zippo v sobotu nakonec na ten bál vůbec nepřišel?“

Johnny Zippo byl šprt, teda bejvalej šprt, poslední dobou to s ním šlo ve škole z kopce, a nejen ve škole. Chodil s mojí nejlepší kámoškou Sárou Gumbrellovou.

„Jo, Sára byla otrávená,“ řekla jsem.

Projeli jsme Madison street a zamířili ke škole.

Andy řekl: „Každej ví, co vyvádí, a Sára mu to trpí. Je to normální husa.“

Sára a Zippo byli v druháku skvělá dvojka, ale v třeťáku se Zippo 8

skamarádil se zjevama z Downhillu, což je severozápadní čtvrť Borgentownu, kam nikdo nechodí. Kluci a holky tam mají svoji vlastní děsnou školu, který se u nás na hradě říká Pakárna. Slejzaj se po barech a hrajou na automatech. Z Downhillu se každou noc

ozejvaj policejní houkačky, protože tam poldové pořád někoho honěj a nemůžou ho chytit.

Jo, Zippo hrál na automatech. Propadl tomu jako droze. Sháněl peníze, kde se dalo, a byl pořád v tahu. A Sára byla štěstím bez sebe, když se někdy uráčil přijít na rande.

„Chudák Sára, to teda jo!“ povzdychla jsem si.

Andy pokejval hlavou. „Láska je slepá, jak napsal nějakej básník, Shelley, nebo kterej.“

Zasmála jsem se. „Ty jsi taky slepej, když mě miluješ?“

„Jasně, že jo.“

Chytila jsem se za srdce a vypískla: „Bože, já jedu v auťáku se slepým řidičem! To bude moje smrt!“

Blížili jsme se ke škole a Andy najednou, zničehonic, řekl: „Ten starej hřbitov u Downhillu. Víš, že tam straší?“

„Na každým hřbitově straší.“

„Jenže na downhillským hřbitově se dějou šílený věci. V noci se otvíraj hroby a duchové číhaj na lidi, aby je zavraždili. Jsou to osamělí duchové, který na onom světě potřebujou mít druha. Nebo družku.“

„To je starej fór. Vyprávěl se už na základce.“

„Je to pravda. Některý lidi to zažili. Duchové vyvolávali jejich jméno. Zní to dutě jako z tunelu, nebo z nějakýho temnýho podchodu. Jako ten hlas v sobotu v noci před školou. Co když to byl duch z downhillskýho hřbitova?“

„Ten bledej kluk…“ začala jsem a pak jsem zmlkla.

Chtěla jsem říct, že ten kluk po mě chtěl, abych se s ním někdy sešla a ještě k tomu v noci, ale nešlo to. Andy by se pominul žárlivostí.

„Co ten bledej kluk?“

Zastavili jsme na studentským parkovišti u školy.

Jedna věc mi ale stejně pořád vrtala hlavou. Musela jsem to vyklopit. „Ptal se mě, kdy jsem se narodila.“

9

Andy se otočil od volantu a úplně strašně vykulil oči. „Víš, co to znamená?“

„Ne.“

„Já to tušil! Byl divnej, takovej bledej, skoro průsvitnej. To nebyl člověk. Byl to duch.“ Popadl mě za ruku. „Teď se to potvrdilo! Jde po tobě. Duchové totiž musej znát datum narození svejch obětí! Četl jsem o tom v jedný knížce.“

„Jo?“ pronesla jsem pochybovačně. „A na co jako?“

„Kvůli nápisu na náhrobek. Každá oběť musí mít svůj hrob! Aby jako na onom světě měla kde bydlet.“

Zasmála jsem se. „Ty jsi taky bledej, Cheesi. Hele, nejsi taky náhodou duch?“

Oba jsme se zasmáli.

10

III.

Pak bylo úterý a nic se nedělo, až ve středu.

Byl Apríl, svátek všech trhlých. Odpoledne jsme měli děják, profesora Fostera. Cvoka Fostera, posedlýho datumama. Když někdo nevěděl nějaký datum, sundal si brejle a zařval třeba: „Ty dezertére!

Tak ty nevíš, kdy byla bitva u Abukiru?! Bitva u Abukiru byla prvního srpna sedmnáct set devadesát osm. Zapiš si to za ty svý zbabělý uši, nebo tě bez milosti předám polnímu soudu!“

Čistokrevnej cvok.

Když o půl čtvrtý zazvonilo a vyrazili jsme ke dveřím, zavolal na mě: „Trickerová, zůstaň ve třídě.“

Sbalil mapu Evropy a řekl: „Půjdeš se mnou do kabinetu. Někdo s tebou chce mluvit.“

V dějepisným kabinetu stál na stole počítač z roku Nebreč a v otočným křesle seděl mohutnej dědek v černý silonový bundě s bílým nápisem GIANTS.

„To je poručík Randolph Leech,“ řekl profesor. „Sloužil u zdejší policie přes třicet let.“

„Posaďte se, slečno,“ řekl Leech chraplavým hlasem. „Budete tak hodná a odpovíte mi na pár otázek.“

„Co jsem jako provedla?“

„Nic takového,“ řekl Foster. „Pan poručík už neslouží. Je v důchodu. Přišel tě varovat, Trickerová. Hrozí ti nebezpečí.“

„Nebezpečí? Mně?“ Nervózně jsem se zasmála. „To je nějakej aprílovej fór, ne?“

„Ne, slečno,“ řekl poručík. „Minulou sobotu na školním bále…

prý jste tančila s nějakým chlapcem, který nebyl z téhle školy. Rád 11

bych věděl, o čem jste spolu mluvili.“

„Nó,“ protáhla jsem, „normálně pro mě přišel… teda normálně ne, pořád říkal, ‚dovolte‘ a ‚promiňte‘ a ‚madam‘ a ‚slečno‘. A pořád se ukláněl.“

„Vidíte, profesore!“ zvolal poručík.

Pak se mě zeptal: „Neptal se vás na datum narození? Nechtěl po vás, abyste přišla v noci na downhillský hřbitov? Slyšela jste o tom, že tam leží tři zavražděné dívky?“

Úplně jsem zírala. Bylo to jasný! Andy říkal, že na downhillským hřbitově jsou duchové a chytaj lidi! V našem městě se zřejmě děly věci, o kterejch jsem neměla ani páru, fakt, že ne.

„Ptal. Jak to víte?“

„Vidíte, profesore!“ zvolal poručík znovu.

Naklonil se ke mně. „Slečno, něco vám povím. Asi vám to bude připadat šílené, ale ujišťuji vás, že to není apríl, že jsem normální člověk a mluvím naprosto vážně.“

Dech se mi zastavil v hrdle. „Co jako?“

„Tahle škola, jak všichni víme, je součástí hradu, který si Richard Blackstone nechal ve třicátých letech přivézt z Anglie. Málokdo však ví, co byl Blackstone zač. V době prohibice vydělával obrovské peníze pašováním whisky z Kanady. Prostřednictvím svého bratra Alphonse spolupracoval s mafií. Alphons Blackstone byl gauner první kategorie. Udělal na mafiány pár ošklivých podrazů a oni ho odsoudili k smrti. Celá léta po něm slídili nájemní vrazi. Ukrýval se nejdřív v Chicagu, pak v New Yorku, a když už mu všude hořela půda pod nohama, schoval se tady na hradě, v opuštěném letním sídle svého bratra. Přišel tenkrát s nějakou ženskou jménem Chandlerová, s kterou ani nebyl oddán, a s malým synem Brianem…“

Při těch jménech mi zatrnulo. Ten bledej kluk říkal, že se jmenuje Brian Chandler! Co to mělo znamenat? Že by to byl syn toho gangstera? Ale blbost, to by mu už muselo bejt nejmíň šedesát! Nebo jeho vnuk? Nebo dokonce pravnuk?

„Ti tři zde, za těmito zdmi, žili celá léta jako krtkové,“ pokračoval bejvalej polda. „Vůbec nevycházeli ven. A pak, krátce po druhé světové válce, za velice podivných okolností zemřeli. Jejich 12

sežehnutá těla byla nalezena v hodovní síni, kde se dnes konají školní slavnosti. Brianovi Chandlerovi bylo devatenáct let. Tehdejší městská rada je nechala pohřbít na downhillském hřbitově do jámy a ani se nepostarala o náhrobek. Nikdo už neví, kde ten hrob leží.

Policie, tedy moji předchůdci, zoufale pátrali po vrahovi, avšak marně. Totiž…“

„Co?“ vydechla jsem.

„Byla to záhada. Podle lékaře mohli ti tři v hodovní síni zemřít pouze dvěma způsoby. Výbojem vysokého napětí nebo úderem blesku!“

„Fakt, jo?“

Leech zvýšil hlas. „Ne. Je to nemožné. Blackstone nikdy do hradu nezavedl elektřinu a nejbližší vedení vysokého napětí bylo tehdy přes třicet mil daleko. Úder blesku je také vyloučený, protože se to za prvé stalo v uzavřeném objektu a za druhé v zimě, tedy sice už na jaře, sedmého dubna, ale toho roku se zima protáhla skoro až do května.“

Sedmýho dubna! Moje narozeniny! Úplně ve mně hrklo.

Leech řekl: „A ještě něco. Povrch kamenů v krbu a komíně byl roztavený, jakoby na ně působil žár o deseti tisících stupňů Fahrenheita!“

„To není možný!“ řekla jsem. „Ve fyzice jsme se učili, že jedině experimentálně…“

Pokýval hlavou. „Ano, byl to obrovský žár. A já se ptám, kde se vzal?“

„To nevím,“ řekla jsem.

„Dotázal jsem se v téhle věci profesora Bardena z Harvardské univerzity, odborníka na historii čarodějnických procesů. Jeho názor zní: Ďábel. Ano, tento hrad navštívil ďábel. Přišel komínem krbu.

Pekelný žár roztavil povrch kameny a tři lidé, kteří nešťastnou náhodou na ďábla narazili v hodovní síni, zahynuli smrtí připomínající výboj vysokého napětí.“

„Ale peklo přece neexistuje, nebo ano?“ řekla jsem.

„Důležité je datum,“ vložil se do toho Foster, maniak na datumy.

„Narodila ses sedmého dubna a přesně sedmého dubna, vždycky po deseti letech…“ V očích mu zajiskřilo. „Jestlipak víš, co se stalo 13

sedmého dubna roku sedmnáct set třicet devět, Trickerová?“ zeptal se mě a naštěstí si hned sám odpověděl. „Sedmého dubna sedmnáct set třicet devět byl v Knavesmire, v anglickém hrabství York, oběšen obávaný silniční lupič Dick Turpin. A víš, kdo ho dal pověsit? Dal ho pověsit sir Engelbert Parsley, kterému tehdy v Anglii patřil hrad Hawkshill! A víš, kdo se narodil sedmého dubna sedmnáct set sedmdesát…?“

L e e c h h o pohybem ruky zarazil. „Počkejte, profesore, to sem nepatří.“

Pokračoval: „A potom, od té doby, co je v hradu Hawkshill škola, byly zavražděny tři dívky. Všechny tři se narodily sedmého dubna. A sedmého dubna… přesněji řečeno šestého, tedy v předvečer svých narozenin zmizely. Děje se to vždycky po deseti letech. Předtím s nimi na rozlučkovém bále v hodovní síni tančil bledý chlapec, kterého nikdo neznal. Později byly na downhillském hřbitově objeveny čerstvé náhrobky s datumy narození a úmrtí těch dívek.

Byly pohřbené zaživa.“

„Ten kluk byl duch!“ vykřikla jsem. „Jasně, že jo! Byl takovej bledej, skoro průsvitnej. Duch toho devatenáctiletýho Briana.

Zavraždil ty tři holky a teď chce zavraždit mě! Protože jsem narozená sedmýho dubna. Duchové potřebujou na onom světě s někým žít! Andy to taky říkal.“

Leech vstal z křesla. „Nic konkrétního nevíme. Ale podle mého názoru nesmíme tyto indicie podceňovat. Přišel jsem vám říct, abyste do sedmého dubna nevycházela z domu a hlavně se za žádných okolností nenechala nikým zlákat k návštěvě downhillského

hřbitova.“

„Ale duchové můžou vlízt všude!“ ječela jsem. „Projdou klidně zavřenejma dveřma…“

„Neprojdou,“ přerušil mě bejvalej polda.

„Tedy projdou, ale

pouze, když je nějaký smrtelník úmyslně přivolá. Náhodou o tom něco vím.“

„A c o … co po… p olicie?“ vykoktala jsem. „Přece o tom musej vědět… musej něco udělat!“

Polda pokrčil rameny. „Pořád jim to říkám, ale neberou mě vážně.

Jsem pro ně blázen, senilní dědek. Vždycky hledají vraha v lidské 14

podobě, a když ho nenajdou, odloží případ ad acta. Člověk prostě nemůže přijít na policii a dožadovat se, aby ho ochránila před nadpřirozenými bytostmi.“

15

IV.

Vypadla jsem ze školy.

Nohy se mi normálně podlamovaly. Bylo skoro půl pátý a mrholilo a bylo šero, jako by se už stmívalo, nebo co.

Andy na mě čekal ve svém džípu. Kdyby nečekal, asi bych se rozběhla a zdrhala a nezastavila bych se, dokud bych nebyla doma ve svým pokojíčku.

„Co ti chtěl?“ zeptal se, když jsem nasedla.

Děsně jsem dejchala.

„Cheesi, odvez mě domů. Povím ti to

cestou.“

Projeli jsme Front street a Boylston avenue a byli jsme na Scenic drive.

Konečně jsem se uklidnila. Pověděla jsem Andymu všechno, co jsem vyslechla ve Fosterově kabinetu. Rozchechtal se.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Víš, kdo je to Leech?“

„Bejvalej polda. Zná se s Fosterem.“

„Foster je magor, to ví celá škola. Leech bydlí kousek od nás, v Sutton street. Je to ještě větší magor než Foster. Nemá v důchodu co dělat, a tak třeba sedí na Constitution avenue na lavičce a zapisuje si, kolik tamtudy za hodinu projede červenejch auťáků. Nebo modrejch, to je jedno. Jindy si zase píše poznávací značky a pak s nima opruzuje na policii, jestli je třeba nehledaj. Jednou dokonce počítal ptáky na stromech a děsně zuřil, když mu ulítli. Bůhví, kde k těm báchorkám o Blackstoneovi a zaživa pohřbenejch holkách přišel!“

Trochu se mi ulevilo, ale ne úplně.

„Jenže, co ty detaily? Jak by mohl vědět, že se mě ten kluk ptal, 16

kdy mám narozeniny? A co to jméno? Brian Chandler. Ten kluk se mi tak představil. A jak by Leech mohl vědět, že mě zval, abych se s ním někdy v noci sešla?“

Bože! Co jsem to řekla?! Andy se zblázní.

Zpomalil.

„Ale?“ zanotoval. „Tak ty s ním máš rande!“

Začala jsem blekotat: „Já… nemám rande. Jo, říkal, abych se s ním sešla, ale vůbec nic jsem mu ne… neslíbila.“

Zajel k chodníku a zastavil.

Otočil se ke mně. „Hele, buď mezi námi bude upřímnost, nebo tuhle naši lásku zrušíme, rozpustíme, normálně ji vypneme jako nějakej debilní film!“

Protáhla jsem ksicht. „Nešil, jenom se mě zeptal, kdy jsem se narodila, a pak říkal, že mě hledal a našel, nebo co, a že se někdy v noci musíme sejít, že mám jako bejt připravená…“

„Na co připravená?“ vyštěkl Andy. „Na jeho sladkou náruč?“

„Nakonec mě odvedl ke stolu a zmizel. To je všechno.“

„Takže zase přijde. Nebo zavolá. Nedala jsi mu náhodou telefon?“

„O tom vůbec nebyla řeč.“

Andy mě popadl za rameno a bolestivě stiskl. „A kdyby byla?

Klidně bys mu ho dala, co? A on by ti potom volal a zval by tě na rande a…“

Odstrčila jsem ho. „Nech toho, ty cvoku! Říkal jsi přece, že to byl duch. Tak co najednou šílíš?“

Zabořil se do sedadla.

Zavrtěl hlavou. „Já se picnu! Byla to přece sranda. Říkám jenom, co někde slyším…“

„Nebo čteš.“

„Nebo čtu, to je jedno.“ Znovu se narovnal. „Jestli věříš těm Leechovejm kecům…“ Zarazil se. „Můžeme si to snadno ověřit.

Jestli jsou na downhillským hřbitově ty hroby těch holek, tak uvidíme. Stejný datum narození a úmrtí. Sedmýho dubna. Tři stejný hroby.“

Znovu se rozjel. „To teda fakt uvidíme.“

Zmocnilo se mě divný tušení. „Kam chceš ject?“

„Na hřbitov.“

17

„Ale ten polda říkal, abych do svejch narozenin za žádnou cenu na hřbitov s nikým nechodila.“

Andy se ušklíbl. „Jsi skoro dospělá ženská. Přece nebudeš věřit pohádkám.“

Co jsem mohla dělat? Akorát mlčet.

A bát se.

Andy otočil auťák a zamířil k mostu přes řeku. Stěrače zlověstně klikaly, klik klak, klik klak…

Za řekou byla nemocnice a stará pevnost z dob indiánskejch válek.

A ta děsná čtvrť Downhill.

A downhillskej hřbitov.

Pozorovala jsem Andyho koutkem oka. Byl neskutečně bledej, skoro průsvitnej, jakoby nehmotnej…

Napadlo mě něco strašnýho.

Je ten kluk vedle mě vůbec Andrew McDonald?

Co když je to duch?

Odveze mě na hřbitov a zaživa pohřbí!

„Zastav!“ vykřikla jsem.

Andy se zasmál. Úplně úchylně. „Klídek.“

„Cheesi, prosím tě, zastav! Zastav! Já tam nechci! Strašně se bojím! Zastav!“ Znovu se zasmál.

A pak řekl: „Je pozdě, Trickerová. Hroby se otvírají. Už nic ti nepomůže. Tvá hodina udeřila, Liiindooo!“

18

V.

Přestala jsem se kontrolovat.

Vrhla jsem se na toho divnýho tvora vedle sebe a bušila do něj pěstma a zároveň lapala po volantu.

„Zastav! Zastav…“ křičela jsem.

Konečně mě setřásl. „Co šílíš? Chceš, abychom se zabili?“

Zpomalil, zajel na příjezdovku k bráně národního památníku Fort Sheridan a zastavil.

Stáhl si z čela vlasy.

„Ty pako!“ zařval. „Mohli jsme slítnout do řeky! Tohle už nikdy nedělej!“

Odsekla jsem: „Když já jsem pako, tak ty jsi debil, Cheesi! Proč mě takhle debilně strašíš?“

Vrazil mi pod nos ukazováček. „Apríl, sranda, lásko. Prostě fór, jasný?“ Rozhodil rukama. „No, když nerozumíš srandě, tak já už budu hodnej.“

Vzala jsem ho kolem krku. „Cheesi, proč mě mučíš?“

Zjihnul a dal mi pusu. „Nemučím tě. Ráno jsem tě strašil, že existujou duchové, a pak ses nechala zblbnout největším cvokem z celýho Borgentownu, tak jsem si řekl, že tě trochu vytrestám. Věř rozumnejm lidem. Žádný duchové neexistujou.“

Zamyslela jsem se. Vlastně… vždyť se nic zvláštního nedělo.

Tancovala jsem s neznámým klukem. A co jako? Copak může člověk věřit nějakýmu bejvalýmu poldovi, kterej počítá ptáky na stromech?

Určitě je to paranoik. Ti prej maj bujnou fantazii. Ve všem viděj děsnej komplot a zločin, usoudila jsem.

Řekla jsem Andymu: „Co kdybychom zajeli k Alexovi. Dala bych 19

si vaječný placičky s brambůrkama a colu. Fakt.“

Byli jsme tam za chvíli. V centrální čtvrti zvaný Boylston stály na Hlavní třídě před pizzerií U Alexe auťáky Rudyho Welche a Isabely Kleknerový, modrej escort a červenej Mitsubishi Colt, a leskly se deštěm. Rudy a Isabela seděli uvnitř vzadu v rohovým boxu a s nima tam seděla moje nejlepší kámoška Sára.

Rudy byl buřt osvobozenej od těláku, kterej pořád jedl. Nosil australskej maskovací klobouk, zelenýho bombera a v levým uchu měl náušnici. Momentálně jedl hranolky s kečupem.

Zrzavá Isabela na sobě měla hnědou mikinu s nápisem PUPPY

CLUB a džíny Wrangler.

Sára měla svý černý vlasy svázaný do ohonu a byla napasovaná v modrejch pletenejch šatech. Docela jí to seklo, fakt, že jo.

Alex si na place zpíval árii z nějaký italský opery. Taky magor.

Hrál si na Itala a přitom vůbec Ital nebyl. Dobrý, co? Někdy mám pocit, že na svobodě pobíhá víc bláznů, než jich je zavřenejch ve všech blázincích světa.

Je jasný, o čem byla řeč. Hltala jsem vaječný placičky a celá říčná jsem líčila, co mi v dějepisným kabinetu nakecal bejvalej polda Leech. Už jsem se tomu smála.

Rudy řekl: „Ale to o

tý Blackstoneový minulosti není kec. Lidi

věděj, že to byl pašerák, akorát se o tom nepíše, protože se zasloužil o naše město. To by potom museli strhnout jeho sochu před školou.“

„O těch holkách jsem taky slyšela,“ přidala se Isabela. „Zavraždil je duch, protože se do nich zamiloval.“

Zatřepala jsem hlavou. „Proč by je vraždil, když je miloval?“

„To je přece jasný!“ ušklíbla se Isabela. „Aby je mohl mít u sebe v hrobě, ne?“

Sára řekla: „Duchové fakt existujou. Každej ví, co se děje na downhillským hřbitově. Normálně tam děsně straší.“

„Na každým hřbitově straší,“ řekla Isabela. „Hlavně v noci. Proto tam taky v noci nikdo nechodí.“

„Tak tam půjdeme my!“ navrhl Rudy. „Stejně nemáme co dělat.

Zjistíme, jestli tam jsou ty hroby s datem narození a úmrtí sedmýho dubna. Alespoň bude jasno.“

Andy se zasmál. „Lindu na downhillskej hřbitov nedostaneme ani 20

pomocí brutálního násilí.“

Koukla jsem přes výlohu ven. Byla skoro tma.

Rudyho nápad se mi zamlouval. Už jsem se nebála, teda spíš jsem se nebála jít na hřbitov s celou partou. Myslela jsem, že když nás bude víc, tak se nemůže nic stát.

Kdybych v tý chvíli tušila, jak strašně se pletu!

„Já jdu,“ řekla jsem a Andy zíral.

Sára řekla: „Já nemůžu. Čekám na Johnnyho.“

Isabela protáhla ksicht. „Já se picnu, ona měla rande se Zippem v pět a je půl sedmý a pořád čeká! A on zatím sedí někde v Downhillu s blbečkama z Pakárny a strká peníze do automatů. To je neskutečný!“

Sára sklopila hlavu. Mlčela. Byla prostě do Zippa blbá.

„Takže jsme čtyři?“ zeptal se Andy.

„Já…“ pípla Isabela, „totiž… už je skoro tma a chodit v noci na hřbitov, to je jako pokoušet osud.“ Odmlčela se a dodala: „Vůbec tam neuvidíme.“

„Máš v auťáku baterku, ne?“ řekl Rudy.

Takže Sára zůstala čekat na Zippa a my ostatní jsme vyrazili.

Alex se podivil: „Kam ten spěch?“

„Jedeme na downhillskej hřbitov,“ zasmál se Andy. „Trochu se pobát.“

Alex zíral. Břicho v zástěře mu pokleslo. Na čele mu naběhly vrásky. „Madona mia, mládeži, vy máte nápady! Dřív to házelo auťáky ze skály a dneska se chodí bát na hřbitov!“

Pak řekl: „Měli byste si to rozmyslet. Kdysi vybíral v Downhillu odpadkové kontejnery jeden starý notorik. Říkalo se mu Stumpey.

Vyhýbal se hřbitovu jako čert kříži. A najednou zmizel. Nějací lidi ho v noci viděli u hřbitova. Lítal tam prý jako šílený a křičel, že hoří.

