Andrew Hall

Stopy hrůzy 84

Nový profesor

I.

Nikdy, ani ve snu, by Grace nenapadlo, že se něco takového může stát zrovna jí. Ale nejhorší na tom bylo, že už vůbec nevěděla, jak se tomu ubránit. Tomu…

Tomu strašnému pocitu, že už není, že přestává existovat, že nedokáže udržet pohromadě jednu jedinou kloudnou myšlenku a nejradši ze všeho by chtěla všechno zaspat.

Celý život se jí scvrkl na jediné přání: jednou ráno se probudit, zjistit, že to všechno byl opravdu jen děsivý sen, a konečně pocítit úlevu.

Místo toho si však s každým dalším procitnutím bolestně uvědomovala, že ta úleva nemůže přijít. Úzkost, která ji svírala na prsou, jí sevřela i hrdlo a Grace si pro sebe opakovala jedinou, dokonale jasnou větu: „Dokud v tomhle městě zůstane Badyban, nikdy se z toho nedostanu…“

Byla rána, kdy dokonce sama sebe slyšela, jak to jméno vyslovuje šeptem a jako zaklínadlo:

„Badyban, Ba-dy-ban…“

A pak bezmocně zabořila hlavu do polštáře.

Chtěla by křičet, ale nemohla ze sebe vydat ani hlásek. Plakala, ale byl to pláč bez slz a bez vzlyků.

Proč se to muselo stát zrovna jí?

A přitom tenhle školní rok začínal zrovna tak krásně. Byla přece tak šťastná, určitě byla šťastná…

4

II.

Grace si na ty první dny moc dobře pamatovala.

V sobotu ještě před zahájením školního roku měla narozeniny.

Bylo jí šestnáct let a máma ji hned po škole vzala do obchodního domu Borgen Mall. Tam si Grace vybrala nejkrásnější šaty, jaké kdy viděla. Černé, krátké, úplně přiléhavé šaty na ramínkách.

Hned si je musela vyzkoušet, a jak se tak na sebe dívala do zrcadla, byla sama ze své podoby zaskočená. Tak svůdně obepínaly šaty její postavu.

Vždycky vypadala starší než její spolužačky, ale nebylo to jen proto, že brzy vyspěla. Bylo to i tím, že měla ve tváři takovou tichou vážnost. Zmátla každého, kdo ji neznal, protože ve skutečnosti byla i ona tak jako všechny holky v jejím věku trochu splašená a trochu zbrklá.

Ale něco ji přece jen muselo odlišovat. Proč by si Badyban vybral zrovna ji? Anebo proč jenom ona věděla, že Badyban je mnohem nebezpečnější, mnohem záludnější, mnohem…

Ale to ráno, kdy kráčela v nových černých šatech, neměla o Badybanovi ještě ani potuchy. To ráno byla šťastná.

Doprovodila svou matku až na roh Main Street a Western Avenue, odkud to měla paní Collinsová jen pár kroků do svého oblíbeného kadeřnického salónu. Tam se s ní rozloučila hned dvěma vřelými polibky.

„Ach, bože,“ zasmála se paní Collinsová, „vidím, že šaty dělají opravdu divy.“

„Ale mami…“ Grace se trochu provinile pousmála. „Tahle třetí bude opravdu z lásky.“

5

Po třetím polibku se rozešly. Ale když Grace odcházela, paní Collinsová na ni ještě jednou zavolala: „Grace… a dávej na sebe pozor!“

„Prosím tě, mami…“

Grace šťastně pohodila hřívou svých plavých vlasů. Proč by se jí, zrovna jí mělo něco stát?

Pomalu se vracela po Main Street. Loudala se teplou prosluněnou ulicí. Neměla naspěch. Uvažovala, že by se mohla zastavit u Alexe.

Přinejmenším by tam určitě našla Alici, Kitty a Jane. Známé trio, kterému nikdy nic neuniklo. Určitě by z těch jejích šatů byly úplně vedle. Pak si to ale rozmyslela. Alice by byla schopná běžet hned do obchoďáku a koupit si je taky. A vidět stejné šaty na Alici, to by Grace zrovna moc nepotěšilo. Ne že by Alici neměla ráda, ale prostě si o ní myslela své…

Tak se zabrala do svých úvah, že si ani nevšimla, jak proti ní kráčí stejně loudavým tempem další spolužák. Byl to Dean, a když si ho Grace konečně všimla, byl už docela blízko a Grace v první chvíli pořádně zatrnulo.

Potkat zrovna teď toho posměvačného a někdy až moc jízlivého Deana, který o holkách prohlašoval, že mají „slepičí mozečky“, to nebyla zrovna šťastná náhoda. Jeho poznámky tak často urážely. Ale pravda byla, že na některé Graceiny spolužačky působily jako lákadlo. Kroužily kolem Deana jako vosy kolem sladké hrušky.

Nechávaly se urážet, protože ještě pořád doufaly, že se jim podaří Deanovu pohrdavou zatvrzelost prolomit. Alice si dokonce myslela, že už má Deana v hrsti. Vytahovala se, že si s ní dal rande. Jenže po tom rande se Dean dál uchichtával a Alice chodila týden s očima napuchlýma pláčem.

Nikomu nikdy neprozradila, co se vlastně stalo, jak to rande proběhlo, ale Grace ji stejně nedokázala litovat. I kdyby byl Dean sebevětší padouch, Alice si o to přece sama koledovala. A potom: k čemu to bylo chtít nad někým zvítězit?

Láska přece znamenala něco docela jiného.

Grace by si s Deanem rozhodně nechtěla nic začínat, i když měl taky své přednosti. Byl to nejchytřejší kluk ze třídy, nejlepší běžec na krátké tratě a kromě toho uměl nádherně vyprávět nejneuvěřitelnější 6

historky o Indiánech.

Jenže ani tyhle klady by Graceino rozhodnutí nemohly změnit.

Ale přesto se od té příhody s Alicí stala zvláštní věc. Kdykoliv se totiž Grace ocitla v Deanově těsné blízkosti a jejich pohledy se jako by náhodou střetly, Grace pocítila lehké zachvění. Snad proto, že jí jeho pohled připomněl Aliciiny napuchlé oči, ale ty napuchlé oči Grace zase připomněly její vlastní představu lásky?

Možná. Raději na to ani nechtěla myslet a vždycky před Deanovým pohledem uhnula.

Jenže to ráno, kdy se cítila v těch nových šatech tak šťastná a kdy Deana tak nečekaně potkala, už nebylo kam uhýbat. Ze všeho nejvíc by si přála v tu ránu zmizet. Vypařit se jako pára. Tak se lekla, že jí Dean nějakou jízlivou poznámkou všechno zkazí. Ale stala se další, ještě podivnější věc. Ten posměváček Dean se na ni totiž díval přesně tak, jako by mu uletěly všechny včely. Díval se na ni v tichém překvapeném úžasu, tak tiše, že dokonce uslyšela jeho polknutí. Pak ze sebe konečně vyrazil:

„Sluší ti to, Grace…“

„Díky za poklonu.“

Grace se zasmála. Možná ani tolik kvůli lichotce, ale spíš z úlevy.

Alice by nevěřila svým vlastním uším.

Chvíli proti sobě stáli a trochu rozpačitě mlčeli.

„Tak pozejtří zase do školy,“ prohodil konečně Dean, na svou obvyklou ironii najednou skoro prostoduše.

„A já už se docela těším,“ přiznala Grace. „Nebyls náhodou u Alexe?“

„Náhodou byl. Naše světoznámé trio tam už od ranních hodin všechno merčí. Kitty se právě láduje čtvrtou pizzou a mám dojem, že co nejdřív praskne.“

Grace se znovu zasmála. A pak, bůhví, co ji to najednou napadlo, že se zeptala:

„A Alice?“

Ale zdálo se, že Deana ta otázka nevyvedla nijak z míry:

„Alice špulí své červené rtíky a přivírá svá fialová víčka. Co bych ti tak k tomu mohl ještě říct?“

„Radši už nic, to úplně stačí.“

7

Grace ho s úsměvem, ale přece jen trochu poplašeně brzdila.

Tohle už začínal být starý známý Dean. Nerada by se dočkala toho, aby nějaká jízlivá poznámka skončila i u ní. Naštěstí změnil trochu nečekaně téma.

„Tak jsem slyšel, že na výtvarku dostaneme někoho novýho, nějakýho chlápka z Evropy.“

„Z Evropy?“

Jenom to slovo „Evropa“ Grace vždycky trochu rozrušilo. Pocítila něco jako tajné spříznění. Jako by tvořilo kousíček její vlastní bytosti. Nejspíš proto, že když byla malá, děda jí o Evropě hodně vyprávěl. Pocházel z Anglie. I její babička v Evropě prožila kus mládí. Odjela tam studovat. S dědou se poznali na univerzitě v Oxfordu a potom spolu procestovali snad celý kontinent.

Dean si toho asi všiml, protože se hned zeptal:

„Ty máš něco společnýho s Evropou?“

„Dědu, a vlastně i trochu babičku, studovala tam.“

„To jsem nevěděl,“ řekl trochu zamyšleně Dean. „No, uvidíme, co se z toho vyklube.“

„Uvidíme…“ dodala trochu váhavě Grace.

„Každopádně, ty šaty ti, Grace, vážně moc sluší,“ zopakoval Dean svou poklonu, i když teď už mnohem sebevědomějším tónem.

„Já vím.“ Grace to skoro špitla a najednou musela sklopit oči.

Když se pak pozdě večer chystala k spánku, musela na rozhovor s Deanem znovu myslet. Znovu se jí vybavily i Aliciiny opuchlé oči. A potom zase Dean. Kdyby na jeho místě stál jiný kluk, byla by přesvědčená, že ji balí. Ale u Deana si musela dávat pozor. Co kdyby dopadla jako Alice? Muselo to být strašné takhle se trápit. Ale ona přece Deana nechtěla svádět. Ani by to neuměla. Dean měl pravdu.

Když se holky někdy předváděly, špulily namalované rty a snažily se vyzývavě přivírat oči, bylo jí to taky vždycky spíš k smíchu.

P a k s e podívala na své nové šaty. Visely na ramínku, pečlivě připravené na první školní den.

A Dean je kupodivu vůbec neodsoudil!

Grace se natáhla na postel a zavřela oči. Znovu ji zaplavil neznámý pocit opojného štěstí. Ale pak se do toho pocitu ještě něco 8

vkradlo, něco rušivého a znepokojivého. Grace soustředěně semkla rty. A najednou si vzpomněla: Evropa, ten nový učitel na výtvarnou výchovu…

Proč ji to tak zneklidňovalo?

Snažila se rozpomenout, co všechno jí babička s dědou o Evropě vyprávěli, ale moc daleko se nedostala. Prostě proto, že za pár minut usnula.

9

III.

To ráno, kdy měla jít Grace poprvé do školy, bylo pořádné dusno.

Nad celým Borgentownem leželo tmavé neprodyšné nebe. Ještě se sice nezvedal vítr, ale každý, kdo znal místní počasí, věděl, že bouřka už je na spadnutí. V šeru probouzejícího se rána se postupně rozsvěcovala okna všech domácností.

Collinsovi bydleli v Garden City. V luxusnější čtvrti s typicky pohodlnými a přitom praktickými a jednoduchými domky, které tonuly v nádherných květinových zahradách.

Zahrada znamenala pro paní Collinsovou taky její největší chloubu. Pravda, až po její jediné dceři, což se ovšem paní Collinsová snažila nedávat příliš najevo. Ve své výchově se držela určitých zásad a jednou z nich bylo i heslo: Za žádnou cenu nerozmazlovat!

Bohužel, právě s tímhle heslem ale naprosto neuspěla u svého manžela. Ačkoliv se mu snažila celý život všelijak domlouvat, že jeho rozmazlování může Grace jedině uškodit, pan Collins se zase celý život hájil tím, že ani ta největší rodičovská láska nemůže být na škodu.

Pan Collins však svou dceru nemiloval zaslepeně. Miloval ji něžně a oddaně. Miloval ji tak, že kdyby Grace někdo jen zkřivil vlásek, byl by snad schopný toho dotyčného zabít. Aspoň to paní Collinsová někdy žertem říkala.

Jedním z projevů jeho otcovské lásky se stal i zvyk připravovat pro sebe a pro Grace snídani. Tak tomu bylo i toho rána, kdy se Grace chystala poprvé do školy.

Paní Collinsová pila jen kávu s mlékem, ale zato ti dva hodovali.

10

A navýsost spokojený pan Collins pak ještě od kuchyňského pultu volal:

„Grace, nedáš si ještě jednu topinku?“

A když neuspěl s topinkou, tak nabízel aspoň skleničku džusu.

„Mám tu ještě hruškový. Anebo ananas?“

„Prosím tě, tati, vždyť už prasknu. To chceš, abych byla tlustá jako Kitty Bennetová?“

„Miláčku, ty nikdy nemůžeš být tlustá jako Kitty Bennetová.“

„Jak to, že ne?“

„To jsou dispozice, víš?“

„Jaký dispozice? Kitty se normálně pravidelně přecpává.“

„Kitty se možná přecpává, ale kdyby ses přecpávala ty, nikdy prostě tlustá nebudeš. To je tvůj metabolismus. Máš to dané do vínku a nikdo to nikdy nemůže změnit.“

„Chápu, dispozice.“

„Přesně tak.“

Pan Collins se na okamžik blaženě usmál, pak se ale navyklým, rychlým pohybem podíval na své hodinky:

„Grace, máme nejvyšší čas. Už je osm.“

„Osm?“ vyjekla Grace a už se jako splašená, hnala po schodech pro věci do svého pokoje.

„A vezmi si deštník,“ volal za ní ještě pan Collins. „ Já vyjedu s autem.“

Graceina střední škola nebyla daleko. Na cestu jí stačilo necelých pět minut na kole. Ale pokud pan Collins jel do své ordinace o něco později, vozil Grace pravidelně autem. Bylo to jen pár směšných metrů, ale oba si na tu společnou důvěrnou chvilku ve voze tak zvykli, že by ji za nic nevyměnili.

Za chvíli už Grace seděla vedle svého otce. V nových černých šatech si připadala skoro svátečně. Už při snídani měla sto chutí říct tátovi o setkání s Deanem. Ale pak si to rozmyslela. Z nějakého nejasného důvodu tušila, že by ho to mohlo spíš zamrzet. Druhá novinka se zdála skoro neškodná, skoro, protože i s tou Grace trochu zaváhala. Pak ji ale stejně vychrlila:

„Jo, tati, víš, že máme mít na výtvarku někoho z Evropy?“

11

„Ne…“

Zdálo se jí to, nebo to v tom „ne“ opravdu zaznělo? Krk by za to dala, že spíš než překvapení zaslechla úlek.

„Řekl mi to předevčírem Dean,“ dodala rychle, jako by ten tátův úlek chtěla rychle zaplašit. I jí samotné už z toho začínalo být úzko.

Ale pan Collins mlčel.

Jenom se upřeně díval před sebe.

Najednou vypadal vzdáleně a nepřítomně a Grace z toho byla tak zmatená, že si nakonec ani jeden z nich nevšiml auta, které na ně Vyrazilo z boční ulice.

Postřehli ho až na poslední chvíli. Pan Collins prudce zabrzdil, ale přece jen už bylo pozdě. Ucítili dutou ránu a vzápětí se ozval řinkot skla. Taky červený jaguár, který to všechno způsobil, zůstal stát.

Jako by se přilepil na předek jejich vozu. Ke vší smůle to byl právě nový, nedávno zakoupený stříbrný cadillac.

„Zatraceně!“

Pan Collins zbrunátněl a vztekle praštil pravou dlaní do volantu.

Hned na to vyrazil z auta.

I mladík z jaguáru se už soukal ven. Rozpačitě se omlouval, bezradně rozhazoval rukama a na tváři měl lítostivý výraz. Podle vyztuženého zeleného hřebínku na hlavě si ho Grace zařadila mezi skupinku místních pankáčů, ale nebyl jí nesympatický. Někteří z nich se chovali možná až příliš arogantně, ale tenhle vypadal opravdu lítostivě. Grace si taky všimla, že má na rameni vytetovaný jakýsi znak, ale ze svého místa ho nemohla dobře rozeznat.

Nicméně přes všechny tyhle detaily zůstala Grace sedět na svém sedadle jako zkoprnělá. Mladík se omlouval, ale její otec na něj dál a bez ustání křičel. Bylo jí skoro stydno. Vůbec si nepamatovala, kdy ho viděla takhle rozčileného. Najednou svého, jindy tak tolerantního a shovívavého tátu vůbec nepoznávala.

Pomalu se vysunula ven.

Otec ještě pořád křičel, ale trpělivost už docházela i mladíkovi.

Grace teď už jasně viděla, že ten znak na rameni představuje propletené klubko hadů. Oba muži ji v rozčilení vůbec nebrali na vědomí, a tak musela sama skoro zakřičet:

„Tati…!“

12

Konečně se k ní otočil. Ale stačil jejich jediný vzájemný pohled a celá jeho nepříčetnost rázem vyprchala.

„Tati, já už budu muset jít…“

„Já vím…“ Náhle vypadal skoro provinile. „Grace, promiň…“

„To je dobrý…“

Zkusila se na otce povzbudivě usmát, ale moc jí to nešlo. V tu chvíli mu nedokázala dát ani obvyklou pusu.

Pomalu se loudala pryč od nich. Mávala si smutně deštníkem, myslela na to, že první den přijde do školy pozdě, myslela i na své nové šaty, ale jako by jí na ničem z toho nezáleželo.

Mnohem důležitější bylo, že svého otce ještě nikdy neviděla tak rozčileného. Jenže to vůbec nebylo kvůli autu.

Teď už Grace jasně věděla, že celou nehodu způsobilo jediné slovo: Evropa.

13

IV.

Když se Grace blížila k monstrózní kamenné stavbě své školy, nebe už úplně potemnělo. V napjatém tíživém dusnu všechno zmrtvělo.

Jako by se v tom tichu najednou zastavil čas.

Prostranství před školou bylo už prázdné. Stály tu jen stromy, opuštěné a nehybné jako sochy, čekající na první úder, který je vysvobodí ze zakletí, a Grace měla najednou pocit, jako by na celém světě zůstala úplně sama. Slyšela jen svůj dech a tep svého srdce…

Co to bylo za neznámou úzkost, která jí ochromovala celé tělo a svírala ji až v hrdle?

Hrozba?

Ale čeho?

Měla snad pocházet z Evropy? Jenom si rozpomenout, co jí babička vyprávěla…

Anebo na to radši vůbec nemyslet.

Konečně proběhla hlavním vchodem do haly. Všude kolem byla ale stejně ponurá tma jako venku. Jenom ve skleněné kukani svítila svíčka. Jak Grace za okýnkem spatřila školníka, starého dobrého Baileyho, pocítila úlevu.

Už ji taky zpozoroval. S úsměvem a se svíčkou se vyšoural směrem k ní: „Co tak pozdě, děvenko?“

„Měli jsme nehodu, bouračka, ale nic vážnýho.“

„Já se ani nedivím, v tomhle počasí,“ zvedl významně svíčku.

„Čekáme na proud, ale přísaha už proběhla. Tak utíkej honem nahoru, snad nám už rozsvítí.“

Grace se na něj skoro vděčně usmála. Aspoň dobrácký Bailey nikdy nezklamal.

14

Pak už vyběhla po tmavém schodišti do prvního patra. Nahoře se před ní rozevřela dlouhá zešeřelá chodba. Na jejím konci zahlédla tmavé obrysy dvou postav. V tu chvíli se poprvé zablesklo a ty dvě postavy na okamžik ozářilo bílé fosforeskující světlo. Jako stroboskop. Na tu dálku je nemohla rozpoznat, ale podle ohromného drdolu předpokládala, že jedna z nich bude slečna Wickhamová, drobná učitelka klasické angličtiny. Ale ta druhá?

V tom okamžiku mohutně zahřmělo.

Celá chodba se otřásla tak silně, až se Grace zdálo, že ztrácí pod nohama pevnou půdu. Opírala se o deštník a snažila se něčeho zachytit, protože měla pocit, že se propadá někam hluboko dolů, někam, odkud se už nikdy nedostane.

Ale byl to jen mžik. Když se všechno zklidnilo, Grace znovu vykročila směrem k profesorce. Teď už viděla, že ta druhá postava je muž. Stál otočený zády, vzpřímeně jako pravítko, ale jeho svěšená ramena působila staře. Na hlavě měl jakýsi upláclý baretek.

„Grace, jsi to ty?“ Slečna Wickhamová se na ni už skřehotavě zubila. „To je boží dopuštění. Nejde proud. Musíme čekat…“

A pak se muž, který stál zády, pomalu otočil…

Právě v tu chvíli chodbu ozářil další záblesk, a tak Grace v bílé pronikavé záři poprvé spatřila jeho obličej.

Kmitl se jen na zlomek vteřiny, ale Grace tu tvář spatřila tak jasně, že se jí navždy vryla do paměti. Ty průhledné, tvrdé, nelítostné oči. Zasáhly ji tak pronikavě jako ostří nože.

Orlí dravčí nos, kterému nemohla uniknout žádná kořist…

Když chodba znovu potemněla, uslyšela Grace hlas své učitelky.

Zdálo se jí, jako by k ní doléhal z velké dálky a Grace vůbec nechápala, proč zní tak bezstarostně a vesele:

„Grace, právě ti můžu představit vašeho nového profesora výtvarné výchovy… Slyšíš mě, Grace? Grace…!“

Ale Grace ji už slyšet nemohla.

Protože v tu chvíli omdlela.

15

V.

Samozřejmě, že si všichni mysleli, že omdlela z toho nesnesitelného dusna.

Nakonec i Grace si sama sobě snažila namluvit, že to tak asi bylo a že to, co v záblesku světla spatřila, byla jen její představa, podivná hra světel, její vlastní chiméra, vidina, kterou způsobil jen její strach, za který Badyban ani nemohl.

Ani ho pak už neviděla. Když se probrala, byl pryč a nad ní se skláněla jen vyděšená tvář učitelky Wickhamové a hlouček spolužáků.

Brzy nato se konečně spustila i bouřka a proudy deště přinesly úlevu a vlahou svěžest. Za pár minut se rozsvítila i světla, ale nebe už se stejně protrhávalo. A v poledne už bylo po všem. Azurově modré nebe a slunce, které zakrátko vysálo i sebevětší kaluže.

Odpoledne zůstala celá třída za budovou školy. Kluci hráli basket a holky zamířily do parku. V čele, pochopitelně, světoznámé trio: Alice, Kitty a Jane. Právě houževnatě kritizovaly poslední účes Demi Moorové. Všechny tři se shodly na tom, že jí hlava ostříhaná dohola vůbec nesluší.

„Vypadá jak mužatka,“ ušklíbla se Jane.

„A všimly jste si taky, že má strašně silnej krk?“ přihodila si Alice.

„A nezdá se vám, že celá nějak ztloustla?“ dodala Kitty.

Grace málem vyprskla smíchy. Od Kitty to tedy sedělo. Ubohá Kitty, musela si své mindráky léčit na filmových hvězdách.

Na tyhle řeči Grace nikdy moc nebyla. Ne že by do kina chodila 16

nerada, měla dokonce i své oblíbené hvězdy, jenže ji vždycky mnohem víc zajímalo, jak kdo hraje, než kdo jak vypadá. Ovšem u Meryl Streepové dělala výjimku. Meryl byla nejen nejlepší herečka, ale Meryl pro ni byla i nejkrásnější žena.

„Pch, ty myslíš Streepovku s tím Mákem? To už je snad lepší Streissandka,“ řekla jí jednou Alice a od té doby Grace o Meryl Streepové před holkami už nemluvila.

A vůbec. Věděla, že je se světoznámým triem zbytečné mluvit o spoustě věcí, jenže její nejlepší kamarádka Carol se musela o prázdninách odstěhovat. Slibovaly si sice, že si budou pořád psát, ale bůhví, jak dlouho jim to vydrží. Carol si určitě brzy najde novou kamarádku a na Grace pomalu zapomene. Budu si muset někoho najít, pomyslela si Grace a trochu bezradně se rozhlédla po ostatních spolužačkách ze třídy. Možná Betty, ale Betty je až moc tichá.

Anebo Suzanne, se Suzanne bych si rozuměla, jenže Suzanne nejvíc kamarádí právě s Betty.

Grace si povzdechla. Ale v tom povzdechu nebyla ani stopa smutku. Naopak. Kupodivu cítila, jak ji všechny ty pošetilé řeči o filmových hvězdách zvláštním způsobem uklidňují. Jako by to byla vedle dobráckého Baileyho další jistota, že všechno zůstává při starém. Jistota, při které mohla zapomenout i na bílou, přízračnou tvář dravce.

Grace se zachvěla.

Jenom na to nemyslet, rychle zapomenout!

Jediným pohledem znovu přejela všechny spolužačky, až její oči uvízly na obrovské soše Richarda Blackstonea, milionáře, podnikatele a taky zakladatele jejich monstrózní nebo možná spíš obludné školy. Jak mohl vypadat tak důstojně a moudře, téměř jako ztělesněná spravedlnost, když o něm slyšela i tolik podivných a vůbec ne lichotivých poznámek?

Ano, všichni ho velebili za rozkvět města, za různé nadace a dobročinné akce, ale to všechno prý přišlo až v době, kdy byl Blackstone starý. Prý se jen pokoušel napravit hříchy mládí, odčinit všechny křivdy, jako by chtěl celý svůj život najednou obrátit naruby.

