R. L. Stine

Stopy hrůzy 85

Pokažené rande

I.

„Jau!“

Jamie sekla časopisem přes celý pokoj a podívala se na

ukazováček.

„Bože, řízla jsem se o papír!“ zasyčela vztekle.

Přiložila si prst ke rtům a ošklíbla se nad pachutí krve. Snad už po stopadesáté nakoukla do zrcadla, odhodila si dlouhé černé vlasy na záda a uhladila je. Nejradši by se dala ostříhat, ale nemohla. Tomovi se líbila takhle.

Tom! Pochopila, že není navztekaná kvůli rance na ukazováčku, ale kvůli Tomovi. Pořád nešel. Kde mohl být?

Mrkla na duhované swatchky na zápěstí. Co? Za pět minut dvě nebo kolik? Ty swatchky jsou boží, to jo, jenom nechápu, proč je dělaj tak pitomě, že na nich není pořádně vidět, kolik je hodin!

Tohle zpoždění k Tomovi nesedělo. Měl přijít v jednu, měli spolu jít bruslit na Forrest Ring, byly skoro dvě hodiny a Tom nikde. Ani nezavolal. Nic. Bylo to divné.

Ještě nikdy nepřišel pozdě. Za celá léta, co spolu chodili, se nestalo, aby zmeškal rande. Když mu to náhodou nevyšlo, vždycky zavolal. Zlatý, hodný, spolehlivý pejsulínek Tom.

Kde mohl být?

Jamie si sedla ke stolu, ale hned zase vstala a začala po pokojíčku přecházet tam a zpátky. Zakopla o brusle a bouchla se o pelest do nohy. „ Jau!“ Jestli Tom co nejdřív nepřijde, bude pomlácená od hlavy k patě!

Odbelhala se k

bílému umakartovému stolku, zvedla telefon a

namačkala Tomovo číslo. Zazvonilo to šestkrát, sedmkrát, osmkrát…

4

položila sluchátko.

„Zahrajem si hru?“ ozvalo se za ní.

Otočila se. Stál za ní desetiletý bráška Casey s velkou krabicí v náručí.

„Neumíš zaklepat?“ zeptala se ho.

„Ťuk, ťuk,“ řekl Casey. No, na deset let byl docela bystrej. „Tak co, zahrajem si?“

„Ne, dík,“ řekla Jamie a znovu mrkla na hodinky.

„Ale tohle je fakt pěkná hra,“ nedal se Casey. Hodil krabici na postel a otevřel ji. „Jmenuje se Hrošíci Jedlíci. Hele, máš hrošíky a musíš udělat, aby snědli všechny kuličky. Kterou barvu si vybereš?“

„Já nebudu hrát,“ rozkřikla se. „Je to jasný?“

Casey zavřel krabici a nasadil nešťastný výraz.

Jamii zamrzelo, že na něj křičela. Nemohl přece za to, že Tom nepřišel. „Promiň,“ řekla smířlivě a položila mu ruce na ramínka.

„Jsem naštvaná, protože už před hodinou měl přijít Tom, měli jsme jít na staďák bruslit a ještě tu není.“

„Můžeš bejt úplně klidná,“ řekl Casey s lišáckým úsměvem v upatlaném obličeji. „Už je tam a bruslí s nějakou hezčí holkou.“

„Pitomče!“ zasmála se Jamie a kamarádsky ho vystrčila ze dveří.

„Ty si vymejšlíš fakt hrozný blbosti.“

„Já si nevymejšlím,“ ohradil se Casey a udělal na Jamie

významný kukuč. A zmizel v hale.

Bože, povzdychla si, t o j e přece číslo! Asi po škole chodí do nějakýho čísláckýho kurzu!