Nejspíš byl v deliriu a měl halucinace. Nevěděl, kde je. Tu noc se ze hřbitova ozývalo strašné kvílení a houkání. Všichni potulní psi v okolí stáhli ocas mezi nohy a utekli z města. No, a za nějaký čas byl na hřbitově objeven hrob s nápisem Stumpey.“

„Ježišmarjá!“ vyjekla Isabela.

„Apríl, co?“ zasmál se Rudy.

Alex zavrtěl hlavou. „Mluvím vážně. Ten hrob je tam dodnes.“

21

Andy protáhl obličej. „Klídek. Ten notorik tam třeba v tom deliriu umřel a někdo ho dal pohřbít, to je celý. A lidi si pak k tomu přimysleli houkání a kvílení.“

„A – ještě něco,“ řekl Alex. „V sobotu večer tu byl duch. Nic si nedal a zmizel.“

„Fakt, jo?“ uchichtnul se Rudy.

„Hele, mám lidi omrknutý, to bys koukal! Přijdou, neznám je, ale hned vím, na co mají peníze a co si dají. V sobotu jste měli ten bál a tady byli akorát dva hosté. A vtom se zjevil takový hezký, černovlasý mládenec. Rozhlížel se, jako by někoho hledal. Vůbec jsem ho neviděl vcházet!“ Významně se odmlčel.

„Byl strašně bledý.

Průsvitný. Jako igelitový závěs. A na sobě měl smoking. Napadlo mě, jestli to není někdo z toho vašeho bálu. No, a pak zmizel.

Najednou byl pryč. Rozplynul se.“

Vydechla jsem: „Brian Chandler!“

„Ty víš, o koho jde?“ zeptal se mě tlusťoch Rudy.

Mrkla jsem koutkem oka po Andym. Tvářil se neutrálně.

„Určitě to byl ten cizí kluk, co se mnou tancoval.“

22

VI.

Byla tma jako v rakvi… éééé, totiž v pytli.

Z nějakýho záhadnýho důvodu jsme nechali auťáky – teda Andyho, Isabely a Rudyho – dál od hřbitova, pod downhillským železničním viaduktem. Asi jsme nechtěli, aby nás záhrobní bytosti objevily dřív, než bude nutný, nebo co.

Byl klid, jenom dešťový kapky plácaly do země, jak padaly z černejch stromů. Z Downhillu bylo slyšet nezbytný kvílení policejních sirén.

Protáhli jsme se pootevřenou mříží a byli jsme uvnitř. Železný vrata byly tak rezatý, že se s nima nedalo pohnout. Hřbitov se zřejmě nikdy nezavíral. V temnotě se strašidelně leskly náhrobky.

Rozsvítili jsme baterky a zatajili dech. Myslela jsem, že se v tom okamžiku něco stane, ale nestalo se nic. Měli jsme jenom tři baterky, já žádnou neměla. Byla jsem odkázaná na Andyho.

Můj miláček mě držel za ruku a každou chvíli ke mně otáčel hlavu, jako by se přesvědčoval, jestli jsem to pořád já.

Obcházeli jsme hroby. Pod nohama nám hlasitě vrzalo mokrý loňský listí. Datum sedmýho dubna jsme nikde neviděli.

Vypadalo to, že lidi nejvíc umíraj v říjnu a listopadu. Na hodně hrobech byly jenom roky, jako třeba: „John Peterson, nar. 1880, zem.

1948. Budiž mu země lehká.“ A podobně.

Měla jsem srdce až v krku.

„Žádný zaživa pohřbený holky tu nejsou,“ řekl Andy. „A duchové taky ne.“

„Takže se můžeme vrátit,“ oddychla si Isabela. Měla na sobě černou větrovku Adidas s kapuci na hlavě a vypadala jako strašidlo.

23

„Radši jo,“ zasmál se Andy nahlas. „Začínám se tě bát.“

„Tiše, vole!“ špitl Rudy.

Andy se rozesmál.

„Proč? Nikdo tu není.“ Projel baterkou

nejbližší hroby. „A mrtvý už nevzbudíš.“

Vtom se zarazil. Ruka se mu rozklepala.

„He… hele!“ vykoktal. „Tá… támhle!“

Upřeli jsme zrak na náhrobek, kterej byl tak trochu zapadlej za ostatníma hrobama.

Stálo tam zlatým písmem: „Elizabeth Nortonová, nar. 7. dubna 1950, zem. 7. dubna 1967.“

„A tady!“ ozvala se Isabela.

Svítila na jinej hrob na opačný straně.

Otočili jsme se a spatřili nápis: „Laura Lopezová, nar. 7. dubna 1960, zem. 7. dubna 1977.“

Myslela jsem, že v tý chvíli padnu a bude to.

Bylo to jasný.

Byly to hroby těch zavražděnejch holek!

„Padáme odsud!“ zachrčel Rudy.

„Někde tu musí bejt ještě třetí hrob,“ řekl Andy.

„Vykašli se na něj! Nebo chceš taky skončit pod zemí? Já nevím, jestli ty holky zabili duchové, ale někdo to udělat musel.“

Isabela už utíkala. Letěli jsme za ní. Světla baterek se ve tmě před náma třepotaly jako strašidelný světlušky. Dusali jsme botama listí.

Buřt Rudy funěl.

„Sakra!“ zaklel Andy asi tak po třiceti metrech. „Zdrháme blbě.

Brána je na druhý straně!“

Zůstali jsme stát.

Byli jsme na měkký půdě mezi stromama. Tutově jsme tudy předtím neběželi. Z temnot vystupovaly náhrobky, sem tam se zaleskly zlacený písmena a dešťový kapky.

„Nemáte někdo mapu?“ pronesl rádoby nenuceným tónem Andy.

„Ty jsi debil!“ okřikl ho Rudy.

Isabela vypískla: „Slyšeli jste to?“

„Co jako?“ zeptala jsem se a v tom jsem to taky zaslechla.

Odněkud zespoda, jakoby z hlubin země… z hrobu, se ozejvalo slabý, naříkavý: „Sem, ke mně! Pomozte mi…“

24

„Co to je?“

„To je v Downhillu,“ řekl Andy. „Někdo volá o pomoc.“

„Sem ke mně…“

Byl to dívčí, skoro dětskej hlas.

„Lidi, to je tady! Na hřbitově!“ špitla Isabela.

„Přece není možný, aby…“ spustil Andy, ale už nedomluvil.

Nějak se stalo, že jsme najednou všichni čtyři zdrhali směrem, odkud jsme předtím přiběhli.

Alespoň jsme si to mysleli.

„Sem, ke mně…“

Proboha!

Ten nářek letěl za náma.

Uběhli jsme zase asi třicet metrů a bylo jasný, že jsme jinde.

Hroby zavražděnejch holek jsme nikde neviděli. Jenom stromy. A úplně jiný náhrobky.

„Stůjte, kruci!“ křičel Rudy. „Stůjte…“ Děsně funěl. Stíral si z čela pot nebo déšť, nebo co já vím.

„Já se strašně bojím,“ řekla Isabela.

„Jenom zmatkujete!“ ř v a l R u d y . „Co šílíte, vždyť tu nikdo není…“ Zarazil se.

Temnotou se rozlehl další hlas. Silnější. Hlas mladšího kluka.

Stejnej záhrobní hlas jako v sobotu v noci před školou.

„Láááskooo! Jsi to ty?“

Kolena mě opustila. Měla jsem co dělat, abych se udržela na nohou.

„Láááskooo! Tady jsem.“

„Je to jasný!“ vyhrkl Andy. „Někdo tuje! Banda vrahů!“

Rudy vytřeštil oči. „Tá… támhle!“

Někam ukazoval.

„Láááskooo! Hledáš mě?“

Nad jedním hrobem se něco vznášelo. Něco jako mlha, obláček kouře, nebo co…

Ne, byla to postava. Dítě. Batole. Bylo průsvitný. Vztahovalo k nám bílé ručičky a příšerně se šklebilo.

Zakvičelo: „Počkejte na mě! Chci k mamince.“

Zvětšovalo se.

25

Už to nebylo dítě, ale mladá holka.

Ženská.

Bílý vlasy jí vlály v divokým vichru a přitom žádnej vichr nebyl.

Prsy se jí nadouvaly v bílým rubáši. Bílý ruce se jí křečovitě svíraly.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“ zahoukala.

Bylo to strašný.

Po zádech mi přebíhal jeden mráz za druhým.

Z okolních hrobů vystupovaly další příšery.

Zapomněla jsem na Andyho a na všechno. Zdrhala jsem pryč šílená hrůzou. Větve stromů mě šlehaly do obličeje.

Zakopla jsem.

Bleskurychle jsem zase vyskočila na nohy a zdrhala ještě rychlejc než předtím.

Příšery byly strašně blízko. Kdybych natáhla ruku, musela bych se jich dotknout.

„Nechte mě! Prosím vás, nechte mě!“ ječela jsem jako pominutá.

„Mami…“

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Dorážely na mě bílý zubatý obludy s krvavejma očima, bílí skřeti, krvavý nohy bez těl, bílý lidský obličeje, který se nafukovaly jako balóny a s třeskotem praskaly. Cákal z nich hnis.

Ucejtila jsem ten horkej hnis na obličeji. Bylo to odporný.

Myslela jsem, že omdlím.

Z hrobů, kolem kterejch jsem běžela, po mně chňapaly bílý kostlivecký pařáty olepený bílým tlejícím masem, který z nich odpadávalo.

Různý hlasy volaly: „Pojď ke mně, lásko!“ a „Ne, pojď radši ke mně!“ a „Já jsem hezčí,“ a „Tady jsem, tady jsem…“

Narazila jsem do něčeho kovovýho. Zadrnčelo to.

Nemohla jsem dál.

Příšery se v zuřivým reji scukly do bílýho zástupu a ten zástup se ke mě za děsnýho kvílení a houkání a chrčení hrnul. Valilo se to všechno na mě, aby mě to zadusilo, uškrtilo, rozdupalo, zavraždilo, roztrhalo, sežralo, pohřbilo…

Byla jsem v koncích.

Srdce mi bušilo až v hlavě.

26

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Něco mě chytilo za levou ruku.

„Neeee! Pomóóóc! Pomoc…“

27

VII.

„Neee! Já nechci! Já nechci…“ křičela jsem.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Jedna příšera vyplázla dlouhej bílej jazyk posetej bradavicema a začala mi olizovat obličej. S úchylným mlaskáním si pochutnávala na hnisu, kterým jsem byla potřísněná. Bylo něco tak hnusnýho, myslela jsem, že se pozvracím.

Zakryla jsem si pravou rukou oči. „Maminko! Maminko…“

„Lindo, rychle! Tudy!“

Byl to Andy. Můj miláček Andy. Můj zachránce! Držel mě za ruku. Táhl mě za sebou.

Prosmekli jsme se nedovřenejma železnejma vratama a konečně jsme byli na chodníku.

Padli jsme na všechny čtyři. Strašně jsme dejchali.

„Lindo, jsi v pořádku?“ zeptal se Andy.

„Asi jo.“

Na hřbitově byl klid. Jenom stromy šuměly deštěm. Jako by se nic nestalo.

„Kde je Isabela a Rudy?“ vydechla jsem.

Znovu mě popadl za ruku.

„Rychle! Vstávej! Zdrháme k

auťákům!“

„Kde máš baterku?“ zeptala jsem se.

„Nemám. Hodil jsem ji po těch strašidlech.“

Přeběhli jsme ruku v ruce Crossing avenue.

Všechny tři auťáky byly normálně v oblouku pod viaduktem, kde jsme je nechali. Nic se s nima nestalo, i když nevím, co by se jako s nima mělo stát.

28

Někdo tam byl.

Strašidlo celý v černým.

Otočilo se k nám.

Ne, nebylo to strašidlo, byla to Isabela v černý větrovce s kapucí na hlavě. Stála u svýho mitsubishi.

Oba najednou jsme vyhrkli: „Kde je Rudy?“

Isabela brečela. „O… oni ho chy… chytili. Odnesli ho.“

„Kdo?“ zeptal se Andy.

„Ti du… duchové. Děsně křičel a pak najednou zti… ztichnul. A oni skákali a vřískali a jásali. Byla to hrůza. Vů… vůbec nevím, jak jsem se dostala ven… sem. Ke… ke svýmu autu.“

„Klídek,“ řekl Andy, „však on tu někde bude.“

Obešli jsme auťáky, projeli zrakem okolí viaduktu.

Rudy nikde.

Volali jsme: „Rudy! Rudy…“ avšak marně.

Byli jsme zmoklí a špinaví, to teda jo. Setřela jsem si kapesníčkama z obličeje zbytky mrtvolnýho hnisu a projela slepený vlasy hřebenem. A pak jsem ten hřeben zahodila, jak nejdál to šlo.

V mokrým asfaltu se odrážely světla výbojek. Hřbitov za Crossing avenue byl tmavej a tichej. Fakt, jako by se vůbec nic nestalo.

„Co teď?“ zeptala jsem se.

Andy pokrčil ramenama. „Asi bychom to měli ohlásit na policii, nebo…“ Zarazil se. „Jenže co jim řekneme? Že jsme byli na hřbitově, že tam straší a že našeho kamaráda chytily strašidla? Ještě by nás šoupli do blázince.“

Isabela si stáhla z hlavy kapuci. Vypadala děsně. Vlasy měla jako šnytlíky a byla smrtelně bledá.

„Ale vždyť je to pravda!“ řekla. „Určitě vědí, co se tady na tom hřbitově děje. Přece nemůžeme bejt první, kdo tuhle hrůzu zažil!“

Povzdychla jsem si. „Chtěli jsme se přesvědčit, jestli existujou duchové, a takhle to dopadlo! Chudák Ru… Rudy. Už ho…“ Chtěla jsem říct, „Už ho nikdy neuvidíme“, ale nemohla jsem. Taky jsem se rozbrečela.

„Proč jsme sem jezdili?“ štkala Isabela. „Každej ví, že na downhillským hřbitově straší, a my tam klidně vlezli.“

Na Crossing avenue se objevil černobílej policejní auťák. Poldové 29

nás zmerčili, a jasně, jak jinak? Podezřelá skupinka mládeže. Zatočili a vmžiku byli u nás.

Ten vedle řidiče vystoupil s baterkou v ruce. „Zalíbili se vám tyhle hezoučký autíčka, dětičky, co?“

„Ty jsou naše,“ řekl Andy.

Polda mu posvítil do obličeje.

„Hele, mladej, neznáme se

odněkud, co?“

„To těžko,“ odsekl Andy.

Polda se rozkročil a začal si plácat rozsvícenou baterkou o dlaň.

Světlo se třepotalo ve vzduchu a dělalo na zdi viaduktu nepříjemný šmouhy.

Najednou vyštěkl: „Papíry od vozu!“

Andy vytáhl ze svý toyoty řidičák s techničákem. Polda se podíval na fotku a pak na Andyho a papíry mu vrátil.

Projel nás baterkou všechny tři. „Kde jste se váleli, co?“

Andy udělal krok dopředu. „Pane, musím vám něco říct. Byli jsme právě tady na hřbitově a náš kamarád Rudy Welch…“

Polda se chraplavě rozchechtal. „Na hřbitově, jo? Teď v noci, jo?

Na downhillským hřbitově! No jo, apríl! Cha cha cha…“

Otočil se a zalezl zase do auťáku.

Spustil okýnko a řekl: „Nasednout hezky do těch svejch hezkejch autíček a mazat odsud! Jestli vás tu ještě jednou uvidím, tak vás seberu. Je to jasný?“

„Ano, pane.“

Když odjeli, Andy řekl: „A je to! Můžeme něco ohlásit, když nám ani nevěřej, že jsme byli na hřbitově?“

„Ale co Rudy?“ zeptala se Isabela.

„Počkáme. Určitě se objeví.“

„To nejde,“ řekla jsem. „Ti poldové se vrátěj a seberou nás.“

Andy se děsně zamyslel, podíval se na mě a řekl: „Je tu jedna možnost. Mohli bychom zaject za bejvalým poldou Leechem. Říkala jsi, že tě varoval, abys nechodila na downhillskej hřbitov, takže o tom něco ví.“

„Ale vždyť jsi říkal, že je cvok. Počítá auta a ptáky…“

„Nó,“ protáhl Andy, „to jsem si ještě myslel, že duchové neexistujou. Jenže teď, po tom, co jsme zažili, se situace změnila. A 30

nikdo jinej nám nepomůže.“

„Já chci domů,“ fňukala Isabela. „Strašně se bojím.“

Andy se znovu zamyslel a pak řekl: „Isabela pojede domů, kdyby Rudy volal, nebo něco. Bude na telefonu a my jí budeme volat, co je novýho, a jak jsme pochodili s Leechem.“

„Je dost pozdě. Naši mě roztrhnou,“ řekla jsem.

„Mě taky,“ řekl Andy. Zasmál se a dodal: „Tak budeme roztržený, a co? Jako džíny. To frčí, ne?“

Andy byl statečnej, fakt že jo.

31

VIII.

Bejvalej polda Leech bydlel v Sutton street v řadovým domku vpředu s trávníkem. Žil sám, byl vdovec nebo rozvedenej, nebo se nikdy neoženil, co já vím?

Vyskočili jsme z auťáku a zazvonili. Z okna v patře, kde se svítilo, vykoukla šedivá hlava.

Řekla jsem: „To jsem já, Linda Trickerová, a tohle je Andy. Pane Leech, nezlobte se, že vás obtěžujeme takhle pozdě, ale stalo se něco strašnýho. Byli jsme na downhillským hřbitově…“ Zarazila jsem se.

„Já vím, ve škole jste mi říkal, abych tam nechodila, ale bylo nás víc, tak jsem myslela, že…“

„Jdu dolů,“ řekl Leech.

S rachotem zdusal dřevěný schody a otevřel nám. Měl na sobě odrbanej župan a pod ním košili a kalhoty.

Zahleděl se na Andyho. „Ty jsi mladej McDonald. Tvůj táta před lety naboural do cisterny. Seděl jsi s mámou vzadu. Byl jsi tenkrát ještě mrně. No, naštěstí to nevybouchlo.“ Pokejval profesionálně hlavou. „Vidíš, jak jsi nakonec vyrostl!“

„Jo, cisterna!“ zasmál se Andy. „U nás se o tom mluví každý vánoce. Byla to vina toho šoféra. Nedal tátovi přednost.“

„Toho šoféra?“ podivil se Leech.

„Chcete říct, že tu bouračku zavinil táta?“

Polda to rychle zakecal: „Ne ne, to ne, rodičům se musí věřit, to víš. Už je to dávno.“

Odvedl nás do kuchyně, která byla hned napravo od domovních dveří, a posadil nás ke stolu s umělou kytkou v záhadný nádobě s nápisem „Procter & Gamble“. Sám se zabořil do kanape, který měl 32

mezi dřezem a chladničkou. Smrdělo to tam starým hadrem na podlahu, nebo čím.

„Udělal bych vám kafe,“ řekl, „ale už nemám. Vypil ho jeden…

hodně toho namluvil, ale jinak, řeknu vám, šikovný chlap. Prodává zázračné utěrky. Stačí jednou přelíznout stůl a je čistý a lesklý. Jako nový. Skutečný zázrak. Kdybych to neviděl na vlastní oči, tak tomu nevěřím. Když pořádně sehnete hlavu a podíváte se takhle proti světlu…“

„Pane Leech,“ přerušila jsem ho. „Přijeli jsme za váma, protože jsme byli na downhillským hřbitově a ohrožovaly nás ty…“ jak to říct? „ … n adpřirozený bytosti. A náš kamarád Rudy Welch tam zůstal. Nevíme, co se s ním stalo. Mysleli jsme, že nikdo jinej nám nemůže pomoct, jenom vy.“

V děsný rychlosti jsem vylíčila celou tu hrůzu, co jsme na hřbitově zažili. Bejvalej polda Leech zíral, to teda jo.

„Takže jste viděla hroby těch zavražděných dívek, slečno?“ zeptal se mě divným, úplně horlivým tónem.

„Ano.“

Vstal z kanape. „Už chápeš, o co tady jde? Lindo…“ Zarazil se.

„Můžu ti tak říkat?“

„Jasně, že jo.“

„Jsi narozená sedmého dubna. Ten kluk, co jsi s ním tančila, byl duch. Hledá tě. A zřejmě už tě našel. Udělá všechno pro to, aby tě dostal. Kletba se musí vyplnit. Spojí se za tím účelem celé záhrobí, všichni duchové, strašidla, obludy, upíři. Musejí. Je to jejich povinnost. Je to sama podstata jejich existence!“

Andy ani nedutal, jenom zíral.

„Upíři?!“ zhrozila jsem se.

Leech se s heknutím zase posadil. Kanape se pod ním prohnulo snad až k zemi. „Teď mě poslouchejte, vy dva. Něco vám povím…“

„Počkejte!“ řekla jsem naléhavě. „Pane Leech, musíte něco udělat.

Než bude pozdě!“

„A co mám udělat?“ odsekl. „To mám jet na downhillský hřbitov a zeptat se těch strašidel, jestli náhodou někde neviděli vašeho kamaráda?“

„Co když tam někde leží? Třeba si zlomil nohu, nebo já nevím.

33

Snažili jsme se to říct poldům, ale vůbec se s náma nebavili.“

„To se nedivím,“ ř e k l L e e c h . „Jenom já znám pravdu o downhillském hřbitově. Sepsal jsem důležitou zprávu, ale nikdo ji nechtěl číst.“ Povzdychl si. „No, dobrá, zajedu tam. Ale pochybuji, že něco zmůžu.“

„Prosím vás!“

Znovu se s heknutím zvedl a šel do předsíně.

Sundal si župan, vytáhl ze skříně ve zdi černou silonovou bundu s bílým nápisem GIANTS a řekl: „Vy dva zůstanete tady. Nehnete se na krok. Duchové můžou být všude.“

Než vypadl ze dveří, Andy na něj zavolal: „Pane, máte baterku?

Abyste si mohl na hřbitově posvítit!“

Polda se zařehtal. „To víš, že tam nebudu chodit po tmě.“

Zabouchl za sebou a zamkl. Venku už místo deště padal sníh.

Seděli jsme a koukali na sebe jako dvě odchycený morčata.

Hodiny na stěně tikaly, tik tak, tik tak, tik tak…

V duchu jsem

viděla to slovo GIANTS, jméno slavnýho

baseballovýho týmu ze San Franciska. Obři. To sedí! pomyslela jsem si. Leech byl fakt obr. Byl tlustej, měřil určitě dva metry a měl pracky jako bagr. Kdyby někoho zmáčknul, asi by ten chudák ani nepíp.

Andy řekl: „Zavolám Isabele.“

Zvedl se a šel do předsíně, ale než stačil zvednout sluchátko, telefon zazvonil.

Vzal to. „Tady byt poručíka Leeche.“

Podíval se na mě. „To… to je pro tebe.“

Hrklo ve mně. „Ale vždyť nikdo neví, že tu jsem!“

Vzala jsem si sluchátko. „Haló.“

„Liiindooo!“

Polila mě hrůza. Byl to zase ten hlas jako z tunelu, co na mě volal v sobotu v noci před školou.

„Láááskooo!“

Nadechla jsem se, abych dostala odvahu.

„Jste nemocnej,“ řekla jsem tvrdě. „Měl byste se léčit.“

„Lindo, počkej na mě. Za chvíli jsem u tebe.“

„Co chcete?“ vyhrkla jsem.

34

„Tebe, Lindo. Jsi jediná. Potřebuji tě…“

Zavěsila jsem.

„Byl to nějakej úchyl,“ řekla jsem Andymu. „Prej sem jde.“

Andy mě vzal kolem ramen, dal mi pusu a řekl: „Vykašli se na něj. Tihle jsou neškodný. Kecaj do telefonu, ale pak nic neudělaj.“

„Ale jak někdo může vědět, že jsem tady?“

Pokrčil ramenama. „Třeba to byl nějakej kretén z naší školy kterej tu někde bydlí. Viděl nás vcházet a teď se baví. Je přece svátek všech trhlých.“

„Zkusím zavolat Isabele,“ řekla jsem a namačkala číslo.

Isabela to vzala na první zazvonění. „To jsi ty, Rudy?“

„Tady Linda. Jsme u toho starýho poldy. Přesvědčili jsme ho, aby zajel na hřbitov, a teď čekáme. Co Rudy, už se ozval?“

„Ne,“ pípla Isabela. „Já se strašně bojím.“

„Jsi sama doma?“

„Naši jsou dole, ale stejně se bojím.“

Co jsem jí měla povídat? Že mě zase volal ten hlas? Duch, nebo kdo? To bych ji ještě víc vyděsila.