Říkalo se, že měl panický strach ze smrti. A taky se říkalo, že v 17

tom jeho bohatství měla prsty mafie.

A vůbec, co to bylo za nápad koupit v Anglii starý kamenný hrad, nechat ho rozložit na kusy, ty převézt do Ameriky a tady je zase složit? Hrad Hawkshill, který se po přestavbě nakonec stal jejich školou?

Ale to už ji vyrušila Alice. Zamrkala fialovými víčky a dnes už nejmíň podesáté znovu zaškemrala:

„Grace, tak řekneš mi to už konečně!“

„Ale jo.“ Grace se musela pobaveně usmát. „Ve druhém patře Borgen Mallu.“

„Jupí,“ zaječela nadšeně Alice.

„Jenže je tam stejně už mít nebudou,“ dodala Grace trochu zlomyslně.

„Jak to?“

„Moje byly předposlední a pochybuju, že by tam ty poslední od soboty zůstaly.“

„A já to stejně zkusím. Holky, jdeme!“

Alice se otočila na svůj věrný doprovod a za chvíli světoznámý trio zmizelo z dohledu.

Bylo asi kolem šesté, když do parku přiběhl Bill.

„Pojďte honem fandit! Dean si to rozdává se seniorama.“

„Najednou! A za ty jeho řeči… to určitě!“ vychutnávala si Billa vždycky odbojná Mary.

„Tak neblbněte,“ už skoro prosil Bill. „Co vám to udělá.“

Ale už se sbíraly ze země. Ať už byl Dean jakýkoliv, přece jen byl nejlepší běžec. A ať už urážel sebevíc, vidět ho vítězit na trati, to nadouvalo pýchou i sebezranitelnější srdce.

Grace se však šla na závod podívat ještě s jinými pocity. Už to nebyl jen jeho obdivný pohled, když ji poprvé uviděl v šatech. Byla to taky jeho tvář, kterou nad sebou spatřila, když se probrala z mdloby.

Tvář, ve které byla najednou nezvyklá úzkost a starostlivost.

Znamenalo to, že se o ni Dean bál?

Ale na úvahy nebyl čas. Už z dálky se z hřiště ozývaly povzbuzující výkřiky. Kolem dráhy stály hloučky starších studentů.

Někteří nadšenci skandovali skoro jako pominutí.

18

Grace to vždycky připadalo, jako by se v nich zarazila omletá deska.

„Do toho! Do toho! Je-dem! Je-dem! Do toho!“

Grace takhle bezhlavě skandovat neuměla. Prostě jí to nešlo.

Vždycky si přitom začala připadat trochu hloupě. Taky ovšem nikdy nepatřila k obletovaným

„cheerleaders“, povzbuzovačkám při

sportovních zápasech.

To ale neznamenalo, že by jí zápasy byly lhostejné. Fandila stejně náruživě a vášnivě, ale po svém. Měla to ve svých vytřeštěných očích a zakřičela jen v nejdramatičtějších okamžicích.

I teď už jí oči začínaly svítit, a jak jí hořely tváře a jak pohazovala hřívou plavých vlasů, vypadala v nových černých šatech opravdu nádherně.

Dean se připravoval u startovních bloků. Snažil se maximálně soustředit, ale přesto mu Graceina přítomnost neunikla.

„Držím ti palce!“

Grace zvedla obě zaťaté pěsti a usmála se.

Pak se odebrala k cílové čáře.

Teprve teď si všimla, že některé skupinky holek stojí pod slunečníky. Bylo horko, ale taky dusno a nad městem se znovu stahovaly černé mraky. Blížila se další letní bouřka…

A najednou v Grace hrklo.

Zapomněla si deštník!

Proboha, ale kde ho nechala?

Ve třídě ho už určitě neměla.

Ale po chodbě s ním ještě určitě šla. Ťukala s ním o podlahu a jak tak strašně zahřmělo, měla pocit, že se s ním propadne.

A pak se znovu zablesklo a ona poprvé spatřila tu strašnou, bílou tvář…

Ale pak už tam Badyban nebyl. A deštník taky ne. Kdyby tam zůstal, musel by si toho někdo všimnout. Určitě by jí někdo deštník podal!

Grace znovu sevřela úzkost.

V tom už se ale ozval výstřel startovací pistole a na druhé straně dráhy vyrazilo šest běžců.

Grace se rychle snažila rozeznat, který z nich je Dean, snažila se 19

taky povzbudivě usmívat a dokonce křičet, ale úzkost jí stahovala hrdlo. To už nebylo z ostychu nebo z pocitu trapnosti, ona prostě nemohla křičet strachy!

A pak jí do hlavy pronikl ohlušující pískot.

„Je to jas-ný! Dean je prv-ní!“

Dean vyhrál, ale ona se z jeho vítězství ani nedokázala radovat.

Myslela na svůj deštník. Myslela na to, jestli je možné, že by jí ho Badyban vzal. Myslela i na to, že by se pro něj zpátky do školy neměla vracet. Ale přesto šla…

Bylo to silnější než vlastní strach.

20

VI.

Kolikrát už Grace od toho dne napadlo, jak to všechno podivně zapadalo do sebe. Kdyby se neblížila bouřka, nemusela by si s sebou brát deštník. Kdyby svému otci neříkala o „Evropě“, možná by si jaguára včas všiml a nedošlo by ke srážce. Pak by přišla i do školy včas a pravděpodobně by ani v záři blesku nespatřila Badybanovu tvář. Jenže všechno proběhlo přesně tak, jako by to naplánoval sám osud.

S jedinou výjimkou.

Ona se přece vůbec nemusela pro ten deštník vracet!

I kdyby se přihnala bouřka, mohla se kdekoliv schovat, anebo prostě zmoknout, což by jí ani nevadilo.

A přesto šla tvrdohlavě dál. Jako by ji přitahovala nějaká neviditelná síla. Anebo to byla spíš její vlastní zvědavost, riskantní netrpělivost, že musela hned zjistit, jak to s deštníkem je?

Úplně jasně si pamatovala, jak v ní všechno uvnitř umíralo hrůzou. Ze všech sil to v ní volalo: „Uteč! Otoč se a utíkej pryč…!“

Ale nohy ji proti vlastní vůli nesly dopředu.

V dlouhé opuštěné chodbě slyšela jen ozvěnu svých vlastních kroků. Rozléhala se jí v hlavě, dutě a prázdně, jako by kráčela jeskyní. Pokoušela se uklidnit. Nikdo tu už není. Všichni odešli…

Všichni…

Nejspíš byla sama. Sama v celé budově. Jen s dobráckým Baileyem ve skleněné kukani. Nic jiného by si teď nepřála, než s jistotou vědět, že je tu opravdu sama.

Nikde na chodbě deštník neviděla.

Zastavila se před třídou, kde se slečnou Wickhamovou zahájili 21

ranní vyučování. Chvíli váhala a pak dveře jediným rázným pohybem otevřela.

Ale i třída vypadala tiše a opuštěně. Na tabuli zůstaly ještě naškrábané popisky z poslední hodiny. Na jedné lavici nakousnuté jablko. A na podlaze se válel jeden otrhaný rockový časopis. Po deštníku ani památky.

Grace si zhluboka vydechla a opřela se o zeď. Najednou si připadala strašně vyčerpaná. Sevřela si spánky do dlaní.

Co se to s ní děje?

Co to má proboha všechno znamenat?

Otec, Evropa, ta nehoda, příšerné ticho před bouří a potom…

Badyban…

Ta strašná, bílá tvář dravce.

Ty průhledně modré ocelové oči, co se zaryly jako nůž!

Grace se náhlé prudce napřímila.

Musí okamžitě pryč! Pryč odsud!

Vyběhla na chodbu a tentokrát utíkala jako o život. Všechny její pocity ovládl strach. Panický strach, že jí hrozí strašné nebezpečí. Už se chtěla jenom zachránit… jenom se odsud dostat…

Už zbývalo jenom schodiště.

Už jenom vstupní hala…

A právě tady se před ní z přítmí chodby vynořil Badyban.

Stačil jediný pohled jeho očí a Grace zůstala stát jako zasažená.

Pomalu cítila, jak se její tělo podvoluje nějaké neznámé síle, něčemu, čemu nedokázala uniknout.

Pak uslyšela vemlouvavý hlas:

„Grace… přece se mě nebudeš bát. No tak, uklidni se…“

Opatrně se k ní přibližoval, jako by chtěl uchlácholit divokou šelmu, a pořád mluvil, pořád:

„Grace, já ti přece nechci ublížit. Vždyť já už o tobě všechno dávno vím. A taky vím, že tě něco asi trápí. Mohl bych ti pomoct, Grace… Přišla sis pro deštník? Mám ho v autě. Pojď se mnou, Grace…“

Teď už stál těsně u ní a hlas, který slyšela, zněl tak tiše a naléhavě, že nemohla neposlechnout.

„Půjdeme spolu celou chodbou až k zadnímu východu. Nemusíš 22

se ničeho bát. Pamatuj si, že se mnou jsi v bezpečí. Jdeme jenom pro deštník.“

Grace slabě přikývla. Už chtěla vykročit, ale vtom se stalo něco, co její poddajnost narušilo.

Cizí kroky, hlasité kýchnutí, hlas, který tak dobře znala:

„Copak tu, vy dva, řešíte? Grace, slyšíš mě, potřebuješ snad něco?

Slyšíš mě, Grace?“

Teprve teď si Grace uvědomila, že před ní stojí školník Bailey. Ve tváři měl víc než znepokojený výraz.

Z Badybanových očí sršela nenávist.

Nenávist a mrazivý vztek.

„To… to je v pořádku,“ vykoktala ze sebe trochu zmateně, ale taky vděčně Grace. „Já, já už musím běžet.“

Rychle proběhla hlavní halou, až se konečně ocitla venku. Ještě úplně nechápala, co se vlastně stalo, ale cítila, že jen o vlásek unikla něčemu velmi zákeřnému a nebezpečnému.

Zatím nebe už znovu potemnělo.

Grace v dálce u parkoviště zahlédla skupinku svých spolužáků a hned k ní zamířila. Přivítali ji s překvapeným údivem.

„Kampak ses poděla?“ ušklíbla se Mary. „Já jen, že Dean se nám taky nějak vypařil.“

„Dean?“

„No jo, Dean…“ Mary najednou zvážněla. „Poslyš, Grace, ale ty jsi fakt zase úplně bílá. Není ti něco?“

„Ne, ne, to je v pořádku,“ pokusila se o úsměv Grace. „To bude všechno asi tím dusnem,“ zalhala.

„Jen aby. –“ zapochybovala Mary.

A teprve až teď při jejich pochybovačných slovech si Grace poprvé jasně uvědomila, o co Badybanovi šlo.

Badyban ji chtěl zhypnotizovat.

23

VII.

A právě od toho dne měla Grace pocit, že přestává existovat.

V noci ji mučily sny. A ve dne si připadala jako mechanická loutka.

Na svůj zamilovaný volitelný předmět, výtvarnou výchovu, nešla už skoro měsíc. Zatím si vždycky našla nějakou výmluvu a zdálo se, že jí to ostatní věří.

Své nádherné černé šaty uložila na dno skříně. Chvíli uvažovala, že by je přece jen mohla darovat Alici, která je už nesehnala, ale pak si to rozmyslela. Mohla by tím vzbudit podezření a spoustu zbytečných otázek. A pak taky, jak by to vysvětlila mámě?

Říct, že teď už tomu věří, že jí ty šaty přinesly smůlu?

Říct, že je ještě pořád miluje kvůli Deanovi, ale kvůli Badybanovi že je proklíná?

Že teď už proklíná i celou Evropu, protože tuší, že všechno zlé, co se kolem ní děje, souvisí právě s ní.

Ale možná, že to nejhorší na tom bylo, jak Badybana všichni zbožňovali. Neminul jeden den, aby někoho neslyšela, jak o něm zase básní. Badyban řekl, Badyban udělal, Badyban zkusil… a:

„Grace, to je škoda, že si ještě nebyla na Badybanovi. Je fakt super…“

Super, super, super…

Jednou se všichni usuprujou a bude po super!

I když si Grace připadala už skoro celý měsíc jako praštěná, přece jen ji občas popadl vztek.

Copak to nechápali, jak se jim chce dostat pod kůži?

Copak mu všichni naletěli na ty jeho servilní vtípky?

24

Anebo se dokázal opravdu tak proměnit a za oběť si vybral jenom ji?

Ale proč?

Proč chtěl zhypnotizovat zrovna ji?

Proč jí řekl, že ji „už dávno dobře zná“?

A co ta slova o tom, že ji něco trápí?

Byla to jenom taktika anebo o ní opravdu něco věděl?

A proč jejího otce zpráva o novém profesorovi z Evropy tak vylekala?

Kdepak, Grace si nic nenalhávala.

Mezi Badybanem, Evropou a jejím otcem musela existovat nějaká souvislost.

Tajemství, kterému nerozuměla.

Komu se ale svěřit?

Grace myslela často na Deana, jenže se ještě pořád bála, že by jí nevěřil. Vykládat Deanovi o tom, že zrovna ji chtěl Badyban zhypnotizovat. Ještě by se jí vysmál, že chce vypadat zajímavě.

Druhá možnost byl její vlastní otec. Snad by od něj mohla něco vyzvědět. Opatrně a nenápadně, protože jemu by o svém setkání s Badybanem neprozradila ani slovíčko. Muselo by ho to strašně vyděsit.

Pan Collins byl ale v poslední době hodně zaneprázdněné, a tak Grace musela čekat na vhodnou příležitost.

Nadešla jednoho rána…

25

VIII.

„Grace, vstávej, proboha, vždyť ty jsi promočená jako myš.“

Pan Collins se starostlivě skláněl nad hlavou své dcery. Vypadala tak bledě, už delší dobu se mu nelíbila. Taky si pořád stěžovala na únavu.

„Dneska odpoledne za mnou přijdeš a já tě pořádně vyšetřím.“

„Tati… víš, že omdlím, jenom jak vidím injekci.“

„Ale Grace, když jde o zdraví…“

„Já vím,“ skočila mu do řeči Grace. „Tak se nemá s ničím otálet.“

Pan Collins bezradně pokýval hlavou.

„Tati, věř mi, že je to všechno jenom únava. Nějak se tenhle školní rok nemůžu zajet. Víš, nabrat tempo…“

„Hmm, tempo…“

Vůbec nevypadal na to, že by jí nějaké „tempo“ uvěřil, ale přece jen s tím naléháním přestal.

„Tak se rychle obleč, já jdu opéct topinky.“

„Tati, a nestačil by džus? Já totiž…“

„Ne. Sníš aspoň jednu topinku a basta fidli.“

„Basta fidli?“

Přes všechna noční muka se Grace musela zasmát. Tohle od svého táty už dlouho neslyšela.

Pak se začala neteční prohrabovat v oblečení. Bylo jí v poslední době úplně jedno, co si vezme na sebe, ale právě proto nebyla nikdy schopná vybrat si aspoň jednu věc.

Pan Collins zatím sešel do kuchyně. Na tváři se mu znovu objevil znepokojeně výraz. Byl lékař, dobrý lékař s vynikající intuicí.

26

Okamžitě poznal, když něco nebylo v pořádku.

A s Grace se určitě něco dělo.

Byl rád, že tohle ráno budou zase jenom spolu. I když byla Grace skoro dospělá, stejně cítil výčitky, že ji zanedbává.

A ještě jedna věc ho trápila.

Ta nešťastná srážka s červeným jaguárem.

Styděl se, že se před Grace choval tak… neurvale.

Grace přece vůbec nemohla za to, co se kdysi dávno stalo. Ani on s tím neměl nic společného. Ani jeho matka za to nemohla…

Bože, připadal si tak hloupě, když si vzpomněl, jak tam na ulici jenom pořád křičel a křičel. A ten mladík byl přitom tak slušný. Víc než slušný, protože dobře věděl to, co Grace naštěstí v tu chvíli ani nenapadlo. Že totiž přednost v jízdě měl dát on, a ne ten mladík.

Měl by mu poděkovat za jeho velkorysost.

Jenže až se Grace začne zajímat o dopravní značky, a ten den nejspíš jednou opravdu nastane, tahle stará záležitost ji pak taky určitě trkne.

Možná by se měl přiznat už teď, aby pak nevypadal jako ještě větší hlupák.

Jenže jak vysvětlit, že najednou z ničeho nic zapomene na dopravní značku v ulici, kterou jezdí už skoro dvacet let?

Nakonec by se ještě mohlo stát, že by Grace přivedl na stopu.

Už ji v duchu slyšel, jak se ptá:

„A o čemže jsme se to zrovna bavili?“ A nebyl to nakonec on sám, kdo jí vysvětloval teorii podvědomých reakcí?

Musel by se zaplést do lží, do lží, které sám nenáviděl.

Nikdy by Grace nechtěl lhát.

Možná jí jednou řekne pravdu. Pravdu, kterou nezná ani jeho vlastní žena…

„Tati…“

Grace stála na schodech. V dlouhém zeleném triku, které si po úporné námaze vybrala, vypadala ještě bledší.

„Hlad moc nemám, ale mám strašnou žízeň.“

„Aspoň něco,“ pokusil se pan Collins vykouzlit povzbuzující úsměv. Až ho Grace bylo skoro líto.

„Pomeranč, jabko, višně nebo ananas?“

27

„Dneska si dám jabkovej.“

Grace zasedla ke stolu, kde už voněly čerstvé topinky. Hlad sice vůbec necítila, ale aspoň kvůli tátovi si jednu namazala jahodovým džemem. Pak naráz vypila celou sklenici džusu. Hned si nalila další a znovu ji celou vypila.

Pan Collins ji starostlivě pozoroval.

„Grace, jedeme s mámou na víkend do hor. Měla bys jet s námi.“

„Já vím, ale…“

Grace zaváhala. Na chatě by s tátou pro sebe měli soustu volného času, ale možná by nakonec vyzvídal víc otec a ona by se nějak prořekla.

„Víš co, slibuju, že příští víkend určitě pojedu!“

„A proč nemůžeš tenhle?“

„Já… já musím malovat.“

Grace si naštěstí – ale možná spíš naneštěstí, jak jí vzápětí došlo –

zrovna vzpomněla, jak jí Jane nadšeně líčila jeden z dalších Badybanových projektů. Všichni ve třídě měli namalovat obraz ke Kolumbově dni. A pak na oslavu svátku uspořádat ve staré aule výstavu.

„Představ si to,“ Jane celá hořela takovou protivnou dychtivostí,

„žádné omezování, naprostá svoboda, čistě jenom tvoje vlastní fantazie, fakt super…“

„Malovat?“ pan Collins zvedl překvapeně obočí.

„Máme něco namalovat ke Kolumbově dni, co nás napadne. V

aule bude výstava.“

„No, to je nápad!“ zvolal až příliš vesele pan Collins. „A kdo s tím přišel?“

Teď měla Grace příležitost. Zhluboka se nadechla a pak skoro nelítostně pronesla: „Přece ten novej učitel z Evropy.“

„Aha…“ Zaskočený pan Collins se opravdu na víc nezmohl.

Chvíli oba mlčeli, ale v tom jejich mlčení bylo něco tíživého.

Něco nevyřčeného, co je znovu jako tenkrát v autě odcizovalo.

Až po delší odmlce se pan Collins váhavě zeptal: „A kolik je let tomu…“

„Myslíš Badybanovi?“

„Ano, tomu.“

28

„Já nevím, tak možná kolem šedesátky.“

„Hmm… Badyban. Co je to vůbec za jméno?“

„Divný, viď? Slyšel jsi už někdy takový jméno?“

Grace se usilovně snažila pokračovat v rozhovoru, ale pan Collins tentokrát jen zavrtěl hlavou a pak se podíval na hodinky:

„Grace, bude osm. Máme nejvyšší čas.“

„Já vím. Zajdu si jenom pro věci.“

Grace se trochu zklamaně vydala nahoru po schodech. Teď už jí bylo jasné, že s otcem nic nepořídí. Jestli něco věděl, byl rozhodnutý věci tajit. Přesto se ale zeptal na Badybanův věk…

Proč zrovna tahle otázka?

Promluvím si s Deanem, pomyslela si Grace. Nic jiného mi stejně už nezbývá. Nemusím mu přece hned všechno vyklopit. V pátek, v pizzerii u Alexe, to bude nejlepší. Zkusím to. Nic horšího než Badybanovy oči mě stejně potkat nemůže. Zkusím to… A třeba…

Mít aspoň jistotu, že to, co k ní Dean cítí, je něco úplně jiného než to, co cítil k Alici.

29

IX.

Grace se v očekávání pátku samozřejmě nemýlila. Stalo se už zvykem, že v pátek odpoledne chodila do pizzerie u Alexe téměř celá třída. Jen co naposled zazvonilo, všichni s patřičným pozdvižením vyrazili.

Kitty šla i tentokrát už v čele. Jak šlo o jídlo, hnala se kamkoliv jako posedlá.

„Tak co, Kitty, jaká to dneska bude,“ dloubl do ní přátelsky Bill,

„anebo že bysme nasadili dietku? Nějak moc se nám zakulacuješ.“

„Na tu je vždycky dost času,“ odsekla Kitty. Byl to její věčný problém. Jídlo pro ni znamenalo největší potěšení, ale taky trápení.

„Já to mám s jídlem jako s láskou,“ říkala vždycky s hlubokým povzdechem. „Miluju a nenávidím.“

O své vášni k jídlu měla v zásobě ještě několik podobných výroků, na které se celkem nedalo nic říct, ale všichni docela oceňovali, že Kitty poznámky na svou tloušťku snáší celkem smířlivě. Nikdo ji nikdy neviděl uraženou.

„Hej, Kitty!“ dohnal je Dean a přidal se k nim z druhé strany:

„Tak kolik jich dneska bude?“

„Hele, pánové, nechtěli byste toho

už laskavě nechat. Třeba

žádná!“

„Žádná?“

„Nevěřím.“

„Žádná,“ trvala najednou na svém Kitty.

„Tak se vsadíme?“ navrhl Bill.

„A o co?“ teď už Kitty trochu zaváhala.

„Přej si, cokoliv chceš!“

30

„Cokoliv?“

„Cokoliv.“

„Vážně cokoliv?“

„Takže mi, pánové, slíbíte, že mě pak už necháte navěky na pokoji?“

„Nic víc?“

„Nic víc a nic míň, a budu v sedmém nebi.“

„Stejně to nevydržíš…“

„Už žádný poznámky!“ pronesla Kitty tak důrazně, že toho oba s pokrčením ramen opravdu nechali.

V pizzerii u Alexe bylo všem dobře hned z několika důvodů.

Jednak tu měli skutečně vynikající pizzy a k tomu pouštěli ještě skvělou hudbu, a vůbec tu bylo příjemně. Ale to nebylo to hlavní. To nejdůležitější bylo, že tady mohli na sebe všichni halekat, jak je napadlo, a třeba se i plazit a nikomu to nevadilo.

Tvrdit, že to tady za chvíli hučelo jak ve včelím úle, by bylo jen velmi slabé přirovnání. Ale jak se zdálo, vypadali všichni v tom hluku a randálu úplně blaženě.

Světoznámé trio už sedělo pohromadě. Alice s Jane si tentokrát objednaly pizzu s brokolicí. Chudák Kitty nevěděla kam s očima a už vůbec ne, kam s nosem.

„No, dneska to za moc nestojí, viď, Jane,“ snažila se jí ulehčit těžký úděl Alice.

Jane, která se zatím ládovala s nezřízenou chutí, se podívala na Kitty a provinile polkla.

„Holky, já snad půjdu na chvíli ven, to se nedá vydržet.“

Kitty vypadala jako hromádka neštěstí.

Alici napadlo, že takhle nešťastná vypadala najednou ještě mnohem tlustší, než ve skutečnosti byla.

„Vydrž, Kitty. Za pár vteřin to máme v sobě. Anebo nechceš jít na chvíli za Grace? Zkus něco vyzvědět. Já bych řekla, že má na tuty něco s Deanem. Všimli jste si, jak po ní furt čučí? A Grace je v poslední době taky nějaká divná. Nezdá se vám? Teda, ne že bych jí přála to, co jsem s Deanem zažila já…“ Alice se zarazila a najednou vypadala posmutněle. „Holky, je to teda strašný, ale já ho snad ještě 31

furt miluju…“

„No jo,“ povzdechla si Kitty, „každej máme svý trápení.“

Jane se musela zasmát: „Kitty, ty to teda vždycky rozčísneš, ale ne, jsi fakt super…“

Bylo asi kolem páté, ale v pizzerii to ještě pořád bez ustání hučelo. Všichni právě probírali obrazy na Kolumbův den.

Ricky, kterému se neřeklo jinak než „starej vejtaha“, se chlubil, že namaloval už několik verzí.

„A všechny jsou samozřejmě nejlepší, že je to tak, Ricky?“ ozval se Dean.

„Jasně!“

„Uf, já už se lekl, že bys mě zklamal…“

Jak se popichovali, celá pizzerie řičela smíchy.

„Hele, a když jsi tak vtipnej,“ ozval se znovu Ricky, „máš ty už vůbec něco?“

„Ne.“

„Ne?“

„Na Kolumbův den zásadně nic nemaluju.“

V tu chvíli Grace, která seděla vedle Suzanne, zpozorněla.