Oči se jí zase stočily na hodinky. Dvě deset. Přibližně. Usmála se nad představou, že Tom je na staďáku s jinou holkou. Chodili spolu už dlouho – od osmé třídy – a na rozdíl od ostatních kluků a holek na sebe nikdy nemuseli žárlit. Jejich vztah byl pevný, stálý. Studovali Cloverhillskou střední školu a na jaře končili. Čekaly je další čtyři společné roky na vejšce v Syracuse – a pak svatba…

Lidi říkali, že už teď jsou jako manželé, ale Jamie s Tomem si z toho nic nedělali. Měli se rádi a na ničem jiném nezáleželo. Věřili, že spolu prožijí celý život. Když si Jamie uvědomila, jak jim to klape, nepochybovala, že to bude krásné.

Stoupla si před zrcadlo, opřela se o skříň a přemázla si pusu temně 5

rudou rtěnkou, s kterou se Tomovi tolik líbila. Pak se vrátila ke stolku a znovu zkusila zavolat. Nic.

Jak dlouho má takhle čekat?

Podívala se na školní fotku na stole. Položila prst na Tomovu patku, která mu věčně padala do očí, a řekla: „Tak c o, kde se touláš?“ Měl světlé, skoro bílé vlasy. Lidi mysleli, že si je odbarvuje, ale nebyla to pravda.

Jamie se zamyslela, jestli to, co právě prožívá, je vztek nebo strach. Nakonec usoudila, že obojí. Popadla brusle, hodila je do kumbálu a přirazila za nimi dveře.

Pak zvedla telefon a zavolala Ann-Marii, své nejlepší kamarádce.

„Co děláš?“ zeptala se jí.

„Mluvím s tebou v telefonu,“ zasmála se Ann-Marie. Kamarádily spolu už tři roky, ale Ann-Marie se ještě nenaučila dávat Jamii na normální otázky normální odpovědi. Byla praštěná a na té své praštěné hlavě měla kudrnaté zrzavé vlasy a pod nimi pihovatý obličej. „Kvůli tomu voláš, aby ses mě zeptala, co dělám?“

„Ne,“ řekla Jamie. Neměla na

Ann-Mariiny moudrosti náladu.

„Nudím se.“

„Takže voláš proto, že se nudíš? No, to je od tebe fakt hezký.“

Ann-Marie měla zpěvavý, nakřáplý hlas, ať říkala, co říkala, vždycky to znělo komicky. „Já se taky nudím.“

„Kdy ty se nenudíš?“ řekla Jamie a taky se zasmála.

„Holka, s tebou je dneska zábava! Neměla jsi náhodou jít s Tomem na staďák?“

„Vykašlal se na mě,“ povzdychla si Jamie. Znělo to divně, jako by to neřekla ona, ale někdo jiný.

„Špatně slyším nebo co?“ řekla Ann-Marie. „Říkala jsi, že se na tebe Tom vykašlal?“

Jamie vykřikla: „Měl přijít v jednu, kretén…“ Zarazila se.

Nechápala, proč se před Ann-Marií dělá naštvanější, než opravdu je.

„Tak to abysme to rychle položily. Okamžitě volám do Courier-Heraldu. Tohle je senzace na první stranu!“

„Jasně, položíme to,“ řekla Jamie. Už litovala, že Ann-Marii zavolala. Neměla na její debilní fórky náladu. „Vidím, že mě nerozveselíš.“

6

„Promiň. Co bych měla udělat? Postavit se na hlavu?“ řekla Ann-Marie a dodala: „Hele, Jamie, laskavě se zklidni, jo? Neměl dneska Tom náhodou plaveckej trénink?“

„Jo, ale…“

„Víš přece, jakej je trenér Daniels magor. Určitě kluky nechal v bazénu dýl, aby zjistil, jestli třeba, až se jim scvrkne kůže, nepoplavou rychlejc. Podle mě je Tom v tom bazénu a je tak scvrklej, že nemá sílu vylízt a zavolat ti.“

„Hm, tak nějak to asi bude,“ řekla Jamie otráveně.