„Hele, klídek, duchové se nedostanou do baráku, dokud je sama nepřivoláš. Zatím čau. Ještě zavoláme.“

Vrátila jsem se do kuchyně.

Andy měl skloněnou hlavu a zkoumal desku Leechova stolu.

„Fakt se leskne. Jako novej.“

„Bože!“ zaúpěla jsem. „Já trnu, co je s Rudym, a ty se zajímáš o takový hovadiny!“

Pak uběhla hodina a Leech nikde. Začínali jsme bejt nervózní, to teda jo. Co kdyby se mu něco stalo? Co potom? Hodiny na zdi tikaly čím dál tím pomalejc. Tik, pak dlouho nic, tik, a zase dlouho nic a tik… bylo to k zmagoření.

Najednou někdo zaklepal na domovní dveře.

„Kdo je tam?“ zahalekal Andy do předsíně.

„Lindo Trickerová!“

Byl to on! Nebo nebyl? Tenhle hlas se mi nějak nezdál.

„Cheesi, je… je tady!“ vykoktala jsem.

„Hele, ty debile,“ rozkřikl se Andy, „padej odsud, nebo zavolám poldy!“

35

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Andy se na mě křečovitě usmál. „Vidíš, je to někdo ze školy. Až se…“

Zmlkl.

Škublo to s ním.

Byla to mohutná rána. Venkovní dveře málem vyletěly z pantů.

Ten někdo za nima je snad chtěl vyrazit, nebo co!

Andy byl jedním skokem v předsíni. Popadl telefon. Stiskl nulu, tísňové volání.

Ruka mu poklesla. „Telefon je hluchej!“

Bylo na něm vidět, že má strach.

„Lindo Trickerová, Počkej! Jsi jedna z nás!“

Dveře zadrnčely pod dalším děsným úderem.

Byli jsme v šoku. Nemohli jsme se pohnout z místa. Úplně jsme přimrzli k podlaze.

Dřevo se na několika místech naštíplo. Odněkud vypadly šroubky.

Podél rámů popraskala omítka.

„Neeeee!“ ječela jsem jako blázen. „Neeeee…“

Samou hrůzou jsem se ani neslyšela. Andy na mě koukal. Musela jsem bejt trapná!

Další rána. Mnohem silnější než předtím.

„Neeeeeeeeeeee!!!“

A ještě jednou.

Zámek začínal povolovat.

A znovu.

Zvenčí se ozýval dusot a funění, jako by si to s těma dveřma rozdalo nějaký obrovský, zdivočelý zvíře.

Lampa v předsíni na stropě se houpala.

Prásk!

Ještě jeden úder.

Dveřní knoflík odletěl a s cvaknutím přistál na podlaze.

„Liiindooo! Liiindooo…“

Dveře se rozletěly.

V rozhoupaným světle z předsíně se zjevila černá obluda.

A sáhla po mně.

36

IX.

„Neeeeeeeeee!!!“

Černá obluda mě držela za ramena a třásla se mnou. „Lindo Trickerová, vzpamatuj se!“

Vytřeštila jsem oči. Byl to Leech v černý bundě GIANTS. Byl brunátnej a hrozně dejchal. Pustil mě a posadil se v předsíni na stoličku.

„Uff! Bylo to o vlásek!“ odfrkl si.

Chtěla jsem něco říct, ale dostala jsem ze sebe akorát: „Pane Leech…“

Ukázal na vyražený dveře. „Přijít o chviličku později, tak tě dostali.“

„Co se tady děje?“ zeptal se Andy pořád se sluchátkem v ruce.

Teprve teď jsem si všimla klobouku na stolku vedle Leeche.

Australskej maskovací klobouk!

Rudyho klobouk!

„Našel jste Rudyho?“ vyhrkla jsem.

L e e c h ř e k l : „Prohledal jsem celý hřbitov a nakonec jsem objevil…“ Odmlčel se.

„Co?“ zeptal se Andy a konečně zavěsil sluchátko.

„Čerstvý hrob!“

Andy zatřepal hlavou. „Čerstvej hrob?“

Poručík se zeptal: „Víš, kdy má ten tvůj kamarád narozeniny?“

„Někdy tenhle tejden. Jede v sobotu oslavovat k babičce. D o Woodbridge.“

„Zítra,“ řekl Leech.

„Co zítra?“

37

Leech si povzdychl.

„Kdybyste četli pořádné knížky! Dnešní

mládež nečte, leda nějaké přihlouplé časopisy o těch bláznivých vlasatých kapelách. Kdybyste se taky zajímali o něco jiného, kdybyste si přečetli Alternativní svět od Emmanuela Wellingtona,

věděli byste, že není jenom tenhle svět, ale i jiné, další světy. Svět duchů, svět živých mrtvol, svět alternativních bytostí…“

„Alternativních bytostí?“ podivila jsem se.

„Někteří lidé existují dvakrát. Tady a zároveň v alternativním světě. Například římští císařové Caligula a Nero. Člověk se za určitých okolností může setkat sám se sebou.“

Zírala jsem. V životě jsem o něčem takovém neslyšela.

„Ale na to teď není čas,“ pokračoval poručík. „Situace je vážná.“

Podal mi nějaký papírek. „Tohle jsem opsal z náhrobku. Souhlasí datum narození vašeho kamaráda?“

Civěli jsme s Andym na papírek. Bylo tam propiskou napsáno:

„Rudy Welch, nar. 2. dubna, zem. 2. dubna.“

Nějak jsem nechápala souvislosti. „Ale dneska je prvního!“

Leech se zvedl ze stoličky a zavřel vyražené dveře. Moc nedržely, to teda ne.

Pak řekl: „Andy, Lindo, svého kamaráda už neuvidíte. Kdybyste věděli to, co já, chápali byste. Žádný smrtelník se nesmí odvážit na hřbitov v předvečer svých narozenin. Tehdy nad ním mají duchové absolutní moc.“ Podíval se na hodinky. Nechápala jsem proč. „Váš kamarád Rudy Welch už nežije. Zemřel. Je mrtvý. Nemohl uniknout tak…“ odmlčel se, „jako vy.“

Andy vykřikl: „Co se s ním stalo?!“

„Leží v hrobě zasypaný hlínou. Byla to hrozná smrt. Chtěl křičet, ale nemohl. Hlína ho dusila. Bojoval se smrtí. Snažil jsem se hrabat rukama, ale nemělo to smysl.“

Zírali jsme na bejvalýho poldu v úděsu.

Pokračoval: „Čeká to i tebe, Lindo. Stará kletba se musí vyplnit.

Kdybych ty zombie, co se sem dobývaly, v posledním okamžiku nezahnal, dostaly by tě, zabily, přesněji řečeno, stala by ses živou mrtvolou a někde pod zemí bys čekala na svou smrt, umírala bys až do svých narozenin! Do půlnoci ze šestého na sedmého dubna! Celý týden!“ Odmlčel se a dodal. „Udělala jsi dobře, že jsi přišla za mnou.

38

Jedině já tě můžu zachránit.“

„Ja… jaká kletba? Jaký zo… zombie?“ koktala jsem.

V Andym se všechno vařilo. Už to nemohl poslouchat.

„Tak dost, pane Leech!“ vyštěkl. „Proč to děláte? Chcete nás ještě víc strašit? Co z toho máte? Bavíte se, nebo co? My jsme vás přišli poprosit o pomoc a vy nám vykládáte takový pitomosti,“ křičel.

„Duchové, strašidla, zombie a podobně! Co jste na tom hřbitově dělal? Našel jste Rudyho? Přinesl jste jeho klobouk a nechal jste ho tam ležet zraněnýho? Jste normální psychouš! Každej o vás ví, že…“

Leech ho popadl jednou rukou pod krkem a zachrčel mu do obličeje: „Vypadni, ty smrade!“ A druhou rukou otevřel dveře a vyhodil ho z domu.

Andy uklouzl po mokrým sněhu a upadl na zadek.

Leech funěl a mrskal kolem sebe vzteklejma pohledama. Zase dveře přimáčkl a otočil se ke mně.

Zjihl a vzal mě kolem ramen. „Nevšímej si toho, Lindo. Jeho se to netýká. Jenom by nám překážel.“ Tlačil mě do kuchyně. „Pojď se posadit. Naleju ti něco ostřejšího. Odpočineš si, prospíš se. Ničeho se nemusíš bát. Budu tu s tebou.“

Posunul ty svý ohromný dlaně na můj krk a začal mě hladit, nebo mačkat, nebo škrtit, nebo co to dělal. „Máš hezoučký krček. Lindo. A pusinku. A oči. Jsi taková zralá broskvička. Dospělá ženská. Na vdávání…“

Zděsila jsem se. Ten dědek snad po mně jede, nebo co?!

„Je skoro půlnoc,“ vyhrkla jsem. „Musím domů!“

Odstrčila jsem ho a vyběhla ze dveří za Andym.

„Kretén!“ řekl Andy, zatímco si na chodníku oprašoval džíny. „To jsme dopadli! Je to normální magor na druhou. Určitě to strašidelný volání na tebe dělá on. I v tom telefonu to byl on. A ty dveře si taky vyrazil sám, aby nás ještě víc vyděsil.“

Leech stál na prahu. Úplně svým ohromným tělem zastínil světlo z předsíně.

„Mně záhrobní bytosti neublíží, Lindo,“ řekl. „Mám kouzelný amulet. Z New Orelansu. Je to prastarý recept ještě z Afriky. Kdybys byla v nesnázích, zavolej mi, nebo přijď, Lindo. Kdykoliv. Budu pořád doma. Budu na tebe čekat.“ Odmlčel se a dodal. „Pamatuj, že 39

nikdo jiný ti nepomůže, Lindo. Jenom já.“

Skočili jsme do toyoty a vyrazili ke Constitution avenue. Andy se smykem zabočil za roh a prudce zastavil u chodníku.

„Co je?“ zeptala jsem se.

Zuřivě přemejšlel.

Pak řekl: „Chtěl jsem ject na policii, ale radši ne. Pojedeme domů.

Řeknu to tátovi. Je přece právník. Jeden z nejlepších. Tvrdej čumák, jak se říká. Musí mi věřit. Přece jsme ty příšery viděli. Záhrobní bytosti existujou. Je to šílený, ale ony prostě existujou!“

„Naši mě zabijou,“ povzdychla jsem si.

Andy sevřel volant. „Táta zavolá poldy, řekne jim to a bude to.“

„Cheesi, co jsou to ty zombie?“ zeptala jsem se.

„To jsou oživený mrtvoly. Na Karibskejch ostrovech jsou kouzelníci, který prej dokážou s mrtvolama manipulovat jako s robotem. Třeba jim naříděj, aby někoho zavraždily a ony jdou a zavraždí ho. Nic je nezastaví, leda zase nějaký speciální protikouzlo, amulet a tak. Ale jsou to vejmysly, blbosti…“ Zarazil se.

Hlava mu poklesla.

„Bože, vždyť já nevím. Třeba je to pravda. Po tom, co jsme zažili na hřbitově, už ničemu nerozumím.“

40

X.

Andy to udělal, jak řekl.

Jeho táta ho nejdřív chtěl přerazit, ale pak skočil do auťáku a odjel na policii.

A už to frčelo!

Poldové ještě v noci našli na downhillským hřbitově hrob přesně s tím nápisem, jak si opsal na papírek poručík Leech. Rozkopali ho a vytáhli čerstvou mrtvolu. Obličej měla znetvořenej hrůzou, hrdlo zanesený hlínou. Na sobě měla zelenýho bombera a v uchu náušnici.

Byl to Rudy.

Doktor stanovil smrt udušením a čas krátce před půlnocí.

Ráno jsme se místo školy sešli na policii na rohu Long street a Western avenue, teda Andy, Isabela a já. Byli s náma rodiče.

Vypadali, jako kdyby přes ně přešlo stádo skotu. Byli nevyspalí a zmačkaný, prostě něco děsnýho, a dělali dusno, to teda jo.

Isabelin táta měl staženou pusu, že to vypadalo, jako by vůbec nevlastnil rty.

Moje máma koukala na Andyho, jako že to má za všechno. Asi měla na mysli ty jablkový koláče, který pořád pekla a on je u nás jedl a říkal, že jsou super.

Andyho táta právník nás obcházel a říkal, že bude u toho a že nemáme na žádnou otázku odpovídat, dokud nám posunkem neudělí souhlas.

Zatímco jsme čekali, byl v kanceláři vyslejchanej bejvalej poručík Leech.

Když s ním skončili, náčelník Hurst ho vyprovodil ze dveří a řekl:

„Běž klidně domů, Randy. A na strašidla zapomeň. Máme tu co dělat 41

s nebezpečnou náboženskou sektou.“

Prej s náboženskou sektou! To mě podrž!

Leech cestou k východu mávl rukou a řekl: „Je to marné.“

„Co je marné?“ zeptal se ho pan McDonald.

„Jste všichni omezení tupci!“ zavrčel a vypadl ven.

Brali nás k výslechu po jednom a já šla první, jak jinak?

Šoupli mě v kanceláři plný počítačů k policejnímu stolu. Pan McDonald si odtáhl křeslo a posadil se tak, abych na něj viděla. Táta s mámou seděli za mnou na takový lavici… ale co bych povídala, vypadalo to tam přesně jako v Žáru noci a vůbec ve všech ostatních seriálech.

Přišel frajer v civilní košili s povolenou kravatou a sedl si na okraj stolu.

Náčelník Hurst mu podal kafe a řekl mi: „To je agent Reimann z FBI. Promluví si s vámi, slečno Trickerová.“

Reimann měl takový ostrý, řekla bych fanatický oči. Zapíchl je do mě a řekl: „Mám s podobnými případy bohaté zkušenosti. Nemusíš mi nic říkat, holčičko. Sám ti povím, jak to bylo.“ Usrkl si kafe.

„Nuda je mocná čarodějka, viď, holčičko. Někde jste si opatřili nějaké svinstvo. Aby bylo veselo, že? Abyste, vy pitomci, vůbec mezi sebou dokázali komunikovat…“

„Bez urážek, prosím,“ ozval se pan McDonald.

„Takže jste se nafetovali a jeli si zařádit na downhillský hřbitov.

Dostavily se halucinace. Poletovali jste tam jako utržení ze řetězů.

Viděli jste duchy a strašidla a kdovíco všechno a samozřejmě jste zažívali s tím spojené sluchové vjemy…“

Úplně jsem zírala.

„To není pravda!“ vykřikla jsem.

Pan McDonald mi pokynul, abych mlčela.

„Mám těch vašich vylomenin plné zuby!“ řekl agent. „Nafetovat se není trestné, ale může se stát, že pomažete ze školy. Jeden jak druhý.“ Loknul si kafe a ukázal na mý rodiče. „Pokud vás ovšem doma dřív nezabijou.“ Pak řekl: „Všechno nasvědčuje tomu, že shodou okolností vykonávala v noci na downhillském hřbitově jistá náboženská sekta obětní rituál. A váš kamarád jim padl do rukou.

Pohřbili ho zaživa!“

42

Praštil pěstí do stolu. Kafe vycáklo na podlahu. „Dovedeš si představit, jak trpěl?!“

„Máte tuhle teorii něčím podloženou?“ zeptal se ho Andyho táta klidně.

Nemohla jsem mlčet. „A co ten náhrobek s Rudyho jménem, když tam byl poručík Leech?“ namítla jsem. „Kdo ho tam tak rychle udělal? A jak ty… ta sekta… jak mohli znát Rudyho datum narození? A starej pan Leech byl podle vás taky nafetovanej a měl halucinace, jo? Nebo když jsme…“

Pan McDonald mě chytil za ruku. „Lindo, nech toho!“

Agent Reimann moje slova ignoroval.

„To není teorie, ale dlouholetá praxe,“ řekl. „Podobné věci se staly v Chicagu, v Detroitu a jinde. Ujišťuji vás, pane McDonalde, že ty šílence dostaneme a pak se ukáže, že jsem…“ a tak dále. Mlel pořád to samý, jako že drogy a sekta a teorie a praxe… Přestala jsem ho vnímat.

Původně jsem poldům chtěla říct všechno.

O tom bledým tanečníkovi, o Blackstoneovým bratru Alphonsovi a devatenáctiletým Brianu Chandlerovi, který zabil pekelnej žár.

Chtěla jsem se jich zeptat na hroby těch zavražděnejch holek, jako kde se vzaly, a jestli se to tenkrát vyšetřovalo, dokonce jsem jim chtěla říct i to, že mám bejt nejpozdějc do svejch narozenin strašlivě zavražděná. Ale jak jsem viděla toho Reimanna, ty jeho oči, a slyšela ty jeho řeči, došlo mi, že to nemá cenu.

Jenom bych se ztrapnila.

Když nás všechny tři vyslechli a nic „rozumného“ z nás nedostali, zavolali známýho psychiatra Bowdena, aby z něj vypáčili, jak to na Borgentownský střední vypadá s drogama, jako kdo je bere, kdo je tam nosí, a tak. Bowden řekl, že v posledních dvou letech nebyl na škole zaznamenanej žádnej drogovej případ… no, já vím o pár pitomečkách, který hulej marjánku, ale nebudu to nikomu vykládat, to dá rozum.

Odpoledne agent Reimann usoudil, že když jsme nic nevzali vědomě, tak jsme to v sobě museli mít nevědomě, čili že drogy byly obsažený v limčách, co jsme večer pili U Alexe, a že Alexova pizzerie bude nejspíš dealerský doupě, kde se mladejm lidem 43

přidávaj do nápojů drogy, aby si navykli a pak dostali, jak se říká, obchodní zájem. Poldové k Alexovi vlítli a sebrali mu všechny coly a sprity a dokonce i prázdný flašky a plechovky a odvezli je do laborky.

Lidi říkali, že sebrali i Alexe a uvrhli ho do temný kobky a trýznili ho tam žízní, ale nebyla to pravda. Alex nám pozdějc vyprávěl, že mu Reimann řekl, že jestli se v těch limčách něco najde, tak si to šeredně odskáče, no ale nenašlo se nic a Reimann se mu nakonec omluvil. To jsem teda zírala.

V pátek se ve škole neučilo, bylo smuteční shromáždění kvůli Rudymu spojený s přednáškou o zločinnosti ve Spojenejch státech a všude. Nejlepší situace je prej ostrově Guam. Zajímavý… Náčelník Hurst opakoval tu Reimannovu teorii, jako že ve městě řádí náboženská sekta, která pohřbívá nevinné lidi, a poučoval nás, co máme dělat, kdybychom potkali podezřelý individuum, jak máme utýct, kdyby něco, a podobný, a hlavně, že nemáme vůbec nikdy a za žádnejch okolností chodit na downhillskej hřbitov.

Zmínil se i o nás. Prej jsme mladý a nezkušený a měli jsme halucinace. No, dobrý, pomalu jsem tomu začínala věřit. Dokonce jsem si přála, aby to tak bylo. Myslela jsem, že se vyjasňuje a bude zase dobře.

Nebylo.

Hrůza obcházela kolem.

Číhala.

Čekala na svou příležitost.

Jediný, co se vyjasnilo, byla obloha. Byl úplnej „první“ jarní den.

Krásně a teplo. Poprvé od loňskýho října jsem byla ve škole na kole.

Andy se pro mě stejný nemohl zastavit, protože máma pořád koukala a jeho to drtilo.

A pak, v pravý poledne, cestou ze školy se to stalo.

Měla jsem na sobě červený džíny a bílou bundu a na hlavě červenej kovbojskej šátek bandana. Nevím, co mě to napadlo, vzala jsem to oklikou přes park mezi Scenic drive a nábřežím Písečný řeky.

Jela jsem pomalu a dělala myšky, šups vlevo a šups vpravo, a tak 44

pořád dál, abych si ten krásnej den trochu vychutnala. Park byl jako vymetenej.

A najednou se ozvalo: „Liiindooo!“

Málem jsem spadla z kola.

Napadlo mě, že jsem blázen a fakt trpím halucinacema, ale ten hlas se ozval znovu a zřetelnějc než předtím.

„Liiindooo!“

Reimann měl pravdu. Byli to oni!

Ta šílená náboženská sekta!

Zabijou mě! Pohřběj mě zaživa jako Rudyho!

Chtěla jsem uject, ale nešlo to.

Kolo mi zničehonic vypovědělo službu.

Zuřivě jsem šlapala, řetěz se otáčel, ale zadní kolo stálo.

Na čele mi vyskočil pot.

„Liiindooo!“

Chtěla jsem kolo odhodit a zdrhat na Madisonku, kde choděj lidi, a volat o pomoc, nebo zapadnout do nějakýho krámu…

Bylo pozdě.

Někdo mi chytil řidítka a pevně je sevřel.

Vytřeštila jsem oči.

Stál umě!

Byl bledej, skoro průsvitnej. Jako na bále. Měl na sobě plandavej bílej oblek s proužkovanou kravatou, jaký se nosej ve starejch filmech, a usmíval se.

„Neeeeee!“ zařvala jsem.

Těkala jsem očima kolem sebe. Nikdo mě neslyšel. Nikdo mě nemohl zachránit.

„Lindo,“ řekl pomalu, „ty mě nepoznáváš? Jsem Brian Chandler.

Tak krásně jsme si spolu zatančili!“

„Co… co mi chceš udělat?“ vykoktala jsem.

„Miluju tě, Lindo. Budeme spolu žít. Navěky.“

Nechápala jsem. Žít spolu? Navěky? Jak navěky?

Nadechla jsem se a zaječela: „Pusť mě! Ty nejsi Brian Chandler.

To byl devatenáctiletej kluk, kterej záhadně umřel na hradě Hawkshill. Už je to víc než padesát let. Ty jsi z tý úchylný náboženský sekty! Zavraždili jste Rudyho. Jde po vás policie.“

45

A on řekl: „Jsem Brian Chandler, Lindo. Musíš být připravená.“

„Na co?“

„Na naši svatbu. Bude už brzy.“

„Nebude!“ odsekla jsem a vypustila v tom strachu hroznou blbost.

„Já se ještě nemůžu vdávat, nejsem plnoletá!“

Bože, to byl trapák! Štěstí, že mě nikdo neslyšel!

Kluk řekl: „Vím, je to pro tebe těžké. Pro mě taky. Proto s tebou potřebuju mluvit. Chci, abys věděla, že se nemusíš bát umřít mladá.

Kdo umře mladý, zůstane mladý i na věčnosti…“

„Já nechci umřít!“

„To je tak. Musíš mít na sobě…“ Zarazil se a řekl. „Počkej, všechno ti vysvětlím.“

Hmátl po mně bílejma rukama a stálil mě ze sedla do svý náruče.

Kolo se zadrnčením upadlo na zem.

Uchopil mě pod kolenama a v podpaží jako nějakou nemohoucí osobu.

Otočil se a zamířil se mnou k řece.

Směrem k Downhillu.

K downhillskýmu hřbitovu.

46

XI.

Spatřila jsem most.

Konečně mi v celý hrůze došlo, co se děje.

Ten šílenec mě nesl na downhillskej hřbitov, aby mě tam zaživa pohřbil!

Začala jsem sebou v tý jeho děsný náruči škubat a házet. Vrazila jsem mu prsty do obličeje a zatnula nehty do kůže. Chtěla jsem ho škrábnout, ale…

Proboha! Co to je?!

Po těle mi přeběhl mráz.

Moje prsty se vnořily do jeho hlavy jako do nějaký slizký hmoty.

Bylo to odporný. Rychle jsem je zase vytrhla ven.

Podívala jsem se na ně. Nic jsem na nich neměla. Krev ani sliz, nic takovýho. Byly čistý.

Usmál se. „Mně nemůžeš ublížit, Lindo.“

„Ne!“ vyjekla jsem. „Ty nejsi ze sekty… ty jsi duch!“

„Jsem mrtvý. Už padesát let. Ano, zahynul jsem v hodovní síni hradu Hawkshill.“

Rozbrečela jsem se. „Prosím tě, pusť mě…“

V slzách jsem zahlídla nějakýho chlapa v baloňáku, kterej se procházel o holi u řeky.

„Pane, pomoc!“ křikla jsem. „Zavolejte policii. Jsem Linda Trickerová! Tenhle… tenhle kluk mě chce unýst!“

„Ne! Nedělej to!“ zaúpěl Brian. „Chci tě jenom…“

Chlap se zastavil.