„Jak to, že nemaluješ?“

„Musel bych ho totiž znesvětit. Chápeš to, ty hlavo dubová?“

„Deane, nechápu.“

„Tak já ti to někdy vysvětlím…“

Ricky ještě zalapal po dechu, ještě se chystal něco říct, ale pravě v ten okamžik se rozrazily dveře.

Stál tam jeden bažant z prvního ročníku. Vypadal tak vyděšeně, že v tu ránu všichni zmlkli. A pak do toho ticha vyděšeně vykřikl:

„Někdo zabil školníka!“

Než se všichni dostali zpátky ke škole, stál tam už pořádný shluk lidí. Byl tu i skoro celý učitelský sbor.

Vytáhlý hubený policista vyslýchal jednoho po druhém, ale celkem bez výsledku. V době činu ve škole už nikdo nebyl.

Mrtvolu už odvezli na pitvu. Našla ji prý uklízečka.

S hlubokou zkrvavenou ránou v břiše, kterou patrně způsobil nůž 32

nebo nějaký jiný ostrý předmět.

Příčina byla jasná, ale důvod nikdo nechápal. I když byl dobrácký Bailey se svou starostlivou péčí občas skoro k smíchu, měli ho ve škole všichni rádi.

O mě se přece taky bál, pomyslela si smutně Grace. A možná mě i zachránil před…

Najednou si znovu vybavila ten první den ve škole…

Školníkův znepokojený výraz a Badybanovu nenávist v očích.

Co když školník slyšel celý Badybanův monolog? Co když se mu Badybanova slova teprve později rozležela v hlavě, a tak došel k přesvědčení, že by se měla zveřejnit? Třeba pochopil, že ji Badyban chtěl zhypnotizovat. Anebo by možná stačilo jen to, že zaslechl, jak jí Badyban říká, že ji něco trápí…

Nepřeháním to už trochu s tou svou fantazií? zaváhala Grace.

Ale co kdyby Um školník opravdu překazil nějaký Badybanův plán?

Plán z Evropy?

Proč ji chtěl Badyban zhypnotizovat?

Co od ní chtěl?

Mohla by snad dopadnout stejně jako Bailey?

Grace se při té představě zachvěla hrůzou.

Pak se rozhlédla, kde Badybana uvidí.

Právě ho vyslýchali. A on dokonce žertoval! Grace viděla, jak se vytáhlému policistovi natřásají ramena smíchy.

Chtěla by zakřičet: „Chyťte ho! Proboha, už ho chyťte! Možná nás tu jednou všechny zabije! Je to vrah!

Stvůra! Odporná slizká stvůra! Já to vím. Vím to!“

Ale co vlastně věděla?

A když se jí potom vytáhlý policista zeptal, jestli v poslední době neviděla něco podezřelého, anebo jestli o něčem neví, Grace jenom tiše pípla:

„Nevím.“

33

X.

Ten den se Grace vrátila domů až pozdě večer. Collinsovi už odjeli.

Na stole v kuchyni měla napsaný láskyplný vzkaz a v mikrovlnce připravenou večeři. Grace se ale cítila tak rozrušená, že na jídlo zatím neměla ani pomyšlení.

Vůbec se cítila tak nervózní, že nevydržela na místě.

Paní Collinsová bývala občas taky nervózní. V takovém případě se šla vždycky uklidnit na zahradu.

Grace zkusila udělat totéž.

Bývalo to známé rčení i její babičky: „Pamatuj si, děvenko, že zeleň uklidňuje. Zelená barva a rybičky. Proto si jednou pořiď akvárium a hlavně si nikdy nekupuj červený nábytek. Lezl by ti brzy na nervy.“

Při téhle vzpomínce se Grace přece jen musela usmát.

Ale v zahradě bylo příjemně. Už se šeřilo. V korunách stromů províval vlahý vánek. A všechny květy omamně voněly.

Nakonec docela lákavě vypadala i voda v modrém bazénu.

Grace si však lehla do houpací sítě. Jednu ruku si položila pod hlavu a druhou se jen tak bezděky konečky prstů prohrabovala v trávě.

Napadlo ji, že v zahradě zůstane i přes noc. Možná by to bylo bezpečnější, než zůstávat v domě.

Možná… Možná bude ráno už mrtvá. Tak jako Bailey. Jenom způsob provedení se bude lišit. Možná ji najdou v síti, jako by jenom spala. Možná v kaluži krve s drobnou černou rankou ve spánku.

Možná s rozpáraným břichem anebo utopenou, jak plave na hladině bazénu. Bude nafouklá a mrtvolně fialová, odpornější než ta 34

nejodpornější ropucha. A pak se nad ní bude sklánět Deanova tvář. A ona už nikdy nepocítí, jaké to je, líbat se s Deanem.

Jeden jediný polibek…

Grace sevřela ruce do pěstí.

Všechno uvnitř se v ní sevřelo úzkostí a vzdorem.

Já nechci zemřít!

Vyhoupla se ze sítě a prošla znovu celým domem. Pečlivě zavřela všechna okna, dvakrát to překontrolovala, ale tísnivý pocit nebezpečí se nijak nezmenšil. Teď už jí bylo jasné, že v domě přes noc zůstat nedokáže. Možná by mohla přespat u Kitty, která bydlela jen o pár domů dál, ale pak ten nápad zavrhla. Dobře věděla, co si o ní a o Deanovi světoznámé trio už šušká, a vůbec neměla náladu na Kittyiny zvědavé otázky.

Mohla by ale zkusit zavolat Deanovi.

Grace vytáhla svůj telefonní záznamník a vytočila Deanovo číslo.

Ozvala se Deanova sestra Sára a tím svým protivným, užívaným hlasem jí oznámila, že „brácha ještě není doma“.

„Mám něco vyřídit?“ dodala ještě blahosklonně.

„Ne, to je v pořádku.“

Grace se vrátila zpátky na zahradu.

Bílé štěrkové cestičky se už nořily do tmy.

Ve všech okolních zahradách se rozléhalo noční cvrlikání.

Grace se těkavě rozhlížela kolem. Nakonec se vrátila zpátky do kuchyně a vypila několik sklenic džusů. Pak si v dílně vzala dlouhý pevný provaz a vyšla znovu na zahradu.

Chvíli se po zahradě pátravě rozhlížela, ale teď to nebylo ze strachu před vetřelcem. Grace hledala po paměti nejvyšší strom.

Snad jenom vysoko na stromě by se před Badybanem cítila v bezpečí.

Byl to nádherný kanadský dub vpravo na konci zahrady.

Za chvíli se Grace vyšplhala až vysoko do jeho koruny. Našla si skoro poslepu pevnou silnou větev, která jí posloužila jako sedátko.

Nohama se zapříčila o další spodní větev a volnýma rukama kolem sebe a větví začala volně omotávat provaz. Jeho konce svázala nerozlučným „uzlem přátelství“ tak, jak ji to učil táta.

Potom se usadila na sedátko a spokojeně si odfrkla.

35

Byla vysoko a hvězdy na nebi se najednou zdály tak blízko.

Ale byla taky v bezpečí. Sem by za ní Badyban nevylezl a provazy ji před pádem chránily jako pavučina.

Myslela si, že by mohla usnout, ale její strach byl silnější.

I tady vysoko v koruně stromu ji pronásledovaly staré známé mučivé vidiny. Badybanova bílá, dravčí tvář, jeho vemlouvavý tichý hlas, ale taky jeho chladná, vražedná nenávist a znepokojený výraz ve tváři Baileyho… A potom Dean. Ten nádherný slunečný den, kdy ho potkala na Main Street. Byla přece tak šťastná. Proč se to všechno muselo tak zkazit?

A tak Grace po nekonečně dlouhém, úmorném a vyčerpávajícím měsíci poprvé plakala. A slzy, které jí stékaly po tvářích, přinesly úlevu. Nakonec opravdu usnula.

Když se probudila, slunce už zase teple hřálo. Z nepohodlného spaní byla celá rozlámaná, ale taky už cítila pořádný hlad. Opatrně se vymotala z provazů, slezla dolů a zamířila rovnou do kuchyně.

V domě už bylo dusno k zalknutí a Grace si hned vzpomněla, jak včera večer pozavírala všechna okna. V břiše jí zakručelo, ale rozhodla se, že nejdřív všechna okna otevře. Včerejší úzkost přece jen polevila a Grace v sobě dokonce pociťovala jakési odhodlání, i když ještě nevěděla k čemu.

Pomalu procházela domem, a jak zacházela do všech místností, stále víc a víc cítila, jak tenhle dům miluje. V každém pokoji se jí vybavila nějaká hezká vzpomínka. I to, jak tenkrát rozbila vzácnou starožitnou čínskou mísu, neviděla už vůbec tragicky. Nakonec ji museli všichni utěšovat, aby s tím brekem vůbec přestala.

„Ach, jo,“ posteskla si Grace nahlas. Buď na ni šla nějaká nostalgická nálada anebo… Možná už zase myslela na tátu a na babičku.

Najít v minulosti jeden jediný záchytný bod!

Ale v břiše už jí tak kručelo, že se nejprve vydala rovnou do kuchyně, kde si v mikrovlnce ohřála kus kuřete, hranolky a máminu vynikající nádivku. K jídlu vypila ještě několik sklenic pomerančového džusu a teprve potom začala uvažovat, co bude vlastně dělat. Něco s Badybanem? Ale co? Snad by měla aspoň začít 36

malovat, když už se tak hloupě vymluvila s tím obrazem. Táta bude nejspíš zvědavý, co za víkend stvořila. A možná by se pak taky měla zeptat Deana na jeho „důvody“, aby se zase mohla vymluvit, proč obraz nedokončí.

Vůbec neměla chuť malovat něco, co Badyban navrhne.

Grace zamířila do svého pokoje. Musela si vybrat tempery, napnout plátno a taky zjistit, jak je na tom se štětci. Ale už byla rozhodnutá, že bude malovat venku na zahradě.

Netrvalo dlouho a stála i se stojanem nedaleko houpací sítě.

Stála tam trochu bezradně, protože když už si všechno tak rychle a pěkně připravila, najednou nevěděla, co s tím.

Nemohla přece jen tak něco čárat bez rozmyšlení. Už jenom proto, že až se táta vrátí, bude chtít obraz vidět. A táta byl znalec.

Jako babička s dědou. Když byla malá, prolistovali s ní snad všechny svazky o umění. A zase ta Evropa! Evropské umění! Michelangelo.

Děda pořád jen o Michelangelovi. A babička zase svého van Gogha.

„A víš, miláčku, že si kvůli jedné ženě uřízl ucho?“

„Emilie, vždyť ty to dítě strašíš“

„Ale copak tohle je nějaké strašení? To je jenom život. Můžeš si ho stokrát naplánovat, ale doopravdy ho máš tady, tady v sobě…“

Vždycky si zaklepala na srdce a Grace se pak musela přesvědčit, jak jí tluče.

Byly to blažené chvíle, jenže někdy se stalo, že tu jejich společnou důvěrnou chvilku něco zkalilo. Něco, na co Grace musela myslet už od té chvíle, kdy jí Dean oznámil, že je bude učit někdo z Evropy. A Grace se celou tu dobu marně snažila přijít na to, co to bylo. A taky proč jejího otce slovo „Evropa“ vždycky tak divně znepokojilo.

Ale teď byly její vzpomínky tak živé, že cítila, jak má tu záhadu už skoro na dosah.

„Grace, vidíš ty hlavy? Každá je namalovaná z jiné strany, ale kdyby sis je složila a nalepila na kouli, měla bys jednu pořádnou hlavu ze všech stran. A taky bys viděla, že je každá půlka obličeje jiná. Ale tak to je i ve skutečnosti. V umění se tomuhle říká kubismus. A tuhle hlavu namaloval španělský malíř Picasso.“

„A s babičkou jsme byli ve Španělsku na svatební cestě.“

„Bylo tam nádherný, moře a flamenco v Seville, protancovali 37

jsme celé noci…“

„Emily, Emily, přestaň, jde Francis!“

A pak se ve dveřích objevil Gracein otec…

Grace zamyšleně namočila štětec do modré barvy. Snad si to ani neuvědomovala, ale to první, co se jí na obraze objevilo, byly vlnité křivky mořských vln…

Mohla své vzpomínce věřit?

Mohlo to být tak, že ani babička s dědou nechtěli před jejím otcem o Evropě mluvit?

Ale proč?

Náhle ucítila to známé mrazení.

Ostří nože.

„Grace, já tě přece už dávno znám…“

A pak ji napadla šílená věc: jediný člověk, který by o tom věděl něco víc, mohl být jedině Badyban.

Byl to šílený nápad, ale ještě šílenější byla Graceina netrpělivost.

Grace se totiž rozhodla, že Badybana okamžitě navštíví. Pro jistotu ale napsala svým rodičům vzkaz, kam šla. A byla na svou prozřetelnost tak pyšná, že ji vůbec nenapadlo, jak je ve skutečnosti naivní.

38

XI.

Grace sice nevěděla, kde přesně Badyban bydlí, ale doufala, že jí bude stačit jen to, co už vypátralo světoznámé trio. Teď byla ráda, že k přílivu jejích obdivných informací nezůstávala tak docela hluchá.

Lovila v paměti útržky jejich slov: East Park, skoro u dálnice, žlutá vila, obrovská mosazná brána… Mělo by to stačit.

Každopádně East Park se rozkládal na opačném konci městečka, než Grace bydlela. Byla to nejluxusnější čtvrť, vyhledávaná pro svůj klid a zelené okolí, ale Grace se nikdy moc nelíbila. Snad proto, že jí vždycky připadala až moc opuštěná. Jako bez života. Místní boháči si tu opevnili své

výstavní vily vysokými neprodyšnými ploty a

zavírali se do svých nedobytných území jako do klecí.

Kdykoliv touhle končinou Grace projížděla, nikdy tu neviděla jedinou živou duši.

Nedovedla si představit, že by i jí jednou vyhovoval stejný způsob života, ale kdo ví…

V těchhle úvahách Grace za chvíli projela celým Borgentownem a už se ocitla na kraji East Parku. Směrem k dálnici to bylo ještě asi deset minut.

Jestli tu dneska uvidím aspoň jedinou živou duši, nic se mi nestane, pomyslela si v duchu, a hned ji napadlo, že si to měla přát přesně naopak. Grace sama nad sebou nevěřícně zakroutila hlavou.

Copak si musela komplikovat život i hloupou pověrou?

Jenže teď už měla oči na stopkách, a bůhví, že kdyby se jí nestala ta nejobyčejnější věc, totiž že jí přes cestu přeběhla kočka, možná by se nakonec i vrátila.

Ale kočka přeběhla a k tomu byla sněhově bílá, a tak když se 39

Grace ocitla před obrovskou mosaznou bránou, ještě pořád v sobě cítila pevné odhodlání a víru, že se z té obrovské žluté vily ještě večer vrátí.

Bez váhání zmáčkla zvonek s prázdnou vizitkou.

A pak už jen čekala. Teprve teď jí začalo srdce bušit na poplach.

Ale přesto zůstala stát jako přikovaná na místě. Jako kdyby Badybanova neviditelná síla začínala fungovat!

Když se před Grace rozevřela brána, prošla dovnitř už s malou dušičkou, ale přesto odhodlaně kráčela dál. Byla tak rozrušená, že si jen matně uvědomovala, že zahrada, kterou kráčí, je zarostlá a zpustlá, plná plevelu. Vlevo spatřila kamenitou fontánku s malým baculatým amorkem. Usmíval se a mířil přímo do jejího srdce…

Grace kráčela po zarostlé pěšince přímo k hlavnímu vchodu. Zašlé mosazné dveře byly pootevřené. Grace po krátkém zaváhání vstoupila dovnitř.

Místnosti v přízemí byly opuštěné a prázdné, jako by se z domu někdo nedávno odstěhoval.

Grace vystoupila po dřevěném schodišti do prvního patra, ale ani tady Badybana nenašla. Všude jenom prázdné ticho.

Zbývalo ještě druhé patro.

Jít dál, anebo se okamžitě vrátit.

Grace byla ale pevně rozhodnutá. Znovu vystoupila po schodech, až se ocitla na krátké chodbičce. Tady se na okamžik zastavila před prvními zavřenými dveřmi.

A vtom za sebou uslyšela kroky…

Ani se nemusela otočit, aby věděla, že je to on.

Badyban k ní stoupal po schodech a mířil na ni revolverem. Ve tváři měl vítězoslavný, zlomyslný úšklebek:

„Konečně jsem se dočkal. Tak jen vejdi, Grace.“

Vyděšená Grace zmáčkla kliku. Pokoj, který se před ní rozevřel byl taky skoro prázdný. Jen u otevřeného okna stál stůl s židlí a na podlaze se válelo pár knih. V protějším rohu byl ještě starý divan. Na všem ležela vrstva prachu, jako by tu už roky nikdo nebydlel.

Zvenku sem zaléhal hukot dálnice.

To bylo asi všechno, co si Grace v první chvíli stačila uvědomit.

40

A pak snad ještě to, že její cesta k Badybanovi byla asi největší bláhovost, kterou v životě udělala. A možná i její poslední!

Ale na sebelítost teď nebyl čas. Musela napnout všechny síly, hlavně se vyhýbat Badybanovým očím a taky z něj vylákat všechno, co potřebovala vědět. Dokud bude věřit, že se odsud nějak dostane, má ještě pořád šanci. A doma přece nechala vzkaz, kde je.

„Posad se!“ vybídl ji panovačně Badyban. Sám zůstal stát ve dveřích. Revolver stále v ruce.

Grace popošla k divanu a trochu křečovitě se posadila.

„No vidíš, jak umíš poslouchat,“ uchichtl se poťouchle.

„Jestli mně zkřivíte jenom vlásek, táta vás zabije!“ vyhrkla najednou Grace.

„A, slečna je odbojná…“ zapištěl tentokrát smíchy. „Mám snad přijít blíž?“

„Ne, prosím vás, ne…“

„Takže, říkáš, tvůj otec…“

„Ví, že jsem tady.“

„Tím líp, aspoň mi ušetří práci.“

„Jak práci?“ nechápala Grace.

„Nebudu mu muset telefonovat.“

„Vy jste mu chtěl telefonovat?“

„A co sis myslela, ty hloupá? Proč jsem tě asi chtěl zhypnotizovat?“

„Vy… vy chcete vydírat?“

„Půjde spíž o takovou malou výměnu. Tvůj život za peníze, které mi tvoje rodina dluží.“

„Co víte o mé rodině?“

„Spoustu věcí…“

„Například…“

„Nebuď tak zvědavá…“

Znovu tak odporně zapištěl, až Grace zamrazilo do morku kostí.

Ale nesměla se vzdát.

„Tak co víte?“

„A nenapadlo tě náhodou, že by tě to mohlo taky pěkně mrzet?“

Tón, kterým to řekl, byl tak ledový, že i Grace úplně ztuhla.

Copak zapomněla, že mluví s vrahem? Nelidskou stvůrou?

41

„Vy jste zabil školníka!“

„Přesně tak.“

Grace cítila, že Badyban začíná být ve střehu. Taky Grace už přemýšlela na plné obrátky. Nechtěla ztrácet čas.

„Protože by vám všechno překazil?“

„Bravo, jen tak dál…“

„Kdo vlastně jste?“

„Konečně správná otázka.“

„Profesor…?“

„Malíř, jsem slavný malíř. Copak mě neznáš, Grace?“ Badyban se trpce uchichtl.

Grace usilovně napínala všechny mozkové závity. Byla tak blízko a najednou ztrácela niť. Co si o tom všem měla myslet? Co si měla myslet o téhle zpustlé pronajaté vile?

„Jste chudej anebo bohatej?“

Teď se ozvalo jenom posměšné zaskřehotání. Bylo v něm něco zlého.

„Jste chudej jako kostelní myš.“

„Přihořívá…“

„Ještě víc. Vy nemáte vůbec nic.“

„Ale mám.“

Znovu se krátce uchichtl. Ale Grace v tom teď uslyšela nenávist.

„A co?“

Vyhrkla dřív, než by chtěla, protože hned vzápětí jí došlo, že uslyší jedinou možnou odpověď.

„Mám tebe.“

42

XII.

„Mám tebe…“

Když si Grace vzpomněla na předešlou noc a na dobrodružné přenocování na stromě, nevěděla, jestli se má smát, nebo brečet.

Možná i proto, že tam nahoře v koruně stromu ještě dobře rozeznávala, co je to strach.

Teď už ani nevěděla, čeho by se měla bát.

Byla na konci. V totální pasti.

Badyban ji zamkl v pokoji, odkud nebylo úniku.

Samozřejmě, že jakmile zamkl dveře, běžela hned k oknu. Ale pokoušet se o útěk právě touhle cestou by se rovnalo sebevraždě. V

lepším případě by si polámala celé tělo, a tak by zůstala Badybanovi stejně napospas. I když by mu tím asi hodně zkřížila jeho plány.

O jeho plánech ale zatím vůbec nebyla schopná uvažovat.

Venku se už setmělo a osvětlená dálnice dole za zahradní zdí hučela jako proud řeky.

Grace chvíli pozorovala šňůry aut. Mávat na řidiče by bylo asi stejně pošetilé jako skákat z okna.

Blízkost dálnice měla ale přesto jednu výhodu. Osvětlovala částečně i pokoj, kde nesvítily žárovky, a Grace ještě pořád doufala, že tu najde něco, co jí pomůže na svobodu. Anebo aspoň něco, co jí pomůže objasnit Badybanovu přítomnost v Americe.

První věc, kterou prohledala, byly dva šuplíky starého psacího stolu. Našla tu spoustu všelijakých krámů od kolíčku na prádlo, přes rozbité hodinky, rezavé hřebíky, vypsané propisky, potrhané karty, ale to bylo taky všechno. Byly to pravděpodobně věci, které tu 43

zůstaly ještě po předchozím majiteli.

Pak si vzala k oknu knihy.

Dvě paperbacková vydání detektivek, Dickensův Oliver Twist, a dokonce sbírka hororů: Pojďme se bát…

To znělo opravdu jako špatný vtip.

Ale jinak nic objevného. Detektivky a horory Badybana nejspíš inspirovaly k jeho hnusným činům. A Dickense měl prostě zřejmě rád. Jestli byl opravdu chudý jako kostelní myš, pak ho ta četba taky mohla povzbuzovat. Překroutil si ji po svém. A možná měl pocit, že dokonce jedná spravedlivě.

Nicméně Grace ze svých dedukcí moc nadšená nebyla. Třeba se Badyban už opravdu pohyboval na hranici šílenství.

Zkusila knihy ještě prolistovat.

A opravdu našla něco pozoruhodného.

Starou fotografii.

Byla na ní mladá žena v módních dobových plavkách s krátkou sukýnkou a s páskem.

Grace odhadovala, že by mohlo jít o třicátá léta. Co však považovala za mnohem zvláštnější než módu tehdejších plavek, byl fakt, že jí ta mladá žena okamžitě připomněla babičku.

Jako by to byla přesně ona, ale přitom se v její podobě mísila i nějaká jiná bytost. Bytost, která jí ale taky někoho připomínala.

Zkusila střídavě zakrýt jednu a druhou polovinu tváře a dospěla k ohromnému zjištění.

Pravá polovina se podobou přiblížila k babičce.

Levá jí teď ještě víc připomínala tu druhou bytost.

Grace si fotku hned opatrně schovala za kalhoty a pak pohodila knížky zpátky na podlahu.

Jak se ale znovu rozhlédla po pokoji, její uspokojivý pocit z nálezu pomalu, ale jistě vyprchával.

Zbývala poslední bláhová naděje. Prošmejdit pokoj a objevit něco, co by jí odtud pomohlo ven.

Grace si poctivě klekla na kolena a vydala se do zadní části místnosti, která už tonula skoro v naprosté tmě. Ale i když si její oči na tmu brzy zvykly, dál kolem sebe poctivě šmátrala rukama, jako by nechtěla minout ani sebemenší špendlíček.

44

Za divanem byl ještě asi půlmetrový prostor, plný pavučin a nejspíš i všelijakého hmyzu. Lepil se jí odporně na prsty, už se tak štítila, že toho chtěla nechat, ale pak přece jen něco nahmatala…

dřevěná rukojeť…

Její deštník!

Úplně na něj zapomněla.

Ale jak se zdálo, nějak ho opominul i Badyban. Snad sem s ním tenkrát mrskl vzteky a víc se o něj nestaral.

Milovaný deštník.

Grace ho hned začala láskyplně zbavovat všech pavučin, ale v hlavě jí už svitl další, vůbec ne láskyplný nápad.

Musela jen vydržet bdít.

A nesměla ztratit odvahu!

45

XIII.

Odvahu Grace neztratila, naopak, čím víc musela bojovat s ospalostí, tím spíš se cítila odhodlanější. Na žádné pochybnosti jí už prostě nezbývala síla.

Celou noc proseděla u dveří, připravená na okamžik, kdy za dveřmi uslyší sebemenší zvuk. Ale až když tmavé nebe v okně začínalo pomalu blednout, Grace opravdu zbystřila.

A když se na obloze objevily červánky, Grace se i s deštníkem postavila těsně ke dveřím.

Mohla uběhnout jedna nebo dvě hodiny, dveře se začaly pomalu rozevírat… Grace spatřila prošedivělou lysinu.

Byl to jen mžik, ale dokázala to. Vší silou se rozmáchla a praštila Badybana dřevěnou rukojetí do hlavy.

Svezl se na zem bez sebemenšího hlesnutí, ozvalo se jen klepnutí revolveru.

Grace nechtěla ztratit ani vteřinu.