„Stejně ho večer uvidíš na školním mejdanu, ne?“

„Jo, ale…“

„Víš co, co kdybysme se šly podívat po obchodech? Na bruslení už je stejně pozdě. Projdeme se a třeba si něco koupíme. Nakupování mě vždycky rozveselí. Co říkáš? Viděla jsem v Shoe World super perfektní růžový reebočka.“

„Cože? Růžový reebočka?!“

„Jo. Jsou zlevněný, protože ta růžovka je děsná. Co ty na to?

Přijdeš na jiný myšlenky. Uvidíš.“

Za dvacet minut se Jamie a

Ann-Marie procházely po

cloverhillském nákupním středisku. V sobotu odpoledne se to tam hemžilo lidmi. Zastavily se u světle modrého camara zaparkovaného před Lions Clubem.

„Tohle je Tomovo auto snů,“ řekla Jamie,

prostrčila ruku otevřeným okénkem a přejela prsty po koženkovém sedadle.

„Tak si takový sny může klidně nechat zajít.“

Jamie sekla po kamarádce očima. „Nech ho bejt, jo, Ann-Marie!

Tom nebude věčně chudej.“ Nesnášela, když se jí připomínalo, že Tom je z chudé rodiny.

„Já to tak nemyslela,“ řekla Ann-Marie a cvrnkla Jamii žertovně do vlasů. „Přece víš, že to tak nemyslím. Jseš podrážděná, protože ti miláček nepřišel na rande.“

Šly kolem krámku Pop Art. Na výloze bylo napsáno, že mají

dvaadvacet různých příchutí popcornu včetně peprmintové a

lékořicové. „Skvělý,“ ušklíbla se Ann-Marie a ukázala před sebe.

„Hele, tady je Shoe World. Vidíš ty růžový reebočka vpravo dole ve 7

výloze? Je to fakt šílená růžovka. Úplně svítí. Přesně, jak to miluju.

Zapadneme tam?“

„Radši ne,“ řekla Jamie. „Kdybych je spatřila zblízka, asi bych omdlela. Jdi sama. Sejdeme se u Record Racku.“

Ann-Marie zapadla do obuvnictví. Jamie ji chvíli sledovala přes sklo a pak vykročila ke krámku s muzikou. Minula obchod s krbovým zařízením, železářství a výlohy s hřmotnými chlapskými figurínami navlečenými do lesáckých ohozů. Jamie to moc nevnímala. Neměla s sebou brýle a připadala si ztracená v mlžném oparu pulzujících světel a křiklavých nápisů, mezi lidmi s rozmazanými tvářemi, v přívalu nákupních tašek a dětských kočárků, který se jako nějaká děsná potopa rozléval všemi směry.

Zarazila se u klenotnictví Diamond Ranch, kterého si ještě nikdy předtím nevšimla. Ve výloze byly starobylé jehlice. Jamie musela sklonit hlavu, aby na ně viděla. Potřebovala dárek mámě k narozkám.

Jehlice se jí docela zamlouvaly. A vida! Byly zlevněné! Tak vešla.

Krámek byl úzký a dlouhý, s prosklenými pulty po obou stranách.

Dveře se za ní zavřely. Jamie zůstala stát o hromená tichem, které uvnitř panovalo. Zdálo se, že na rozdíl od ostatních obchodů, v Diamond Ranch v sobotu odpoledne nikdo není.

Pomalu se pohnula. Skláněla oči ke sklům a prohlížela si zblízka šperky, zlaté řetízky, mosazné a stříbrné kroužky do uší, další jehlice, brože s motivy ptáků… Usmála se. Jmenovalo se to Diamond Ranch a žádné diamanty tam neměli!

Když došla na konec a zvedla hlavu, úsměv jí ztuhl na rtech.

Proboha, to snad není možný! V posledním okamžiku v sobě potlačila výkřik. Skočila za nejbližší vitrínu a skrčila se na kolena.

Nejdřív ji napadlo, že zahlédla nějaký televizní pořad, nebo se omylem připletla k natáčení filmu.