Pak ke mně popošel a zeptal se: „Copak se vám stalo, slečno?“

Seděla jsem na zemi. Zmateně jsem se rozhlížela. Brian byl pryč.

47

Rozplynul se. Zmizel stejně náhle, jako se objevil.

Vyskočila jsem na nohy.

„Ne… nic, už je to dobrý,“ vydechla jsem.

Chlap vrtěl hlavou. „To jsem blázen. Viděl jsem vás v náručí takového fešáka v bílém obleku. Najednou se vypařil, zmizel a vy jste byla na zemi.“

Utřela jsem si slzy a srovnala šátek na hlavě. „Viděl jste ho?

Výborně! To dokazuje, že nemám halucinace!“

Bylo to jasný: Duch Briana Chandlera mě chce zavraždit, aby se se mnou mohl v záhrobí oženit.

Bože, co si počnu?

Řekla jsem: „Jela jsem na kole a on po mně skočil. Chtěl mě odnýst na downhillskej hřbitov. Chtěl mě zaživa pohřbít! Nebyl to člověk! Byl to duch!“

Myslela jsem, že chlap bude zírat, ale s ním to ani nehnulo.

„A kde máte to kolo?“ zeptal se.

Ukázala jsem k Scenic drive. „Tam někde. V parku.“

„Tak utíkejte! Aby vám ho někdo neukradl!“

Otočila jsem se a rozběhla se zpátky do parku.

Kolo leželo na místě, kde upadlo. Zvedla jsem ho, skočila na něj a zkusila šlápnout. Zadní kolo se zase normálně točilo. Byly to předtím normální záhrobní čáry, fakt že jo.

Rozpálila jsem to, jak nejrychlejc jsem uměla. Uháněla jsem nejkratší cestou domů rozhodnutá, že do sedmýho dubna nevylezu z baráku. Zahraju, že mám nějakou smrtelnou nemoc, mor, choleru, malárii, nebo tak něco. A nepůjdu do školy, ani kdyby mě mučili!

Doma jsem udělala rázná opatření.

Zkontrolovala jsem všechny okna, jestli jsou zavřený, a zamkla všechny zámky a do ventilátoru v koupelně jsem nacpala hadr.

Nahoře ve svým pokojíčku jsem zalepila okenní rámy izolepou a zabarikádovala dveře psacím stolem.

Pak jsem padla po zádech na postel a začala přemejšlet.

Leech říkal, že duchové nemůžou procházet zdí. Určitě kecal.

Když můžou vylízt z hrobu, proč by nemohli projít zdí?

Ale co ten duch, jak se dobejval k poručíkovi Leechovi? Kdyby dokázal projít zdí, nemusel by vyrážet dveře. Jenže Leech říkal, že to 48

byly zombie.

Takže zombie nemůžou projít zdí.

Ale proč se na mě dobejvaly nějaký zombie? Proč nepřišel rovnou Brian? Co když tam byl s nima?

Byla jsem z toho pitomá, to teda jo. Pak mě ale napadlo něco geniálního.

Bejvalej polda Leech říkal, že mu záhrobní bytosti nemůžou ublížit, protože má kouzelnej amulet.

Jasný, amulet, to je ono!

Kdybych měla amulet, byla bych zachráněná. Jenže jsem nevěděla, jak takovej amulet vypadá, a kde se dá sehnat. Leech říkal, že ho má až z New Orleansu.

Hm, dobrý, to jako pojedu do New Orleansu a budu tam shánět amulet?

Úplně jsem se viděla, jak jdu po Bourbon street a všude jsou obchody s nápisama: „Velký výběr amuletů!“, n e b o „Jarní výprodej amuletů, sleva až 70%!“, n e b o „Amulety proti bledejm, skoro průsvitnejm duchům!“… tak dost!

Kouzelný amulety se neprodávaj v krámě. Takovej amulet se dá opatřit jedině nějakou tajnou cestou. U nějaký čarodějnice, nebo tak.

Že jsou v New Orleansu čarodějnice, to ví každej. Kulty vúdú, tance Velkýho bubnu, Kumina a podobně. Záležitosti pro zasvěcený lidi. Není možný k takový čarodějnici přijít a říct: „Ahoj, já jsem z Borgentownu a jdou po mě duchové a potřebuju amulet, aby mi nemohli nic udělat.“ Člověk musí v takovým kultu přímo bejt. Pak ví kam a za kým jít.

Neměla jsem šanci.

Po nějaký době mě napadlo, že bych mohla někomu zavolat.

Svěřit se a tak. Andymu, Sáře Gumbrellový, Isabele. Prostě někomu.

A zatímco jsem přemejšlela, co řeknu, telefon zazvonil.

Škublo to se mnou.

Vyskočila jsem z postele.

Opatrně jsem zvedla sluchátko. „Ha… haló?“

Byl to Andy.

„Lindo, už vím, jak to je,“ hrnul ze sebe.

„Naši mluvili s

psychiatrem Bowdenem. Ty příšery na hřbitově byly fakt halucinace.

49

Stává se to. Hlavně mladejm lidem. Máme bujnou fantazii a v rozrušení vidíme věci, který vůbec neexistujou. Jednoduše proto, že je chceme vidět. Vzpomeň si. Šli jsme na ten hřbitov a chtěli jsme vidět něco hroznýho. A tak jsme to viděli.

A pak to volání na tebe, ten hluchej telefon u Leeche, vyražený dveře! Já to říkal! Nebyly to žádný zombie! Dělá to Leech. Je to ještě větší cvok, než jsme si mysleli. Největší cvok z celýho Borgentownu.

Bowden o něm ví věci, to bys koukala! Jednou prej zmizel a nikdo nevěděl kam. Když se zase objevil, říkal, že byl na onom světě.

Mluvil prej dokonce se samotným Edisonem a měl od něj zprávu, že prvního ledna 1993 nastane konec světa. Některý lidi mu to sežrali a začali rozprodávat majetek a utrácet prachy. No, a prvního ledna 1993 se nic nestalo. A ty lidi ho málem zlynčovali. Jenže on si nedá pokoj. Vymejšlí si duchy a strašidla a báchorky o mrtvolách sežehnutejch pekelným žárem, o zaživa pohřbenejch holkách a podobný, aby to vypadalo, že se vyzná, aby byl důležitej, aby si lidi mysleli, že je opravdu ve styku se záhrobím.“

„Ale, vždyť ty hroby těch holek tam jsou!“ pípla jsem.

Zasmál se. „Nejsou. Sice jsme je viděli, ale ve skutečnosti vůbec neexistujou. Doktor Bowden říkal, že…“

„Cheesi!“ přerušila jsem ho. „Poslouchej mě. Stalo se mi něco strašnýho. Vzala jsem to ze školy kolem řeky a…“ Zmlkla jsem.

Chtěla jsem říct, že se v parku objevil Brian Chandler… teda duch Briana Chandlera a stáhl mě z kola a chtěl mě odnýst na downhillskej hřbitov, ale pak mi došlo, že to nejde. Andy by zase šílel. Řekl by, že kecám, že to nebyl žádnej duch, ale normální kluk, že jsem s ním byla domluvená a miluju ho a těším se na jeho sladkou náruč, a bůhvíco ještě.

„Poslouchám tě,“ ozval se Andy.

„Neposloucháš,“ řekla jsem, abych to zakecala.

„Jak to, že neposlouchám? Vždyť říkám, že poslouchám.“

„Pořád meleš a já ti ani nemůžu říct, jak jsem se dneska krásně projela kolem řeky. Bylo hezky. Teplo a příjemnej, svěží vzduch.

Fakt normální jaro…“

„A co se stalo strašnýho?“

Co teď rychle říct?

50

„No… víš, ono to nebylo zas tak úplně moc strašný. Zasekl se mi řetěz a spadla jsem z kola. Myslela jsem, že se mi něco stalo, ale nestalo se mi vůbec nic.“

Andy musel zírat, co to plácám, to teda jo.

„Hele, nespadla jsi náhodou na hlavu?“

„Ty jsi hnusnej.“

Zasmál se. „Promiň. Volám ti od Alexe. Je tu Isabela, Sára a dokonce i Zippo. Došly mu peníze na automaty, nebo co. Sedni na to svý kolo a přijeď za náma.“

Zhrozila jsem se.

Bála jsem se vyjít ven. Co když na mě někde číhá Brian Chandler? A taky jsem se rozhodla, že budu smrtelně nemocná!

„Víš, s tím kolem asi něco je,“ řekla jsem. „A je mi nějak divně.

Něco na mně leze.“

„Asi ten tvůj krásnej duch, co? Hele, já pro tebe zajedu. Vaši jsou v práci, tak co? Jsem tam za pár minut.“

Zavěsil.

Úplně jsem ho viděla, jak upaluje k auťáku. On si snad opravdu myslel, že u sebe někoho mám!

Sotva jsem v pokojíčku stačila odbarikádovat dveře, ozval se dole zvonek.

Seběhla jsem schody a skočila k domovním dveřím, který jsem předtím zamkla na všechny zámky. Už už jsem chtěla odemknout, když vtom mě napadlo, co když to není Andy? Přijel strašně rychle.

Tak rychle to z Main street nemohl stihnout!

Co když je to duch?!

„Kdo je tam?“ zeptala jsem se.

„Liiindooo!“

Přimrzla jsem k podlaze.

Byl to on!

Ten jeho pomalej, dutej hlas! Jako z tunelu!

Brian Chandler!

„Liiindooo!“

„Neeeeeeeee!“ zaječela jsem.

„Otevři, Lindo! Přišel jsem si pro tebe!“

„Neeeeeeeee!“

51

Co mám dělat? Co mám, proboha, dělat? Maminko…

Hlava mi vypověděla službu. Nohy se mi podlamovaly. Byla jsem hrůzou úplně ochrnutá.

A pak se ozvala strašná rána do dveří.

A druhá…

Ne, nebyl to Brian Chandler.

Bylo to něco horšího.

Zombie, živý mrtvoly!

52

XII.

Telefon! napadlo mě konečně.

Na zlomek vteřiny jsem zaváhala. Ale co když nebude fungovat jako u Leeche?

Další rána. Dveře se zatřásly v pantech.

Vrhla jsem se do předsíně po sluchátku na zdi.

Telefon naštěstí fungoval!

Bože, rychle!

Stiskla jsem nulu.

„Prosím vás, pomozte mi! Tady Linda…“

Zarazila jsem se.

Venku se ozvalo: „Lindo, nevolej nikam, to jsem já!“

Byl to Andyho hlas.

Andy!

Práskla jsem sluchátkem a rychle jsem rozechvělejma rukama odemkla všechny zámky.

Padla jsem mu kolem krku. „Cheesi!“

Odstrčil mě a řekl s poťouchlým úsměvem: „To ses bála, co? Teď aspoň vidíš, jak to Leech dělá.“

„Cože?!“ vydechla jsem. „To jsi byl ty? Ten hlas… ty rány…? Ty debile!“

Andy měl v ruce Alexův porcelánovej hrnek na kafe.

Přiložil si ho k puse a zahučel do něj: „Liiindooo!“

Teda tohle! Znělo to úplně stejně jako tenkrát před školou. Jako u Leeche. Jako v poledne v parku. Jenže v parku to bylo doopravdy!

Volal na mě duch Briana Chandlera. A mluvila jsem s ním. A on se mnou.

Už jsem to nemohla vydržet. Musela jsem o tom Andymu 53

povědět, aby se vzpamatoval, aby už konečně uvěřil, že se dějou šílený věci. Že mi fakt hrozí děsný nebezpečí.

Byl naštvanej, že jsem do telefonu mlžila, to jo, ale jinak to vzal nečekaně klidně.

„Jsi hrozně rozrušená,“ řekl. „Nebylo to zase nic jinýho než halucinace, jak říkal doktor Bowden. Můžou člověka trápit dost dlouho. Měla bys za ním zajít. Určitě ti pomůže. Dá ti nějaký prášky a budeš…“

„Cheesi,“ přerušila jsem ho. Založila jsem si ruce v bok. „Já nejsem blázen. Ten chlap v baloňáku to viděl. Sám se divil, kam Brian Chandler tak najednou zmizel.“

Andy řekl: „Když někdo vidí přeludy, tak samozřejmě neví, že jsou to přeludy. Myslí si, že je to skutečnost. Ten chlap v tom baloňáku byl taky přelud, organická součást fenoménu zvanýho halucinace!“

„Ty jsi nějakej chytrej,“ ušklíbla jsem se. „Kam chodíš na ty výrazy?“

„Povíme si to U Alexe. Jedeš?“ zeptal se mě. „Nebo se bojíš?“

S Andym jsem se venku nebála. Byl fakt statečnej. Byl to můj zachránce. Zamkla jsem barák, nasedli jsme do toyoty a odfrčeli k Alexovi.

Sára a Isabela seděly se Zippem v boxu naproti pultu a promlouvaly mu do duše. Jako aby neblbnul a nevyhazoval peníze a nechodil do Downhillu a myslel na budoucnost Ameriky a celýho světa a taky na svoji a podobně.

Zippo měl na sobě šedý sako a manšestrový džíny a na hlavě účes, kterýmu se u nás ve škole říká dobrovolná facka. A nosil brejle.

Když bejval šprt, docela mu seděly, ale závisláckej gambler a brejle… ne, to už nešlo k sobě.

Sára měla modrý džíny a žlutej svetřík a Isabela to samý.

Vypadaly jako ségry, až na to, že v obličeji byla každá jiná. Sára byla černovlasá unylka. Vyhlížela starší. Isabela byla zrzavá kočička.

Taková ťuťu ňuňu. Kdybych ji neznala a nevěděla, že je jí sedmnáct, tipovala bych ji na čtrnáct.

Pili jsme colu a hádali se, co jsme viděli, a jestli to bylo opravdický, nebo ne. Nemohla jsem couvnout. Prostě jsem viděla 54

příšery a byly opravdický. A hroby těch zavražděnejch holek byly taky opravdický. I Brian Chandler byl opravdickej, i když ve skutečnosti duch.

„Sám jsi ho viděl na bále,“ řekla jsem Andymu.

Mávl rukou. „To byl nějakej trapnej frajer, co balí holky.“

Bylo to marný, ach jo!

„Já jsem na straně Lindy,“ ř e k l a I s a b e l a . „Hroby těch zavražděnejch holek jsme viděli všichni společně. Bylo to strašný.

Nikdy nezapomenu, co na nich bylo napsáno.“

„Co na nich bylo napsáno?“ zeptal se Zippo.

„Jdi si to tam přečíst,“ uchichtnul se Andy. „Když se nebojíš v Downhillu, tak by ses nemusel bát ani na downhillským hřbitově. A ve dne tam možná ani nestraší.“

Zippo vytáhl ze sklenice brčko a ukázal jím na nás. „Uděláme byznys. Sára má v auťáku polaroid. Když se nemůžete dohodnout, jestli ty hroby existujou, nebo neexistujou, tak já tam zajedu a vyfotím je. A bude po ptákách. Přelud přece nejde vyfotit. A vy se mi za to složíte na automaty. Dáte každej pět doláčů.“ Sekl očima po Sáře. „Kromě Sáry, ovšem. Takže celkem patnáct.“

„Johnny, neblázni,“ kvikla Sára, „víš, že tu řádí ta sekta.“

Zippo ji utřel. „Hele, amatérko, nepleť se profíkům do byznysu.“

Sára utrápeně sklopila hlavu.

„A když neexistujou?“ zeptal se Andy.

Zippo se zarazil. „Jo, to je blbý. Když neexistujou…“ Zuřivě přemejšlel. „Už to mám! Tak vyfotím něco jinýho. Jako důkaz, že jsem tam byl. A taky dostanu patnáct doláčů.“

Andy řekl: „Tak vyfotíš ty železný vrata v bráně. A zevnitř. A pěkně z dálky, abys náhodou nebyl jenom na krajíčku.“

„Platí.“

Zippo se sebral, nastartoval Sářin chevrolet u chodníku a odfrčel.

Sára po nás sekla vyčítavým pohledem.

„Bylo to od vás

nezodpovědný,“ řekla. „Jestli se mu něco stane, tak ho máte na svědomí.“

Andy pokrčil ramenama. „Byznys je byznys. Nikdo ho nenutil.“

Mávl na Alexe, aby nám přinesl další coly.

Alex se usmál a ukázal přes výlohu ven. „Udělalo hezky, co?“

55

„Jo,“ řekl Andy.

56

XIII.

Zippo byl zpátky děsně rychle. Snad za čtvrt hodiny. Úplně jsme se divili, to teda jo.

Zaparkoval před Alexem jako blázen, pískly brzdy, bouchly dvířka, a v momentě byl u nás.

Vyvalili jsme na něj oči. Byl bledej, skoro průsvitnej, úplně zelenej. Jako by to ani nebyl on.

Padl do boxu, vzal roztřesenou rukou Sářinu colu a na jeden zátah ji vypil.

„Tebe to nějak vzalo,“ ušklíbnul se Andy. „Máš ty fotky?“

„Nemám.“

Andy rozhodil rukama. „Jak to, že ne? To jsme si nedomluvili.“

„Oni mi sebrali polaroid.“

„Můj polaroid?“ vyjekla Sára. „Ty ho nemáš?“

Zippo zavrtěl hlavou. „Nemůžu za to. Chtěl jsem…“ Zarazil se.

„Ne! Nesmím nic říct. Ani slovo. On říkal, že mě zabijou, když se jenom slůvkem někomu zmíním o tom, co jsem viděl.“

„Co jsi viděl?“ zeptala se Isabela.

„Kdo říkal, že tě zabije?“ přidal se Andy.

„Duch, nebo co. Černej obr.“

„Zippo, že ty jsi narazil na tu náboženskou sektu?“

Zavrtěl hlavou. „Já nevím. Když jsem viděl tu hrůzu… do háje, proč jen jsem tam lezl!“ Podíval se na mě. Měl v očích slzy.

„Lindo…“

„Co je?“

Sklopil hlavu. „Ne, neptej se mě. Myslej to vážně.“

Andy s ním zacloumal. „Tak už to konečně vysyp. Kdo se v tom 57

má vyznat?“

Zippo vypil další colu, tentokrát svoji, kterou mu Alex přinesl, a řekl: „Byl jsem tam. A najednou jsem to viděl. Nejdřív jsem myslel, že jsou to ty halucinace…“

Andy ho přerušil: „Viděl jsi hroby těch holek?“

„Ne,“ pokračoval Zippo. „Neměl jsem čas je hledat. Viděl jsem něco horšího. Něco, co ani… nejdřív jsem chtěl utýct, ale pak jsem si řekl, že to vyfotím. Otevřel jsem polaroid a vtom se za mnou ozvalo takový jakoby úúúúaaaaúúúúaaaaúúúú! Myslel jsem, že padnu a bude po mně. Zjevil se obr. Duch, nebo co. Měřil určitě hodně přes dva metry a byl černej, teda měl na sobě černý roucho a na hlavě kapuci. Nebylo mu vidět do obličeje, jestli vůbec nějakej měl.

Vypadal úplně přesně jako ten upír v seriálu Hrůza v Los Angeles…“

„Upír za bílýho dne?“ podivila se Isabela. „To není možný.“

„Nevím, jestli to byl upír. Sebral mi foťák a řekl strašným hlasem:

‚Jak se opovažuješ? Proč rušíš náš pokojný spánek na věčnosti?

Odejdi a víckrát se nevracej. A pamatuj, jestli to vyzradíš, jestli se někomu jen slůvkem zmíníš o tom, co jsi tady viděl a chtěl sis vyfotografovat, zemřeš.‘ A ukázal na hroby okolo a řekl: ‚Tihle tady taky neuměli mlčet. A teď mlčí navždy. Dáme si na tebe pozor.

Budeme s tebou všude. Ve dne v noci.‘ Přesně takhle to řekl.“ Zippo sekl očima vpravo vlevo. „Nebyl tu někdo divnej?“

Ustrašeně jsme se rozhlídli.

Andy se zasmál. „Zippo, spíš ty jsi divnej. Hrál sis na frajera a ve skutečnosti ses bál. Tak strašně ses na tom hřbitově bál, že jsi měl halucinace. Zahodil jsi foťák a utekl.“

„Neměl jsem halucinace, ty vole!“ zařval Zippo.

„Když to teda nebyly halucinace, tak to musel bejt jedině někdo z tý sekty, co zavraždila Rudyho.“

„A co když to byla…“ vložila jsem se do toho. „Zombie. Člověk se proti nim nemůže bránit, protože jsou mrtvý!“

A byli jsme zase tam, co předtím.

Tentokrát pouze s tím rozdílem, že Zippo něco věděl a nemohl nám to říct. Bál se. V životě bych neřekla, že by se Zippo mohl bát.

Občas se na mě zahleděl. Měl v očích něco nepříjemnýho. Děs?

Lítost? Bezmoc? Nevím.

58

Dech se mi zrychlil.

Srdce se mi rozbušilo.

Zpotila jsem se.

Cejtila jsem, že to, co na downhillským hřbitově viděl, souvisí se mnou.

59

XIV.

Nebudu líčit, co se dělo doma, když táta s mámou přijeli večer z práce. Máma našla ten hadr ve ventilátoru a pozamykaný dveře mezi pokojema a zalepený okna izolepou u mě v pokojíčku. Normálně mě chtěli odvézt k psychiatrovi, fakt že jo. No, ale pak si to rozmysleli.

Tím se ovšem zhatil můj plán na smrtelný onemocnění. Nešlo to.

Kdybych předstírala mor nebo malárii, nebo tak něco, zavolali by doktora a ten by řekl, že jsem blázen, a poslal by mě k psychiatrovi sám.

Musela jsem chodit do školy, a tak jsem alespoň mámu ukecala, aby už na Andyho nekoukala jako na něco škodlivýho a nechala nás bejt.

Přes víkend jsem byla doma, zamčená v pokojíčku, a pořád jsem četla Vojnu a mír, až jsem to nakonec úplně celý přečetla.

A pak bylo pondělí, šestej duben, den před mejma narozeninama, den D, Den duchů, nejhorší den mýho krátkýho života.

Bylo krásně a teplo.

Andy se pro mě před osmou zastavil.

Když jsem k němu nasedla a dali jsme si pusu a zamířili ke škole, řekl: „Vzpomínáš, jak se Leech tvářil, když jsem se ho zeptal, jestli tenkrát tu bouračku s tou cisternou zavinil můj táta?“

„Jo. Zavinil ji šofér tý cisterny.“

„Che, právě že nezavinil! V sobotu večer jsem tátu odchytil a po kratším mučení jsem z něj dostal přiznání. Pravda je taková, že tu přednost v jízdě nedal on. Cisterna do nás vlítla z boku a úplně nám zrušila auťák. Víš, co jsme tenkrát měli za auťák?“

„Nevím.“

60

„Mustang 1977! Půl roku starej. Představ si to!“

„Tý jo!“ vypískla jsem. „To by dneska byla jednička!“

„No, nic,“ pokračoval Andy, „říkám ti to proto, abys viděla, že všechno na světě může bejt jinak, než si myslíme, než se učíme.

Kdyby třeba dějiny psal náš táta, napsal by, že tu bouračku zavinila cisterna. A kdyby je psal ten šofér, napsal by, že ji zavinil Mustang 1977.“

Zasmála jsem se. „Takový blbosti se do dějin nepíšou.“

Andy se plácl do čela. „Já to přece myslím názorně. Třeba kdyby druhou světovou válku vyhrál Hitler, byli by tu dneska Němci a my bychom se ve škole učili, že to byl děsně hodnej pán, kterej měl rád zvířátka a květinky, zatímco prezident Roosevelt byl pěkná svině a žral malý děti.“

„Dějiny nemůžou bejt jinak,“ řekla jsem. „To by potom nemělo cenu se je učit.“

„Říkám to proto, že odpoledne máme děják, cvoka Fostera. Ve čtvrtek, když jsme byli na policii, klukům a holkám slíbil, že nám dneska poví děsně tajemný věci o atentátech na Lincolna a Kennedyho. Prej budeme zírat. Já jenom, že asi vím, o co půjde, tak abys zase nezírala.“

„Proč bych měla zírat?“

„Protože mu věříš. Věříš mu, když se na tebe vrhne s Leechem, dalším borgentownským cvokem, a leje ti do hlavy, že když jsi narozená sedmýho dubna, tak ti hrozí bůhvíjaký nebezpečí a věříš všem těm žvástům okolo hradu Hawkshill, jako že tu před padesáti lety zahynul nějakej Chandler, kterej od tý doby v naší škole loví sedmnáctiletý holky a zažívaje pohřbívá a podobně. Pak z toho magoříš, všude vidíš strašidla a bojíš se vystrčit nos z baráku. Už ti to došlo? Cejtíš, jak je to absurdní?!“

Prej absurdní! To mě podrž! Andy asi musel číst nějaký děsně chytrý knížky, to teda jo!