Úprkem seběhla schodiště a jako o život proběhla i zahradou, jenom Amorkovi věnovala jeden letmý pohled.

Její kolo stálo ještě u brány. Vůbec si nepamatovala, jak ho tam včera večer zanechala. Ale na tom teď nezáleželo.

Rychle nasedla a ujížděla z celého prokletého East Parku pryč.

Podle světla a podle ptačího zpěvu usoudila, že bude ještě brzy ráno.

Domů se vrátit ale nechtěla. Co kdyby se Badyban už teď probral?

Byl by schopný přijít až za ní a znovu jí s revolverem vyhrožovat?

Rodiče čekala až před polednem. Nesměla nic riskovat. Nesměla zůstat o samotě. Snad by se mohla zastavit u Kitty…

Kitty se bude asi hodně divit, povzdechla si Grace. Ale neměla na 46

vybranou.

O něco později už stála před vilou Bennetových. Celý dům ještě spal. Grace vzala kamínek a opatrně ho hodila na okno Kittyina pokoje.

Počkala několik vteřin, a když se nic nedělo, hodila další.

A pak ještě další a další…

Konečně se v okně objevila Kittyina rozespalá tvář:

„Co blbneš?“

„Nechceš se projet na kole?“ Grace se pokusila vykouzlit co nejbezstarostnější úsměv.

„Teď?“

„Je krásně…“

„Prosím tě, v kolik vstáváš?“

„Já si říkala, že asi budeš spát, ale naši odjeli a mně se najednou nechtělo zůstat sama…“ skoro zaprosila Grace.

„Tak pojď nahoru.“

Kitty se na ni konečně usmála a Grace už běžela, jako by čekala jenom na tohle vyzvání.

„Víš, Kitty,“ pokračovala Grace nahoře v pokoji, „je to zvláštní, ale někdy se mi to stává, že nemůžu vůbec dospat rána.“

„To mně teda ne,“ prohodila skoro závistivě Kitty. „Já spím jak špalek.“

„To jsem si všimla,“ zasmála se Grace.

„A teď už tuplem.“

„Jak to?“

„Protože…“ Kitty na okamžik zaváhala, ale pak s nesmělou hrdostí dodala: „Chodím běhat.“

„Běhat?“ Grace tentokrát svůj údiv už nepředstírala.

Kitty se dokonce lehce začervenala.

„Prosím tě, ale nikomu to neříkej. Včera jsem začala. A víš s kým?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Grace. Bylo to až dojemné, jak se Kitty potřebovala pochlubit a svěřit.

„S Billem.“

„Neblázni, to je ale skvělý, Kitty!“

47

„Teda v sobotu chodíme spolu, ale v neděli budu chodit jen já sama. To mám jako navíc. A přes týden ještě uvidíme… Je to ale pěkná zabíračka.“

„To mi povídej,“ dodala Grace jako spřízněná duše. Dokonce ji v tu chvíli napadlo, že by se Kitty mohla svěřit s Badybanem, ale vzápětí ten nápad zavrhla jako úplný nesmysl.

„Ale Bill… Bill mi strašně pomáhá.“

„Bill je dobrej kluk.“

„A co ty s Deanem?“

„S Deanem…?“

Grace zaváhala. Nebyla si jistá, co by měla říct, protože si hned dokázala představit, jak bude Kitty zítra její slova opakovat Alici.

Tím spíš, když teď viděla, jak na ta slova dychtivě čeká. Vtom se ale v Kittyině tváři objevil výraz šíleného zděšení.

Kitty se dívala někam za ní a doslova lapala po dechu hrůzou.

Badyban, určitě tam bude Badyban, pomyslela si Grace a přitom cítila, jak už taky tuhne v děsivé předtuše.

„Grace…!“ konečně vyjekla Kitty. „Tam je pavouk!“

Grace se otočila a skutečně na stěně spatřila celkem malého, neškodného pavouka.

„Zab ho!“ ječela Kitty jako pominutá.

„Přináší štěstí,“ namítla Grace s obrovskou úlevou, ale taky docela zbytečně.

„Zab ho!“

Grace vzala nějaký časopis a s lehkým máchnutím rozplácla pavouka na zeď.

„Fuj,“ Kitty se otřásla odporem. „Můžeš ho vyhodit?“

„To se vážně tak štítíš pavouků?“ Grace se musela usmát. Ne že by se sama neštítila, ale tak jako Kitty to nepřeháněla. S menším odporem odlepila zbytek pavoučího tělíčka od stěny a popošla s ním k otevřenému oknu.

Venku už zase začínalo hřát slunce, ale jeho teplo Grace spíš uspávalo. Najednou si připadala strašně unavená. Jako by na ni po tom úleku dolehla i celá probdělá noc.

„Možná jsem ho neměla zabíjet,“ prohodila spíš sama pro sebe.

„Prosím tě…“ ozvala se Kitty. „Nejsi ty náhodou trochu moc 48

útlocitná?“

„Kitty, nevadilo by ti, kdybych se tady na chvíli natáhla? Teď na mě to spaní nějak dolehlo.“

„Klidně,“ mávla rukou Kitty. „Ale v sedm tě vzbudím. Jdu běhat.“

„Jasně,“ zívla Grace. „V sedm budu už dávno vzhůru.“

V sedm hodin ji ovšem Kitty vzbudit musela a Grace měla co dělat, aby domů doběhla ještě před příjezdem rodičů. Především chtěla zničit svůj vzkaz. Po tom, co prožila, byla pevně rozhodnutá, že dál bude jednat jen na vlastní pěst. Přesně řečeno: poprosí o pomoc Deana. Něco už sama tušila a pak taky získala tu záhadnou starou fotografii.

Pozdě večer ji potichu jako zloděj vytáhla ze zásuvky svého psacího stolu. Znovu se na ni dlouho dívala…

Ta mladá žena na fotce měla určitě nějakou spojitost s Badybanovým plánem. A patrně i s jeho důvodem k vydírání.

Ale jakou?

A mohla to být opravdu Graceina babička?

„Grace…“

Grace sebou trhla.

Ve dveřích se nečekaně objevil pan Collins.

Grace s bušícím srdcem fotku rychle otočila a strčila ji pod časopis na svém stole. Vyčuhoval jen špinavě ušmudlaně cípek.

„Tak co jsi namalovala?“

„Tady…“ Grace jednou dlaní zakryla ušpiněný cípek a druhou rukou ukázala na téměř bílé plátno. Narušovalo ho jen několik vlnitých modrých čar.

„Co to má být?“ zeptal se trochu rozpačitě a trochu zklamaně pan Collins.

„Moře.“

„Moře?“

„Moře.“

A Grace se na svého otce podívala tak výmluvně, že se musel s tímto podivným vysvětlením spokojit.

49

XIV.

Pondělí minulo bez významnější události, ale v úterý se Deanovi Phelanovi podařila neuvěřitelná věc.

RANDE!

Konečně se mu podařilo domluvit si s Grace Collinsovou schůzku!

Popravdě, tu schůzku vlastně domluvila Grace a navíc to ani neměla být schůzka milostná, ale Dean stejně tušil, že to od Grace byla spíš jen záminka. Na to, aby ji někdo vysvětlil chemii, si mohla vybrat kohokoliv jiného. Třeba Billa, který měl chemii v malíčku.

Jenže ona si vybrala právě jeho!

Byl to slastný pocit, nádherný, vzrušující pocit, který Dean snad ještě nikdy v životě ani nezažil. Co byl na střední škole, nemluvil o holkách zrovna lichotivě. Bylo mu proti srsti, jak se mu vnucovaly, jak se před ním nakrucovaly, jen aby ho nějak zaujaly. Nejvytrvalejší byla asi Alice, takže s Alicí nakonec musel udělat rázný a asi až moc krutý konec.

Nikdy o žádnou holku nestál. Až o Grace.

Teprve až s Grace ale taky zjistil, co je to usilovat o holku. Prostě proto, že se o to nikdy nemusel snažit. A najednou vůbec nevěděl, jak má Grace svůj zájem dát najevo. Vysílat zamilované pohledy?

Nikdy mu nepřipadalo nic hloupějšího než ty sladké obrázky do sebe zavěšených a přitom tak zoufale mlčících dvojic.

Dean ale tušil ještě jednu věc. Cítil, že se blíží chvíle, kdy se Grace potřebuje někomu svěřit. Určitě to nějak souviselo s tím, jak se v poslední době chovala.

Byla divná, ale tak divně divná, že vůbec nechápal, o co jde.

50

Navenek se smála jako vždycky, mluvila jako vždycky, ale Dean si dobře všiml, jak jí v očích někdy prokmitne taková bezmocná úzkost.

Byly taky okamžiky, kdy se najednou někde sama v sobě od všech vzdálila a vůbec nic kolem sebe nevnímala.

A pak jí taky vůbec nevěřil výmluvy, že nemůže chodit na výtvarku. I když to docela chápal, protože Badyban mu zrovna taky moc nesedl.

A ještě tu

byla další zvláštní věc. Ta vzpomínka ho ještě teď mrazila. Gracein pohled, když tenkrát první den ve škole dobíhal svůj závod. U startu se na něj usmála a ukazovala mu sevřené pěsti.

Ale když dobíhal do cíle a hledal její tvář, viděl v jejich vytřeštěných očích hrůzu.

Jako by se dívala přímo do pekla.

Pak se někam vytratila. Chtěl ji najít, ale nikde venku nebyla.

A nakonec mu v hlavě vrtala snad ta skoro nejpodivnější záhada: Proč Grace už nenosila ty pěkné černé šaty?

Vypadala v nich přece tak nádherně…

A vůbec, jak Dean po prázdninách zjistil, Grace by vypadala nádherně v čemkoliv. Nemusela vůbec špulit pusu a mrkat řasami a byla stokrát přitažlivější než všechny holky dohromady.

Tak to bylo, Grace nebyla vůbec afektovaná a ještě k tomu nebyla vůbec hloupá.

Ale něco nefungovalo, něco ji muselo trápit, i když mu od pondělí už nepřipadala tak uzavřená. Byla mnohem přímější, skoro to připomínalo bojovnost.

I to, jak za ním o přestávce přišla a rovnou ho požádala, jestli by se mohli sejít.

„Šlo by to dneska?“

Dean v úterý nemohl, protože měl trénink, ale domluvili se na středu.

„Tak v šest hodin, v parku u sochy?“ navrhla Grace.

„Jasně, v šest.“

Grace se na něj usmála.

Nikdy by netušil, co dokáže jeden úsměv, a taky ho hned napadlo, že si na rande vezme černé triko od tety Helene.

51

Ve středu odpoledne si Dean hned po vyučování zaběhl vzadu na hřišti pár koleček. Byl to jeho každodenní soukromý trénink, ale vůbec ho nedodržoval proto, aby si zachovával kondici. Na to mu bohatě stačil pravidelný trénink v oddíle.

Na rozdíl od většiny jiných ambiciózních a urputných hochů, Dean totiž opravdu běhal pro radost. Běh byl pro něj jako let, zázrak vlastního těla.

Někdy byly dny, kdy těch šest nebo sedm vyučovacích hodin v klidu nemohl vůbec vydržet. Kolem třetí už seděl jako na trní. Měl v sobě tolik energie, až se mu zdálo, že se všichni kolem něj pohybují jako ve zpomaleném filmu.

Ostatně, tenhle pocit míval Dean často. Taky se mu nikdo nevyrovnal v bystrosti a postřehu.

Čas od času předváděl třídě jen tak pro pobavení své žonglérské umění. Nikdo ale nevěděl, že si ten pravý skutečný postřeh cvičí podle starých indiánských knih. Spočíval v tříbení smyslů.

Často chodíval do krajiny ve Sleeplandu. Když si pořádně zaběhal, dokázal tu dlouhé hodiny jen ležet, poslouchat a pozorovat přírodu. A přitom myslel na Indiány, kteří tu kdysi žili.

Teď však Dean neměl na Indiány ani pomyšlení. Celá jeho bytost patřila jenom Grace. Myslel na ni dokonce i při běhu. Stačila představa jejího úsměvu a Dean by určitě okamžitě zaběhl světový rekord.

Když skončil, vrátil se s batohem do školní umývárny. Osprchoval se v ledové vodě a pak si přes sebe přehodil čistý bílý nátělník. Cítil se šťastný a jako znovuzrozený. A s tímhle pocitem vyšel na dlouhou chodbu.

„Hej, Deane, jdeš jako na zavolanou, můžeš vzít tyhle mapy do kabinetu.“

Chudák profesor Dacon. Hrnul se k němu zavalený stočenými závitky map a ještě si přitom utíral svou lesklou zpocenou pleš.

„Nesnesitelný vedro,“ pokračoval s bílým kapesníkem po mokrých spáncích. „A to už je, prosím, říjen. Jestli to takhle půjde dál, tak tu máme o vánocích Saharu…“

Dean se musel usmát. Dacon byl pravým příkladem deformace z 52

povolání. Neřekl snad jedinou větu, aby v ní nezazněl nějaký zeměpisný název.

„Tady to máš, já budu muset ještě pro další. Fuj, to bych snad radši lezl na Mount Everest.“

„Jestli chcete, já tam dojdu.“

„Ale ne, stejně tam musíme ještě něco vytřídit. Přišla nám nová várka. Taky Čína s Hongkongem. To víš, svět se mění, všechno se to strašně mění…“ Dacon si znovu přetřel celou hlavu. „No jo, jenom ta moje pleš zůstává.“

Dean se zazubil. Měl profesora Dacona rád. Pro jeho suchý humor a vlastně i pro tu jeho deformaci. Dacon byl asi taky jediným profesorem, kterého smrt školníka Baileyho opravdu bolestně zasáhla. I přes rozdílné vzdělání byli dlouholetými přáteli, a tak neminul den, aby se Dacon nešel přeptat na další výsledky pátrání.

Ale školníkova smrt byla ještě pořád obestřena záhadou.

Policie bezradně krčila rameny.

A Dacon vždycky slyšel stejně rozpačitou odpověď: „Chybí nám motiv…“

Možná i proto teď Dean pocítil u dveří Daconova kabinetu lehké zachvění. Ani on nechápal, proč by chtěl zrovna Baileyho někdo zabít.

Daconův kabinet sousedil s kabinetem uměleckých předmětů. A právě tady se Dean nečekaně srazil s Badybanem.

„Slyšel jsem, že odmítáš malovat na Kolumbův den.“

Badyban si ho chladně změřil. Ti dva si od prvního dne rozhodně nepadli do noty. Ačkoliv byli všichni ostatní z Badybanovy svobodomyslnosti nadšení, Deanovi byla od prvního dne podezřelá.

Zdálo se to absurdní, ale Dean měl od prvního dne nutkavý pocit, že Badybana ve skutečnosti výuka otravuje. Mluvil sice pořád o fantazii, o rozmachu, o uvolněnosti a o odvaze, ale všechny jeho připomínky se v podstatě jenom nudně opakovaly. Jako by svým studentům nechával volnou ruku spíš proto, aby sám nemusel nic vysvětlovat.

Buď Badyban trpěl komplexem zneuznaného umělce, někoho, kdo se kdysi toužil stát slavným, a bohužel na to neměl vlohy, anebo v tom vězelo.

53

Ještě něco jiného, něco, co Dean nevěděl. Ale ať už v tom bylo cokoliv, Badyban neměl žádné právo, aby po něm takhle ostře vyjel.

„Myslel jsem, že je to dobrovolná akce.“

„Dobrovolná jistě, ale jako Američan byste měl patrně cítit i jistou úctu…“

„Jako Američan jsem především svobodný a svéprávný člověk a divím se, že tenhle fakt opomíjíte právě vy. Vy jste přece horlivě vyznavač svobody.“

„Nemusíš mě poučovat, Deane. Radši si dej pozor, abys nepřecenil to své vysoké sebevědomí. A pokud jde o práva, patrně jsi zapomněl, že i na půdě školy existují určité zákony, které se musí respektovat.“

„Myslíte například profesionální smysl pro zodpovědnost?“

„Co tím chceš naznačit…?“

Badybanova tvář náhle ztvrdla. V jeho povýšeném úšklebku se objevilo něco, co tam Dean nikdy předtím neviděl. Záblesk skutečné nenávisti. Bylo v tom něco tak nelítostného a krutého, že Dean musel odvrátit oči. Musel dokonce sebrat odvahu, aby řekl svou poslední větu, kterou chtěl najednou za každou cenu říct.

„Tím jsem chtěl jenom naznačit, že nevím, z jakého opravdového důvodu jste vlastně přišel na naši školu.“

Po těch slovech se Dean otočil a rychle zmizel z Badybanova dohledu. Podivného pocitu z rozhovoru se však ještě dlouho nezbavil a i ze školy se táhl, jako by za sebou vlekl nějakou zátěž.

Nechápal to, ale z toho člověka šel prostě strach!

Úzkost.

Neznámý svíravý pocit v žaludku.

Byl to úplně jiný typ strachu, než jaké Dean prožil, a trvalo mu skoro celou cestu domů, než ho ze sebe dokázal setřást.

54

XV.

Dean bydlel v Boylstonu, v mnohem obyčejnější a taky o něco chudší čtvrti, než byla ta Graceina. Tvořily ji řady na sebe kolmých ulic s řadovými pospojovanými domky a s malými zahrádkami nebo dvorky.

Dopoledne tu bývalo hrobové ticho, protože všichni odcházeli do práce, ale v odpoledních hodinách se čtvrť probouzela k životu.

2ilo se tu hlavně na ulici.

Tady si hrály děti, tady na sebe všichni pokřikovali a vybavovali se až pozdě do noci.

Dean taky vždycky říkal, že svoje dětství prožil na ulici, což bylo trochu přehnané tvrzení, ale ne zas tak daleko od pravdy.

Měl taky to štěstí, anebo tu smůlu, jak se to vezme, že byl nejstarší z pěti sourozenců. Právě počítal, že už budou asi všichni doma, takže si dokázal živě představit, co ho při příchodu čeká. Sam bude chtít boxovat, Michael učit na kytaru a malá Beana se budu chtít pomazlit. Aspoň že s ním nemluví nafrněná Sára…

Byla odpoledne, kdy se na tyhle příchody těšil, ale dneska rozhodně ne. Dneska měl rande s Grace a byl nejvyšší čas, aby se připravil.

Dean otevřel branku a nepozorovaně proběhl po schodišti rovnou do svého pokoje. Hned si pustil své zamilované Red Hot Chilli Peppers a začal hledat své skoro stejně zamilované triko od tety Helene. Jenže to už se ve dveřích objevil Michael.

„Co vyšiluješ, hej, slyšíš mě, co šílíš?“

Dean ho ale vůbec nebral na vědomí. Michael ztlumil hudbu.

„Hej, brácho, co se děje?“

55

„Nevíš, kde mám to triko?“

„Jaký triko?“

„Jaký asi…“

„Ty myslíš to černý od tety Helene?“

„Přesně to, bráško.“

„Asi tě zrovna nepotěším, ale jestli se nepletu, tak jsem ho tuším docela nedávno viděl na Sáře.“

„Já ji zabiju!“

„No, možná to nebudu tak docela nutný, protože, jestli se teda nepletu, tak ještě včera viselo na prádelní šňůře. Ani bych si toho nevšiml, ale Sam zrovna nějak boxoval mezi prádlem a mám pocit, že se zrovna strefoval do toho tvýho trika…“

Ale Dean ho už stejně neposlouchal. Pádil dolů ze schodů a vtrhl rovnou do kuchyně.

„Kde je koš s prádlem?“

Paní Phelanová si ho

změřila káravým pohledem: „Dobré

odpoledne, Deane!“

„Dobrý…“ zamumlal Dean, ale to už zbystřil Sáru. Seděla u stolku vedle okna a právě si s přezíravým klidem foukala na svůj čerstvý nalakovaný nehet. Jako by jí nejstarší bratr nestál ani za jediný pohled. Dean toho měl tak akorát dost. „Sáro, ty…“

„To triko jsem ti už vyžehlila, je u mě v pokoji,“ přerušila ho svým typicky lhostejným a trochu unaveným tónem

„Příště ti

všechny ty šminky vyhodím, to si piš!“

„Deane…“ ozvala se paní Phelanová, ale její syn už zase zmizel ze dveří.

Za chvíli se Dean vrátil do svého pokoje i s čerstvě vyžehleným trikem. Michael tu ještě pořád stál s nechápavým, udiveným výrazem. Takhle svého bratra vůbec nepoznával. Teď už ale naštěstí vypadal skoro normálně. Jenom nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Mickey, ty holky jsou strašný nány.“

„To říkáš, co tě znám, Deane. Akorát nechápu, že tě to dneska tak vyvedlo z míry.“

„Mě?“

„Vyvádíš jak pominutej,“ ušklíbl se Michael dotčeně, možná o to víc, že svého staršího bratra nepokrytě zbožňoval.

56

„Promiň, bráško, asi mě trochu víc vytočil ten novej chlápek na výtvarku. Hodně divnej chlápek…“

„A co?“ zeptal se po chvilce Michael, když se Dean zamyšleně odmlčel.

„Já ti to pak třeba povím, nezlob se, ale teď už musím fakt letět.“

„A kam jdeš?“

„Já…?“

Dean se na okamžik zarazil, ale pak mu po tváři přeběhl úsměv.

Nakonec před svým bratrem skoro provinile pokrčil rameny.

„Na rande.“

„Ale vždyť jsi říkal, že…“

„Já vím, já vím… hele, ale víš, co se říká?“

„Co?“

„Tak si pamatuj, že výjimky potvrzují pravidlo.“

A dřív než se Michael stačil vzpamatovat, byl už Dean zase pryč…

Když pak Dean kráčel zpátky ke škole, ještě se Michaelovi v duchu omlouval. Připomněl si taky Badybanovy ledové, kruté oči.

Ale jak se přibližovala šestá hodina, myslel čím dál víc na Grace.

Dokáže jí vůbec jednou říct, co k ní cítí?

Nikdy by ale nikomu nepřiznal, proč to černé triko až tak zoufale hledal. Jeho teta Helene byla totiž jediná příbuzná, u níž se bezpečně vědělo o indiánských předcích, a tak se pro Deana každý dar z její ruky stával vlastně talismanem.

Černé triko pro štěstí. Dean byl tak jako Grace svým způsobem pověrčivý.

57

XVI.

Podle hřívy plavých vlasů Dean poznal Grace už z dálky.

V duchu se mu hned vybavil den, kdy ji uviděl, jak kráčela po Main Street. Byla nádherná v těch černých šatech na ramínkách.

Mohla na ty šaty zanevřít proto, že jí přinesly smůlu? Smůlu v tom, že omdlela? Ale za to by se Grace určitě nestyděla. Nebyla taková, byla jiná, úplně jiná než všechny holky. Měl by si na tom rande dát zatraceně záležet. Jenže, co když si s ním Grace dala schůzku jen proto, že se potřebovala s něčím svěřit? Dokázal by se chovat jako obětavý kamarád? Nic víc než kamarád?

Najednou si vzpomněl na

své první zamilované knížky o

Indiánech: Jen pravý muž nese svůj úděl hrdě a se vztyčenou hlavou…

Musel se usmát. Jak se mu to tenkrát zdálo snadné. A vlastně ještě před měsícem by ho ani ve snu nenapadlo, že se zrovna on bude takhle klepat kvůli nějaké holce. Jenže celý háček byl právě v tom, že Grace vůbec nebyla „nějaká holka“.

Grace… už se na něj usmívala, ale přesto nemohl nepostřehnout, že má v očích ten zvláštní smutek. Dokonce vypadala trochu nervózně a vyplašeně.

„Tak jsem tady,“ začal trochu rozpačitě.

„To vidím.“ Grace se krátce zasmála.

„Já… ale to už je jedno,“ mávl Dean rukou.

„Co je jedno?“

„Ale přišel bych dřív, jenže se mi do toho zase semlelo víc věcí, znáš to, doma a tak, a taky jsem měl jeden dost podivnej rozhovor.“

„Jakej rozhovor?“ zpozorněla Grace.

58

„Abych řekl pravdu, byl to docela drsnej hovor, fakt, sám se divím, co ze mě vypadlo.“

„A s kým jsi mluvil?“ Grace se vyptávala tak naléhavě a úzkostlivě, že si Dean téměř ihned uvědomil, že mu zdaleka neklade pouhé konverzační otázky. Jako by jí na každém slově, které se od něj dozví, najednou strašně záleželo. Zpozorněl a ještě se schválně zeptal:

„Vážně tě to tak zajímá?“

„Možná víc, než si myslíš.“

„S Badybanem.“

Dean to jméno vypálil jako blesk.

Grace ztuhla.

Chvíli to vypadalo, jako by jenom nabírala dech. Pak se rozhlédla kolem sebe. Jako by se chtěla přesvědčit, že tu kromě nich široko daleko nikdo není.

„Deane, já… možná ti budu muset říct pár neuvěřitelnejch věcí.

Já, já jenom nechci, aby ses mi smál. Sama to nechápu, co se to vlastně děje, ale prosím tě, věř mi, věř tomu, že všechno, co ti řeknu, je pravda…“

„Poslouchám.“ Dean se opravdu tvářil smrtelně vážně.

Vydali se po chodníku do zadní části parku a Grace trochu váhavě pokračovala.

„Víš, ten první den, jak jsem omdlela, všichni si mysleli, že je to kvůli tý bouřce, kvůli tomu dusnu, jenže já na žádný dusna netrpím, a i kdyby, Deane, já… já jsem omdlela, protože jsem uviděla Badybana.“

Grace se zarazila. To nejhorší měla za sebou. Bylo to venku a teď mohla už jen čekat, jestli neuslyší Deanův smích.