Pak pochopila, že je to skutečnost.

U zadní pokladny se odehrávala loupež! Klenotník, holohlavý chlápek s rudými tvářemi, stál zády ke stěně, krátké ruce vysoko nad hlavou. Celý se třásl a jak rychle dýchal, vycházely mu z hrdla pisklavé zvuky.

Přes pult se nakláněl kluk a mířil na něj pistolí stříbrné barvy.

Praštil rukojetí do skla a ukázal na pokladnu. „Všechno sem!“

8

Jamie ani nedýchala. Byla hrůzou bez sebe. Skrčená za vitrínou třeštila přes sklo oči na kluka s pistolí. Měl na sobě odřenou džínovou bundu, kterou tak dobře znala, a světlé, skoro bílé vlasy.

Světlé, skoro bílé vlasy!

Jamie v sobě potlačila další výkřik.

Ten lupič byl Tom!

9

II.

Jamie, schovaná za vitrínou, zírala přes sklo na bílou hlavu, na široká záda v džínové bundě, viděla, jak Tom zuřivě gestikuluje na klenotníka, viděla pistoli, která mu v ruce zářila jako stříbrný klenot.

Co se to s ním stalo? ptala se sama sebe. Jak může něco takovýho…

jak mi může… jak mohl udělat něco takovýho nám… naší lásce?

Chtěla vyskočit a zavolat na něj – zarazit ho.

„Vysyp kasu! Dělej!“ zařval Tom. Ohlédl se a sekl očima ke dveřím. Měl zvláštní, přiškrcený, nervózní hlas.

Jamie vkleče ustupovala, až narazila na zeď. Krčila se za vitrínou, jak nejvíc to šlo. Ne, nemohla na Toma zavolat. Byla vyděšená, šokovaná, nevěděla, co by s ní udělal, kdyby se ozvala. Chtěla být neviditelná, chtěla zmizet, umřít, už nikdy ho nevidět.

Tom znovu sekl očima ke dveřím. Jamie se přitiskla ke zdi. Taška jí vypadla z ruky. Na podlahu se vysypala rtěnka a další věci. Srdce jí bušilo jako šílené. Rychle tašku sebrala a sevřela v podpaží.

Slyšel ji?

Ne.

„Hni sebou, kašpare, nebo tě odprásknu!“ zařval Tom tím svým zvláštním, nervózním hlasem. Zarazil pistoli chlápkovi do prsou.

Jamie se odvrátila. Ne, to není pravda! Je to jenom zlej sen!

Probuď se, holka, probuď se!

Zahleděla se na stříbrný řetízek ve vitríně a jak ho tak pozorovala, začal se jí před očima měnit. Nejdřív zářil, pak najednou potemněl a roztrhl se a očka se rozpadla. Zbyl jenom jemný, stříbrný prach.

Rozpadlo se to. Jako můj život, pomyslela si Jamie.

Klenotníkův zuřivý křik ji vrátil zpátky do reality. „Ty hajzle! Ty 10

hajzle! Ty hajzle…“

„Drž hubu!“ okřikl ho Tom a ještě víc mu zarazil pistoli do prsou.

„Všechno, co je v kase – vysyp to!“

„Víc tam není,“ odsekl chlápek. Byl v obličeji brunátný, skoro modrý. Jako švestka.

„Slyšel jsi, co ti říkám? Jsi hajzl, hnusnej,

odpornej hajzl!“

Jamie vyjekla. Padl výstřel. Znělo to, jako by někdo ve školní jídelně bouchl nafouknutý papírový sáček.

Klenotníkova košile se zbarvila krví, brunátný obličej zbledl, oči mu překvapením vylezly z důlků.

Padl druhý výstřel. Chlápek zasténal. Chytil se za hruď a pomalu, těžce klesl k zemi.

Tom se nahnul přes pokladnu k zásuvce.

Jamie vyskočila na nohy.

Podaří se jí utéct? Dokáže se pohnout z místa?