„Ty si taky myslíš, že jsem blázen?“

„Nejsi blázen. Jenom ženská. Všecko bereš citově. Lindo, musíš myslet hlavou. Sledovat, jestli to, co se ti říká má vůbec logiku.“

To mě teda naštvalo. Chlapům, který diskriminujou ženský, se říká sexisti.

61

„Jsi normální sexista!“ řekla jsem mu.

Zachechtal se. „Spíš jsi chtěla říct, že jsem sexy, co?“

Debil!

Přestala jsem se s ním bavit.

Akorát, když jsme před školou vystupovali z auťáku, jsem se ho zeptala: „Počkáš na mě odpoledne? Musela bych jít domů pěšky.“

„A zase by tě honil nějakej duch, co?“

Dostala jsem těžkej vztek. Práskla jsem dvířkama a řekla: „Tím s tebou končím, ty blbečku! Nemusíš na mě čekat. A i kdybys čekal, stejně s tebou nepojedu! Jsi hnusnej, namyšlenej debil!“

A měla jsem vztek i při vyučování, takže jsem se nemohla na nic soustředit.

Frajer! Co si myslí?

Zaujal mě až teprve Foster. Protože to, co nám vyprávěl, bylo šílený. Úplně mi z toho běhal mráz po zádech. Potvrzovalo to, že existujou nadpřirozený síly, alternativní bytosti a podobně, prostě věci, s kterejma si nikdo neví rady.

A že nejsem blázen.

Že se bojím právem.

K atentátu na prezidenta Kennedyho došlo sto let po atentátu na prezidenta Lincolna. Foster nám pověděl, jaký se v obou případech vyskytly šílený historický podobnosti, osudný… nebo osudový paralely, nebo jak to říkal.

„Ti dva mužové žili v rozdílných stoletích,“ pravil, „a přitom jako by se jednalo o jednu a tutéž osobu…“

Ale nebudu to opakovat slovo od slova, vyberu jenom to nejšílenější:

Prezident John Kennedy se svěřil svýmu tajemníkovi Kennethovi O’Donnellovi, že se obává atentátu. Bylo to v pátek 22. listopadu 1963 v půl osmý ráno. Zbejvalo pět hodin do okamžiku, kdy měl bejt střelenej do hlavy.

Prezident Abraham Lincoln se svěřil svýmu tělesnýmu strážci majorovi Crookovi, že se obává atentátu. Bylo to v pátek 14. dubna 1865 v půl pátý odpoledne. Zbejvalo pět hodin a pětačtyřicet minut do okamžiku, kdy měl bejt střelenej do hlavy.

Oba prezidenti byli muži středního věku.

62

Oba zahynuli na vrcholku svejch tvůrčích sil.

Oba toužili, aby se o nich říkalo: „Prezident, který nastolil mír.“

Nedožili se toho.

Paní Lincolnová a paní Kennedyová byly čtyřikrát těhotný.

Oběma zůstaly naživu jenom dvě děti.

Oba prezidenti málo jedli a dávali přednost prostejm pokrmům.

Oba měli rádi obhroublý vtipy.

Oba vyžadovali, aby je každej v domě, kromě manželky a dětí, oslovoval „pane prezidente“.

Oba byli zastřelený.

Oba v pátek.

Oba to dostali zezadu do hlavy.

V obou případech u toho byly jejich manželky a nic se jim nestalo. Dalším prezidentem po Lincolnovi byl Jižan jménem Johnson.

Po Kennedym taky přišel Jižan jménem Johnson.

Lincoln byl zvolenej do Kongresu v roce 1846.

O 14 let pozdějc, v roce 1860, se stal prezidentem.

Kennedy byl zvolenej do Kongresu v roce 1946.

V roce 1960 se stal prezidentem. Taky za 14 let.

Všechno přesně po sto letech.

Šílený!

Když Lincoln v roce 1861 nastoupil do úřadu, staral se o jeho bezpečnost vrchní inspektor newyorkský policie. Jmenoval se Kennedy.

Když Kennedy v roce 1961 nastoupil do úřadu, starala se o jeho bezpečnost jeho sekretářka. Jmenovala se Lincolnová.

John Wilkes Booth střelil Lincolna v divadle.

Lee Harvey Oswald, kterej zastřelil Kennedyho, byl dopadenej v divadle.

Oba atentátníci byli odbouchnutý dřív, než mohli bejt postavený před soud.

Po Lincolnově pohřbu se jeho syn odstěhoval do N street v Georgetownu.

Kennedyho syn v době atentátu bydlel v N street v Georgetownu.

Obě vdovy odmítly všechny pozvánky do Bílého domu.

63

Obě uměly francouzsky.

Jak Lincoln, tak Kennedy se vyznačovali neobyčejnou osobní odvahou. Oba sloužili v armádě. Lincoln bojoval ve válce s Indiánama vedenejma Černým sokolem, Kennedy bojoval ve druhý světový.

Oba se často srdečně smáli a zakláněli se přitom.

Když Lincoln umíral v Petersen House, utekla jeho žena v zoufalství z pokoje.

Když Kennedy ležel v Parkland Hospital, jeho žena taky utekla v zoufalství z pokoje.

Rok 1865. Sobota. Do budovy vchází ministr námořnictví Gideon Welles. Setkává se s prezidentovým synkem Tadem. „Pane Wellesi,“

ptá se malej Tad, „kdo zastřelil mého otce?“

Rok 1963. Sobota. Před budovou stojí agent tajné služby. Přibíhá k němu prezidentův synek John. „Nějaký zločinec vystřelil na mého otce,“ zlobí se malej John. „Kde je otec? Proč mi to neřekl?“

Kennedy byl po smrti uloženej na Lincolnův katafalk.

Húúúúú, byla jsem z toho úplně hotová.

Lincoln a Kennedy byli alternativní bytosti!

Tý jo!

Sekla jsem očima po Andym, kterej seděl v řadě u okna. Tvářil se… teda netvářil se nijak.

Suchar, pomyslela jsem si. Lidi, který nevzrušujou záhady, jsou u mě normální suchaři!

Fakt byl, že i když Foster byl cvok a vyžíval se v datumech, měl obrovský vědomosti o všem možným a uměl hezky mluvit a hodina dějáku vždycky rychle utekla.

Vtom mě napadla zajímavá myšlenka.

Foster! Jasný! Vyzná se v tajemnejch věcech. Mohl by vědět, jak vypadá amulet proti duchům, z čeho je udělanej, kde se dá sehnat, a tak.

Když zazvonilo, rozběhla jsem se k němu a řekla:

„Pane

profesore, potřebuju s váma mluvit.“

„Copak chceš?“

„Jak jste mluvil o těch prezidentech… že jako předvídali ten atentát…“ hrnula jsem ze sebe. „Já… totiž… mám taky takový 64

tušení… zejtra je sedmýho a já mám narozeniny a po tom, co se stalo Rudymu Welchovi… chci se vás na něco zeptat.“

Ode dveří na mě houkl Andy: „Tak jedeš, nebo nejdeš?“

„Počkej na mě před kabinetem,“ řekl mi Foster s vážným výrazem. „Přijdu hned.“

Řekla jsem Andymu: „Nejedu.“

Protáhl ksicht a řekl: „Tak všechno nejlepší k narozeninám.“

A vypadl.

Bylo půl čtvrtý a venku se schylovalo k dešti.

K první jarní bouřce.

Nijak mě to neznepokojovalo.

Ještě jsem nevěděla, že pro záhrobní bytosti je bouřka něco jako noc. Dokonce víc než noc.

65

XV.

Foster mě posadil do otočnýho křesla.

Zase bylo šero a svítila slabá lampička.

Řekla jsem si, že to tak asi v dějepisným kabinetu musí bejt. Jako že minulost je temná, nebo tak něco.

Usedl na kraj stolu se starým počítačem, kterej byl zapnutej a svítil na něm nějakej texťák.

„Dneska je šestého dubna, Trickerová,“ řekl. „Co se stalo šestého dubna?“

Děsně jsem přemejšlela. Nic mě nenapadalo.

„Nevím“.

„Nevíííííš?“ protáhl a pak zařval. „To je velezrada! A za velezradu je trest smrti!“

Cvok.

Ale lekla jsem se.

„Šestého dubna roku jedenáct set devadesát devět byl při obléhání hradu Chaluz nedaleko města Limoges ve Francii zabit šípem anglický král Richard Lví srdce,“ ulevil si a byl pokoj.

Pak se zeptal: „Tak co ode mě potřebuješ?“

Jak začít?

Nadechla jsem se.

„Víte, přišla jsem za váma kvůli tomu

nebezpečí, jak říkal poručík Leech. Za ním jít nemůžu. Pohádal se s Andrewem McDonaldem a vůbec je takovej… nějakej… divnej.

Možná byste mi mohl poradit. Ten kluk na bále byl opravdu duch toho devatenáctiletýho Briana Chandlera, co před padesáti lety zahynul tady na hradě. Objevil se znovu. Říkal něco jako, abych se nebála umřít, že si mě potom vezme za ženu, a tak. Na downhillským 66

hřbitově jsou hroby těch zaživa pohřbenejch holek. Viděli jsme je tu noc, co byl zavražděnej Rudy Welch. Je na nich datum sedmýho dubna. Moje narozeniny. Bojím se, že se mi něco stane, že umřu, nebo že přijde duch… duchové a zmocněj se mě a zaživa mě pohřběj… jako Rudyho!“ Rozbrečela jsem se. „Nikdo mi nevěří a já… já nevím, co mám dělat.“

Foster mě poplácal po zádech. „Neplač, já ti věřím. A poručík Leech by ti taky věřil, kdyby tu byl s námi. Varoval tě, abys nevycházela z domu.“

„Ale přece musím chodit do školy!“

„Ano. Pan Leech měl na mysli, abys hned ze školy mazala domů a s nikým se nezastavovala. A abys nikam zbytečně nechodila.“

„Když to je těžký,“ řekla jsem. Utřela jsem si slzy. „Policie hledá nějakou sektu a doktor Bowden vykládá, že kdo vidí strašidla, má halucinace. A nejde jenom o duchy. Pan Leech mluvil o nějaký kletbě, nebo co, a když se k němu někdo dobejval…“

„On se k němu někdo dobýval?“

„Ano. Říkal, že to byly zombie a že je zahnal. Prej se nemusí bát záhrobních bytostí, protože má kouzelnej amulet.“

Foster zíral. „Zombie? Oživené mrtvoly?“

Odlepil se od stolu a začal přecházet po kabinetu. „Povím ti o té kletbě,“ řekl. „No…“ zarazil se, „nevím, jestli mohu, ale myslím, že teď už to není nutné tajit. A já jsem nevinný.“

Popadl mě za ruku a zahleděl se mi do očí. „Trickerová, věříš, že jsem nevinný?“

Zase jsem se lekla.

Nějak jsem tomu nerozuměla.

„Ano,“ vyhrkla jsem. „jasně, že jste nevinnej.“

„Děkuji ti,“ oddechl si a pustil mě.

Pak řekl: „V roce 1485, záhy po bitvě u Bosworthu, ve které, jak určitě víš, Trickerová, zahynul další anglický král, Richard III., připadl hrad Hawkshill jistému Johnu Parsleyovi. Pak uběhla staletí a v roce 1932 jej obýval stařičký sir William s nehodným, rozmařilým synem Geoffreyem. Geoffrey se jednoho dne seznámil s milionářem Richardem Blackstonem, který právě pobýval v Anglii. Potřeboval peníze, a tak došlo k dohodě, podle níž měl Blackstone ihned po 67

smrti sira Williama odkoupit hrad Hawkshill se záměrem rozebrat jej a znovu postavit v Americe. Že k tomu došlo, víme všichni, poněvadž se v něm dnes nachází naše škola.

Mám zjištěno, že sir William se s dohodou nemohl smířit a na smrtelném loži ty dva třikrát proklel, čili uvrhl na ně dávnou strašlivou kletbu rodu Parsleyů. A spolu s nimi proklel každého, kdo by se kdy odvážil Hawkshill obývat. Jeho kletba překročila s rozebraným hradem Atlantický oceán, aby se navždy usadila zde, na americké půdě.“

Ani jsem nedutala, jenom jsem poslouchala.

„Ve čtyřicátých letech se zde skrýval Blackstoneův bratr Alphons s jistou Chandlerovou a chlapcem Brianem. Po druhé světové válce se v hodovní síni skutečně našly jejich spálené mrtvoly a kameny v komíně krbu byly sežehnuté pekelným žárem.“ Foster se odmlčel a p a k v y j e k l . „Chápeš, Trickerová? Pekelným žárem?!“ Hlas mu přeskočil.

Byl bledej a ruce se mu chvěly, jako by to, co mi vykládal, děsně prožíval.

„Ano,“ pípla jsem.

„Tak vidíš!“ zasípal. „Tento hrad je prokletý! Chodí sem ďábel…“ Odkašlal si a pokračoval. „Brian Chandler byl v okamžiku své smrti mladý, svobodný muž. Takzvaná trojnásobná kletba rodu Parsleyů, a píše se o tom i v anglických análech, svobodného proklatce odsuzuje k věčnému utrpení spočívající v tom, že jeho duch musí jednou za deset let vystoupit z hrobu a najít si vždy novou nevěstu, narozenou ve stejný den a měsíc, kdy on sám zemřel.

Nevěsta nesmí být starší dvaceti let. Aby se duch mohl oženit, musí být pochopitelně jeho nevěsta mrtvá. Duchové však nemůžou zabít člověka kdykoli. Mohou to udělat pouze v předvečer jeho narozenin.

Aby si svou oběť pojistili, snaží se ji předem vylákat na hřbitov, kde ji zabíjejí, lépe řečeno pohřbívají zaživa dřív, než udeří první vteřina dne jejích narozenin. V tom okamžiku nad ní totiž ztrácejí veškerou moc.“

Zírala jsem. „Takže když neumřu dneska do půlnoci, zejtra se mi už nemůže nic stát?“

„Přesně tak.“

68

„No jo,“ povzdychla jsem si nešťastně, „ale jak se mám duchovi Briana Chandlera ubránit dneska do půlnoci? Nebo ostatním příšerám ze záhrobí, zombiím, strašidlům a tak? Panu Leechovi úplně rozmlátily dveře.“

Foster se zastavil v chůzi a řekl: „Tady je každá rada drahá, Trickerová. Brian Chandler zemřel sedmého dubna a ty ses narodila sedmého dubna. A od smrti poslední dívky uplynulo deset let.

Nechtěli jsme ti to s poručíkem Leechem říct takhle naplno, abychom tě zbytečně neděsili, ale teď už to víš. Jsi na řadě. Bohužel, proti nadpřirozeným bytostem se nemůžeme bránit.“

Chtěla jsem něco říct, ale najednou jsem měla úplně zatmění hlavy.

Foster změnil téma.

„Něco ti povím. V historii lidstva jsou

události, které nelze vysvětlit jinak než jako průvodní jevy střetu kladných a záporných sil, jež nejsou z tohoto světa. Vezměme si například první světovou válku,“ hrnul ze sebe. „Vypukla zdánlivě bez příčiny. A trvala celé čtyři roky. Všechno nasvědčuje tomu, že ji rozpoutal samotný Satan. Ano, Satan! Pro svoje potěšení. Napsal jsem o tom článek, ale neotiskli mi ho. Dám ti ho přečíst, Trickerová.

Mám ho tady v počítači. Ovšem, abys mu porozuměla, musíme si nejdřív povědět něco o počátečních letech dvacátého století…“ a tak dále.

Zírala jsem, co to blábolí. Ten cvok snad myslel, že je ve třídě a máme děják, nebo co. Musela jsem něco říct.

Proč jsem za ním vlastně přišla?

Konečně se mi rozbřesklo. Amulet, jasně!

„Pane profesore,“ vyhrkla jsem, „pan Leech má amulet. Chtěla jsem se vás zeptat, jestli náhodou nevíte, jak takovej amulet vypadá a kde by se dal sehnat.“

Zmlkl. Zahleděl se na mě. „Ano, amulet proti duchům a ostatním nadpřirozeným bytostem by tě mohl zachránit.“ Rozhodil rukama.

„Jak takový amulet vypadá? Kde ho sehnat? Toť otázka, jak říká Hamlet, kralevic dánský.“ Znovu se ke mně naklonil. „Domníváš se, že Hamlet byl historickou osobností, Trickerová?“

Venku se zablesklo.

Lampička na stole strašidelně zablikala.

69

Foster stál nade mnou a zlomek vteřiny byl modrej jako nějakej modrej strašák.

V obličeji se mu zračila hrůza.

Zaburácel hrom.

Budova školy se otřásla.

Monitor počítače zablikal, texťák zmizel a objevil se nápis:

„Neznámá chyba. Program bude ukončen.“

Vytřeštila jsem na Fostera oči.

Co to dělá?

Odvrátil se ode mě a vrhl se k oknu, který už smáčel prudkej liják.

Padl na kolena a sepjal ruce.

„Odpusťte mi, sire Williame!“ zaúpěl. „Neměl jsem to říkat.

Neměl jsem prozrazovat vaše tajemství. Chtěl jsem… myslel jsem, že mohu, když osud téhle dívky je již zpečetěn… Jsem nevinný! Já váš hrad neobývám, jenom sem docházím vyučovat. Bydlím ve Woodland street. Slitujte se, sire Williame, nedopusťte, aby strašlivá kletba rodu Parsleyů dopadla i na moji nevinnou hlavu. Nedovolte, aby ďábel znovu prošel komínem krbu…“

Za oknem se blejskalo a burácel hrom a Foster klečel na podlaze a modlil se, nebo co. Prosil jarní bouřku o slitování, jako by ji snad kvůli němu rozpoutal nějakej dávno mrtvej šlechtic, kterýmu kdysi hrad Hawkshill patřil v Anglii.

Bylo to v pytli.

V životě jsem takovýho cvoka neviděla.

To jsem teda přišla za tím pravým, usoudila jsem.

Vyskočila jsem z křesla a vyběhla z kabinetu na chodbu.

A ven ze školy.

70

XVI.

Byla jsem na mrtvici, to teda jo.

Kdo mi teď pomůže? Co se mnou bude? ptala jsem se sama sebe, když jsem upalovala chodbou k východu na studentský parkoviště.

Trochu jsem doufala, že na mě Andy přece jen čeká, a až mě uvidí, řekne, promiň mi ty kraviny ráno, jo, a já řeknu, to je oukej, a všechno zase bude oukej.

Nebylo.

Venku jsem zůstala stát pod portálem nad schodištěm ozdobeným po obou stranách žulovejma sochama sedících gryfů, děsnejch křídlatejch nestvůr, který jsou vepředu orel a vzadu lev. Lilo jako z konve.

Šlehl blesk a udeřil hrom.

Ustrašeně jsem se přilepila zádama na vrata.

Byla to divná bouřka takhle na jaře. Byla skoro tma a nad Borgentownem se rozsvěcoval jeden blesk za druhým a pořád hřmělo. Něco podobnýho jsem zažila jenom jednou v životě, když jsme s našima jeli za bráchou do Kalifornie a byli jsme v pustinách Nevady a obzor tam byl tak širokej a dalekej, že byla vidět celá bouřka najednou.

Na parkovišti stál auťák, ale Andyho toyota to nebyla.

Srab jeden! pomyslela jsem si.

Vtom na mě zablikaly reflektory.

Podívala jsem se pořádně. Jasně! Sářin chevrolet. Senzace! Moje nejlepší kámoška věděla, že jsem s Andym poštěkaná a počkala na mě!

Přetáhla jsem si přes hlavu vršek své bílé bundy a rozběhla se po 71

pravý straně schodiště dolů.

Najednou jsem se zastavila.

Co to je?!

Halucinace, nebo co?

Zazářil blesk.

Socha napravo se pohnula!

Žulovej gryf švihl lvím ocasem, zaklonil zmoklou žulovou hlavu, otevřel zobák a příšerně zavřeštěl. Do toho zaburácel hrom.

Úplně jsem přimrzla k zemi.

Hlava obrovský nestvůry se otočila a upřela na mě žulový oči. Ze zobáku jí odkapávala voda. Vypadalo to, jako by slintala lačností.

A pak po mně tím zobákem sekla.

„Neeee!“ zařvala jsem a v posledním okamžiku jsem odskočila.

Málem jsem upadla. Zastavila jsem se až o zídku na druhý straně.

Vytřeštila jsem oči.

Levej gryf se taky hejbal. Byla jsem těsně u něj. Temně vrčel.

Bylo to strašný.

Chtěla jsem přeskočit poslední tři schody a zdrhat k auťáku, ale už jsem to nestihla.

Nad hlavou se mi mihl otevřenej žulovej zobák a zaklovnul se do mý bundy. Doslova mi škrtl o rameno.

V posledním okamžiku jsem vytrhla ruce z rukávů a upadla na schody. Dlaně mi sjely po mokrým kameni a voda vycákla do obličeje.

Proboha! Co se to děje? „Maminko!“

Gryf do mý bundy zatnul svý žulový orlí spáry a za radostnýho vřískání sochy po pravý straně schodiště ji začal trhat zobákem na cucky. Ty potvory si asi myslely, že ta bunda jsem já a že už mě dostaly, a tak mě na okamžik spustily z očí.

Teď anebo nikdy! řekla jsem si.

Doslova jsem se zřítila ze zbejvajících schodů a už jsem upalovala na parkoviště.

Dusala jsem svejma modrejma adidaskama vodu.

Gryfové mě zaregistrovali a začali vřeštět.

Nevěděla jsem, jestli třeba neseskočili z tý zídky a neženou se za mnou. Bála jsem se ohlídnout.

72

Bože, co se to děje?!

Nikdy bych nevěřila, že sochy můžou obživnout.

Děly se čím dál tím šílenější věci, to teda jo. Už jsem se Fosterovi nedivila, že padl na kolena a prosil toho mrtvýho šlechtice o slitování. Asi věděl, co dělá. V našem městě určitě řádily ty záporný historický síly, co nejsou z tohoto světa, jak o nich mluvil. Určitě jo.

Doběhla jsem k auťáku a opřela se zadejchaná o kapotu.

„Už nemůžu! Prostě nemůžu…“ vydechla jsem zoufalá. „Co jsem komu udělala?“

Z vlasů mi tekly čůrky vody.

Sára seděla vepředu vpravo. Otevřela mi zadní dvířka. „Rychle!

Nasedni!“

Zapadla jsem do sucha na zadní sedadlo.

Za volantem jejího auťáku byl – jak jinak – Johnny Zippo. Civěl přes stěrače ke škole.

Podívala jsem se tam.

Blesky šlehaly tak rychle, že to venku vypadalo jako při trhavým osvětlení na diskošce v Sand River Clubu. Chyběl jenom diskžokej a nějaký to techno.

Cucky mý bílý bundy ležely na zemi v kaluži. Gryfové v pulzující modrý záři cvakali zobákama a mrskali žulovejma hlavama a cloumali sebou, jako by se chtěli utrhnout z podstavců a pustit se za mnou. Zídka praskala a odpadávaly z ní kusy omítky. Ustavičně burácel hrom.

Zippo se ke mně otočil. „Jak to, že se ty sochy hejbou?“

„Nevím,“ vydechla jsem.

Uvědomila jsem si, že mi tečou slzy.

„Johnny, na co čekáš?“ křičela Sára. „Musíme odsud!“

„Jo, jasně.“

Zippo se rozjel, se smykem otočil auťák a vyrazil k Front street.

Minuli jsme První ulici a Druhou ulici a zatočili na Madisonku.

Konečně jsme spatřili osvětlený obchody a uklidnilo nás to. Jako by nám to bylo něco platný, kdyby nás ty děsný nestvůry pronásledovaly!

Sára řekla: „Přece není možný, aby se sochy hejbaly.“

„No jo, ale hejbaly se,“ řekl Zippo.

73

„Tohle není normální bouřka,“ řekla jsem.

Utřela jsem si oči a rychle jsem Sáře a Zippovi vylíčila, co mi Foster povídal, a co se potom dělo v dějepisným kabinetu.