Ale smích nepřicházel.

Grace si konečně dodala odvahy a zvedla oči. Ke svému úžasu, ale i s úlevou zjistila, že Dean ji ještě pořád poslouchá s napjatou pozorností. Byl opravdu nezvykle vážný, byl vážný i v tom, jak zamyšleně pokyvoval hlavou.

„Já jsem to dneska viděl, Grace. Nesmál bych se ti, ale asi bych to ani nechápal. Jenže dneska jsem to fakt viděl. Cejtil jsem to až někde v žaludku a byl to zatraceně hnusnej pocit. Ještě nikdy v životě jsem 59

neviděl tak studený, ledový oči. A víš co mě, Grace, napadlo?“

„Tuším to…“

„Jo, já už to teď vím docela přesně. Grace, to byly oči vraha…“

„Deane! A já to vím… Já vím, že Badyban je vrah.“

„Grace? To… to myslíš vážně?“

„Je to pravda, Deane, strašná pravda. Je strašně nebezpečnej. Já pořád nevím, co chce, nebo spíš nevím, o co mu jde, ale vím, že je posedlej a nic ho nezastaví… Možná je dokonce schopnej někoho z nás zabít!“

„Grace…“

„Věř tomu, Deane. Já mluvím vážně. Chtěl mě zhypnotizovat!“

„Grace! Já chápu, že tě ten člověk mohl vyděsit k smrti, ale nemůžeš to zase až takhle přehánět. Každopádně ale asi oba víme, že sem přijel ještě z nějakýho jinýho důvodu. Je tady, protože po něčem jde, něco chce, a nejspíš bysme na to měli co nejdřív přijít. Dřív, než bude pozdě…“

„Jenže, jak na to chceš přijít, Deane…“

Oba se trochu bezradně zastavili. Ani si toho nevšimli, ale během svého rozhovoru se znovu ocitli zpátky u sochy Richarda Blackstonea. Grace si sedla na kamenitý stupínek. Pozorovala Deana, jak přechází sem a tam a žvýká mezi zuby stéblo trávy. Žvýkal to stéblo tak zuřivě, že vůbec nepochybovala o tom, jak horečnatě přemýšlí, ale její počáteční důvěra se už pomalu vytrácela. Dean ji chápal, ale nevěřil jí.

„Grace, jaks to myslela s tím vrahem?“

„Já…?“

Grace zaváhala. Vlastně si už vůbec nebyla jistá, s čím se ještě může svěřit. Copak by mu mohla vylíčit svůj noční pobyt v Badybanově vile? Dean by si nejspíš pomyslel, že se pomátla.

Ale vtom se naštěstí v zatáčce úzké pěšinky objevila postava.

Grace hned poznala, že to tlusté, nemotorné tělo patří Kitty. Běžela v teplákové soupravě přímo směrem k soše. Vzápětí se na opačné straně ozval svist píšťalky. V dálce mezi stromy se vynořil dlouhý, vytáhlý Bill. Mával povzbudivě rukama a volal na celý park.

„Přidej! Přidej!“

Chuděrka Kitty. Lilo z ní jako z konve, funěla jak parní 60

lokomotiva, a když je míjela, jenom zoufale zakoulela očima.

„Vydrž, Kitty!“ volala za ní Grace a pak se otočila na Deana.

Musela se zasmát, i když jí bylo Kitty skoro líto.

„Teda, tomu bych nikdy nevěřil,“ žasl Dean.

„Čemu?“

„V životě by mě nenapadlo, že se zrovna Bill vrhne na dobrý skutky.“

„A co když to není jenom dobrej skutek?“

„Ne…? Ty myslíš, že jako…“ Dean najednou zrozpačitěl.

I Grace sklopila oči.

Přišlo to tak nečekaně, že najednou cítila, jak se červená. Říct teď nahlas jediné slovíčko o lásce, říct jenom to, že Bill s Kitty asi chodí, by vyznělo úplně stejně, jako kdyby začali mluvit o sobě.

Proč je to oba tak zaskočilo?

I ten příšerný Badyban byl najednou tak daleko, ale přesto nezmizel tak docela a Grace si uvědomila, že právě v téhle chvíli může Deanovu poslední otázku na vraha trochu oddálit.

„Deane,“ pohodila Grace hřívou vlasů,

„mně to připomnělo

chemii. Já totiž fakt nechápu, jak se tvoří strukturní vzorce.“

„Máš papír a něco na psaní?“ Taky Dean přivítal změnu rozhovoru s patrnou úlevou.

„Jo, hned.“

Grace vytáhla z batůžku poznámkový blok a fix a Dean začal rychlými tahy rozepisovat vzorce.

Grace se zatím jen tak bezděčně rozhlížela kolem. Chemii ráda nikdy neměla a vzorce přímo nenáviděla, všechny ty kyseliny, dusičnany, uhličitany…

Grace náhle strnula. Právě v tu chvíli totiž její pohled ulpěl na tváři sochy. A Grace na ni poprvé zírala s ohromeným úžasem.

To nemohla být pravda!

Dean ještě pořád črtal vzorce. Tak se snažil, určitě by jí chtěl pomoct… jenže…

„Deane, já musím domů!“

„Co blázníš, Grace…“

„Prosím tě, nezlob se, ale já musím hned domů.“

61

XVII.

Grace běžela parkem. Trochu ji ještě mrzelo, že tam Deana nechala jen tak, bez sebemenšího vysvětlení, i s rozevřeným blokem, ale opravdu jen trochu. Určitě by ji pochopil, kdyby tušil to, co ona.

Musela tu fotku okamžitě vidět. Bylo to k neuvěření, ale ta podoba s kamennou tváří muže byla tak nápadná, že se o tom už nedalo pochybovat.

Anebo už možná opravdu šílím, pomyslela si Grace a přece jen trochu zvolnila tempo.

Blížila se ke konci parku. Musela ještě proběhnout hustým lesíkem, který tu tvořil jakousi hradbu před okolním světem. A právě tady si uvědomila, že je úplně sama. Nikde poblíž neviděla jedinou živou duši a neviditelný svět za lesem se najednou zdál tak vzdálený.

Znovu zrychlila.

Snažila se běžet ze všech sil, ale strach, který se jí postupně zmocňoval, jí ochromoval celé tělo. Úzkost, kterou už tak dobře znala, jí zakrátko sevřela i hrdlo a Grace cítila, že se začíná dusit.

A pak někde v dálce za sebou zaslechla šelest trávy. Lehounké šustění, jako když se někdo sotva dotýká země. Přibližovalo se s takovou nezadržitelnou a šílenou rychlostí, že Grace naprosto jasně věděla, že nemá nejmenší šanci uniknout…

Poprvé Badybanovi ještě unikla! Poprvé se jí to podařilo!

Měla to vědět!

Kdyby mohla vrátit čas! Kdyby zůstala s Deanem…

Zoufale napínala všechny síly. Zbývalo jen pár desítek metrů.

Mezi stromy už prosvítala ulice i známé vilky její čtvrtě. Záchrana byla na dosah, jenže teď už taky slyšela ten tichý dusot v těsné 62

blízkosti… ještě pár metrů…

A náhle ucítila na ramenou pevné sevření.

„Neee…!“

„Grace…!“

To jméno jí projelo až do morku kostí…

Bylo to spíš Zvuk než slovo. Zvuk, který se zaryl jako ostrý nůž.

Zdálo se jí, že zešílí hrůzou, ale skoro současně si uvědomila, že ten hlas nepatří Badybanovi.

A znovu, teď už tišeji, skoro něžně: „Grace…“

Padla vysíleně na zem. Ucítila vůni trávy a země a cítila se neskonale šťastná, protože teď už věděla, že ten hlas patří Deanovi.

„Grace… co to má proboha znamenat?“

Dean dosedl vedle ní do trávy. Ještě pořád prudce oddechoval.

„Tys mi teda dala,“ zakroutil nevěřícně hlavou.

„Deane,“ Grace se pomalu otočila, zuby jí drkotaly hrůzou; ale přesto se pokusila usmát, „obávám se, že se jen tak nepostavím na nohy. Podívej, jak se mi klepou kolena.“

„Panebože, já tě ale vůbec nechtěl takhle vyděsit.“

„To je v pořádku.“

„Ne, Grace, to vůbec není v pořádku. A mělo mě to napadnout.

Omlouvám se…“

„Ale, nemáš vůbec proč, Deane.“

„Hele, smažeme všechno, co bylo. Ty mi musíš opravdu věřit.

Musíš věřit, že to spolu dokážeme. A já udělám všechno, všechno, abych ti pomohl, je to jasný?“

„Vážně všechno?“

„Všechno.“

„Tak dobře, Deane,“ Grace se napřímila, a i když jí zuby ještě občas neposlušně zacvakaly, mluvila odhodlaně a bez jediného zaváhání.

„Nejdřív musíš zajít do knihovny. Najdi na internetu všechny informace o Richardu Blackstoneovi, taky o stavbě naší školy, tím myslím, jak to s tím hradem vlastně bylo, a taky musíš zjistit všechny údaje o Blackstoneově příbuzenstvu.“

„Nechápu…“

Grace se znovu usmála a zároveň se vší silou pokusila zastavit to 63

odporné cvakání zubů: „Zítra ti všechno vysvětlím. I ty mi musíš věřit.“

64

XVIII.

Grace přiběhla domů o něco později, než slíbila. Na zahradě spařila svou matku skloněnou nad skalkou. Doufala, že se kolem ní nepozorovaně proplíží. Ale paní Collinsová měla oči snad i na zádech.

„Grace, myslíš, že jsi neviditelná?“

„Mami…“

„Jdeš pozdě.“

„Já vím. Omlouvám se…“

„Kdepak jsi byla?“

„Dean mi vysvětloval chemii.“

„Hmm… chemii. Koukám, že tě to vysvětlování nějak rozpálilo.“

„Ale mami…“

„Jaký, ale mami,“ usmála se pobaveně paní Collinsová. „Příště přijď včas. Anebo tě taky Dean může doprovodit.“

„Já mu to řeknu,“ zasmála se Grace nejen kvůli Deanovi, ale ale i proto, že si znovu uvědomila, jak báječné má rodiče.

„Je táta už doma?“

„Čeká, až přijdeš, protože dneska hodlá vařit špagety.“

„A jé, tak já už letím.“

Grace zamířila rovnou do kuchyně. Na pultě už stály připravené všechny suroviny, ale její táta tu nebyl. Grace ho našla nahoře v pracovně. Vypadal trochu unaveně, ale když ji uviděl, celý se rozzářil.

„Kdes byla?“ zeptal se s očividnou úlevou.

„S Deanem. Vysvětloval mi chemii.“

„S Deanem Phelanem?“

65

„Hmm…“

Grace trochu rozpačitě přešlápla. Najednou nevěděla, kam s očima. Táta se na ni díval tak zvláštně. Pak si s tichým údivem skoro povzdechl: „To je k neuvěření, jak ses za ty prázdniny změnila.“

„Tati…“ Grace už pochopila. Cítila, jak jí tátova poklona lichotí, ale taky jí ho bylo najednou skoro líto. Vzala ho kolem krku a políbila ho na nos: „Já tě mám přece ráda…“

„Mám o tebe strach, Grace,“ pronesl pan Collins náhle tak vážně, až se Grace zarazila.

„Ale Dean je dobrej kluk, vážně tati, nemusíš se bát.“

„Nejde jenom o Deana.“

„A o koho?“

„Co já vím. Může se stát tolik věcí…“

„Tati…“ Grace na okamžik zaváhala. Právě teď měla pocit, že její otec myslí na něco, co by se mohlo týkat minulosti. Měla se zeptat?

Měla to zkusit?

„Tati, víš, co mě dneska napadlo?“

Díval se na ni tak napjatě, že si Grace svou intuicí byla už téměř jistá.

„Napadla mě šílená, neuvěřitelná věc, ale řeknu ti to. Napadlo mě, že se naše babička podobala Richardu Blackstoneovi. Tati, mohla to být jeho dcera?“

„A jak, jak tě to, proboha, napadlo?“ zeptal se pan Collins spíš s úžasem než se zděšením.

„Podle Blackstoneovy sochy,“ zalhala napůl Grace. O staré fotce a o Badybanovi by otci nic neřekla.

„Ani ve snu bych netušil, že na to přijdeš, ale je to tak.“ Pan Collins si znovu hluboce povzdechl, ale teď v tom povzdechu zaznělo i jakési smíření. „Snad už je opravdu na čase, abych ti všechno řekl. Grace, ale jde o věci, které neví ani tvoje matka.

Chápeš to? Všechno, co ti řeknu, musí zůstat jen mezi námi. Jenom mezi námi. Slíbíš mi to?“

Grace mlčky pokývala hlavou. Všechno se najednou tak zkomplikovalo, Badyban a Dean, ale co jiného mohla v tuhle chvíli dělat?

„Tvé babičce bylo šestnáct let, když ji Blackstone vzal s sebou do 66

Anglie. Snad chtěl, aby trochu poznala Evropu, snad ji chtěl mít u sebe. Byla to jeho nejmilejší dcera. Asi ji opravdu velmi miloval, možná se bál i o její život. Jako podnikatel se choval tak bezohledně, že dostával spoustu výhrůžných dopisů. O tom ovšem tehdy tvá babička neměla ani ponětí. Naopak, byla na svého otce pyšná. Byla přesvědčená, že zbohatl jen díky své pracovitosti, důvtipu, inteligenci, prostě díky těm nejčestnějším vlastnostem amerického ideálu podnikatele. Byla mladá a naivní, a ještě něco: tehdy se nejmenovala Emily, ale Elizabeth.

Jenže právě v Anglii Blackstone provedl jednu odpornou transakci. Nevím, možná to bylo v jeho životě něco ojedinělého.

Možná podlehl pokušení, že má peníze tak snadno na dosah. Možná za to mohla jenom souhra nejrůznějších okolností. Zkrátka, bylo to právě v roce 1932, kdy Blackstone kupoval v Anglii zchátralý Hawskill. Ale starý hrabě Parsley, který mu hrad prodal, ještě ten den po podpisu smlouvy zemřel. Všechny peníze – a byla to dost značná suma – zdědil jeho syn Geoffrey Parsley, což byl v podstatě alkoholik, životní troska, ale relativně byl ještě pořád velmi bohatý a řekl bych i značně požitkářský…“

Na tomto místě si pan Collins trochu rozpačitě odkašlal a poprvé se podíval na svou dceru: „Víš, co tím myslím?“

Grace povzbudivě přikývla.

„Prostě ještě za života starého hraběte trávil Geoffrey veškerý svůj čas v Londýně. Sázel v hernách, na dostizích, ale taky navštěvoval nejrůznější nevěstince. Říkám nejrůznější. Měl téměř zvrhlou zálibu v podsvětí. Ten rok, kdy jeho otec prodal Hawkshill, s ním jedna z těchto žen otěhotněla. Narodil se jí syn. Možná dokonce i první Geoffreyův syn, i když měl patrně ještě víc potomků. Ale tohle byl první syn, ke kterému se veřejně hlásil. Mohla se v něm probudit otcovská hrdost, mohl tu ženu svým způsobem i milovat, zkrátka Geoffrey se rozhodl, že jí větší část peněz, které zdědil, věnuje.“

„Jak to všechno víš?“ přerušila Grace svého otce udiveně. Jeho vyprávění jí spíš připomínalo děj nějakého starého sentimentálního románu. Třeba zrovna od Dickense…

„Od tvé babičky, Grace.“

„Od babičky?“

67

„Slyšela rozhovor, když Blackstone ve své kanceláři najímal vraha, aby Geoffreye na cestě s penězi zabil. Domlouvali spolu podíl, který vrah za svůj čin dostane.“

„A potom?“

„Tvou babičku to tak šokovalo, že v první chvíli nebyla schopná dělat vůbec nic. Nechala toho člověka odejít, i když věděla, že odchází, aby někoho zabil. Pak se mezi ní a jejím otcem strhla strašná hádka. Blackstone vraha už nemohl odvolat a babička křičela, že ho za to nenávidí, že pro ni už není jejím otcem…“

„A pak?“

„Už se vlastně nikdy neusmířili. Muselo to být pro oba velmi bolestné. Blackstone se vrátil do Ameriky a babička zůstala v Anglii.

Nechtěla mít se svým otcem nic společného.“

„Ale nakonec se přece vrátila?“

„Až když Blackstone zemřel. Stýskalo se jí. Celou tu dobu se jí stýskalo. Ale nechala se přejmenovat a dokonce šla na plastickou operaci, aby ji tady už nikdo nepoznal. Přála si, aby se naše rodina už nikdy nespojovala s Blackstoneovým jménem.“

Pan Collins se na Grace podruhé užasle podíval: „Skutečně bych nikdy nevěřil, že bys tu podobu objevila…“

Grace pokrčila rameny a sklopila oči. Nemohla by se teď svému otci podívat do očí. V duchu před sebou znovu viděla starou fotografii. Půlka tváře ano, půlka ne… Už to chápala. Už začínala dokonce tušit celou hroznou pravdu: Co se stalo s tou ženou? A co s jejím synem, když je Blackstone připravil o tolik peněz?

Dole v domě se ozvaly kroky. Paní Collinsová k nim pomalu stoupala po schodech.

„Jaký je ten váš profesor Badyban?“ zeptal se náhle s úzkostnou naléhavostí pan Collins.

Četl snad Graceiny myšlenky? Anebo chtěl před příchodem své ženy jenom rychle změnit téma?

„Je… je fajn,“ zadrmolila potichu Grace.

Paní Collinsová vstoupila do pokoje: „Tak tady vás mám. Jako dva spiklenci. Copak tu spolu máte?“

„Zrovna se Grace ptám, jestli už dokončila ten obraz.“

„A dokončila?“

68

„Já… já nic malovat nebudu.“

„A proč?“ nechápala paní Collinsová.

„Nic mě nenapadá.“

Paní Collinsová nevěřícně zakroutila hlavou, ale pan Collins jen shovívavě mávl rukou: „Vždyť je to jedno.“

„Jak to jedno?“

„Pojďte radši na ty špagety, už mi kručí v žaludku.“

„A mně taky,“ dodala Grace, i když popravdě myslela už jen na zítřejší setkání s Deanem.

Tu noc nemohla ani usnout, jak už se nemohla dočkat zítřka. Musí Deanovi hned ráno všechno říct. Musí mu říct, že Badyban je nejspíš nevlastním synem Geoffreye Parsleye a že chce peníze, které mu kdysi dávno měly patřit.

Peníze…

Ale když ji chtěl uvěznit a jejího otce vydírat, musel mít proti Blackstoneovým nějaké důkazy…

A potom: k čemu se asi rozhodne teď, když už mu vlastně dvakrát unikla?

69

XIX.

Grace ovšem nemohla tušit, že Dean zajde do knihovny už ráno před vyučováním. S nejlepším úmyslem, že Grace překvapí svou rychlostí a snad i nějakou zajímavou informací.

Sám od sebe tu trávil jen nejnutnější čas, protože tu tmavou ponurou „kobku“ z duše nenáviděl a ani se tu nikdy nedokázal pořádně soustředit.

V chladném a částečně ještě kamenném sále si připadal spíš jak v hrobce než uprostřed vzdělanosti a kultury celého lidstva a veškeré studium mu náhle připadalo jako marnost.

Kolikrát ho taky napadlo, že právě tohle místo by tvořilo ideální scénu pro Hamletův monolog Být či nebýt? Někdy se tím jen tak bavil, ale byly taky chvíle, kdy cítil skoro sklíčenost. Stačilo, aby si vzpomněl na nějakou nejapnou poznámku nesnesitelného Rickyho.

A byli ještě další. Mít tak tu moc a zavřít do téhle kobky veškerou tupost světa. A nejenom tupost, ale taky povýšenost, a vůbec, kobka by asi brzy praskla ve švech.

Tentokrát ale neměl na chmurné úvahy ani pomyšlení. Snad mu ani nevadila ta podivná, příznačná zatuchlost.

Hlavně si musel pospíšit. V knihovně zatím nikdo nebyl a paní Bircková, která tu měla službu, mizela každou chvíli někam do skladu.

Dean zasedl k obrazovce a začal cvakat. Cvakal přímo zběsile, ale ve tváři mu zůstával ledový klid. Ta kombinace však vytvářela jen naprosté souznění s počítačem.

Přitom si nic nezapisoval. Jenom napínal paměť. Jak se údaje vršily, vybíral jen ty nejdůležitější:

70

– šlechtické panství Hawkshill na severu Anglie věnováno roku 1485 Parsleyům, téhož roku John Parsley povýšen Jindřichem VII. do šlechtického stavu; tvrz přeměna na kamenný hrad…

– poslední potomek hrabě William Parsley a jeho syn Geoffrey; hrabě umírá v roce 1932 ve věku devadesáti dvou let; téhož roku je poničený a zchátralý hrad prodán Richardu Blackstoneovi; suma neuvedena – hrad je rozebrán a kameny odvezeny do USA, kde jsou použity na novou stavbu, z Blackstoneova letního sídla se nakonec stává škola – Geoffrey Parsley umírá v roce 1933, příčina smrti neuvedena – Richard Blackstone, závratná kariéra…

– sourozenci a děti; jedna dcera zůstává v Evropě, jméno: Elizabeth, rok narození 1916, datum úmrtí neuvedeno, opět další otazník…

Dean poprvé přerušil ťukání.

Bůhví proč, najednou mu bleskla hlavou první, ale naprosto nepodstatná spojitost, prostě jenom to, že když Blackstone kupoval hrad, bylo Elizabeth šestnáct let, zrovna jako teď Grace.

Grace…

Proč by ji všechny tyhle údaje měly zajímat? K čemu to všechno bylo? To snad doufala, že se mezi těmi všemi jmény objeví najednou Badyban?

Zatraceně… nebylo nic horšího než pustá bezmocnost.

Zeď, která se nedala prorazit.

Dean podvědomě trhl hlavou a právě v tu chvíli za sebou uslyšel známý hlas.

Zněl tak jako vždycky trochu nepřátelsky a trochu výsměšně. Na každý pád to uchichtnutí mohlo patřit jen jedinému člověku.

Dean se ani nemusel otočit, aby si tím byl stoprocentně jistý.

Badyban přistoupil až těsně k jeho stolu a pak beze slova počítač vypnul. Ale když se k Deanovi obrátil, z očí mu už zase zasršela ta potměšilá nenávist.

A Dean čekal, jak Badyban zaútočí…

Zpočátku se nedělo nic. Tedy až na to, že Badyban stál a výhrůžně si ho poměřoval. Trvalo to snad celou věčnost, než poprvé promluvil.

„Copak nevíš, že jsou věci, které nenajdeš na žádném internetu?“

71

„A vy je snad víte?“ zkusil se zeptat Dean.

„A co bys chtěl vědět ty? To si vážně myslíš, že ti tady všechno vyklopím?“

„Možná. Třeba se už potřebujete pochlubit.“

„Čím?“

„Co já vím. Třeba tím, jak dokážete vraždit…“

„Správně. Vidím, že jsi dobře informovaný. Mohu se zeptat na jméno?“

„Na jméno koho?“

„Ale nedělej ze sebe hlupáka. No tak, řekni to jméno.“

„Řekněte si ho sám, když ho chcete slyšet.“

„Je krásná, a ty jí máš plnou hlavu, co? Jenže ta tvoje holčička má velikou smůlu, moc velkou smůlu, a přitom za to ani nemůže.

Chudinka…“

„Grace není žádná chudinka.“

„Grace… no konečně… Já se totiž vždycky dočkám. A musel jsem čekat celý život, rozumíš tomu, chlapečku, celý život…“

„Ale na co?“

„Copak ty nevíš, na co se v tomhle světě čeká?“

„Na co se v tomhle světě čeká, to teda fakt nevím, ale vím na co čekám já.“

„A to?“

„Na chvíli, až z tohohle města už konečně vypadnete!“

„Nezlob mě, chlapečku, nebo si to ta tvoje Grace zatraceně odskáče.“

„Hodláte ji snad uškrtit? Anebo si myslíte, že stačí jen ten váš kukuč?“

„Třeba bude stačit. Je tu totiž jistá dispozice po předcích, jestli mi rozumíš. Říká se tomu zvýšená vnímavost, což zní ovšem možná až příliš vznešeně.“

„Vás pravděpodobně něco takovýho dokonale minulo.“

„S největší pravděpodobností. Kvality mé osoby pochází trochu z jiného soudku: hroší kůže a trpělivost supa.“

Badyban se potměšile uchichtl a Dean se poprvé během jejich rozhovoru zachvěl. Teprve teď mu docházelo, že Grace měla asi ve všem pravdu. Nejhorší na tom ale bylo, že ještě pořád nevěděl, jak 72

Badybana zasáhnout. Jako by bojoval s nějakým neuchopitelným zlem.

Proč mu Grace včera neprozradila víc?

Teď mohl jenom tápat, předstírat, že ví víc, než doopravdy ví. Ale přesto potřeboval jeden bod, jediný záchytný bod, od kterého by se mohl odrazit a pak třeba i riskovat, že ho Badyban prokoukne.

Jediný bod, jedinou nepatrnou souvislost…

Už se mu snad muselo kouřit z hlavy, jak mu pracovala na plné obrátky. Projížděl všechny rozhovory s Grace, všechny poznámky z počítače, celý rozhovor s Badybanem a to všechno během několika vteřin.