Ano. Ještě víc sevřela tašku a vyrazila uličkou mezi pulty ke dveřím. Utíkala, ani nedýchala, neohlížela se, nic nevnímala.

Připadalo jí to nekonečné.

Najednou byla u dveří. Strčila do nich a vyběhla z krámu.

Viděl ji? Poznal ji?

Nevěděla. Srdce jí bušilo, v uších jí zněly ty dva výstřely. Chtěla se rozplynout v přívalu lidí, odplout s ním, být od toho hrozného klenotnictví co nejdál.

Dav ji unášel. Trochu se j í ulevilo. V duchu viděla zděšený brunátný obličej, zvuk výstřelů se k ní vracel jako ozvěna. Pořád slyšela ten Tomův zvláštní, přiškrcený hlas.

Vtom před sebou měla malého kluka. Co to měl v ruce? Kornout se zmrzlinou? Ne. Prázdný kornout…

„Dávej pozor!“ okřikla ho matka.

Jamie ujely nohy. Spadla na zem. „Jau!“ vykřikla. Uklouzla po zmrzlině, která klukovi vypadla z kornoutu. Kluk se rozbrečel.

Matka se na Jamii podívala a řekla: „Sorry.“ Odtáhla kluka stranou.

Jamie si uvědomila, že je středem pozornosti. Začala se zvedat.

„Hele, snad nevyrazíš dětem z ruky zmrzlinu, aby ses mohla klouzat!“ zasmála se Ann-Marie. Zjevila se jako duch a pomohla jí na nohy. „S tebou taky někam vyrazit!“ posteskla si a ukázala na 11

děsivě růžové tenisky, které měla na nohou. „No, co jim říkáš?“

Jamie zírala na boty, nedokázala ze sebe vypravit slovo.

„Ztratila jsi řeč, nebo co?“ Ann-Marie ji držela za ruku a táhla od rozmázlé zmrzliny na dlaždicích. „No, jsou trochu růžovější, než je zdrávo, ale byla to výhodná koupě, t akže jsem je…“ Konečně pochopila, že s Jamie není něco v pořádku.

„Co děláš? Ta zmrzlina ti pustí. Je vanilková, takže

žádnej

problém…“ Zarazila se. „Co je s tebou? Zlomila sis ruku, nebo co?“

„Přepadli klenotnictví!“ vydechla Jamie.

„Co…?“

„Klenotnictví. Diamond Ranch. Viděla jsem to.“ Jamie měla dojem, jako by ta slova slyšela poprvé v životě a nevyslovila je ona, ale někdo jiný. Zachvěla se.

„Není ti špatně?“ zeptala se Ann-Marie. „ Jsi v pořádku?“

„Já nevím…“

„Ach… no… támhle je bufáč. Pojď, dáme si colu nebo něco.

Chceš?“

„Ne,“ odpověděla Jamie. „Chci domů.“

Ohlédla se k Diamond Ranch. Právě tam vbíhali dva muži od

bezpečnostní služby s rukama na bouchačkách. Z dálky se ozývalo houkání sirén.

„On… střelil na člověka,“ vykoktala Jamie.

„Ty jsi to viděla?“ vyjekla Ann-Marie. „A… ale to jsi potom svědek. Měla bys tu zůstat a povědět policii, co se stalo.“

„Ne!“ zařvala Jamie, až se po ní lidé ohlédli. „Já nechci! Já…

možná jindy. Chci domů!“

Měla se Ann-Marii svěřit s tou strašlivou pravdou? Měla jí říct, že ten, kdo střílel, byl Tom?

„Hele, Jamie, abys neměla průšvih, že jsi odsud utekla,“ řekla Ann-Marie. „Jsi něco jako přímá účastnice těžkýho zločinu, nebo jak se tomu říká…“ Ztichla a pak se r ozzářila. „Ale to je fantastický! To je jako v televizi!“

„Neměla bys tolik koukat na detektivní seriály,“ odsekla jí Jamie.