„… a klečel a prosil tu bouřku nebo toho sira Williama, nebo co, aby se nad ním slitoval,“ skončila jsem.

„Tý jo!“ vydechla Sára.

Zippo zajel k chodníku a vypnul stěrače. Déšť po předním skle tekl takovým proudem, že ho stejně nestačily brát.

Sára na sobě měla modrej svetřík a černý vlasy měla stočený do uzlu. Zippo měl modrou džínovou bundu a jasně, na nose svý brejle.

Hodil ruku na opěradlo a podíval se na mě. „Čekali jsme na tebe, protože jsem se rozhodl, že ti řeknu, co jsem viděl na downhillským hřbitově.“

„Já myslela, že mě chcete vzít domů. Místo Cheese. Jako že jste si řekli, že když je dneska šestýho a hrozí mi to děsný nebezpečí, tak aby se mi něco nestalo.“

„Johnny, prosím tě, neříkej to!“ zakňučela Sára.

Bylo jasný, že Sára už to ví.

„Musím. Kdyby se Lindě něco stalo, nemohl bych s tím žít.“

Zippo byl náhodou fakt statečnej. Skoro jako Andy.

„Johnny, ne!“ pípla Sára.

Zippo ji neposlouchal.

„Hrozí ti fakt velký nebezpečí,“ řekl mi. „Měla bys okamžitě odject z města. Někam… kamkoli, prostě pryč.“ Odmlčel se. „Víš, když jsem byl na tom hřbitově, chtěl jsem jít rovně, ale něco…

nějaká záhadná síla mě táhla doprava. A vtom jsem to uviděl.

Nejdřív jsem myslel, že se mi to zdá, a potom mi došlo, že je to pravda. Zpanikařil jsem a začal zdrhat. Pak jsem si to rozmyslel.

Vrátil jsem se. Řekl jsem si, že to vyfotím, aby to každej viděl. A najednou se ozvalo zakvílení a zjevil se ten černej obr a sebral mi polaroid a řekl, že mě zabijou, když někomu povím, co jsem viděl…“

Sára se mu pověsila na krk. „Neříkej jí to, slyšíš?! Zabijou tě!“

Zippo ji odstrčil. „Nešil! Museli by mě zabít už za to, že jsem to řekl tobě, nemyslíš?“

„Co… co jsi viděl?“ vykoktala jsem.

74

„Hrob,“ řekl Zippo. „Čerstvej hrob s náhrobkem. Bylo na něm napsaný tvoje jméno a datum narození a taky…“ Zarazil se.

Vykulila jsem se. „Moje jméno?“

„Ano. Bylo tam napsáno Linda Trickerová a…“

„Co ještě?“

„Datum úmrtí. Sedmýho dubna. Zejtra.“

Úplně jsem cejtila, jak mi odchází krev z hlavy. Myslela jsem, že omdlím.

Tak oni už pro mě mají na hřbitově připravenej hrob!

Vytekly mi další slzy. Úplně jsem neviděla.

„Neeeeeeee…“ rozječela jsem se.

Sára mě popadla za ruku a křikla na Zippa: „Vidíš, co jsi udělal?!“

„Neeeeeeee…“ řvala jsem jako magor.

Konejšila mě, abych jako neřvala a tak, ale já jsem stejně řvala.

„Neeeeeeee…“

„Johnny, jeď. Hodíme ji domů. Musí bejt v bezpečí.“

Zippo zapnul stěrače a rozjel se. Zatočil na Scenic drive. Ulice byla prázdná, po zaparkovanejch auťácích se řinula voda a v ní se odráželo světlo z výloh. Pořád se zuřivě blejskalo a burácely hromy.

Úplnej horor.

Zrovna jsme míjeli New Olde Shoppe, slavnej krám s blbinkama a strašidelnejma věcma, když vtom se ozvala rána a řinkot skla, jako bychom do něčeho narazili. Švihlo to s náma dopředu.

Stáli jsme.

Zippo zíral. „Co to bylo?“

„Někdo po nás něco hodil, nebo co,“ řekla Sára.

Přestala jsem řvát. Utřela jsem si oči. Podívala jsem se do předního skla. Nezdálo se, že by před náma něco bylo.

Zippo otevřel dvířka a vyskočil do deště.

„To není možný!“ vykřikl.

„Co se děje?“ zeptala se Sára.

„Ně… někdo tu leží,“ vykoktal. „Asi jsem ho přejel.“

Vylezli jsme se Sárou ven.

Zippo byl jako zkamenělej. Z brejlí mu kapala voda.

Pravý světlo bylo vysypaný a pod kolem leželo ženský tělo v divnejch, odrbanejch šatech.

75

Sára se sklonila. „Paní? Stalo se vám…?“

Zazářil blesk.

Sára ucukla. „Johnny, co to je?“

Zippo k ní skočil a strhl ji k sobě. „Nesahej na to! To není…“

Podívala jsem se líp.

Tělo pohnulo rukama a začalo se zvedat.

Postavilo se na nohy.

Byla to příšera!

Otočila se k nám.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“ vydralo se jí ze zubatejch, bezmasejch úst.

Zaburácel hrom.

Krev mi ztuhla v žilách.

Příšera zamířila k Zippovi a vztáhla k němu kostnatý ruce, který se jí svíraly a rozvíraly jako dravčí spáry.

„Neposlechl jsi,“

zachrčela.

„Promluvil jsi! Víckrát už

nepromluvíš.“

Ustoupili jsme v šoku o krok.

Ze shnilé hlavy zely místo nosu malý otvory a místo očí černé důlky.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Vrhla se na Zippa.

Už nebylo pochyb.

Nebyla to živá bytost.

Byla to zombie!

76

XVII.

Zombie visela na Zippovi.

Zaťala mu kostnatej spár do vlasů. Druhou rukou se mu sápala po hrdle.

Sára se s divokým křikem rozběhla a vrazila do ní nataženejma rukama.

Příšera hekla a odletěla, jen taktak, že neupadla.

„Johnny, Sáro, rychle pryč!“ vyhrkla jsem.

Vmžiku jsme byli v auťáku.

Zippo zařadil zpátečku. Couval zpátky k Madison Street. Nemohl na to šlápnout, protože přes zadní sklo skoro neviděl.

Z předku se ozvaly strašný rány.

„Neeeeeee!“ zaječela jsem.

Zombie ležela na kapotě. Strašlivě cenila zuby. Jednou rukou se držela zrcátka a druhou třískala do předního skla. Bylo to jako kladivo. Sklo pod každým úderem naprasklo. Začala se tvořit „pavučina“.

„To nezvládnu!“ vykřikl Zippo.

„To máme za to, že jsi to Lindě řekl,“ zaštkala Sára.

Blesky křižovaly oblohu a město se otřásalo burácením hromů.

Voda se valila jízdní drahou jako řeka.

Konečně jsme se dostali k zatáčce. Zippo přidal a se smykem vletěl na Madisonku.

Příšera zavyla: „Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“ Pustila se a zmizela nám z očí.

„Setřásli jsme ji!“ zajásala Sára.

Předčasně.

77

Zombie byla jako blesk. Vyřítila se odněkud, nevím odkud, a zung! a „uúúúhaaaúúúaaahúúú…“ s děsným vytím znovu přistála na kapotě.

A začala se střepama předního skla probíjet do auťáku.

Zippo se potil. Držel volant a otáčel hlavu od zombie na zadní okno a zpátky. Sára měla tvář zabořenou do dlaní a brečela jako malý dítě.

„Musíme vyskočit!“ řekla jsem. „Utýct do nějakýho obchodu!“

Podívala jsem se, kde jsme. Blížili jsme se k sámošce 7Eleven, kde po večerech dělala naše spolužačka Eva Bonnerová.

„Teď! Tady!“ Otevřela jsem zadní dvířka.

Přední sklo už bylo úplně pryč. Do auťáku pršelo. Zippo byl bez brejlí. Skoro neviděl.

Zombie jednou rukou držela volant a druhou mu chňapala po hlavě. Ze zakřivenejch spárů jí odkapávala voda.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Ztuhla jsem.

Proboha!

Co to je?

Na chodníku před sámoškou se zjevil černej obr v černým rouchu s kapucí na hlavě. Nebylo mu vidět do obličeje… jestli vůbec nějakej měl. Valil se přímo na nás, jako by nás chtěl rozdrtit. Mával ve světle blesků rukama a děsně řval. Do toho burácel hrom.

To byl náš konec. Zombie nebyla sama. Nejdřív ty sochy gryfů a teď i černej obr!

Ta bouřka nebyla z tohoto světa.

Borgentown ovládlo záhrobí!

Nemohli jsme uniknout.

78

XVIII.

Zakryla jsem si hlavu rukama, zavřela oči a odevzdala se krutýmu osudu.

Najednou bylo ticho. Opatrně jsem zvedla hlavu. Kapota byla prázdná. Zombie zmizela.

Něco se míhalo na protějším chodníku.

Byla to ona.

Utíkala, nebo spíš letěla směrem k Druhý ulici, směrem ke škole, směrem k řece, k Downhillu.

K downhillskýmu hřbitovu.

Obr se zastavil.

Zippo bez brejlí se otočil. „Co se stalo?“

Se zatajeným dechem jsem ukázala ven na černýho obra.

Zamžoural tam. „To je…“ vydechl, „to je ten duch ze hřbitova, co mi sebral foťák a říkal, že mě zabijou!“

Chtěl se rozject dopředu, ale bylo pozdě.

Obr se zase pohnul, opřel se mohutnou prackou o dvířka, který jsem předtím otevřela, a vrazil hlavu do vozu.

„Neeeeeeee!“ zařvala jsem.

„To jsem já, Randolph Leech.“

Zarazila jsem se. Poručík Leech?

Podívala jsem se pořádně. Byl to opravdu on. Měl na sobě starodávnej černej farmářskej pršiplášť až na zem s kapucí.

Sára, celá ubrečená, na něj zírala jako na nějakej strašidelnej film.

Zippo si oddychl. Spustil ruce z volantu.

„Viděl jste tu příšeru, pane?“ zeptal se.

„Měli jste štěstí, že jsem byl zrovna tady v krámě,“ řekl Leech.

79

„Zahnal jsem ji.“

„Zahnal jste ji?“ vykulil se Zippo.

„Ano, dokážu si se záhrobními bytostmi poradit. Mám amulet. Z

New Orleansu.“

Vylezli jsme. Zippo vyhlížel děsně. Jako nějakej promočenej strašák. A bez brejlí byl srandovní.

„Zapadneme dovnitř!“ řekl.

Eva Bonnerová stála za pultem a vypadala jako svoje socha.

Světlý vlasy měla spadlý do obličeje a ve ztuhlejch rukách v džínový košili svírala desetidolarovou bankovku.

Sára ve dveřích vyhrkla: „Evo, viděla jsi to?“

Eva se pohnula. „Lidi, co to bylo?“

„Zombie,“ zasmála jsem se. „Chtěla se svézt, nebo co.“

Je zajímavý, jak člověku otrne. Ještě před minutou jsem myslela, že je po nás, a najednou jsem vtipkovala. Ale pořád jsem se klepala, to teda jo.

„Rozmlátila vám auťák. Zbláznila se, nebo co?“

Opřela jsem se o pult. „Byla to zombie. Ty nevíš, co to je?“

„Ne.“

Poručík Leech ukázal na nějaký kovový pouzdro na pultě. „Tohle je věcička! Elektrický otvírák. Tady vložíte láhev, víno, vermut, šampus, cokoli, zavřete víko a zmáčknete tenhle knoflík. A když se rozsvítí zelené světýlko, je láhev otevřená. A špunt je neporušený.

Jako nový…“

„Pane,“ přerušila ho Sára, „co se to v našem městě děje? Řádí tu ta sekta, nebo jak je to? Na downhillským hřbitově je čerstvej hrob a chodí tam černej obr a profesor Foster klečí v kabinetu a modlí se k nějakýmu mrtvýmu hraběti, nebo co. A před školou dokonce obživly sochy.“

„Někdo viděl čerstvý hrob?“ zeptal se Leech popuzeně.

„Já,“ odpověděl Zippo. „Zrovna jsem to říkal Lindě. Je na něm její jméno, datum narození a úmrtí. Byl jsem na hřbitově a chtěl jsem to vyfotit, ale přišel takovej vysokej černej a sebral mi foťák. A řekl mi, že když to někomu řeknu, tak mě zabijou… duchové, nebo kdo.“

„Ty jsi to řekl Lindě?“

„Myslel jsem jako, aby si dala pozor.“

80

„Co jsi to učinil?!“ zařval Leech tak děsně, že z jednoho regálu vypadl sáček s medovejma koláčkama.

Všichni jsme se lekli.

„Co je?“ zeptal se Zippo.

„Víš, koho jsi rozzlobil! S nadpřirozenými silami nejsou žádné žerty. Chceš skončit jako Rudy Welch, kterého zaživa pohřbily?“

„Poldové říkaj, že to udělala ta sekta,“ řekla Sára.

„Poldové jsou banda tupců!“ křičel Leech. „To jsou pořád samé vědecké metody, počítače, laserové detektory, lidská práva! Není divu, že padesát procent případů zůstane nevyřešených!“

Přejel nás očima a dodal: „Mazejte domů a buďte rádi, že to takhle dopadlo.“

„Pane poručíku, jak vypadá ten amulet, co máte?“ zeptala jsem se.

„Kde by se dal sehnat?“

Zjihle se usmál. „Pořád na tebe čekám, Lindo. Koupil jsem kafe a sušenky Oreo. A ceylonský čaj. Přijď za mnou domů. Ještě dnes. Víš, že ti moc času nezbývá.“

Otočil se a zamířil k východu.

Ve dveřích se ohlédl a řekl: „Kletba se musí vyplnit.“

A vypadl.

Hm, skvělý! Ten dědek po mně normálně jede.

Už nepršelo. Bouřka skončila. Vyjasnilo se.

Napadlo mě, že to taky udělal Leech. Že jako tu bouřku zrušil, nebo tak něco.

Že by měl nadpřirozený schopnosti?

Ba ne, spíš to udělal tím amuletem.

Jasný, amulet! To je ono!

Zatímco se Sára a Andy vybavovali s Evou, přemejšlela jsem, jestli bych nakonec přece jen neměla k Leechovi zajít. Normálně bych řekla, tak jo, měl jste pravdu. Zbejvá mi pár hodin. Půjčte mi ten svůj amulet, já vám ho zejtra vrátím, nebo tak něco.

Ne, to nešlo. Amulety se nepůjčujou. Patřej vždycky jenom k jedný osobě. U druhejch lidí nefungujou. Četla jsem o tom v jedný knížce o Indiánech. Náčelníkova milenka, nebo jak se to jmenovalo.

Hm, co teď?

Odject někam hodně daleko, jak říkal Zippo.

81

Zmizet z města.

Byla to moje poslední naděje.

Jasně!

Řekla jsem čau, vyběhla ze sámošky a upalovala domů.

Bylo to tři sta metrů.

82

XIX.

Rozbila jsem hliněnýho Michaela Jacksona, do kterýho jsem si spořila nejenom mince, ale i papírový peníze, a vida, skoro čtyři sta dolarů! No, byly to koneckonců všechny moje úspory.

Zavolala jsem na autobusový nádraží Greyhoundu. První autobus jel v půl osmý. Do Nashvillu. To by šlo, bylo to docela daleko. Až v Tennessee. A stálo to jenom padesát dolarů. Horší to bylo s cestou.

Jelo se přes Louisville a trvalo to celou noc. Húúúúú! To se v tom autobuse utluču na máslo! No, ale nedalo se nic dělat.

Můžou mě duchové pronásledovat i mimo město?

Těžko. Než Brian Chandler zjistí, že jsem odjela, budu už dávno někde v Kouřovejch horách, nebo kde.

Bylo půl sedmý. Měla jsem co dělat.

Vyndala jsem ze skříně tašku a naházela do ní potřebný věci jako náhradní džíny, kartáč na vlasy, fotku skupiny ZZ-Top, mejdlo, telefoníček, náplast na průstřely a tržný rány a podobně.

Vtom zazvonil telefon.

„Haló?“

Byla to Sára Gumbrellová. Strašně brečela.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. „Tak vyžvejkneš se už konečně?“

„John… Johnny je mrtvej.“

„Cože?“

Myslela jsem, že se zbláznila.

„Byli jsme… v 7Eleven ještě… tak půlhodiny… a když jsme jeli domů… já jsem řídila,“ soukala ze sebe, „protože Johnny bez brejlí neviděl… a n a … najednou tím… tím vytlučeným oknem uhodil do auťáku blesk a Johnny byl mrtvej. Nor… normálně jsem na tom…

83

místě měla sedět já.“

Vykulila jsem se. „Sáro, co to plácáš? Vždyť bylo po bouřce!

Vyjasnilo se.“ Sekla jsem očima do okna. „A je pořád jasno… teda už je šero, ale obloha je pořád čistá!“

„Já… já nevím. Byl to blesk z čistýho nebe, nebo co.“

„Odkud voláš?“

„Z… nemocnice. Právě mě sem přivezli. Jako že jsem v šo…

šoku, a tak.“

Křečovitě jsem se zasmála. „Sáro, nekecej! Co je to za blbej fór?“

„Tak… počkej. Dám ti doktora Owense.“

„Owens,“ ozval se na druhým konci drátu povědomej hlas. „My se přece známe, Lindo.“

„Ano,“ vydechla jsem. „Pane Owensi, co se stalo?“

„Johnny Zippo byl skutečně zasažen bleskem. Smrt nastala okamžitě. Nebylo v lidských silách mu pomoci.“

„Ale to není možný!“

V telefonu bylo chvíli ticho.

Pak Owens řekl: „Já vím, že to není možné, ale stalo se to, co ti říkám. Policie si s tím už nějak poradí.“

Položila jsem sluchátko. Odrážela jsem se v zrcadle na stěně.

Vypadala jsem strašně. Byla jsem bledá, skoro průsvitná. Kdyby mě v tý chvíli někdo viděl, asi by utekl.

Tak přece ho dostali! Duchové… duch… Brian Chandler! Nejdřív poslal zombii, a když nepochodila, použil blesk z čistýho nebe!

Černej obr Zippa varoval. A on ho neposlechl. Řekl o mém hrobu Sáře a pak mně. Bylo to přísně tajný. Nikdo se to neměl dozvědět.

Záhrobí se připravovalo na svatbu. Myslela jsem, že padnu a už nevstanu a bude to.

Ani nevím, jak jsem se dostala na autobusový nádraží. Najednou jsem tam byla a stála jsem u přepážky v modrý džínový bundě Wrangler s chlupatou podšívkou a s taškou v ruce a celoživotníma úsporama v ledvince.

Bože, zapomněla jsem si doma hodinky!

Na nádražních hodinách bylo za osm minut půl osmý. Dorazila jsem na poslední chvíli.

„Jedenkrát Nashville, Tennessee!“

84

„Na dnešek?“ zeptala se mě buchta u počítače.

„Jo, na hned teď!“

Buchta něco naťukla a zůstala vejrat do klávesnice. Pak na mě upřela zoufalej pohled.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Nezlobte se, ale jsem tu nová. Nevím, jak se dělá velký N.“

„Musíte zmáčknout shift a zároveň klávesu en. A dělejte, zrovna mi to jede.“

Buchta napsala „Nashville“ a zarazila se zase u velkýho T.

„Moment,“ řekla. „Radši někoho zavolám.“ A odběhla dozadu.

Myslela jsem, že v tý chvíli porodím a bude to. Do odjezdu zbejvalo pět minut.

Vtom se vedle mě ozvalo: „Lindo, kampak cestuješ?“

Prudce jsem se otočila.

Byl to Leech. Měl na sobě proužkovaný sako a puntíkatou kravatu na kostkovaný flanelce. Děsná kombinace!

Kde se tu vzal?

„Já? Nikam… teda pryč, že jo…“

„Do Nashvillu?“

Nadechla jsem se. „Pane poručíku, vy mě špehujete?“

„Ale ne,“ řekl. „Jedu takhle kolem autobusového nádraží a vtom tě vidím vcházet. Tak mě napadlo, že se podívám, kam cestuješ.“

Divně, skoro úchylně se zasmál. „Abys třeba neudělala nějakou hloupost.“

Přišel chlápek s knírkem a posadil se k počítači.

„Takže jedenkrát Nashville, slečno?“

„Slečna nikam nepojede,“ řekl mu Leech.

„Jak to?!“ vykřikla jsem. „Jak můžete jen tak klidně přijít a říct…?“

Přerušil mě: „Bojíš se duchů, Lindo?“

„Jasně! Sám jste říkal, že mi hrozí nebezpečí. Duch Briana Chandlera se objevil znovu. Mluvil se mnou. Řekl mi, že potřebuje, abych byla mrtvá. Dovedete si představit, jak mi je? Nezůstanu tady ani minutu!“

„Chceš před záhrobními bytostmi utéct? Ujet někam daleko a schovat se?“

85

„A co jinýho mi zbejvá, když nemám amulet jako vy?“

Chlápek s knírkem za přepážkou koukal jako blázen.

Bylo půl osmý. Autobus do Nashvillu právě odjel.

Ach jo!

„Snadná pomoc,“ usmál se Leech. „Pojedeš teď se mnou ke mně domů. Dám ti amulet, uvidíš.“

Úplně jsem se vykulila. „Vy byste mi fakt dal amulet proti duchům?“

„Zapomněla jsi? Přece jsem říkal, že nikdo jiný než já ti nemůže pomoci.“

„N o j o , “ povzdychla jsem si, „jenže amulety fungujou jenom u osob, ke kterejm tak nějak jako magicky patřej.“

„Samozřejmě,“ řekl Leech. „Dám ti amulet, který bude patřit jenom tobě.“

„Jo?“

„Jistě. Mám ho pro tebe připravený. Přece jsem ti říkal, abys za mnou přišla, ale ty jsi nepřišla.“

To mě zviklalo. Kdybych měla amulet, nemusela bych se nikam trmácet celou noc autobusem. Byla bych úplně zachráněná.

„Tak dobře,“ řekla jsem.

Zamířili jsme k východu z nádraží.

Chlápek za přepážkou stál a zíral za náma.

„To jste hodnej, že jste pro mě připravil amulet,“ řekla jsem s novou nadějí. „Jsem zoufalá. Víte, co se děje? Úplně děsný věci!

Johnnyho Zippa zabil blesk. Ne z bouřky, ale odněkud bůhví odkud.“

„Vím, je to smutné,“ řekl Leech. „Byl jsem u toho.“

„Byl jste u toho?“

„Chodím nebo jezdím po ulicích a vidím hodně věcí. Byl to blesk z čistého nebe.“

„To může jen tak uhodit z čistýho nebe?“

„Nebylo to jen tak. Byl to trest záhrobních bytostí. Přece víš, že tvůj kamarád nedržel jazyk za zuby.“

„Udělal to kvůli mně.“

Leech pokejval hlavou. „Bylo to od něho statečné, ale nemoudré.

Záhrobní bytosti jsou nesmiřitelné. Nikdo jim nesmí odporovat.“

Před nádražím stál starej černej buick. Bejvalej polda otevřel 86

zadní dvířka, zatlačil mě i s mojí taškou dovnitř a zabouchl.

Posadil se k volantu a nastartoval. Zamířil do čtvrti Boylston, kde v Sutton street bydlel. Byla už tma.

Koukla jsem po dvířkách, vlevo a vpravo. Uvnitř nebyly kliky.

Zneklidnilo mě to.

Co když je to léčka? Láká mě k sobě domů na amulet a přitom třeba žádnej nemá? Zamkne a já tam s ním budu sama a bude to.

Leech mě viděl v zrcátku.

„Vzadu nejsou kliky,“ řekl. „Byl to dřív policejní vůz.“ Zase se úchylně zasmál. „Aby ptáček neuletěl. Kdybys něco potřebovala, zastavím a otevřu ti.“

„Zrovna něco potřebuju,“ plácla jsem.

„Copak?“

„Potřebuju jít…“ kam? „… potřebuju si zavolat.“

„Komu?“

„Svýmu klukovi, Andymu. Čeká na to.“

„Čeká na telefon? Ale vždyť jsi mu chtěla ujet do Nashvillu.“

„Musím s ním nutně mluvit.“

„Ano, jistě,“ zadrmolil. „Zavoláš mu ode mě.“

Trochu mě to uklidnilo.