A pak to konečně objevil:

„… jistá dispozice po předcích…“

Jak by mohl Badyban znát Graceiny předky?

A proč Grace chtěla vědět všechno o Blackstoneových?

Jediná Blackstoneova dcera zůstala v Evropě… Elizabeth s otazníkem úmrtí.

Graceina babička v Evropě žila, ale vrátila se zpátky, a vůbec neměla s Blackstonem nic společného. Ale co když bylo všechno úplně jinak?

„V tom s vámi souhlasím,“ pokračoval Dean a zároveň se pokusil o co nejpohrdavější výraz,

„některým vlastnostem zvířat se lidi

opravdu dokážou vyrovnat.“

„Přesně tak, mladíku. A já nejsem zdaleka první.“

„Patrně budete mít na mysli Richarda Blackstonea?“

„Trefa!“ Na Badybanově tváři se poprvé objevilo překvapení. A ještě něco, něco, co Dean v Badybanově tváři už spatřil.

„Musíte ho hodně nenávidět.“

„To je příliš slabé slovo.“

„Nenávist až za hrob.“

„Přihořívá…“

„Aspoň se pomstít.“

„Vyrovnat účty.“

„Proč zrovna na Grace?“

„Má smůlu.“

„Zvýšenou vnímavost po babičce…?“

73

„Milovala umění, malíři, to byla její slabost.“

„A styděla se za svého otce.“

„Znovu příliš slabý výraz.“

„Zůstala v Evropě, protože se s ním odmítla vrátit.“

„Pálí ti to…“

„Jenže nakonec se stejně vrátila…“

„Ale nikdy jako jeho dcera. Chápeš to, už byla někdo jiný, doslova, fyzicky. Prostě se jednou vrátila do svého londýnského bytečku a její malý synáček nemohl pochopit, jak se maminka změnila. Nějak se s tím nemohl smířit. Dokonce se před ní zavíral, protože žil s představou, že jeho pravá maminka se teprve musí vrátit.“

„Pan Collins.“

„Ano, ovšem, kdo jiný.“

„Co vám Blackstone udělal?“

„V životě jsem toho člověka neviděl.“

„Vzal vám to, na co se podle vás v tomhle světě čeká?“

„Vzal mi toho mnohem víc…“

„Geoffrey Parsley byl váš otec,“ vydechl Dean a okamžitě poznal, že se nemýlil.

„Byl to alkoholik, dřív se tomu říkalo prostopášník, ale ve skutečnosti to byl prachobyčejný zdegenerovaný šlechtic. Necítím žádnou úctu ke svému otci. A patrně bych ji necítil, ani kdybych ho poznal. Ale ty prachy, co dostal za Hawkshill, ty prachy mu patřily a moje matka je měla dostat. Jenže ten gauner Blackstone si někoho najmul, a tak Parsleye jednoho rána našli uškrcenýho někde v zapadlý uličce a prachy byly fuč.“

„Jak můžete tak jistě vědět, že to byl zrovna Blackstone?“

„Chceš mi snad vyprávět o jeho neposkvrněnosti?“

„To netvrdím, ale…“

„Žádné ale, a i kdyby, mám výpověď své matky a pak ještě jeden důkaz.“

„A to?“

„Zprávu o plastické operaci ze dne 12. 6. 1956, provedené na Elizabeth Collinsové, rozené Blackstoneové. Přesně téhož roku, kdy se v listopadu vrátila do Spojených států rodinka manželů 74

Collinsových se synáčkem Francisem. Návrat se obešel bez sebemenších problémů, neboť manželka se jménem Emily Collinsová, rozená Barrymorová, si ponechala americké státní občanství.

Je to jednoduché a prosté. Zrovna tak jako jsou nevyzpytatelné prsty mafie. Anebo lidské city. Jste v pasti. V dokonalé absolutní pasti.“

„Nikdo vám neuvěří.“

„Ale uvěří. Mám přece důkazy. A pak, určitě si dokážeš představit tu lavinu, kterou by takovýhle skandál vyvolal.

Kolik lidí tu mlčí, jen proto, aby zachovali pověst města a jeho dobrodince, a přitom je veřejným tajemstvím, že si Blackstone ke svému úspěchu pomáhal všelijak.“

„Proč by to ale všechno měla odnést zrovna Grace a její rodina?“

„Protože mají smůlu… Protože je vždycky někdo obětní beránek… Protože v tomhle světě neexistuje žádná spravedlnost…

Existuje jenom šance a ta přijde třeba jednou v životě. A když někdo čeká celou věčnost, pak tu šanci nepustí…“

„Nikdy se vám to nepovede!“

„Zkus to a zničíš celou rodinu.“

„Jste jenom odporná nula, obyčejný vyděrač!“

„Pozor, Deane!“ Z Badybanových očí zasršela ledová nenávist.

„Dávej pozor, co ti teď řeknu. Jestli mi do pondělí na Kolumbův den nepřinesete prachy, všechno, co vím, všechno tady rozmáznu. Ať se Grace svýho táty zeptá, kolik ta suma dělá. Stačí mi, dejme tomu, desetina. A žádnou levárnu. Jinak si to někdo zatraceně odskáče.

Grace, ty, kdokoliv! Rozumíš tomu?“

Badyban se výhrůžně naklonil a Dean bez jediného ohlédnutí vyběhl z knihovny.

75

XX.

Grace byla zatím už od rána jako na trní. Tolik si potřebovala s Deanem promluvit, že přišla i dřív do školy. Jenže Dean se jí od svého příchodu očividně vyhýbal.

Vůbec to nechápala. Musel přece vědět, že nemůžou ztrácet ani vteřinu. A k tomu všemu si Suzanne celé čtvrteční dopoledne omílala pořád dokola takovou strašnou, vlezlou písničku, až měla Grace pocit, že jí z těch slov málem prasknou nervy.

„Jo život se krátí, život se krátí…“ začala znovu Suzanne, právě když spolu stály o přestávce u okna a koukaly ven na parkoviště před školou.

„Prosím tě, Suzanne, mohla bys na chvíli přestat,“ nevydržela to už Grace.

„Tobě se to nelíbí?“ Suzanne nadzvedla své krásně klenuté pravidelné obočí.

„Ale jo, je to pěkný…“ povzdechla si Grace.

„A co se ti líbí?“ zeptala se Suzanne trochu dotčeně.

„Mně…?“ Grace zalovila v paměti, protože si najednou uvědomila, že skoro celý měsíc doma vlastně nic neposlouchala.

„Třeba Clapton nebo Young a taky docela Sting…“

„A z ženskejch?“

„Suzanne Vega.“

„Jo, ta nemá chybu,“ dodala polichoceně Suzanne. „Všimla sis, jak se od tý doby, co má dítě, změnila?“

„Je čím dál lepší, fakt…“ zalhala trochu Grace, protože ani svou oblíbenou Vegu v poslední době vůbec nesledovala. Byla úplně mimo. Od té doby, co do města přijel Badyban, ji všechny zprávy, 76

všechny události, všechny klepy dokonale míjely.

„Mohly bysme u nás v sobotu udělat večírek. Přišla bys?“

„Přišla, jenže jsem našim slíbila, že s nimi pojedu do hor. Minulej tejden jsem se z toho vykroutila, tak teď by mi to bylo už blbý, víš.“

„Nevadí. Necháme to na příště. A možná to bude i lepší. Aspoň Kitty zhubne ještě o nějaký kilo.“

„Určitě.“

Grace se přece jen usmála. O tom, že Kitty chodí s Billem běhat, věděla snad už celá škola. I o jejich zamilovanosti. Ale Grace byla možná první, která se to dozvěděla. Tenkrát, to ráno, kdy utekla Badybanovi. Vlastně Kitty tak trochu vděčila i za svůj život.

„Myslíš, že jim to vydrží?“ pohodila hlavou Suzanne.

„Kéž by,“ upřímně si povzdechla Grace. Opravdu by to Kitty z duše přála, jenže nebylo nic vrtkavějšího než právě tyhle třídní zamilovanosti. Rekord držela Laura Davisová, která loni chodila se Samuelem Turnerem celých sedm měsíců. A pak se stejně rozešli. A Alice? To už byl úplně beznadějný případ, ta střídala kluky po týdnech. A když pomalu nikdo nezbýval, klidně na pár dnů oživila nějakou starou známost. A když se jí nepodařilo ani to, zabydlela se ve svém triu.

Grace jenom doufala, že nechá Kitty s Billem na pokoji. A upřímně taky ji s Deanem. Trochu se obávala, aby za ní jednoho dne nepřišla a nezačala jí Deana rozmlouvat. Ještě, že teď měla Suzanne.

Hřálo ji, že se v poslední době sblížily. A taky měla pocit, že jí Suzanne Deana přeje, i když teď sama s nikým nechodila. U holek byla tahle vlastnost docela vzácná. I Carol na Grace přece jen trochu žárlila.

„Přišla bys s Deanem?“ zeptala se Suzanne najednou skoro důvěrně.

„Asi…“

„Hele, Grace, já nevím, jestli o tom s tebou můžu takhle mluvit, víš, co se všechno o Deanovi říkalo, a to, jak ublížil Alici, ale já myslím, že je do tebe fakt blázen.“

„Myslíš?“

„To bych musela bejt slepá a hluchá, abych to neviděla.“

„Ještě se v něm tolik nevyznám.“

77

„To je úplně vedlejší, Grace, v něm se asi stejně nemůže nikdy nikdo vyznat. Důležitý ale je, že tě miluje. A ať si každej říká, co chce, já myslím, že Dean je bezvadnej kluk. Je úplně jinej než ostatní.“

„To já vím…“ Grace se musela znovu usmát. Hned si vybavila, jak včera navečer ležela zabořená v trávě a Dean vedle ní prudce oddechoval. Cítila jeho tělo a byla tak šťastná, že tam je, blízko u ní.

A pak řekl, že by pro ni udělal všechno na světě. A myslel to smrtelně vážně.

Proč se jí ale dneska tak vyhýbal? Stalo se snad něco, co jí nechtěl říct?

Grace samozřejmě tušila správně.

Dean to dopoledne dokonce vedl i nějaký stupidní sáhodlouhý rozhovor s Rickym, a to jen proto, aby setkání s Grace co nejvíc oddálil, ještě totiž pořád nevěděl, co by jí měl z ranního rozhovoru prozradit. Badyban měl pravdu. Byli v pasti. Ale přesto, přesto musel existovat nějaký způsob, jak se z toho dostat.

Jenže jaký?

Všechno prodat, totálně se zadlužit a dát Badybanovi peníze? Ale stačilo by mu to vůbec? A co by se potom stalo s Grace?

Jít na policii? Dovolit, aby si Badyban k celé pravdě vymýšlel ještě spoustu lží a špinavostí?

Samozřejmě, že lidi Blackstoneova typu nebyli zrovna ti praví, kterým by se měli stavět pomníky. Nezasloužili si je. Nebyli žádným ztělesněním úctyhodných vlastností. Ale proč by měli za jejich viny pykat i ti, kteří s nimi neměli už nic společného? A proč zrovna Grace, která o svých předcích už vůbec nic netušila?

Elizabeth neboli Emily Collinsová i její syn Francis udělali všechno proto, aby se Grace o svém pravém původu nikdy nic nedozvěděla. Udělali všechno proto, aby městečko Borgentown žilo dál v poklidu. I Blackstone se dal na stará kolena pravděpodobně na pokání. Pomáhal, jak mohl, a město podporovala i nadace, kterou kdysi založil. A teď měl přijít nějaký šílenec a všechno zničit?

Hroší kůže a trpělivost supa… Zaslepenost.

Ten člověk to nemohl mít v hlavě v pořádku. Pro peníze by udělal 78

cokoliv. A ještě měl snad pocit, že jedná spravedlivě!

Ale co říct Grace? A co Grace vlastně už věděla?

Na obědě ve školním bufetu už nebylo vyhnutí. Grace zamířila k Deanovi a s toastem v ruce rovnou spustila.

„Co se proboha děje?“

„Tiše, Grace, všechno ti řeknu, jenom ať nás nikdo neslyší.“

„Už od rána ti potřebuju říct strašně důležitý věci a ty se mi pořád vyhýbáš!“

„Omlouvám se, ale…“

„Deane, já už všechno vím, vlastně skoro všechno.“

„Já taky, Grace. Badyban je syn Geoffreye Parsleye. Ví o tom, že si Richard Blackstone najal vraha, aby Geoffreye zabil kvůli penězům. A tvá babička je Blackstoneova dcera. Nějak o tom musela taky vědět, protože pak na svýho otce – jak bych to řekl – zanevřela.

Když se nakonec vrátila do Ameriky, nechala se přejmenovat a dokonce byla na plastický operaci, aby ji tady nikdo nepoznal.“

„Proboha, jak to všechno víš?“

„Byl jsem už ráno v knihovně.“

„A?“

„Na internetu toho moc nebylo, ale přišel tam Badyban.“

„Panebože.“

„Má výpověď svý matky, ale hlavně má potvrzení, že tvoje babička byla na tý plastický operaci. Vyhrožuje. Chce peníze!“

„Peníze…“

„Jo, prej aspoň desetinu toho, co jeho otec dostal za Hawkshill.

Máš to všechno říct svýmu tátovi, že přesně ví, kolik to je.“

„To v žádným případě. Táta se nesmí o Badybanovi nic dozvědět.“

„Proboha, Grace, ale jak to teda všechno víš?“

„Já?“

Grace zaváhala. Mohla teď Deanovi vyprávět o své noci v Badybanově vile?

„To je všechno na dlouhý vyprávění, Deane. Potom ti to povím, ale prostě jsem něco od tý doby, co se tu objevil Badyban, tušila. Pak mně to došlo, když jsem uviděla tu sochu. Víš, jak jsme spolu byli v parku. Došlo mi, že moje babička je Blackstoneova dcera. A včera 79

večer jsem se na to zeptala táty…“

„Takže on Badybana zatím nepodezírá?“

„Nevím, snad ne, spíš má strach. Bojí se, aby se tady Geoffreyův syn neobjevil. Ale já bych tak nechtěla, aby se něco dozvěděl…“

„Sakra…“ ulevil si Dean.

„Co budeme dělat?“

„Musím přes víkend něco vymyslet.“

„Ale co? Co se dá s takovým člověkem dělat? Je jak blázen. On je, Deane, úplně posedlej. Zabil školníka a…“

„Neboj se, Grace, na něco určitě přijdu.“

„Jedu s našima na víkend do hor.“

„Tím líp. V neděli večer ti určitě zavolám. V pondělí je Kolumbův den, všichni se sejdou v aule na tý výstavě Badyban chce, abysme mu tam ty peníze donesli, ale my dva si dáme sraz někde úplně jinde.“

„Kde?“

„Myslím, že už to vím, ale všechno ti řeknu až v neděli večer.

Ještě to musím promyslet.“

„Já snad zešílím. Je to všechno tak strašně…“

„Neboj se, Grace. Jenom se, prosím tě, neboj. Musíš mi věřit,“

chlácholil ji Dean.

Grace si zhluboka povzdechla. Mlčky dochroupala svůj toast. Pak se ale ozvala znovu. Potichu, ale naléhavě, až Deana zamrazilo.

„Dokázal…, dokázal bys Badybana zabít?“

„Já…“ Dean se Grace poprvé upřeně podíval do očí. „Právě na to celej den myslím.“

80

XXI.

V pátek odjela Grace s rodiči na chatu do hor a Dean zůstal sám.

Měl před sebou celou sobotu a neděli na rozmyšlenou.

Celý dlouhý víkend, ale čas ještě nikdy neletěl tak splašeně a Dean měl snad poprvé v životě pocit, že ho nemůže dostihnout. Ve skutečnosti ale nemohl dostihnout jenom své myšlenky. Všechno v hlavě mu zmateně vířilo. Grace a Badybanova tvář, jeho výhrůžky a dokonce i tvář pana Collinse. A pak zase Grace a její strach. Měla pravdu, šlo do tuhého. Badyban chtěl peníze za každou cenu. Nebylo by snad opravdu lepší jít na policii a všechno oznámit? Jenže, co potom? Koho by zajímalo, že Badyban je vrahem neznámého školníka. Pro média by byl mnohem tučnějším soustem skandál kolem Blackstoneových. Televize a noviny plné fotek a článků. Dean už v duchu četl palcové titulky:

Zakladatel jedné z největších amerických korporací Richard Blackstone je vrah!

Dcera Richarda Blackstonea věděla o vraždě!

Kdo je Badyban?

Po takové aféře, ať už by dopadla jakkoliv, by se nakonec Collinsovi nejspíš odstěhovali z města. A Grace…?

Dean bezmocně sevřel pěsti. Celá aféra kolem Blackstoneových by mu byla ukradená, sám to věděl nejlíp. Záleželo mu jenom na Grace.

Co by jí mohl Badyban udělat, kdyby mu peníze v pondělí nepřinesli? Jí anebo komukoliv? Byl by opravdu schopný dál zabíjet?

Dean si přes všechen zmatek v hlavě jasně uvědomoval, že Badyban s aférou spíš jen vyhrožuje. Chtěl hlavně peníze. Peníze za 81

každou cenu!

Ale proč to ultimátum? Proč tak pospíchá?

Je v tom zase posedlost, anebo se taky Badyban něčeho bojí?

Ale čeho?

Dean přecházel po pokoji a přitom měl pocit, že mu málem praskne hlava: Čeho by se Badyban mohl bát?

Ale myšlenky jenom dál zmateně vířily, a tak se rozhodl, že si půjde zaběhat. Doufal, že s jasnou hlavou na něco už určitě přijde.

Ve Sleeplandu bylo nádherně. Vzduch začínal vonět podzimem.

Deanovi tu a tam pod nohama zašustilo první spadané listí. Po divokém, prudkém běhu zvolna kráčel po úzké stezce, která se klikatila mezi skalnatými výběžky. Dole pod ním se třpytilo jezero Green Lake.

Na malé vyvýšené planince se Dean zastavil. Tady si lehl na záda a chvíli pozoroval bílé šmouhy na modrém nebi. Pak zavřel oči.

Tenhle pocit příjemné únavy miloval. Byl to blažený klid a ten teď potřeboval ze všeho nejvíc. Klid a jasnou, pročištěnou hlavu. Takže mohl začít znovu…

Když šlo Badybanovi hlavně o peníze a cítil oprávněný nárok na celou sumu za Hawkshill, proč doloval v zapadlém Borgentownu jenom desetinu? Logicky, Blackstoneova korporace v Chicagu by mu přece mohla zaplatit mnohem víc. Jenže logicky, tak velká firma, která kdysi spolupracovala s mafií – a pravděpodobně některé její způsoby částečně i legalizovala – by s Badybanovým vyhrožováním pořádně zametla. A s Badybanem nejspíš taky. Ale co když byl Badyban tak naivní a opravdu jel nejdřív do Chicaga? Pohrozili mu?

Nechali ho být s tím, že se musí okamžitě vrátit do Evropy a bude mlčet jako hrob?

Jedno jediné varování? A Badyban všechno slíbil a pak se tajně rozjel do Borgentownu?

Vysvětlovalo by to jeho spěch. A možná i jeho paniku, když něčím vzbudil podezření u chudáka školníka Baileye.

„Prsty mafie jsou nevyzpytatelné…“

Bál se, že lidi z Blackstoneovy korporace zjistí, že je ještě pořád tady?

82

Dean se zhluboka nadechl a otevřel oči. Teď už věděl, že zkusí do jedné z největších průmyslových korporací Blackstone Int. Ltd.

zavolat.

V neděli dopoledne vyrazil Dean s papírem plným telefonních čísel do města. V duchu se smířil s tím, že na telefonování z automatu věnuje třeba všechny své úspory. O chodu mamutích společností neměl zas tak podrobné představy, ale předpokládal, že ve volný den bude shánění těch pravých lidí mnohem komplikovanější. Nicméně byl rozhodnutý, že nejprve zavolá přímo na centrálu firmy.

Brzy prošel kolem Borgen Mallu a odtud zabočil do centra. Bylo tu skoro stejně rušno jako ve všední den. Blížil se čas oběda, a tak se začaly zaplňovat i restaurace. Z otevřených supermarketů vycházely rodinky obložené horami nákupních tašek a nejrůznějších krabic.

Deanovi bylo někdy záhadou, co všechno lidi můžou pořád dokola potřebovat, ale dneska ty nákupní horečky ani moc nevnímal.

Za hlavní křižovatkou na Western Avenue zamířil k Alexovi.

Chtěl volat z telefonní budky, která stála právě před vchodem do pizzerie. Jednak proto, aby ho nikdo nemohl slyšet, ale určitě i proto, že mu důvěrně známé místo dodávalo pocit jistoty.

A pak už vytočil číslo. Když uslyšel oznamovací tón, začal z plné kapsy házet první drobné.

Ozvala se centrála.

Dean požádal o přepojení na někoho z vedení.

„Nikdo tu není,“ oznámil mu zdvořile, ale celkem nezúčastněně ženský hlas.

„Někdo tam přece musí být,“ trval na svém Dean. „Moment…“

Ve sluchátku to zachroptělo. Dean cítil, jak se z nervozity začíná potit. „Kdo volá?“ ozval se čísi mužský hlas. „Říká vám něco jméno Badyban?“ vychrlil Dean rovnou. „Ne.“

V t o m „ne“ nebyla ani špetka zaváhání a navíc následovalo zoufale prázdné ticho.

„Jste tam?“ vyjekl zrovna tak zoufale Dean.

„Odkud voláte?“

„V Borgentownu se objevil muž a…“

83

Ve sluchátku to zapípalo a pak se ozval obsazený tón. Spojení bylo přerušeno anebo…

Dean rozrušený vytočil číslo znovu, ale centrála ho tentokrát odmítla kamkoliv přepojit.

Nakonec to vzdal. Zavěsil sluchátko a hřbetem ruky si přetřel zpocené čelo. Pak si ten krátký, podivný rozhovor v duchu znovu projel. Pocítil uspokojení. Snad řekl to nejdůležitější, co potřebovali vědět…

V zamyšlení pomalu otevřel dveře telefonní budky a jen tak bezděky se rozhlédl po ulici…

A v tu ránu ztuhl.

Na protějším chodníku ho ledovým, nenávistným pohledem pozoroval Badyban.

V tu chvíli měl Dean pocit, že ho ten muž snad na místě zabije.

Zleva přijížděl taxík.

Dean na něj začal zuřivě mávat. Snad by před něj i skočil, jenom aby taxikář zastavil. Ale taxík přibrzdil těsně u jeho nohou a řidič s kulatou, růžolící tváří a nazrzlým knírkem ho s úsměvem vybídl.

Dean otevřel dveře, ale dovnitř se nevsunul, jenom se sehnul a zřetelně řidiče požádal:

„Prosím vás, tamhle je můj profesor

Badyban. Já se jenom zeptám, jestli nechce někam hodit.“

„Pane profesore Badybane, nechcete někam svézt?“ zahalekal na celou ulici.

Volal úplně nesmyslně nejenom proto, aby si taxikář zapamatoval Badybanovo jméno, ale aby se taky po Badybanovi ohlédl. A vůbec, aby se na Badybana otočili všichni v ulici.

Ohlédlo se dokonce i pár lidí v pizzerii a Badyban bez odpovědi, ale plný vzteku spěchal pryč.

„Nějak se mu nechtělo, co?“ zakroutil hlavou udiveně taxikář.

„Kam to bude?“

„No…“ zarazil se Dean. „Do Garden City. Jeďte do Garden City, já už vám pak řeknu.“

84

XXII.

Když taxikář zastavil před domem, kde Grace bydlela, Dean vylovil z kapes další drobné a přidal je jako pořádné spropitné.

„Díky,“ růžolící tvář taxikáře se rozlila v úsměvu.

„Hodně

štěstí…“

„Budu ho potřebovat,“ povzdechl si vážně Dean.

Už v autě mu totiž došlo, že se vůbec nechoval rozumně. Jestli ho Badyban pozoroval celou dobu při telefonování, určitě ho napadlo, kam volá. A on ho pak chtěl ještě před celou ulicí zesměšnit!

Choval se jako blázen! Vydráždil Badybana na nejvyšší míru.

Zahnal ho do úzkých a pak se mu ještě vysmíval!

Kdyby to všechno mohl vrátit. Hlavně ten telefon. Jak to, že mu nedošlo, že ho Badyban bude špehovat?

Dean se v duchu proklínal za vlastní hloupost, ale už bylo pozdě.

Teď se mohl Badyban rozhodnout jen pro dvě řešení. Buď ze strachu, že z Chicaga někdo přijede, sbalit fidlátka a okamžitě odjet, anebo pořádně přitlačit. A Dean se právě obával, že ve své zaslepenosti bude jednat úplně bezhlavě.

To byl taky nejspíš důvod, proč taxikáři, ještě než se mu všechno pořádně rozleželo v hlavě, udal směr na Garden City. Čím víc se blížili k místu, kde Grace bydlela, tím byl Dean přesvědčenější, že na ni musí počkat. Mohla teda přijet o něco dřív a mohlo ji napadnout, že ještě někam půjde, mohlo ji napadnout cokoliv…

Dean se rozhlédl po dlouhé rovné ulici. Na pravé straně vedla k jejich škole, na levé se stáčela k dětskému hřišti. Byla to jistě příjemná ulice plná rozkvetlých zahrad a útulných vilek, jenže pro Deana, který tu měl dlouhé hodiny čekat, byla taky skoro úděsná 85

svou jednotvárností.