„Víš co, Ann-Marie, hod mě domů, jo?“

Ann-Marie protáhla obličej. „Ale jo, jasně, oukej. Támhle tudy.

Mám auťák zaparkovanej na druhý straně.“

12

Jamie padla na přední sedadlo toyoty. Zavřela oči. Ann-Marie usedla k volantu a zaštrachala v tašce po klíčkách. „A myslíš, že je ten člověk mrtvej?“ zeptala se.

„Tom ho střelil dvakrát. Do prsou,“ pronesla Jamie se zavřenýma očima.

Klíčky Ann-Marii upadly na podlahu. „Hele, co je s tebou?

Zmagořila jsi, nebo co? Víš, co jsi právě řekla? Řekla jsi Tom! “

Jamie chvíli mlčela. Pak pronesla zlomeným hlasem: „Vím dobře, co jsem řekla. Byl to Tom. Ten lupič byl Tom.“

„Cože? Chceš říct, že Tom přepadl klenotnictví? Že postřelil klenotníka? Holka, ty ses zbláznila!“ Ann-Marie se zasmála, ale moc přesvědčivě to neznělo.

Jamie otevřela oči. „Viděla jsem ho. Byl to on. Byl to Tom. Byl to můj Tom. Je to strašný, ale je to tak. Byl to Tom! Kolikrát ti to mám ještě opakovat, abys mi uvěřila?“

„Oukej, oukej,“ řekla Ann-Marie naštvaně, „nemusíš na mě řvát.“

Zvedla z podlahy klíčky. „ Je to nesmysl. Něco takovýho není možný!“

„Když myslíš,“ řekla Jamie v slzách. „Třeba… dobře, tak si mysli, že to není možný, ale já jsem ho viděla.“

Ann-Marie vycouvala z placu a vyjela z parkoviště.

„Jak by mohl Tom přepadnout klenotnictví?“ řekla. „Kde by vzal pistoli? Takovou blbost by přece v životě ne u dělal! Proč se o tom vůbec bavíme?“ Zvedla ruku a vzala Jamii za rameno. „Promiň.

Nedokážu to pochopit.“

„To nic,“ řekla Jamie klidně. Co jiného měla říct? Vždyť to taky nechápala.

Tom byl z chudé rodiny. Jeho táta byl jedním z mála

nekvalifikovaných dělníků v Cloverhillu. Tom si zakládal na tom, že se pohybuje mezi lidmi ze střední vrstvy, ke které samozřejmě patřily i Jamie a Ann-Marie. Byl to hezký kluk, vynikající sportovec, skvělý kamarád, ale bohužel se Jamii pořád omlouval, že nemá auto, že jí nemůže kupovat drahé dárky, že nechodí oblečený jako ostatní kluci a holky.

Ale přece musel vědět, že Jamii na takových věcech nezáleží.

13

Opravdu to věděl?

Jamie si povzdechla. „Nevím, co si o tom mám myslet. Byla jsem přesvědčená, že ho znám.“

„Už to mám!“ zvolala Ann-Marie, když zastavila u Jamie před barákem. Zatáhla v toyotě ruční brzdu a strčila Jamii před obličej vztyčený prst. „Kolik prstů vidíš?“

„Cože?“ Jamie neměla náladu na fóry. To byla Ann-Marie tak natvrdlá?

„No, Jamie, kolik prstů vidíš?“

„Jeden. A co jako?“

„Máš s sebou brejle?“

„Ne,“ odpověděla Jamie. „Přece víš, že je venku nenosím. K čemu taky, viď?“

„To je ono. Jsi krátkozraká!“ Ann-Marie se zeširoka, triumfálně usmála.

„Jo. A co?“

„Prostě jsi v tom klenotnictví špatně viděla. Ten chlap t i připomínal Toma, ale nebyl to Tom. To je logický vysvětlení.“

Spokojeně pokývala hlavou. Byla na svou detektivní úvahu pyšná.