Normálně panikařím, fakt, že jo. Vždyť poručík Leech je hodnej člověk. Varuje mě, snaží se mi pomáhat a tak. A dá mi amulet.

Blížili jsme se k Sutton street.

87

XX.

Nový dveře! zjistila jsem, když jsme zastavili u chodníku.

„Mám nové dveře,“ řekl Leech, jako by mi četl myšlenky. „A lepší. Kovové. Rámy jsou ukotvené hluboko ve zdi. Ty už jen tak někdo nevyrazí.“

„To muselo stát hodně peněz.“

„Tak nějak.“

Poručík vystoupil, otevřel zadní dvířka a vzal mi tašku. Rozhlížel se, jako by se něčeho obával. „Dělej, honem! Ať už jsme uvnitř. V

bezpečí.“

V předsíni pověsil moji džínsku na věšák, tašku hodil na zem a zavedl mě do kuchyně ke stolu s umělou kytkou v tý nádobě Procter & Gamble.

Jo, když nový dveře zavřel, tak zamknul a klíče si strčil do kapsy.

Nebylo mi z toho dvakrát dobře, to teda ne.

„Co si dáš? Kafe? Čaj? Nebo něco ostřejšího?“

V jednom filmu jsem viděla, jak úchylnej chlap nasypal jedný ženský do šampusu uspávací prášky a bylo to.

„Nic. Můžu si zavolat Andymu?“

„Samozřejmě.“

Chtěla jsem se svýmu miláčkovi omluvit za to, že jsem mu řekla, že je blbeček a že končím, a hlavně mu říct, kde jsem. Aby to věděl a aby to Leech slyšel, kdyby něco.

Šla jsem do předsíně a zvedla sluchátko.

Telefon byl hluchej.

Sekla jsem očima po zamčenejch dveřích. Jak se dostanu ven, kdyby něco?

88

„Ono to nefunguje,“ řekla jsem.

Leech vyšel z kuchyně, vzal mi sluchátko a zavěsil. „Když to nefunguje, tak si nemůžeš zavolat, to je logické.“

Uchopil mě v pase a zatlačil zpátky ke stolu.

Stála tam sklenička s čirou tekutinou.

„Hoď to do sebe,“ řekl. „Je to broskvovice z Kentucky. Udělá ti dobře.“

Vytrhla jsem se mu. „Musíte na mě šahat?“

„No no no, ty jsi choulostivka!“

„Alkohol nepiju,“ řekla jsem pevně.

„Broskvovice není alkohol. Je to lék. Proti všemu. Užívám ho každý večer.“

Leech tu skleničku vypil místo mě.

Znejistěla jsem. Kdyby v ní byl uspávací prášek, tak by ji nepil, to je jasný.

Jsem pitomá, řekla jsem si. Vyvádím jako nějaká hysterka. Jako ty ženský v románech Danielle Steelový!

„Posaď se. Přinesu amulet. Uvidíš.“

Šel do předsíně a otevřel skříň ve zdi.

Jak jsem si sedala oči se mi zastavily na jediným okně, který v kuchyni bylo.

Nemělo kličku!

Tý jo!

Leech se vrátil s nějakým starým, špinavým pytlem, obešel mě a posadil se na protější židli.

„Prohlížela sis okno?“ řekl. „V celém domě nejdou otevřít okna.

A nejen to, skla jsou fixovaná speciální fólií, aby se nedala rozbít.“

Zasmál se. Zase úchylně. „Je to neviditelné. Rafinované. Nalepíš fólii na sklo a už nikdo ho nerozbije.“

„A nikdo se sem nedostane,“ pípla jsem.

Upřel na mě oči. „Ani odsud.“

Přeběhl mi mráz po zádech.

89

XXI.

Leech položil na stůl starý pytel. „Tohle je amulet.“

To snad není možný! Vždycky jsem si amulet představovala jako náhrdelník, nebo tak něco. Doktorka Quinnová taky měla amulet. A nosila ho na krku.

„Tohle?“

Kejvnul. „Myslíš si, že je to nějaký pytel, viď? No, vypadá jako pytel, ale ve skutečnosti je to oděv, omúnga.“

„Co?“

„Obřadní úbor afrického šamana. Je utkaný ze vzácných vláken obsažených v buvolím trusu.“

Vyjevila jsem se. „Je z buvolího trusu?“

„Přesně tak. Ženy šamanů ta vlákna žvýkají a pak z nich soukají posvátnou přízi.“

Fuj! Otřásla jsem se hnusem, až pode mnou vrzla židle.

„Tahle omúnga pochází z Nigeru. Dostala se do New Orleansu složitou cestou přes Karibské ostrovy. Kouzelníci kultu Zeleného světla poroučejí duchům, zombiím a vůbec všem nadpřirozeným bytostem, když ji mají na sobě. Je to vlastně amulet, protože se uvazuje u krku. Že má taky spodek a tak trochu rukávy, to není důležité.“

Koukala jsem na pytel z buvolího trusu. Byla to úplná debilita, to teda jo.

Já pako! Jak jsem se mohla nechat takhle zblbnout! Už jsem mohla bejt dávno v autobuse!

„Něco ti povím, Lindo,“ pokračoval Leech, „ale nesmíš mě přerušovat. Byl jsem v záhrobí. To koukáš, co?!“

90

„To koukám,“ řekla jsem otráveně.

Připomněla jsem si, co říkal Andy. Leech je největší cvok z celýho Borgentownu!

Pokračoval: „Byl jsem v záhrobí. Poznal jsem záhrobní bytosti a naučil se jim čelit. Ovládat je. A setkal jsem se se sirem Williamem Parsleyem, jemuž kdysi v Anglii patřil hrad Hawkshill, v kterém je dneska Borgentownská střední škola. Řekl mi, jakého hrozného zločinu se na něm dopustili jeho hanebný syn Geoffrey a náš milionář Blackstone a proč je proklel a s nimi i celý hrad. Víš, co mu udělali?!“

„Nevím.“

„Otrávili ho olovem. Sir William byl velice vzdělaný, takže znal příznaky otravy olovem. Bohužel, pro lásku k synovi si to nechtěl připustit. Teprve na smrtelném loži, když se dozvěděl, že hrad po jeho smrti připadne Blackstoneovi a bude převezen do Ameriky, pochopil, co s ním ti dva provedli. Bylo však pozdě. Smrt se neodvratně blížila. A tak učinil jediné, co mu zbývalo. Uvalil na ně a rovněž na každého, kdo měl v budoucnu hrad Hawkshill vlastnit nebo obývat, trojnásobnou kletbu rodu Parsleyů. Syn Geoffrey zemřel strašlivou smrtí. Jedné noci ho někdo zardousil v temné londýnské uličce. Kletba však má jeden háček. Mladé, svobodné muže odsuzuje…“

„Slyšela, jak je to s tou kletbou,“ přerušila jsem ho, i když jsem neměla, ale nic mi neřekl.

„Kde jsi to slyšela?“

„Pověděl mi to profesor Foster.“

„Foster?“ zvolal Leech. „Skvělý muž! Je jedním z mála lidí, kteří věří, že jsem byl v záhrobí. Prý se při dnešní bouřce modlil?“

„Tak něco. Prosil toho sira Williama o milost.“

„Dobře udělal. Ta bouřka měla s kletbou mnoho společného.

Nikdo v našem místě neví, kdy může strašlivá kletba rodu Parsleyů dopadnout na jeho hlavu.“

„Jak to? Přece se týká jenom těch, co hrad obejvaj. A dneska už ho nikdo neobejvá. Akorát tam chodíme.“

„Špatně mě posloucháš, Lindo. Kletba se vztahuje i na ty, kdo jej vlastní. A kdo dneska vlastní hrad Hawkshill?“

91

Protáhla jsem ksicht. „Nevím. Škola, ředitel Horowitz, nebo kdo.“

„Omyl. Město Borgentown, Lindo. Blackstone totiž po své smrti odkázal hrad našemu městu. Chtěl, aby v něm bylo muzeum.

Odkázal jej Borgentownu! Nám všem! Už chápeš?“

Zírala jsem. Mělo to znamenat, že se kletba vztahuje na každýho z nás, který jsme v Borgentownu bydleli? Na mě, na moji mámu, na mýho tátu, na mýho bráchu?

„To jako ta kletba může postihnout každýho?“ zeptala jsem se.

„To si piš.“

„A co můj bratr, kterej se odstěhoval do Kalifornie? Taky ho může postihnout?“

Leech pokrčil ramenama. „Nejsem právník, ale řekl bych, že ano.

Dřív tu přece bydlel, to se nedá popřít.“

„Hm.“

„Co hm?“ zeptal se Leech.

Byla jsem zklamaná. Jela jsem k Leechovi domů, protože mi slíbil amulet, kterej mě zachrání a bude to, a on mě místo toho ještě víc strašil. Copak moje máma, táta, brácha a ostatní nevinný lidi mohli za to, že kdysi někde v Anglii někdo někoho otrávil olovem! A místo amuletu prej omúnga! Dělal si ze mě srandu, nebo co? Škoda, že mi taky neřekl, že druhej den bude konec světa. Třeba by se mi ulevilo.

„Pane poručíku,“ řekla jsem naštvaně, „mně nezajímá, jestli někdo někoho otrávil, nebo proklel, nebo co. Fakt je, že si mě vybral duch a chce mě zabít a že je dneska šestýho dubna. Slíbil jste mi amulet, a zatím mi tady ukazujete nějakej pytel a vykládáte…“ Zmlkla jsem.

Zazvonil telefon.

„Vida, už naskočil!“ řekl Leech a rozběhl se k němu.

Napjatě jsem poslouchala, co říká.

„Leech, haló?“

„Ano.“

„Oukej.“

„Ne, nedostane.“

„Ne.“

„Nepustím.“

„To nedokáže.“

„Kdy?“

92

„Jistě, moc času nezbývá.“

„Určitě to stihnu.“

„Nevydrží.“

„Ne.“

„Oukej.“

„Tak zatím.“

Bylo to šílený.

O kom říkal, že něco nedostane? Nebo že se nedostane? Kam?

Ven? Nebo dovnitř? A kdo něco nedokáže a nevydrží? Já? Nebo někdo jinej?

„Kdo to byl?“ zeptala jsem se, když se vrátil.

Poručík mávl rukou. „Nic pro tebe.“

„Takže si už můžu zavolat?“

„Ovšem.“

Vyskočila jsem od stolu a vběhla do předsíně.

Když jsem ale zvedla sluchátko, telefon byl zase hluchej.

Otráveně jsem zavěsila.

Zlomek vteřiny nato zazvonil.

To jsem blázen!

Automaticky jsem to vzala. „Tady Linda… éééé… totiž byt poručíka Leeche.“

„Liiindooo!!! Liiindooo!!!“

Krev mi ztuhla v žilách.

Pak jsem si vzpomněla na Andyho, jak u nás před barákem hučel do porcelánovýho hrnku a strašil mě. Je to Chees! usoudila jsem a krev se mi zase rozproudila.

Už jsem normálně magořila, fakt že jo. Jak by Andy mohl vědět, že jsem u Leeche?

„Cheesi?“

„Lindo, jsi připravená?!“

„Cheesi, nech toho. Musím ti říct, kde…“

„Lindo, budeš moje. Za okamžik jsem u tebe!“

Konečně se mi rozbřesklo.

Byl to duch.

Brian Chandler!

Našel mě.

93

Bylo skoro devět. Do půlnoci zbejvaly tři hodiny.

94

XXII.

Rozklepala jsem se.

Leech vyšel z kuchyně. „Kdo je to?“

Podala jsem mu sluchátko. „Je… je tady.“

„Haló?“ řekl.

Ruka mu klesla. „Nikdo tam není.“

„Říkal, že tu bude za okamžik.“

Bejvalej polda se křečovitě zasmál. „Ještě nejsi připravená.“

„To nejsem,“ povzdychla jsem si. Nebyla jsem připravená na nic.

Leech nebyl nic jinýho než cvok a nechal mě v tom plavat.

Někdo zaklepal na ty nový, kovový dveře.

Poručík zavěsil a zeptal se: „Kdo je tam?“

„Liiindooo!!!“

Byl to on.

Proboha!

„Moment? Jak to?!“ rozkřikl se Leech na dveře.

„Přicházím pro ni. Je připravená?“

„Hej, to je brzy,“ křičel Leech. „Ještě není připravená.“

„Jak to, že není připravená? Musí si obléci omúngu!“

Zírala jsem. Jak mohl duch Briana Chandlera chtít, abych si oblíkla něco, co údajně mělo bejt proti duchům? Bylo to jasný. Leech prostě kecal.

„Hned to zařídím!“ řekl Leech.

Vběhl do kuchyně, sebral ze stolu pytel a vrátil se ke mně.

„Rychle, Lindo, oblékni si to! Natáhni to na sebe!“

To snad není možný! Snad si nemyslel, že si na sebe vezmu něco, co je užvejkaný z buvolího trusu?!

95

Ustoupila jsem o krok. „To není amulet proti duchům, že ne? Co je to?“

Funěl, jako by zrovna uběhl sto yardů. „Rychle si to oblíkni.

Slyšíš? Není čas. Dělej!“

Ustoupila jsem o další krok.

Roztáhl pytel jako šaty a skočil po mně, aby mi ho narval přes hlavu na tělo. „Pojď sem! A necukej se, nebo tě svážu!“

Z očí mi vytryskly slzy. „Ale přece jste říkal… já myslela, že mi chcete pomoct!“

Stál proti mně s pytlem v rukou, nahrbenej jako bejk.

„Musíš si okamžitě vzít omúngu! Nerozumíš anglicky?!“

Byla jsem z toho úplně vyplesknutá. Asi jsem fakt nerozuměla anglicky. Musela jsem něco udělat.

Změkla jsem. Na oko. „Tak jo, oblíknu si to, ale až mi řeknete, o co tady jde.“

Leech se narovnal.

„Ano, řeknu ti to,“ drmolil. „Za chvíli se budeš vdávat, cha cha cha…“ Úchylně se zachechtal.

Nechápala jsem, co je na tom k smíchu.

Pozvedl pytel. „Tohle je omúnga. Je kouzelná. Je to kouzelné svatební roucho duchů. Musíš ho mít na sobě, až si tě Brian Chandler bude v záhrobí brát, cha cha cha…“

Fakt jsem nevěděla, čemu se směje.

„Ne!“ odsekla jsem. „Kdo jste? Člověk nebo duch?“

Byl bledej. Najednou byl fakt děsně bledej, skoro průsvitnej.

Úplně se změnil.

Co když to není člověk, ale taky duch? napadlo mě.

Vzpomněla jsem si, jak mi do Brianova obličeje zajely prsty jako do nějaký slizký hmoty, když jsem ho chtěla v parku u řeky škrábnout.

„Tak co bude?!“ zařval Leech.

Musela jsem to zkusit. Švihla jsem rukou a zaryla mu nehty do tváře. Bylo krásně slyšet, jak mu praská kůže. Hned se objevila krev.

Hm, Leech nebyl duch. Byl živej.

„Ty bestie!“ zachrčel. „Ty jsi mě škrábla!“

Udělala jsem blbost. Zapomněla jsem, jak je Leech obrovskej a že 96

má tlapy, že kdyby někoho zmáčknul, tak ten chudák ani nepípne.

Nahrbil se ještě víc než předtím. Oči měl podlitý krví. „Zabiju tě!“

Zvenčí se ozvalo: „Tak co je? Už je už připravená?“

Leech sekl po dveřích zuřivým pohledem. „Krucinál, to se mám rozkrájet, nebo co?!“ zařval. „Mám jenom jedny ruce!“

Odhodil pytel na podlahu a vrhl se na mě, jako by mě chtěl uškrtit.

Stála jsem přilepená zády na zeď a neměla kam utýct.

Byla jsem v pasti.

Ucítila jsem na jazyku smrt.

97

XXIII.

Leech se mě však nedotkl.

Místo toho zaútočil jako zbavenej smyslů na svůj telefon.

Utrhl ho, zvedl nad hlavu a se strašným řevem s ním vší silou praštil o zem.

Ze zdi trčely dráty. Přístroj se rozletěl na tisíc kusů. Ze sluchátka vypadl mikrofon a odkutálel se pod schody, který vedly do patra.

Sledovala jsem ho, hrdlo stažený hrůzou. On už snad doopravdy zešílel!

Vydejchal se a zařval na domovní dveře: „Už toho mám dost! Já!

Pořád jenom já! Už jsem ti připravil tři nevěsty. Každých deset let stejná raubírna! Nikdo si nedovede představit, jaká je s těmi husami práce! Strašit je, sledovat, nahánět! Vzpouzej se. Nechtěj se oblékat, utíkají, řvou, kopou, škrábou! Už na to nemám věk! Kdo to má do nekonečna snášet?!“

V tý chvíli mi to došlo.

Leech měl na svědomí ty tři holky, co ležely na downhillským hřbitově! Sloužil Brianu Chandlerovi…

teda jeho duchovi.

Připravoval pro něj nevěsty. Špehoval je, obelhával, děsil k smrti, lákal k sobě domů. A nakonec je strojil na svatbu. Nutil je, aby si oblíkly starej ošklivej pytel, kterej by si na sebe žádná holka nikdy dobrovolně nevzala. Měl nadpřirozený schopnosti, už jsem o tom nepochybovala. To on zavraždil Rudyho Welche! To on oživil ty děsný sochy před školou. To on zabil Zippa bleskem z čistýho nebe.

Normálně patřil k těm hnusnejm zápornejm silám, co řáděj v lidský historii, jak říkal profesor Foster!

„Podvedl jste mě,“ řekla jsem. „Celou dobu jste mě lákal do pasti.

98

Proto jste za mnou přišel do školy a vykládal mi ty hrozný věci!

Proto jste říkal, že kletba se musí vyplnit. Proto jste mě pořád strašil a zároveň jste mi sliboval zázračnej amlulet. Až jsem nakonec zpanikařila a do tý vaší nastražený pasti jsem skutečně vběhla. Měl jste mě odchytit, ulovit, zajistit, nebo jak bych to řekla. Jste s nimi!“

„Musím být s nimi!“ chrčel Leech. „Byl jsem v klinické smrti.

Prošel jsem záhrobím. Viděl jsem, jak to tam vypadá. Nikdo si neumí představit tu hrůzu. A oni mi vrátili život a já jsem zase zpátky doma.

Musím být vděčný. Musím jim pomáhat, plnit jejich rozkazy.“

Bože, jak jsem mohla bejt tak pitomá!

Zalomcoval se mnou vztek.

„Jste odpornej člověk, Leechi,“ zařvala jsem. „Šílenec, vrah, tlustá obluda, která měla bejt už dávno zavřená někde v ústavu!“

Vytřeštil oči. Na čele mu naběhla žíla.

„Cože jsem? Tlustá

obluda?“

„Jasně, že jo!“

Strašlivě zavyl. Jako hyena. „Ty mrcho!“ Zatnul pěst a napřáhl.

„Zabiju tě!“

Zakryla jsem si rukama hlavu. „Nesmíte mě zabít! Kletba se musí vyplnit,“ opakovala jsem v tom děsným zoufalství jeho slova. „Mám bejt pohřbená zaživa!“

Pěst se ve vzduchu zastavila.

„Zabiju tě! Zabiju…“ chrčel. Byl úplně nepříčetnej. „Nebudu se s tebou mazlit, ty zmije! Ať si tě zkrotí Brian Chandler, když po tobě tolik touží. Mně už je všechno jedno!“

Do toho se ozvalo zvenčí: „Lindo, nebraň se! Uvidíš, bude se ti to líbit.“

Brianův hlas mi najednou přišel takovej sympatickej, skoro milej.

Úplně jsem zapomněla, že patří duchovi, kterej nečeká na nic jinýho, než na moji smrt.

„Briane!“ zavolala jsem. „Pomoz mi! Já nechci umřít.“

„Neboj se, Lindo! Smrt je krásná. Potom budeš šťastná. Věčně mladá. A mrtvá se mi budeš líbit mnohem víc.“

Leech zmateně sekl očima po dveřích a pak po mně. „Slyšela jsi to? Můžu tě zabít! Můžu!“ Odfrkl si. „A taky že tě zabiju!“

Znovu se napřáhl a udeřil.

99

Tentokrát jsem to čekala.

V posledním okamžiku jsem uhnula.

Pěst zasáhla zeď a probořila se do kuchyně. Vyletěl prach z omítky a byl slyšet rachot cihel v kuchyni na podlaze. A břink! ze stěny spadly hodiny.

Leech řičel jako raněnej kůň, ale to už jsem upalovala po schodech nahoru do patra.

Byla jsem sotva v polovině, když jsem za sebou uslyšela dunivý kroky.

Ohlídla jsem se.

Hnal se za mnou. Z rozbitý pěsti mu crčela krev.

V poškrábaným obličeji měl výraz… jak to nazvat?…

vypuštěnýho buldoka.

Polila mě hrůza. Bylo mi jasný, že když mě chytí, na místě mě zabije.

Jenže, kam jsem měla utýct? Měl ten svůj barák doslova zapečetěnej. Kovový dveře, okna zalepený fólií…

Neměla jsem šanci.

„Briane!“ vykřikla jsem v zoufalství.

Žádná odpověď. Jak jinak?

„Počkej! Počkej…“ chrčel Leech. „Počkej!“

Už jsem byla skoro nahoře. Zbejvaly mi tři schody, když jsem na zádech ucítila jeho nehty.

„Maminko!“

Chytil mě za mikinu a strhl ji ze mně. Doslova ji na mně rozerval.

Zůstala jsem v tričku. Na moment mě to přibrzdilo, ale jak látka praskla, švihlo to se mnou dopředu a vyneslo mě to až na horní schod.

„Ty hubená pihovatá bestie!“ zařval Leech.

Nevím, jak na to přišel. V životě jsem nebyla pihovatá. Jane Seymourová taky ne.

Přede mnou byla jedna chodba vpravo, druhá vlevo.

Kam teď?

Vzala jsem to doprava. Byly tam dvoje dveře proti sobě. Chňapla jsem po knoflíku u levých dveří, protože byl blíž. Zajela jsem dovnitř a zabouchla za sebou. Stiskla jsem vypínač. Rozsvítilo se světlo nad 100

postelí. Byla to Leechova ložnice.

Na podlaze leželo špinavý povlečení, prádlo, starý ponožky, časopisy, kousky drátu, vybitý baterky, sušenky a podobný. Bylo tam k zalknutí, fakt že jo.

Napadlo mě zalízt pod postel, ale hned jsem si to rozmyslela.

Leech by mě vytáhl a rozdupal na placku. Vtom jsem si všimla zástrčky na dveřích.

Šup! zasunula jsem ji a bylo to.

Přitiskla jsem se na zeď a čekala.

Žaludek jsem měla sevřenej hrůzou, srdce mi bušilo až ve

spáncích. Děsně jsem dejchala.

Byla jsem jako myš zahnaná kočkou do kouta.

Nic mě nemohlo zachránit.

101

XXIV.

Leech na chodbě funěl jako nějaký hnusný, zpocený zvíře.

Otevřel protější dveře a ustoupil do nich. Pak se rozeběhl a nabořil se svým mohutným tělem do dveří ložnice.

Byla to strašlivá rána. Barák se zachvěl. Zástrčka se urvala jako vystřelená z praku. Kolem hlavy mi hvízdly kovový součástky.

Dveře se rozlítly a práskly do zdi těsně vedle mě.

„Neeeeeee!“ vydralo se mi z hrdla.

Leechovo tělo setrvačností pokračovalo až k protější stěně, kde narazilo do radiátoru ústředního topení a utrhlo ho od trubek. Do ložnice vytryskl proud horký vody.

Ucejtila jsem jiskřičku naděje, že ho ta voda zastaví.

Leech zavyl bolestí a uskočil stranou. Zvedl se na všechny čtyři a upřel na mě krhavý oči.

Voda z topení zalejvala ten děsnej bordel, co tam měl. Ke stropu stoupala pára.

Prosmekla jsem se kolem vyraženejch dveří na chodbu a rozběhla se zpátky ke schodům.

Kolik mohlo bejt hodin?

Vůbec nevím, jak jsem se ocitla v přízemí. Asi jsem se z těch schodů normálně zřítila, nebo co.

Na podlaze ležely trosky telefonu a starej pytel.

Omúnga!

Štítila jsem se jí, to je fakt, ale napadla mě zajímavá myšlenka: Co když je opravdu kouzelná? Co by se stalo, kdybych si ji oblíkla?

Tonoucí se stébla chytá.