Znovu si zhluboka povzdechl. Vydržet na místě, to už bylo úplně k nesnesení, a tak se pomalu vydal na svou první „obchůzku“. Až se Grace vrátí, budu tu její ulici znát už nazpaměť, pomyslel si s nádechem trpkosti, ale myšlenka na Grace ho zase vzpružila.

Čas se líně vlekl, zdálo se, že i slunce pálí pořád stejně, ale jeho žár přece jen zvolna ustupoval.

Deanovy hodinky ukazovaly zrovna půl páté, když před jednou z vil zaslechl známý hlas.

„Proboha, Deane, co tady děláš?“

Dean vzhlédl a zároveň tak trochu zkoprněl. Po zahradě k němu kráčela Kitty Bennetová.

„Kitty? Já nevěděl, že tady bydlíš…“

„Já tu bydlím, ale co ty tady?“

„Co asi… čekám na Grace.“

„Ale Grace přece odjela na chatu. Ty se vrátěj nejdřív v šest a počítám, že když je tak krásně, přijedou až pozdě večer.“

„Myslíš?“ předstíral Dean svůj údiv.

„Určitě,“ přisvědčila bezelstně Kitty.

„No jo, ale to víš, když já mám pro Grace takový – něco jako překvapení – chápeš? A nechtěl bych ji propásnout.“

Kitty sice moc nechápala, co si má pod slovem „překvapení“

představit, ale přikývla.

Na chvíli se oba trochu rozpačitě odmlčeli.

„Jestli chceš, můžeš počkat u nás,“ prohodila po delší odmlce Kitty.

„Ne, ne, díky, Kitty. Jsi fakt moc hodná, ale jak jsem ti říkal, nesmím Grace propásnout. I když, přece jen… Mohl bych se u vás něčeho napít?“

„Jasně.“

„A mohl bych si zavolat domů?“

„Samozřejmě. Půjdu s tebou, naši nejsou doma.“

„No, já bych právě potřeboval, kdybys tady hlídala místo mě.

Nevíš, jaký maj Collinsovi auto?“

„Stříbrnýho cadillaca.“

86

„Jo… Tak, prosím tě, já se hned vrátím.“

„Najdeš to všechno?“ volala za ním ještě trochu zaskočená Kitty, ale Dean jen mávl rukou. V prvním okamžiku ho setkání s Kitty zrovna nenadchlo, ale teď jí byl skoro vděčně. Jednak potřeboval zavolat, aby doma neměli strach a pak měl opravdu šílenou žízeň.

Když se vrátil k brance, Kitty se ještě nabídla, že by čekala s ním, ale nevypadala na to, že by po tom bůhví jak toužila, a upřímně, i Dean zůstal raději sám, a tak se po několika konverzačních větách rozešli. Kitty zamířila zpátky do domu a Dean začal znovu se svou promenádou.

Vydal se na opačně konec ulice, směrem k dětskému hřišti.

Míhaly se tam malé postavičky dětí a Dean doufal, že jejich hry by mu mohly čekání na Grace trochu zpestřit…

Bylo přesně pět hodin a deset minut, když Dean jako rozhodčí svým písknutím zahájil utkání v košíkové. Takhle se cítil mnohem líp. S přehledem stačil sledovat hru a ještě tu a tam dlouhou, prázdnou ulici. Příjezd a zastavení jakéhokoliv auta mu v žádném případě nemohl uniknout. Mohla mu ale uniknout jiná věc.

Bylo přesně pět hodin a patnáct minut, když zrovna řešil nějakou dětskou rozepři, a právě v tu chvíli vyběhla ze svého domu nepozorovaně Kitty. Ve sportovní výbavě zabočila hned do první postranní uličky směrem k parku. Snad to byla její pravidelná trasa, ale možná si taky přála, aby ji Dean neviděl a ještě za ní nezavolal nějakou jízlivou poznámku. Každopádně hádka mezi dětmi se protáhla a Dean Kitty opravdu nezahlédl. Naneštěstí, protože kdyby ji viděl, snad by ho napadlo, určitě by ho napadlo, co se Kitty může stát…

Za dalších třicet minut konečně přijel stříbrný cadillac a Dean se k němu okamžitě rozběhl.

Grace se překvapeně vysoukala ven: „Deane…!“

„Dobrý odpoledne,“ pozdravil Dean Collinsovi ještě trochu zadýchaně.

„Ahoj, Deane,“ usmála se pobaveně paní Collinsová. „Copak se děje?“

„Pustíte se mnou Grace ještě na chvíli ven?“

87

„Když nám ji zase v pořádku vrátíš,“ zavtipkoval poněkud nemotorně pan Collins.

Grace na jeho omluvu na Deana jenom zakoulela očima. „Budu ji střežit jako oko v hlavě,“ ubezpečil pana Collinse Dean. Pak se otočil ke Grace a už ji nedočkavě vybídl: „Tak jdeme…“

V jeho pohledu bylo najednou tolik úzkosti, že Grace ihned pochopila, že se děje něco vážného. A taky – sotva ušli pár metrů –

Dean hned potichu spustil:

„Telefonoval jsem do Chicaga na centrum Blackstoneovy firmy.

Chtěl jsem totiž zjistit, jestli ty peníze Badyban už nechtěl od nich.

Nebo to spíš asi bylo takový volání o pomoc. Přepojili mě na nějakýho chlápka, čert ví, kdo to vlastně byl. Nejdřív mi tvrdil, že mu jméno ‚Badyban‘ nic neříká, ale pořád držel sluchátko, rozumíš tomu, pořád čekal, co ze mě ještě vypadne, a teprve když jsem řekl, odkud volám, hovor se přerušil… Jestli se nepletu, někdo z Chicaga už bude právě ve vzduchu, a možná, že už je dokonce někde tady…“

„Deane, to je skvělý,“ vydechla nadšeně Grace. „No jo, jenže jak jsem volal, víš, z tý budky u Alexe, tak já, tupec, vůbec netušil, že mě z protějšího chodníku pozoruje Badyban.“

„Panebože…“

„Já měl pocit, že mě v tu ránu zabije, tak jsem si stopnul taxíka a pak jsem jak vyšinutej halekal na celou ulici, že Badyban je můj profesor a že ho někam klidně svezu…“

„A co on?“

„Myslím, že byl úplně nepříčetnej. Takhle naštvanýho jsem ho fakt ještě neviděl. Teď musíme jenom doufat, že sem z Chicaga co nejdřív někdo dorazí, anebo že Badyban radši sám odjede. Jenže já se bojím, že ještě něco udělá. Buď bude chtít za každou cenu ještě pořád ty peníze, anebo se prostě aspoň pomstí.“

„Deane, to je šílený. Pojď, půjdeme na policii a všechno radši řekneme. Ten chlap je schopnej udělat cokoliv.“

„Já vím, Grace, ale vydrž ještě do zítřka. Teď už by bylo zbytečný někam chodit. Věř tomu, že sem z Chicaga každou chvíli někdo přijede a ať už se stane cokoliv, budeme mít od Badybana pokoj.“

„A co když nikdo nepřijede?“

„To je nesmysl.“

88

„A co když do té doby Badyban někoho zabije?“

„Měli bysme všechny nějak varovat. Já nevím… zatraceně. Aspoň naši třídu…“

„Kitty!“

Grace najednou vytřeštila oči hrůzou.

„Co je s Kitty?“ nechápal Dean.

„Kitty chodí v pět hodin běhat sama do parku…“

„Ale já ji neviděl…“

„Dělej, Deane, prosím tě, musíme za ní…!“

89

XXIII.

Když Dean s Grace doběhli na rozlehlou louku, nebyla v dohledu ani živá duše. Jenom šumění trávy, cvrlikání kobylek a průzračně modré nebe. Školní park zůstával v neděli opuštěný. Většina studentů ve sváteční den vyrážela spíš do Sleeplandu, hlavně za koupáním. V

parku se nanejvýš tu a tam mihl nějaký osamělý běžec.

Grace se zachvěla. Úplně jasně si vybavila ten pocit, když si tenkrát myslela, že ji místo Deana pronásleduje Badyban.

Jak asi muselo být Kitty, jestli se jí něco stalo?

Ale Kitty se přece nesmělo nic stát!

Poskytla jí útočiště a svěřila se jí s Billem a…

„Neměla jsem toho pavouka zabíjet…“ Grace nešťastně zakroutila hlavou.

„Pavouka?“

„Deane, já se bojím, že je Kitty mrtvá…“

„Neblázni, Grace. Určitě tady bude někde běhat… Zkusíme to tu spolu projít.“

Vydali se křížem krážem po parku, ale po Kitty jako by se zem slehla.

„Třeba zůstala nakonec doma,“ zapochyboval Dean.

„Určitě ne. Byla tak odhodlaná a zamilovaná, že by nevynechala ani jednu neděli.“

Grace se na Deana podívala tak zoufale, že jí musel uvěřit. Aniž by se nahlas domlouvali, začali spolu park prohledávat systematicky, kousek po kousku.

A pak Kitty objevili. Ležela pod křovím a byla… mrtvá.

90

Uběhlo několik dlouhých a strašných minut…

Potom se Grace opřela Deanovi o rameno a tiše se rozvzlykala.

Nemělo smysl už dál čekat. Jediné, co zbývalo, bylo zavolat policii.

Oznámit, že našli v parku Kitty Bennetovou probodnutou ostrým nožem a zároveň oznámit, že ji tak jako školníka Baileyho zabil nový profesor výtvarné výchovy, Badyban. A taky – ještě dřív než Badyban všechno nafoukne – přiznat i Blackstoneovu vinu, falešné doklady Elizabeth Collinsové, Gracein pravý původ, prostě celou minulost…

V porovnání s Kittyinou smrtí se najednou zdálo všechno tak malicherné…

Naposled se podívali směrem k mrtvému tělu.

„Já ho nenávidím. Nenávidím ho, Deane,“ zavzlykala Grace.

„Počkej…“

Dean popošel blíž ke křoví, odkud vytáhl bílou cedulku. Když ji přečetl, užasle se na Grace podíval.

„Ten člověk se vážně zbláznil!“

„Co tam je?“

„Vzkaz pro nás, jako by si byl úplně jistej, že ji tu najdeme první.“

„A co tam je?“

„Poslední varování. Zítra mi donesete peníze, anebo to bude váš konec! Skoro se divím, že to nenapsal jen tak vlastní rukou.“

„Tak to vezmeme sebou. Aspoň uvidí, že je to šílenec.“

„Grace,“ zarazil ji Dean. „Já mám ale ještě jeden nápad.“

„Už žádný nápady. Já chci na policii.“

„Ale když je to takhle, můžeme ještě do zítřka počkat…“

„… a připočítat další mrtvolu. V žádným případě, Deane.“

„Počkej,“ Dean vzal Grace za ruku. „říkáš, že ho nenávidíš. A ten člověk, tahle zrůda, bude pak ponižovat tvýho otce. Vymyslí si spoustu lží, jenom aby ho před celým městem znemožnil.

Grace, počkej do zítřka. Určitě sem z Chicaga někdo přiletí. A když ne, tak mám taky svůj plán.“

„Plán?“

„Je tu ještě jedna možnost, v nejhorším případě…“

„Ty myslíš…?“

91

„Přesně to, Grace.“

„A jak to chceš udělat?“

„Zítra ti všechno řeknu. Sejdeme se v devět hodin na Woodland Street. Nevím číslo, ale je to takovej tmavě zelenej obchod s rybičkama.“

„Proboha, proč zase obchod s rybičkama?“ vyjekla už netrpělivě Grace.

„Já… já ti to zejtra všechno vysvětlím. Přísahám. Teď se nemáš čeho bát. Badyban do zítřka už nic nepodnikne.“

„A Kitty?“

Oba se podívali směrem ke křoví.

Na okamžik je znovu sevřel pocit němé, bezmocné hrůzy.

Bylo to k neuvěření, když si Dean vybavil, jak s Kitty ještě dneska mluvil u vrátek. A co až se to dozví Bill?

„Oznámíme to,“ vzdychl si tiše. „Ani nemusíme moc lhát. Stačí, když řekneme, že jsme ji našli náhodou. A o ničem nic nevíme.“

„Já to znám,“ dodala Grace stejně potichu. „Něco podobnýho jsem už zažila se školníkem.“

Dean si bílou cedulku zastrčil do kapsy a pak se pomalu vydali na policii…

Ten večer zaplnili školní park nejrůznější zvědavci.

Obyvatelé z blízké Garden City byli zděšeni.

Policisté se psy pročesávali každý kout, ale všechny stopy nakonec skončily na parkovišti u školy. Neozval se však ani jediný svědek, který by odtud viděl odjíždět auto.

Policie opět bezradně krčila rameny.

92

XXIV.

Nebylo ještě ani devět hodin, když se Grace s Deanem nazítří na Woodland Street sešli. Dean ve svém černém pověrčivém triku a Grace v přiléhavých světle červených džínsách a v pomněnkově květinkovém body tričku. Ladilo jí s barvou očí tak dokonale, až se Deanovi skoro tajil dech, jak se mu zdála krásná. Po tom strašném večeru z ní znovu vyzařovala odvaha a odhodlanost, ale taky víc netrpělivosti.

„Neříkej mi, že budeš kupovat rybičky,“ začala hned jejich schůzku.

„Rybičky, krmení, a taky pár myší,“ dodal Dean přece jen trochu poťouchle.

„Fuj,“ zašklebila se Grace.

„A připrav se na to, že myši jsou dneska jen slabej předkrm.“

„Jak to myslíš?“

„Uvidíš,“ Dean ji vzal za ruku (bylo to poprvé, ale udělal to tak samozřejmě, jako by ji takhle držel od nepaměti), a vešli do krámu.

Páchlo to tu roztodivnou havětí a bylo tu dusno k zalknutí, i když se na stropě zuřivě otáčela vrtule větráku. Dean tu ale určitě nebyl poprvé, protože přesně věděl, kde co hledat. Nekupoval jen různé druhy rybiček, včetně exotických čínských korálkově zbarvených parmiček, ale jak Grace zjistila, koupil opravdu i ty myši. Jenže jich koupil přímo celý pytel.

„Co s tím chceš, proboha, dělat?“ zeptala se Grace, když vyšli znovu na ulici. To Deanovo tajnůstkaření jí už začínalo pomalu, ale jistě vadit. A pak: vůbec nechápala, jak všechny tyhle podivné nákupy můžou souviset s Badybanem. Sešli se přece proto, aby spolu 93

dneska proti Badybanovi něco podnikli.

„Doufám, že Badybana nechceš strašit pytlem myší?“

„Myšma ne…“ Dean si otřel zpocené čelo. Najednou zvážněl.

„Hele, Grace, teď musíme zajet do Downhillu. Chtěl jsem vzít auto, a l e b u d e lepší, když si stopneme taxíka. Mám tam dobrýho kamaráda, Wayna Brunela, ale toho stejně nemůžeš znát, spravuje auta. Ale kromě toho chová taky hady a žáby. Jedovatý žáby, o kterejch tady skoro nikdo nic neví.

Jmenujou se Phyllobates terribilis.

Jed z jediné téhle žáby může smrtelně otrávit dvacet tisíc lidí…“

„A ty myslíš, že…?“

„Jenom se nesmíš ničeho bát. Uvidíš, že všechno dobře dopadne.“

Dean mezitím stopnul taxíka, a když taxikář zastavil, oba už bez sebemenšího zaváhání nastoupili.

Downhill rozhodně nepatřil k chloubám města. V téhle zpustlé a nebezpečné čtvrti byla Grace snad jenom jednou v životě.

A teď podruhé.

Celá schoulená na zadním sedadle taxíku pozorovala odvrácenou tvář města: zpustlé ulice, vymlácené domy, pomalované zbytky zdí a všude haldy odpadků, cáry papírů, hromady zmačkaných plechovek, i kusy starého rozbitého nábytku. Všechno tu vypadalo tak bezútěšně, i lhostejné, odevzdané tváře lidí Ještě horší ale bylo, když jim někdo zahrozil pěstí přes sklo auta. Grace se vůbec nedivila, že taxikář na křižovatce radši nezastavoval, a když to šlo, jel rovnou na červenou.

Brzy se dostali až na konec čtvrti ke starému hřbitovu. Za ním zahnuli doprava k osamělé farmě. Grace už z dálky zpozorovala rozlehlé vrakoviště aut. Blízko něj taxikář zastavil, ale hned po zaplacení ujížděl zběsilou rychlostí zpátky.

Grace následovala Deana k farmě. Někde nahoře mezi zrezlými rozbitými auty rappovala z rádia černošská muzika. Zamířili tím směrem, až hudba zněla skoro na dosah. A pak se z jednoho starého vraku vynořil chochol nazelenalých vlasů…

„Ale, Deane, já ho přece znám!“

„N o j o , “ výstřední mladík jménem Wayne na ni koukal taky překvapeně. Nepůsobilo to zrovna moc přátelsky, ale taky ne 94

agresivně. „Tak co, papínek, už má aspoň auto v cajku?“

„Má,“ pípla Grace trochu zahanbeně, ale přitom se musela znovu přesvědčit, že klubko vytetovaných hadů je na svém místě.

„Omlouvám se, ale bylo v tom ještě něco úplně jinýho. Tátovi prostě ruply nervy.“

„No jo, nervy. Ale kdo to má poslouchat.“ Teď už se Wayne ale zazubil skoro přátelsky. A taky se do hovoru konečně vmísil poněkud zaskočený Dean.

„Hele, Wayne, nevím, co se stalo, ale Grace je skvělá holka, je to jasný?“

„Víc než facka, kámo,“ rozřehtal se Wayne na celé kolo. Dean si chvilku počkal a pak pokračoval: „Vezu ti myši a pár rybiček.“

„Co bys potřeboval?“

„Šipky!“

„Neblázni…“ vydechl překvapeně Wayne. „A kolik?“

„Snad by stačila jedna, ale pro jistotu radši dvě.“

„Hele, kámo, já jenom aby ses nějak neunáhlil.“

„Vím, co dělám,“ řekl Dean tak přesvědčivě, že Wayne jenom pokrčil rameny. „Když myslíš…“

„Můžu Grace ten tvůj zvěřinec ukázat?“

„Jasně,“ Wayne se znovu zazubil, „jestli to na ni teda nebude moc silný kafe.“

Hůř než to, pomyslela si Grace, ale znovu Deana statečně následovala.

Obešli společně celý dům, až se vzadu dostali k postrannímu přístřešku. Grace podle zápachu okamžitě poznala, že právě tohle bude jakýsi domácí pavilón hadů. A nemýlila se.

Nebylo nic odpornějšího než všelijak propletená hadí klubka.

Ještě, že ji Dean pořád držel za ruku.

„A teď se podívej,“ ukázal na menší akvárium, kde na velkém listu právě seděla malá asi dvoucentimetrová zlatistá žabka. „Tak to je Phyllobates terribilis.

Věřila bys tomu, že tahle žabička má v sobě nejsilnější jed, jakej se v přírodě vůbec vyskytuje? Batrachotoxin a homobatrachotoxin.

Ovlivňuje přímo činnost srdce. Trvá to jen dvě minuty a je konec.

Vidíš to tam?“ Grace se sehnula, aby žábu viděla z co nejbližší 95

vzdálenosti a Dean pokračoval.

„Její tělo úplně mokvá jedem. Stačí vzít šipku a jenom ji lehce otřít o hřbet a máš jed na celej rok. Indiáni v Kolumbii takhle ještě dneska loví zvířata. Vyfukujou otrávený šipky z foukaček. Ale dřív takhle bojovali proti španělskejm dobyvatelům. Byla to rychlá, tichá a krutá smrt. A taky naprosto bezpečná.“

„Takže na Badybana půjdeme s šipkama?“

„Než se to všechno stane, chci ti ukázat ještě jedno místo. Wayne nás, tam vezme autem. Ale ještě před tím bys měla Badybanovi zavolat do školy. Bylo by nejlepší, kdybys ho nalákala na schůzku, že máš ty peníze. Myslel jsem na motorest u dálnice, tam by snad přišel. Ale musíš mu říct, že mu je dáš až venku na parkovišti.“

„Zkusím to.“

„Nemusíš se bát, já budu vždycky někde blízko u tebe. Je mi to už hloupý pořád to opakovat, ale musíš mi věřit, Grace.“

„O tebe nejde, Deane, spíš abych věřila sobě, víš, ty jeho oči.“

„Právě proto u sebe budeš mít tu šipku. Druhou budu mít já.“

„A jeden z nás… bodne?“

„Nic jinýho nám nezbejvá.“

„A co ten člověk z Chicaga?“

„Nevím. Řekl bych, že tu někde určitě je, ale nevím…“

„Kéž by…“

„Teď musíš hlavně zavolat Badybanovi. Pojď, už nemáme moc času.“

Grace se naposled podívala na malou zlatou žabku a pak už s Deanem pospíchali zpátky za Waynem.

96

XXV.

V aule školy se zatím shromáždil skoro celý učitelský sbor a část studentů. Velkolepá oslava se však tentokrát konala bez okázalé a hýřivé výzdoby. Místo všelijakých barevných fáborů, řetězů a rozsypaných vloček visely na stěně jen obrazy namalované studenty z Badybanových tříd. Pod černě orámovaným obrazem Kitty Bennetové přibývaly další a další kytice.

Na Kolumba neměl nikdo ani pomyšlení. Všichni vzpomínali a mluvili jen o Kitty. S dojetím, se smutkem, ale i s rozhořčením.

Krutá a nepochopitelná vražda šokovala celé městečko.

Sám Badyban stál trochu v ústraní. Vypadalo to, že si s papírem v ruce ještě pročítá svůj úvodní projev. Pokud ho někdo ze studentů pozdravil, soucitně přikývl. Ale sotva se znovu zahloubal do papíru, jeho tvář okamžitě strnula. Stala se z ní pouhopouhá, prázdná maska.

Neměl přehled o tom, kdo do auly přišel, ale předpokládal, že kdyby tu byl Dean Phelan, pak by tu byla určitě i Grace. A naopak, kdyby tu Grace nebyla, nebyl by tu ani Dean. Znervózňovalo ho to.

Jenom ta představa, že ti dva jsou určitě spolu.

Nepodceňoval je příliš?

Třeba ta rána deštníkem. Ani ve snu by ho nenapadlo, co si ta Grace troufne…

A taky Deanův hovor v telefonní budce. Jestli se opravdu dovolal k někomu do Chicaga a jestli tam někdo z nich zjistil, že porušil úmluvu a nevrátil se do Evropy, zbývalo mu posledních pár hodin…

A možná ani to ne…!

Zatraceně! Všechno se mu nějak vymklo z rukou, hypnóza i ten první pokus o vydírání. Ale ještě měl pořád šanci! Ještě ji měl!

97

Po vraždě Kitty snad už oba pochopili, že dál nemůžou nic riskovat, a jestli předtím Collinsovi nic neřekli, pak už museli s pravdou ven.

Collins teď určitě shání peníze… anebo je už má…?

Musí je mít!

Ale opravdu je tak dokonale zastrašil?

„Pan Badyban má na vrátnici telefon, pan Badyban…“

Badyban s sebou trhl. Jeho oči se přivřely do nebezpečně záludných škvírek. Jako by okamžitě věděl, kdo mu volá.

Spěšně se omluvil a vyšel na dlouhou chodbu. Odtud musel sejít po schodišti do vstupní haly. Ze skleněné kukaně k němu vyšel nový školník. Jako tenkrát… když na něj bezelstně volal ten hlupák Bailey. Urputně se snažil zjistit, co má Grace za problémy. Dokonce to chtěl řešit veřejně, na schůzi profesorského sboru. Volat rodiče a znovu jim opakovat, co tenkrát na chodbě slyšel. Až se ta jeho horlivost nedala umlčet jinak, než…

Naštěstí měl tenhle nový školník pro něj jen telefon.

Badyban si vzal sluchátko:

„Prosím?“

„Tady Grace.“

„Věděl jsem to.“

„Mám pro vás ty peníze.“ (Grace se snažila, aby její hlas zněl co nejvíc ustrašeně, ale popravdě, nedalo jí to zase až tak velkou práci.)

„Poslouchám.“

„Sejdeme se ve čtyři hodiny na parkovišti u motorestu Truck 76.“

„V pořádku.“

Grace zavěsila.

Badyban ještě chvíli držel sluchátko, ale zároveň si uvědomoval zvědavý pohled nového školníka. Už už natahoval ruku, aby hluché sluchátko převzal.

V tu chvíli měl Badyban nutkavou chuť zbavit se všech dotěrů na světě. Ale musel se ovládat.

„V pořádku,“ procedil znovu skrz zuby a vrazil překvapenému školníkovi sluchátko do ruky.

98

XXVI.

„Ale my jedeme do Sleeplandu,“ zvolala udiveně Grace, když červený jaguár zabočil za školními pozemky směrem k nízké pahorkaté krajině.

„Přesně tak,“ kývl svou špičatou bradou Wayne.

Grace, která ještě pořád držela v ruce mobil, s nímž právě před pár minutami domluvila s Badybanem, dnes opravdu nevycházela z údivu. Tentokrát byla změna ovšem příjemná. Malebné údolí s jezerem Green Lake a s říčkou Sand River patřilo k nejkrásnějším místům v okolí města. Sem taky chodily snad všechny zamilované dvojíce a Grace si často představovala, jak tady asi bude vypadat i její první schůzka.

Ale kromě toho, Sleepland jí taky připomínal krajinu, kam jezdila s rodiči na chatu. A zrovna teď byli s tátou na rybách. Kdyby jenom tušil, co se děje…

„Snad se nechcete vykoupat v Green Lake?“ Dneska už by uvěřila snad všemu.

Ale Dean jen mlčky zavrtěl hlavou. Tvářil se znovu tak tajnůstkářsky až si Grace pomyslela, že na ty jeho tajnosti začíná být alergická.

Wayne zatím dojel na kraj údolí a tady zastavil. Mlčky sáhl do kapsy a podal Deanovi malou zabalenou krabičku.

„Díky Wayne, máš to u mě,“ Dean sevřel krabičku opatrně v pěsti.

„Jako by se stalo,“ Wayne se otočil ke Grace.

„Bylo mi

potěšením, zlatíčko, a že přeju tatínkovi hlavně pevný nervy,“

neodpustil si malou jízlivost.

99

„Kéž by byli všichni tak přejícní jako ty, Wayne,“ ušklíbla se Grace, ale pak se přece jen usmála. „A dík…“

„Jo, jo, díky, díky… tak zlomte vaz, mládeži.“ Wayne světácky přežvýkl žvýkačku a pokynul jim rukou. Pak prudce zacouval, otočil volantem a za chvíli zmizel v oblacích prachu.

„Je dobrej?“ podíval se Dean zpytavě na Grace.

„Je,“ Grace pohodila hřívou vlasů. „Deane, prosím tě, ale ty už přestaň s těma tajnostma, nebo se z toho na mou duši zblázním.“

„Já vím. Jenom si ještě pojď sednout tamhle blíž k jezeru.“

„Tak jo,“ Grace si smířlivě povzdechla. Doufala, že opravdu už naposled.

Asi za půl hodiny spolu seděli na malé vyvýšené planince pod staletými rozložitými stromy. Bylo to přesně to místo, kde Deana napadlo zavolat do Chicaga. Od jezera k nim doléhalo konejšivé šplouchání vln i vlahý svěží vánek. Stín stromů je zase chránil před dotěrným sluncem.

Bylo tu tak příjemně a Grace si uvědomila, že se po dlouhé době cítí v naprostém bezpečí.

Najednou se jí zdálo úplně absurdní, že má za pár hodin sedět v motorestu s Badybanem a pak mu možná do těla vrazit otrávenou šipku. Ale pak si zase připomněla Badybanův supí obličej. Všechny výhrůžky. A nakonec i Badybanovy oběti. Tvář Kitty…

A přitom ho možná právě teď všichni zbožně poslouchali, jak v aule přednáší smuteční projev.

„Grace,“ vpadl Dean do její představy, jako by četl i její myšlenky, „ptala ses mě, proč nechci nic malovat na Kolumba. Taky proto jsem ti schválně říkal ty věci o španělskejch dobyvatelích.

Kolumbova odvaha je určitě chvályhodná, to teda klobouk dolů, ale zase na druhou stranu, nevím, proč bych měl oslavovat všechny ty hnusný věci, který s tím byly spojený. Tím myslím všechny ty věci, jak se s Indiány nakládalo, a tak. Možná, že Indiáni byli stokrát svobodnější než my všichni tady dohromady. Jenže ta pitomá touha po penězích byla zase stokrát silnější než celý jejich duchovno. Víš, co tím myslím? Kdybychom se třeba tenkrát učili víc od nich, nemusela spousta věcí dopadnout tak, jak dopadla.“

100

Grace přikývla.

Tušila, kam Dean míří.

„Já vím, že to teda asi jinak dopadnout ani nemohlo, ale stejně mě to někdy štve. A to není jenom kvůli tomu šílenýmu Badybanovi, kterej je pro peníze schopnej udělat cokoliv, ale tak vůbec…“

„Třeba Blackstone…“

„No právě, Blackstone. Bůhví, v čem byl namočenej, ale zase na starý kolena městu hodně pomohl, přispěl na spoustu dobrejch věcí a…“

„Deane,“ zarazila ho Grace, „nemusíš ho omlouvat. Já za něj žádnou vinu necítím, rozumíš mi? V životě jsem toho člověka neviděla. A i když je to vlastně můj pradědeček, nevím, proč bych s ním měla mít něco společnýho. Jenom je mi líto táty, protože ten je do minulosti zasvěcenej a taky ho víc trápí.“

Grace se na chvíli odmlčela, ale pak pokračovala se zjevnou bojovností: „Ale ať už se stalo cokoliv, Badyban ty peníze chce úplně chorobně. Na nikom a na ničem mu nezáleží, jde mu jen o peníze.“

„A zabil Kitty…“

„Tím hůř. Já ho nenávidím!“

„Právě proto musíš sebrat všechnu odvahu. Hlavně se nesmíš nechat zlomit tím jeho pohledem.“

„Já vím.“

„Grace…“ Dean se na Grace povzbudivě pousmál. „Proto jsem tě sem taky zavedl. Tohle území kdysi patřilo indiánskému kmeni.

Možná, že zrovna tady, kde teď sedíme, bylo jejich obřadiště. Už jsem to tu prošel tisíckrát, ale tohle místo má v sobě zvláštní sílu, Věř mi to, nebo ne, ale vím, že je magické. Grace, podej mi ruce…“

Oba se pevně chytili.

Chvíli mlčky seděli a jenom se navzájem dívali do očí.

Byl to jejich vlastní obřad důvěry, pevnosti a snad i první lásky.

Ale na zpáteční cestě se Grace přece jen musela usmát. Takhle si své první rande ve Sleeplandu tedy rozhodně nepředstavovala.

Deanův smrtelně vážně výraz jí ale hned připomněl, že jí brzy do smíchu už vůbec nebude.

101

XXVII.

Do motorestu Truck 76 chodili zásadně – až na nepatrné výjimky –

řidiči dálkových kamiónů. Tou nepatrnou výjimkou se právě stala i Grace Collinsová.

Přišla přesně ve čtyři, protože chtěla až do poslední chvíle zůstat s Deanem, ale Badyban v motorestu ještě nebyl.

Grace si sedla k zadnímu stolku tak, aby měla výhled na vstupní prosklené dveře. Nebylo zdaleka plno. Větší skupinka mužů hlasitě debatovala jenom u dlouhého nálevního pultu. Jinak v celé místnosti panovala typická atmosféra vleklého a trochu líného letního odpoledne.

Grace ale netrpělivě a napjatě čekala. Tak napjatě, že skoro zapomněla, že by si měla taky něco objednat.

„Co to bude?“ zeptala se nepříliš vlídně, zato až příliš zmalovaná obtloustlá číšnice.

„Jednu colu… a…“ teprve teď si uvědomila, jak se jí břicho už svírá hlady. Od rána s Deanem nic nejedli, jenže teď by nejspíš stejně nedokázala polknout ani sousto. „A to bude stačit.“

Číšnice se mlčky odkolíbala.

A Grace dál čekala…

Nebylo nic strašnějšího, než čekat na pohromu. Grace se ze všech sil snažila zachovat klid, ale přesto cítila, jak z ní počáteční odhodlanost každou vteřinou vyprchává. Jako když byla malá holka a čekala se třídou na očkování. Bývala mezi prvními, ale někdy se stalo, že se v zájmu spravedlnosti pořadí abecedy obrátilo. Pak strach z injekce tak narůstal, až měla pocit, že než na ni přijde řada, určitě zemře hrůzou.

102

Nebyla to od Badybana jenom taktika, protože třeba i tohle o Grace moc dobře věděl?

Nesmysl, uklidňovala se Grace, jenom zachovat klid.

Klid, klid, klid…

Ale srdce jí už bušilo na poplach.

Začnu cvičit jógu, každý den nejmíň jednu hodinu, slibovala Grace bůhví komu, jenom prosím trochu klidu, prosím…

Číšnice před ni líně postavila orosenou sklenici coca-coly.

Grace se lačně napila.

Na okamžik se cítila přece jen trochu líp. Neměla se opravdu čeho bát. I kdyby došlo k nejhoršímu, Dean byl s ní, byl tu nablízku.

Dean, nejrychlejší běžec na světě, přiběhl by určitě na pomoc. A taky měla šipku. Dar nejjedovatější zlaté žabičky. Postrach všech španělských dobyvatelů. Magické místo indiánského kmene…

Čemu vlastně Dean věří? Jí, sobě, anebo opravdu existuje nějaká vyšší síla? Osud? Prozřetelnost?

Grace instinktivně sáhla do kapsy kalhot. Byla tam. Speciálně vyrobená krabička. Stačilo zmáčknout knoflík, víko by se odklopilo a pružina by šipku vymrštila přímo do Badybanova těla.

Tohle přece nemohla být jen shoda nějakých podivuhodných náhod. Jak by ji před měsícem mohlo napadnout, že se s Waynem ještě jednou setká?

Ale teď hlavně klid, hlavně klid… na přemýšlení bude mít ještě dost času, snad… snad…

A najednou ho spatřila.

Přicházel k ní pomalým šouravým krokem, s baretem posazeným nakřivo a s tmavým sáčkem se svěšenými ramínky. Vypadal mnohem starší, než si ho v duchu představovala, až jí ho bylo najednou skoro líto, ale jak se přibližoval, ten pocit nemohoucího stáří pomalu ustupoval. Místo toho se před Grace začala zvětšovat jeho bílá tvář a ta byla stále stejná.

Ty nafialovělé rty, zahnutě ostrý nos a hlavně – ty ledově průzračné oči, přesné a vražedné oči dravce!

Grace okamžitě Uhnula pohledem, ale stačil Badybanův hlas a Grace se znovu zachvěla.

„Věděl jsem, že přijdeš, Grace. To od tebe nebylo hezké, cos mi 103

provedla, ale jsem ochotný na to zapomenout. Když budeš rozumná, určitě se spolu domluvíme, mám pravdu? No tak, Grace, podívej se na mě…“

Grace upřeně sledovala svou sklenici.

„Podívej se na mě, Grace… určitě jsi rozumná a nechceš nikomu ublížit…“

Grace skoro neznatelně zavrtěla hlavou. Pak ze sebe konečně vysoukala první větu:

„Ty peníze vám dám na parkovišti.“

„V pořádku. Mám na parkovišti auto. Půjdeme až k němu.

Rozumíš mi, Grace?“

Grace se zvedla. Přes rameno si mechanicky přehodila kabelku a pomalu vykročila.

Badyban šel vedle ní v její těsné blízkosti. Na pult položil pár drobných.

Na rozlehlém parkovišti za motorestem stálo jen několik opuštěných kamiónů. Badybanovo žluté auto se krčilo až vzadu.

Museli spolu přejít celou plochu. Grace nebyla schopná posoudit, jak dlouho jim cesta trvá. Čas pro ni přestal existovat. Intenzívně si uvědomovala jen dvě věci: že všude kolem sebe cítí naftu a pak, že má v kapse šipku. A ještě něco, ale to už bylo mnohem matnější a mlhavější. Že totiž tou šipkou musí Badybana zabít, ještě než vstoupí do auta.

Už uslyšela klíč v zámku.

„Grace, nastup si…“

Chtěla být tak rychlá, strašně rychlá, ale tělo ji nechtělo poslouchat. Věděla, že tu krabičku vytahuje zpomaleně, jako by její ruka nemohla překonat nějaký neviditelný odpor.

„Co to máš, Grace…“

„Zabiju vás…!“

Chtěla být tak strašně rychlá, ale nedokázala ani pořádně mluvit.

„Dej mi to…“

„Já vás zabiju…!“

„No tak, Grace… dej mi tu krabičku…“

Viděla, jak se k ní Badybanova ruka pomalu přibližuje.

104

„Nepřibližujte se ke mně…!“

„Ale, Grace, buď rozumná… Co máš v té krabičce?“

„Zabiju vás, zabiju vás…“

„Podej mi tu krabičku…!“

Badybanova ruka se znovu nebezpečně přiblížila.

Grace o krok ucouvla.

Na okamžik proti sobě zůstali jenom nehybně stát.

Jako dvě sochy.

Všude kolem zavládlo stejně nehybné ticho.

Okamžik mezi životem a smrtí…

A vtom se to stalo.

Grace uslyšela Deana.

Vůbec nevěděla, kde se tam najednou vzal, ale zasáhl jako smršť.

V panické hrůze, že Grace nezvládne smrtonosnou šipku a Badyban jí krabičku nakonec ještě stačí vyrvat, nepoužil Dean ani tu svou.

Jenom Badybana popadl za ramena a vší silou s ním praštil o jeho auto.

Badybanovo tělo se bezvládně sesunulo na zem. Ze spánku mu ihned začal stékat pramínek krve.

„Deane…“ Grace se pomalu vzpamatovávala.

„Musíme ho odtáhnout. Grace, rychle, chytni ho za nohy, povlečeme ho tam za ty stromy. Rychle, než někdo přijde.“

„Deane…“

„Grace, honem…“

Všechno se odehrávalo jako v přízračném snu, ale Badybanovy kotníky Grace už chytila zase pevně. Najednou jí připadaly skoro směšně křehké.

Když Badybanovo bezvládné tělo nakonec dotáhli až na kraj lesa, vzdáleného od parkoviště asi pět nebo šest set metrů, byli oba úplně vyčerpaní.

Z Graceina strachu nezbyla snad ani vzpomínka. Chvíli Badybanovo nehybné tělo pozorovala a pak unaveně pohodila hlavou.

„Zvorala jsem to.“

„Nic jsi nezvorala, Grace. Byla jsi mnohem statečnější, než jsem čekal. Vážně. Jenom jsem to s těma šipkama trochu nedomýšlel.“

105

„Ale, Deane. Víš moc dobře, že kdybys nepřišel, Badyban by mi tu krabičku vzal a ještě by mě dostal do auta.“

„To nemůžeš vědět.“

Grace pokrčila rameny: „Myslíš, že je… mrtvej?“

„Tep ještě má, dostane se z toho.“

„A co šipky?“

„Byla by to jistota, jenže teď bysme už nemohli tvrdit, že jsme je použili v sebeobraně. Každej v motorestu ví, že jsi s ním odešla. Ale já můžu říct, že jsem tě musel bránit, což je vlastně pravda. Jenže zapíchnout jed do bezvládného těla, to už je jasná vražda a… Grace, copak by to někdo z nás dvou dokázal opravdu chladnokrevně vraždit? A navíc, oni by na to stejně přišli, přesně by načasovali, jak to všechno šlo po sobě.“

„Do háje, já to říkám, že jsem to zvorala.“

„Ale, Grace, prosím tě, nech toho. Jsme jenom strašně unavený a to je ta nejhorší situace… prostě, hlavně se teď nesmíme začít hádat.“

„Takže co?“

„Musíme čekat…“

„Do háje, já jsem taková husa!“

„Grace…“

Dean se přisunul a něžně Grace objal.

„Jsem husa.“

„Grace…“

„A co když umře? Co když tu objeví jeho mrtvolu, z motorestu dosvědčí, že jsem s ním byla a…“

„Všechno vezmu na sebe, Grace.“

„Panebože, ty bys šel do vězení?“

„Třeba to tak dopadne.“

„Ale to nejde! Nikdy tě v tom nenechám. Jenže co když… co když se z toho dostane a všechno začne zase znova? Ach, Deane, já už nic nechápu, jsem tak strašně unavená…“

„Asi půjdeme domů.“

„Asi jo…“

„Deane… můžeš mě políbit?“

Dean se sklonil a zlehka se dotkl Graceiných rtů.

106

Když se pak pomalu vraceli k parkovišti, zdálo se jim, že jsou spolu spojeni už od nepaměti…

Jak by si mohli povšimnout, že je z povzdálí celou tu dobu pozoruje vysoký muž v nenápadném šedém saku?

107

XXVIII.

Teprve až večer se všechno změnilo.

Grace si myslela, jak zalehne do postele a bude okamžitě spát, ale vybičované nervy začaly fungovat. Nejen, že nemohla vůbec usnout, ale pomalu se začínala vracet i ta podivná nepříjemná úzkost.

Strach z toho, že se Badyban probere a bude se mstít.

Ale taky strach z toho, jestli Badybana najdou mrtvého.

Grace si zapnula rádio a začala horečnatě vylaďovat všechny místní stanice. Samé útržky nejnovějších hitů…

„Život se krátí, jó, život se krátí…“

To snad nebyla pravda. Chudák Suzanne, jak se asi bude tvářit, až se dozví, že si u okna povídala s největší vražedkyní? A že ten úžasný, skvělý Dean Phelan dokázal zabít toho dalšího skvělého, zbožňovaného Badybana?

A vůbec, co si o nich pomyslí celá třída?

Copak jim někdo může uvěřit, že Badybana zabili v sebeobraně?

A copak by mohli prozradit, čím Badyban ohrožoval celé město?

Uvěří jim vůbec někdo, že zabil Kitty?

„Jo, život se krátí…“

Krátí a končí, pitomá vlezlá písnička. Grace přeladila na další stanici. Potřebovala slova. Nejčerstvější zprávy. A už něco zachytila: Otevření nového obchodního domu na Constitution Avenue, rekordní tržba místních hotelů, Demi Moorová se hodlá rozvést, zítra jasno a teplo, občasné přeháňky, možnost bouřek…

„Krásný večer, krásnou noc, nikdy neuléhejte sami, přikrývky značky Hot Dream vás vždycky zahřejí…“

„Do háje…“

108

Grace vypnula rádio a hluboce si povzdechla. Už ani nevěděla, jestli je ráda, že o Badybanovi nic neslyšela. Možná by jí ta zpráva aspoň přinesla úlevu. Sice strašnou, ale úlevu. Nikdy ji ještě nenapadlo, jak může nejistota vyčerpávat. Možná by bylo lepší, kdyby sešla dolů a koukla se na chvíli na televizi…

Uvidět v televizi Badybanovo mrtvé tělo, to by teda byla síla!

Grace nakoukla do obývací haly. Obrazovka svítila, otec tu nebyl, ale paní Collinsová seděla na pohovce a něco háčkovala. Nejspíš nějakou dečku; zahrady a háčkované dečky, to byly její dvě celoživotní vášně. Grace najednou napadlo, že se její matka vyznačuje ohromnou nezlomnou trpělivostí a že je to zvláštní, že právě tahle vlastnost Grace úplně chybí.

„Copak?“ paní Collinsová se mile usmála. „Já myslela, že už spíš.“

„Nemůžu usnout.“

„To dělá to dusno. Mělo by už konečně zapršet.“

„Mami…“

„Poslouchám…“

„Víš, co nechápu?“

„To teda netuším, broučku.“

„Jak můžeš bejt tak trpělivá?“

„Trpělivost růže přináší…“

„Ne, vážně, jak u toho dokážeš tak dlouho vydržet?“

„Třeba proto, že to jinak nejde. Anebo mě to spíš asi docela baví.“

„Myslíš, že budu někdy taky háčkovat?“

„Možná… Anebo taky ne. Člověk se s věkem strašně mění.

Uvidíš, že za deset let budeš úplně jiná…“

„Za deset let…“

„To ti uteče jako voda.“

Kéž by, pomyslela si Grace a hned ji napadlo, že by tuhle myšlenku měla právě teď zavolat Deanovi.

Taky šla hned zatelefonovat, ale ta protivná Sára jí jenom odsekla, že Dean už dávno spí.

Jak mohl spát?

Grace to nedokázala vůbec pochopit. Pravděpodobně to souviselo s mužskou náturou, protože i její otec dokázal usnout kdykoliv a 109

kdekoliv. Nicméně jí nezbývalo než počkat do zítřka.

110

XXIX.

V úterý, den po Kolumbově svátku se Badyban ve škole neobjevil.

Nedal o sobě žádnou zprávu a nebral ani telefon, takže by mohl být považován za nezvěstného, ale ve škole k takovým situacím už několikrát došlo, a tak vedení vždycky ještě vyčkalo do následujícího dne.

Jenže Grace s Deanem věděli své.

Už od samého rána mysleli jenom na místo na kraji lesa . A pokušení, aby se tam znovu podívali, bylo pro oba příliš veliké.

Dean si po vyučování dokonce ani nezaběhl svá oblíbená kolečka.

Bez váhání zamířili rovnou směrem k dálnici. Byli nedočkaví a neopatrní. Bylo jim úplně jedno, jestli je někdo pozoruje, a už vůbec nepomysleli na to, že by svým návratem na místo činu okamžitě potvrdili jakékoliv podezření.

Naštěstí je tentokrát sledovala jenom Alice Crawnová. Když viděla, že zamířili k motorestu, nechala je trochu překvapeně a trochu zklamaně na pokoji.

Ale Grace s Deanem pokračovali dál.

Minuli dlouhé parkoviště, kde stálo podobně jako včera několik opuštěných kamiónů. Stál tu i Badybanův žlutý vůz. Asi by v nich pořádně hrklo, kdyby tu nebyl, jenže i jeho přítomnost byla zvláštním způsobem zarážející.

Všechno, co se včera stalo, byla pravda.

I ta podivná, horká vůně nafty byla pořád stejná.

Grace chytila Deana pevně za ruku.

Nad lesem se až k obzoru sklánělo tmavé neprodyšné nebe.

Dusno, které se táhlo už několik dní, kulminovalo.

111

Nebylo pochyb, že se blíží prudká bouře.

Jako tenkrát, ten první den…

Grace sevřela svůj stisk. Už cítila tu známou úzkost. Ale šla dál.

Musela se k tomu místu dostat stejně jako Dean.

Ještě pár kroků.

Šustění trávy v nehybném tichu…

Tady někde by to mělo být…

Badybanův černý baretek… ale Badyban, Badyban už tu nebyl.

Grace se přitiskla k Deanovi.

Prudký poryv větru náhle rozvířil vysoké koruny stromů.

Na okamžik všechno kolem ozářil bílý záblesk.

Někde docela blízko zahřmělo. S tak ohlušující silou, jako by se celé nebe mělo rozletět na tisíc kousků…

Bouřka musela vypuknout každou vteřinou, ale Grace s Deanem stáli ještě pořád na kraji lesa. Stáli tam a jenom se vyděšeně rozhlíželi.

Pak zkusili v pevném semknutí projít kousek lesa.

Mohl tu kdekoliv být, mohl na ně odkudkoliv vyrazit…

Grace se už třásla po celém těle… kam se podívala, všude viděla tu bílou, přízračnou tvář, číhala na ni, vyčkávala, chladná jistota dravce, výdrž supa, který se nevzdá kořisti, protože on to ví, moc dobře ví, že se vyplatí čekat… Ještě kousek… za tím stromem… a…

„Deane!“

Grace tak zaječela, že s sebou Dean prudce trhl.

„Je tady! Deane, je tady!“

Ale Dean ho už viděl. Ležel na zádech, s rozhozenýma rukama, oči vytřeštěné dokořán a na spánku mu kolem hluboké rány zasychaly pramínky krve.

Dean si okamžitě uvědomil, že tuhle ránu nezpůsobil žádný náraz na auto. Byla to střela. Badybana musel někdo po jejich odchodu zastřelit.

„Tušil jsem to…“

„Ty myslíš…?“

„Někdo nás určitě celou dobu pozoroval.“

„Takže… takže to znamená…“

„Je konec, Grace, definitivní konec.“

112

„A my? Budeme zase volat policii?“

„Myslím, že ne. Třeba bysme něco ještě zbytečně zkomplikovali.

Dokonce bych řekl, že policie už ví, o co jde. Chápeš? Tenhle případ se bude vyšetřovat ve vyšším zájmu. Možná z Badybana udělají jenom maniaka, šíleného vraha, každopádně jsem si jistej, že o minulosti nepadne ani slovo.“

„A jeho vrah?“

„Ve skutečnosti po něm nikdo pátrat nebude. A pro lidi to bude stejně vždycky někdo, kdo se zachoval správně.“

„A co to moje poslední setkání v motorestu?“

„Když už by s tím někdo přišel, můžeme říct, že jsme se tam měli sejít my dva. Že tam třeba na někoho taky čekal a že jsme se s ním na parkovišti rozloučili. Ale nemusíš se bát. Myslím, že nás dva vyslýchat už nikdo nebude…“

Grace se při vzpomínce na včerejší den znovu zachvěla. Zažila tolik strachu a hrůzy a teď tu před ní Badybanova mrtvola ležela tak tiše a bezmocně…

Náhle se znovu zablesklo. V bílé fosforeskující záři vypadalo všechno neskutečně přízračně, tak přízračné jako tenkrát, když se k ní poprvé otočila Badybanova tvář…

„Deane, pojď pryč. Prosím tě, pojď už pryč…“

V pevném sevření vyběhli z lesa. Vypadali skoro jako dva spoutaní štvanci na útěku. Prchali, i když věděli, že jim už žádné nebezpečí nehrozí. Za chvíli se dostali na otevřenou louku. Od dálnice je oddělovalo jen pár metrů. Těžké a valící se kamióny ozářil další bílý záblesk světla. Hned nato jejich hučení přehlušilo ohromující zahřmění.

Grace se zastavila a podívala se upřeně na Deana.

Viděla, jak na jeho tvář dopadly první kapky deště. Skoro vzápětí se spustil prudký liják. Dean byl v tu ránu skrz naskrz mokrý a musel před náporem deště přivírat oči. Taky Grace je musela přivírat, ale pořád tam stála. A najednou věděla, že právě teď musí něco zakřičet.

„Deane, já tě miluju!“

A ještě něco…

„Deane, já nenávidím trpělivost!“

V husté deštivé cloně viděla, jak se Dean blaženě směje.

113

„Deane…“

Ale to už ji přitáhl k sobě. Tak, aby v té záplavě vody splynuli.