Bez dalšího přemejšlení jsem ji popadla, rozevřela a přetáhla přes 102

hlavu. Fuj, to byl smrad! Srovnala jsem si faldy a čekala.

Nestalo se nic.

Vlastně stalo. Leech se nahoře nad schodama zastavil a zíral.

Pak zařval: „Oblékla si omúngu!“

Zvenčí se ozval Brian Chandler: „Lindo! Lindo! Konečně, moje vyvolená! Přicházím!“

A najednou stál vedle mě.

Lekla jsem se, že jsem málem upadla.

Normálně prošel zdí, fakt že jo.

Měl na sobě smoking jako tenkrát na bále a dost mu to seklo. Byl krásnej, černej a zároveň bledej, skoro průsvitnej. Nebejt to duch a bejt to jindy, tak se snad do něj zamiluju.

Chtěla jsem si omúngu zase strhnout, ale Brian mě popadl za ruce a pevně stiskl. „Ne, nech si omúngu! Od této chvíle jsme zasnoubení, Lindo!“

Sklonil se ke mně. Chtěl mi dát pusu, nebo co.

Vyškubla jsem se mu. Narazila jsem zádama na zeď.

„Tak a je to. Výborně!“ zahalekal Leech. „Blahopřeju!“

Dusal po schodech dolů a levou rukou si obvazoval kapesníkem pravačku, z který mu kapala krev. Se škrábancema od mejch nehtů vypadal jako tlustej Indián na válečný stezce.

„Hned odemknu,“ řekl. „Musím ještě vypnout vodu, nebo mi to topení vyplaví barák.“ Zavrtěl hlavou. „Nedávno nově radiátory!

Pěknej šmejd!“

Zapadl do dveří naproti kuchyni.

Byla jsem vyřízená. Omúngu jsem si už sundat nemohla a utýct taky nebylo kam.

Nevím, ale co se u mě zjevil Brian Chandler, nějak jsem změkla, zklidnila se, nebo co. Asi to bylo tím šíleným omylem, kterýmu propadaj holky v mým věku, a možná i starší ženský, že když je kluk hezkej, tak je taky hodnej. Je to nesmysl. Ošklivý kluci jsou hodnější, protože můžou bejt rádi, když si jich nějaká holka vůbec všimne.

„Briane,“ zakňučela jsem, „miluješ mě?“

„Nesmírně,“ odpověděl duch.

„Prosím tě, udělej něco! Já chci domů.“

Usmál se. Měl fakt krásnej úsměv. „Ale, Lindo, jsme přece 103

zasnoubení. Postarám se o tebe. Do půlnoci se vezmeme. Zítra je výroční den mé smrti. Bude to krásné.“

Hm, nemohli jsme se domluvit. Každej jsme si svoji budoucnost představovali poněkud jinak.

Leech se vrátil, vyndal z kapsy klíče a odemkl domovní dveře. Do předsíně pronikl čerstvej vzduch provoněnej tajícím sněhem z grónskejch ledovců, nebo z čeho.

Podíval se na hodinky. „Je nejvyšší čas.“

Chtěla jsem si vzít svoji džínsku s chlupatou podšívkou a taky tašku, ale Brian mě zadržel.

„Nech to tady. Už to nebudeš

potřebovat.“

„Ale já mám v tašce kartáč na vlasy!“ vypadlo ze mě.

Bože! Byla jsem fakt úplně mimo.

„Rychle!“ řekl Leech a tvrdě, skoro bolestivě mě uchopil za paži.

Brian mě popadl z druhý strany.

Vytáhli mě ze dveří a vlekli chladnou nocí k Leechovu buicku, kterej stál u chodníku.

„Ka… kam mě chcete odvízt?“ vykoktala jsem.

„Na svatební lože,“ řekl Leech a zase se idiotsky zachechtal.

No, tohle byl alespoň fór.

104

XXV.

Seděla jsem s Brianem vzadu.

Chtěl mě držet za ruku, ale já se mu vytrhla.

Omúnga strašně smrděla. Úplně jsem se styděla.

Leech zatočil na čtvrtou a zamířil ke Crossing avenue. Ulice byly jako vymetený, nikde nikdo a provoz taky žádnej.

Už jsem se nebránila. Bylo jasný, že je konec. Zvadla jsem. Moje krásný mladý tělo se smířilo se svým osudem. Dokonce mě napadlo, že to třeba na onom světě nemusí bejt tak strašný. Jestli tam maj pinčes nebo dokonce volejbalový hřiště…

Horší to bude s jídlem, člověk si asi nebude moct vybírat, pomyslela jsem si.

Zeptala jsem se Briana: „Co budeme dělat, až se vezmeme?“

„Co bychom dělali? Budeme ležet na hřbitově.“

„A co budeme jíst?“

„Neplácej nesmysly!“ okřikl mě od volantu Leech. „Mrtví nic nepotřebují.“

Hm, nevypadalo to dobře.

Mozek mi zase zapnul a začal kombinovat. Co kdybych za jízdy vyskočila?

Na zadních dvířkách nebyly kliky, ale zato byly vpředu. Mohla bych se pokusit o „ďábelskej skok“. Jako Clint Eastwood. Jemu se to povedlo. A byl v mnohem horší situaci než já. Mířili na něj samopalama a na rukou měl pouta. Ke konci filmu říkal, že nejdůležitější je moment překvapení.

Jasně, moment překvapení!

Nečekaně se vrhnu dopředu, uvažovala jsem, otevřu dvířka a 105

vyskočím. I kdybych se třeba měla zabít. Bylo by to pořád lepší, než ležet s nějakým duchem na onom světě a bejt mrtvá.

Pak mi došlo, že to nejde. Kdybych se zabila, byla bych stejně mrtvá a skončila bych zase na onom světě. Ach jo, byl to začarovanej kruh!

Něco se dělo!

Světlo!

Za náma se objevil auťák a rychle se blížil.

Začal nás předjíždět.

Hrklo ve mně.

Byl to džíp, červená toyota, a… ne, to nebylo možný – za volantem seděl Andy! Našel mě. Přijel mě vysvobodit. Nebyl na mě naštvanej. Můj miláček. Maminko!

Srdce se mi rozbušilo. Vrhla jsem se k okýnku a zašátrala po kličce. Nic. Vzadu se nedaly ani spustit skla.

„Cheesi! Tady jsem! Tady jsem…“ ječela jsem zbytečně. V životě mě nemohl slyšet.

Možná ani netušil, že předjíždí Leechův buick a že jsem uvnitř.

Byla to planá naděje.

Roztřásla jsem se zoufalstvím.

Oči se mi zalily slzama.

Brian mě vzal za ramena a stáhl zpátky k sobě. „Lásko, je pozdě.

Už nesmíš myslet na svůj starý svět.“

Andy nás předjel a rozpálil to ještě víc.

Byli jsme na mostě. V dálce se ve tmě rýsovaly obrysy downhillskýho viaduktu. Blížili jsme se ke hřbitovu.

„To je ten její frajírek!“ zachrčel Leech. „Čert ví, co má za lubem.

Zlikviduju ho jako toho drzého Zippa odpoledne!“

Stáhl u sebe okýnko, vyklonil se a zvedl oči k černý obloze.

„Blesk!“ zařval, až jsem se lekla.

Nic se nestalo.

„Sakra! Nefunguje to, nebo co?“

Vyklonil se víc.

„Blesk!“ zařval ještě mocnějším hlasem než předtím.

Vytřeštila jsem oči.

Uhodilo z čistého nebe. Zazářil modrej klikatej blesk a zasáhl 106

Andyho auťák.

Bylo to strašný.

Červená toyota zmodrala a pak zčernala.

Zastavila se.

Můj miláček byl na místě mrtvej.

Chtěla jsem křičet, ale nešlo to. Měla jsem tak stažený hrdlo, že jsem ani nemohla dejchat.

Lapala jsem po dechu.

Myslela jsem, že se zadusím.

107

XXVI.

Rychle to přešlo. Zhluboka jsem se nadechla. Húúúúfff! Měla jsem na čele studenej pot.

Nevěřila jsem svejm očím.

Červená toyota byla zase červená a právě zatáčela k temný bráně downhillskýho hřbitova.

Andy byl živej, fakt že jo. Nic se mu nestalo.

Zaradovala jsem se. Srdce mi v těle úplně změklo.

„Zatracená práce!“ zavrčel Leech. „V uzavřeným auťáku mu to neublíží. Počkám, až vyleze.“

„To je dneska bláznivý svět!“ povzdychl si Brian Chandler. „Ještě že jsem se toho nedožil!“

Andy zastavil a vyskočil z džípu. Na pravým rameni nesl ohromnou červenou brašnu. Musela bejt pěkně těžká.

Zamířil k bráně.

Co to mělo znamenat? Na co měl tu brašnu? Proč přijel? Co mohl takhle pozdě v noci pohledávat na downhillským hřbitově? Už jsem ničemu nerozuměla.

Leech se vyklonil z okýnka a zařval na oblohu: „Blesk!“

Nic.

„Blesk! Blesk! Blesk! Blesk…“ hulákal jako šílenej. Pořád se nic nedělo.

Klesl zpátky do sedadla. „Nejde to,“ zachrčel. „Obloha je po té odpolední bouřce úplně vybitá.“ Sekl vztekle očima vzhůru a dodal.

„Taky pěknej šmejd!“

Andy se protáhl rezavejma vratama a zmizel nám z očí.

Leech k nám otočil hlavu. „Je na hřbitově! Co teď?“

108

„Jedině zombie,“ řekl Brian.

Buick prudce zabrzdil a Leech vyskočil ven.

Postavil se čelem k hřbitovní zdi, zvedl před sebe natažené ruce a zvolal: „Zombie! Vyzývám vás! Vystupte z hrobů! Zadržte vetřelce!

Roztrhejte ho na kusy!“

Ze hřbitova se okamžitě ozvaly příšerný zvuky.

Uúúúhaaaúúúaaahúúú, houkání, řev, halekání, kvílení, skřípání, děsnej rachot, dunění a podobně.

„Tak a je to,“ řekl Leech a usedl zpátky za volant.

Zahleděl se očima podlitejma krví na červenej džíp před sebou.

Znovu se rozjel.

„Já mu dám auto za patnáct tisíc dolarů, smradovi!“ zařval a nabořil se Andymu z boku do toyoty.

Bylo slyšet borcení plechu a cinkot tříštícího se skla.

„Co to děláte?!“ vykřikla jsem.

„Nenávidím auta za patnáct tisíc dolarů!“ chrčel zběsile.

Odcouval, aby nabral vzdálenost k dalšímu ataku.

Brian mu položil ruku na rameno. „Příteli, je pozdě. Kdybychom propásli půlnoc, ze svatby by sešlo.“

Leech se překvapeně otočil. „Co? Ach ano, svatba. Jdeme na to!“

Zajel k chodníku, vystoupil a otevřel zadní dvířka.

„Tak polez!“ poručil mi.

Ze hřbitova se pořád ozejvalo: „Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Vlasy se mi ježily hrůzou.

„Říkám ti polez, nebo tě svážu! Za chvíli bude půlnoc!“

Chytil mě za ruku, Brian Chandler do mě z druhý strany strčil a byla jsem venku.

„Neeeeeeee!“ ječela jsem. „Já nechci!“

Popadli mě každej z jedný strany, pevně stiskli a už mě táhli do hřbitovní brány.

„Neeeeeeee!“

Ocitla jsem se na downhillským hřbitově.

Oči mi vylezly z důlků.

Křik se mi zastavil v hrdle.

Konal se tam rej strašidel, nebo jak bych to nazvala.

Kolem nás vířili bílí duchové, bílý obludy, skřeti, upíři, vlkodlaci, 109

oživený mrtvoly, paskřivci, bílí zubatci, otlemenci, utržený hlavy, trpaslíci, bílí kostlivci a vůbec všechno, co si jen člověk dovede představit. Poskakovali po náhrobcích, lítali vzduchem, zakusovali se do stromů a trhali kůru, váleli se po zemi a vyhazovali do vejšky zetlelý loňský listí, křepčili, bubnovali do odpadkovejch košů, zpívali, houkali, kvíleli a vřeštěli… bylo to na zcvoknutí.

Vrhla se k nám bílá ženská s bílým závojem. Vyplázla krvavej jazyk plnej hnisu a s divokým smíchem mi olízla obličej.

„Vítám tě mezi námi, nevěstinko!“ zavřeštěla.

Už mi to bylo jedno. Ať si mě olizuje! Stejně budu za chvíli mrtvá. Rozhlížela jsem se, jestli někde nezahlídnu Andyho.

Třeba se schoval a čeká na příležitost, aby mě zachránil.

Ne, byl mrtvej. Zombiím se nemohl ubránit. Dostaly ho.

Pak jsem spatřila svůj hrob.

Bylo to přesně, jak říkal chudák Zippo. Stálo na něm moje jméno, datum narození a úmrtí. Sedmýho dubna. Do půlnoci jsem musela zemřít. Zadusit se hlínou.

Naposled jsem se podívala na nebe. Bylo černý a jasný, posetý hvězdičkama. Už nikdy jsem je neměla vidět… leda snad jako duch.

Můj krátkej život skončil.

Kolik mohlo bejt hodin?

Zatímco hřbitov třeštil nekonečným uúúúhaaaúúúaaahúúú, Leech vyštěkl: „Rychle, vlez do hrobu!“

„Ano,“ řekla jsem. Stejně by mě tam hodili.

Klesla jsem v tý děsný omúnze na kolena a spustila se dolů. Z očí mi tekly slzy.

V posledním okamžiku jsem se zachytila okraje jámy a zaprosila:

„Smilujte se!“

Leech mi odtrhl prsty. Dopadla jsem nejdřív na zadek a pak zádama na tvrdou půdu.

Byla jsem v temnotách černějších než noc.

Hřbitov náhle ztichnul.

Ještě jsem slyšela Leeche: „Sbohem, Lindo. Budiž ti země lehká.“

A Briana: „Za chviličku budeš mrtvá. Pak za tebou přijdu. Je to naše svatební noc.“

Ozval se kovový zvuk lopaty a na moje ubohý tělo dopadla hlína.

110

XXVII.

Šílela jsem hrůzou.

Měla jsem hlínu v očích, v uších a v nose.

Zpočátku jsem hrabala, abych co nejdýl udržela přístup vzduchu, ale pak mě opustily síly. Hlína mi spoutala ruce. Cejtila jsem na prsou její tíhu. V nitru jsem křičela, ale nemohla jsem otevřít pusu.

Okamžitě bych se zalkla.

Bože, jak dlouho to bude trvat?

Proč musím umřít tak mladá? Co jsem komu udělala?

Moje slzy se vsakovaly do půdy.

Vtom… co to je?!

Vedle mě se něco hejbalo! Něco velkýho.

Krev mi ztuhla v žilách. Nebyla jsem v hrobě sama. Probudil se nebožtík, kterýho tam pohřbili dávno přede mnou!

Neeeeeeeeeeeeeee!

Vedle mé hlavy se sunula hlínou umrlčí ruka. Dotkla se mýho ucha a postupovala dál na tvář.

Ucejtila jsem celou dlaň.

Měkkou, horkou dlaň…

Ne, to nemohl bejt nebožtík!

Co to bylo?

A druhá ruka!

Hlína nade mnou se začala zvedat. Tlak na prsou povolil.

Měkký, horký prsty mi otřely obličej od hlíny.

Něco studenýho, jakoby gumovýho se mi vmáčklo do tváří a sevřelo rty.

Co to…? To nebylo možný! Najednou jsem se mohla nadechnout, 111

nebo co…

Jak to?

Nebo… už jsem byla mrtvá a přišel Brian?

Svatební noc začala.

„Lindo,“ ozval se mi u hlavy dutej hlas. „To jsem já.“

„Kdo?“ vyjekla jsem.

Normálně jsem dejchala! Jasně, dejchala! Fakt že jo! Dejchala jsem čistej, svěží vzduch.

Hlas se ozval znovu. „To jsem já, Chees.“

Myslela jsem, že se zblázním a bude to. Andy! Můj miláček! Byl se mnou v tom hrozným hrobě. Proboha!

„Cheesi! To není možný!“ vyhrkla jsem.

Měla jsem na puse nějakou nádobu, trychtýř, nebo co. Nevěděla jsem, jestli jsou moje slova slyšet, nebo ne.

„Slyšíš mě?“ zahuhňala jsem.

„Jo, slyším, blbě, ale jde to. Nadzvedl jsem nad tebou hlínu. Sama bys to nedokázala. A na pusu jsem ti dal hadici kyslíkovýho přístroje.

Vydrž, ničeho se neboj. Taky dejchám z bomby. Za pár minut bude půlnoc. Pak už nad tebou nebudou mít duchové žádnou moc.“

Zírala jsem. I v tý tmě. „Jak jsi mě našel?“

„Hledal jsem tě. Tvoje máma mi ukázala dopis, kterej jsi napsala.

Jako že se bojíš duchů a jedeš pryč a tak. Na autobusovým nádraží jsem se od chlápka za přepážkou dozvěděl, že jsi chtěla ject do Nashvillu, ale pak jsi odešla s Leechem. Zná ho. Leech ti prej slíbil amulet. Spočítal jsem si, kolik je dvě a dvě a bylo to. Leech má nadpřirozený schopnosti. Komunikuje s temnejma silama. Nahání jim oběti. Je to šílenec. Zavraždil víc lidí, než si myslíš. Nejenom ty tři holky. Je to strašný, Lindo!“

„A ty jsi mi nevěřil,“ řekla jsem. „Málem jsme se kvůli tomu rozešli.“

„Vím, jsem hroznej. Došlo mi to, když mi Sára zavolala, že Zippa zabil blesk. Udělal to Leech. Měl na sobě černej pršiplášť až na zem, stejnej pršiplášť, v kterým předtím Zippa vystrašil a sebral mu foťák.

Lidi ho viděli, jak ten blesk při volává z čistýho nebe. Sára mi taky řekla, co Zippo tady na hřbitově viděl. Že to byl tenhle tvůj hrob. To byla pecka! V tý chvíli jsem pochopil, že jsi měla pravdu ty a ne já.“

112

„Cheesi, už mi věříš?“ řekla jsem.

„Jasně, že jo. Ale abych to dopověděl. Víš, že čtu různý knížky.

Nedávno jsem četl, jak jeden speleolog zachránil sebe i dalšího pod závalem. Udělal to přesně takhle, jako to teď dělám já s tebou. Chtěl jsem frčet k Leechovi, ale bál jsem se, aby nebylo pozdě. Skočil jsem do auťáku a zajel k sousedovi, kterej leze do jeskyň, po horách, potápí se a tak, a půjčil jsem si od něj záchranářskou výstroj. Měl jsem jedinou naději. Že budu na hřbitově první a počkám ve tvým hrobě, až tě přijdou pohřbít.“

Andy byl o hodně statečnější, než jsem si myslela, to teda jo.

„Stihnul jsi to na poslední chvíli,“ řekla jsem. „Měl jsi štěstí.

Leech tě chtěl zabít bleskem jako Zippa, ale nepovedlo se mu to.

Obloha už byla vybitá. Pak na tebe zavolal zombie. Jak jsi jim zdrhnul?“

„Žádný zombie jsem neviděl… teda možná viděl, ale bylo tu tolik příšer a strašidel, že jsem ani netušil, co je co. Jestli mě honily zombie, tak měly smůlu. Ani ve snu by je nemohlo napadnout, že jsem se schoval v prázdným hrobě!“

„Zombie jsou vymaštěný,“ řekla jsem.

„To jsou,“ řekl Andy.

Zaslechla jsem nějakej zvuk. Zemina nad našima hlavama se chvěla, jako by se do ní někdo prohrabával.

„Proboha!“ vyjekla jsem. „Leze sem Brian Chandler!“

„Slyšíš to?“ řekl Andy.

Zbystřila jsem sluch. Jasně, slyšela jsem to. Záhrobní příšery už zase vyváděly. Zřejmě ještě nebyla půlnoc.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

„Co se to děje?“ zeptala jsem se.

Andy řekl: „To není duch. To jsou…“ Zmlkl.

Pochopila jsem.

Nebyl to Brian Chandler.

Byly to zombie.

Šly mě zabít.

113

XXVIII.

Hrob se otevřel.

„Uúúúhaaaúúúaaahúúú…“

Ten zvuk nevydávalo záhrobí, ale sirény policejních auťáků.

Fakt nevím, proč musej mít policejní sirény tak úchylnej zvuk.

Jako houkání nějakejch vymaštěnejch strašidel. Proč by třeba nemohly hrát nějakou hezkou, oblíbenou melodii, Yesterday, nebo tak něco.

Dopadlo na nás světlo!

„Tady jsou,“ zvolal někdo. „Rychle, strčte sem žebřík!“

Spatřila jsem nad sebou hlavy dvou poldů. Odznaky na čepicích se leskly v záři reflektorů.

Do hrobu se vsunul krátký kovový žebřík.

„Hej, vy dva! Polezte ven.“

Skočili jsme na žebřík a hned jsme byli nahoře. Teda ne oba najednou, to dá rozum. Nejdřív já a pak Andy. No dobrý, i když bychom normálně vylezli i bez žebříku, to dá rozum.

„Už jsem se bál, že nepojedete,“ řekl Andy.

„Udělal jsi dobře, že jsi nám zavolal,“ řekl jeden z poldů.

„Reimannovi se konečně rozsvítilo.“

Brána hřbitova byla vyvrácená a všude stály auťáky blikajícíma červenomodrejma majáčkama, poldové v uniformách a různý lidí v civilu. Poznala jsem náčelníka Hursta a agenta FBI Reimanna.

A svýho tátu.

Vrhla jsem se mu kolem krku. „Tati! Tati!“

„Tys nám dala!“ povzdychl si táta.

Podíval se na Andyho. Ten vypadal! Na zádech měl dvě kyslíkový 114

bomby a z obličeje mu byly vidět akorát oči.

Stiskl mu ruku.

„Děkuju ti, Andy. Jsi statečný mladý muž.

Zachránil jsi Lindě živ…“ Zarazil se.

Někdo zaúpěl.

Co to bylo?

Jako by to vycházelo odněkud zespoda, ze země, nebo odkud.

„Liiindooo!“

Naskočila mi husí kůže.

„Kolik je hodin?“ vyhrkla jsem.

„Půl jedné,“ řekl táta. „Je sedmého dubna. Máš narozeniny.“

„Liiindooo! Zničila jsi naší lásku!“ úpěl ze záhrobí Brian Chandler. „Co jsi to učinila? Zůstanu sám. Už nikdy nebudu mít nevěstu…“ a tak dále.

Přestala jsem to poslouchat.

Zuřivě jsem se rozhlížela. „Kde je poručík Leech?“

Táta ukázal k nejbližšímu auťáku, u kterýho stál agent Reimann.

„Támhle ho vedou.“

Poldové právě přiváděli Leeche s klepetama na rukou. Byl schvácenej jako africkej pakůň a funěl. Nejspíš utíkal a poldové ho pronásledovali, až ho nakonec chytili. Byli taky pěkně zadejchaný.

Reimann se pohnul směrem k nám.

Podíval se na mě.

„Musím se ti omluvit, Lindo. My jsme…

totiž… já jsem…“ Odmlčel se. „No nic.“ Podal mi ruku a řekl:

„Hodně štěstí k narozeninám.“

Andy se rozřehtal. Ukázal na mě. „Co to máš na sobě?!“

Sklonila jsem hlavu, abych se prohlídla. Byla jsem normálně od hlíny, a co jako…? Otřásla jsem se hnusem.

Omúnga! Měla jsem ji pořád na sobě!

Rychle jsem ten hnus stáhla ze svýho krásnýho těla a vší silou jsem s ním mrštila do toho vykopanýho hrobu.

„Co to bylo za supermoderní kombinézu?“ chechtal se Andy.

Kysele jsem se usmála. „Posvátný svatební roucho. Užvejkaný z buvolího trusu.“

„Ty tak kecáš!“

„Zase mi nevěříš?“

Andy se zarazil. „Jo, promiň. Věřím ti.“

115

„A budeš mi věřit celej život?“

Byl pořád zaraženej, jako by se mu to nějak nezdálo, a chvíli to vypadalo, že z něj zase vypadne nějakej pitoměj fór. Ale pak mu došlo, že to myslím smrtelně vážně.

„Jasný,“ řekl a usmál se na mě.

„Fakt?“

„Jasně, že jo, lásko.“