Jamie po ní sekla očima. „Je to jinak.“

„Jo? A jak?“

„Tak špatně zas nevidím. Byl to Tom. Ty si myslíš, že ho bez brejlí nepoznám? Copak můžu nepoznat někoho, koho znám líp, než sama sebe? Poznám Toma i poslepu, tak jeto!“

Ann-Marie se přestala usmívat. Tvář se jí zkřivila v hlubokém zamyšlení. „No, asi máš pravdu,“ řekla po chvilce. „S těma svejma vyšisovanejma vlasama by vůbec neměl vycházet na ulici. Řekni mu, ať si příště vezme čepici, než zase…“ Zarazila se.

Jamie otevřela dvířka a vyskočila z auta.

„Promiň,“ zavolala za ní Ann-Marie, „já mám pořád nějaký fóry.

Je to takovej obrannej mechanizmus. Čím jsou věci vážnější, tím víc si z nich musím dělat prču. Jako třeba pohřby. Lidi ze mě sílej, ale to neznamená, že jsem necitelná.“

„Zavolám ti,“ řekla Jamie. Pomyslela na mámu a tátu. Nevěděla, co jim řekne, nevěděla, jak dlouho jí bude trvat, než se z toho všeho normálně padne…

14

„Jo, zavolej,“ řekla Ann-Marie. „Fakt zavolej. Mně přece můžeš říct všechno.“ Vycouvala z příjezdovky a ani nezatroubila na rozloučenou, jak měla ve zvyku.

Jamie ji sledovala, dokud nezatočila za roh a neztratila se jí z očí.

Pak pomalu pokračovala k domu a hlavou se jí honily všelijaké myšlenky.

„Je někdo doma?“ zavolala ve dveřích.

Nikdo se neozval.

Na ledničce, obvyklém místě vzkazů a připomínek, visel vzkaz, že táta a máma šli s Caseym koupit nové boty. Ještě že tak. Jamie zrovna neměla náladu s někým mluvit.

Nechtěla vůbec nikoho vidět.

Na záznamníku svítilo zelené světýlko. Když nebyla doma, někdo volal. Stiskla tlačítko a počkala, až se páska převine.

Úplně se jí zastavil dech. Byl to Tom! V pozadí byly nějaké zvuky a hlasy. Určitě volal z automatu.

Když si hovor pustila poprvé, nic nevnímala.

K d y v o l a l?

přemýšlela. Před tou loupeží nebo potom?

Musela pásku vrátit a pustit znovu. Tentokrát se přinutila k pozornosti. Tom říkal: „Čau, Jamie. Doufal jsem, že tě zastihnu doma. Hele… nezlob se kvůli tomu bruslení. Daniels nás držel v bazénu až do půl třetí. Je to cvok. Museli jsme celou dobu trénovat práci s dechem pod vodou. Já… éééé… už musím končit. Mám něco… musím si ještě něco zařídit, než půjdeme na ten mejdan.

Zastavím se pro tebe v osm. Hele, a kde vůbec jsi, co? Tak zatím čau.“

Byl nervózní? Nebo se jí to jenom zdálo?

Ne. Měl fakt divný hlas.

Volal ze šatny na plavečáku? Nebo z nákupního střediska? Jamie si to pustila ještě jednou. A ještě jednou. Nedalo se to poznat.

Určitě byl nervózní. O tom nebylo pochyb.

Poslouchala jeho slova, přemýšlela, jestli volal před loupeží nebo až po ní. V polovině to vypnula. Už nemohla. Bylo to strašné, ano, strašné…

Viděl ji v tom klenotnictví? Předstíral, že ji neviděl?

Předstíral, že je všechno v pořádku, že život poplyne dál, jak si to 15

naplánovali?

Položila hlavu na kuchyňský pult. Ještě před několika hodinami byla šťastná, cítila se bezpečně, těšila se ze života, a teď bylo všechno v troskách. Všechny ty velké plány, společné sny, společný život – všechno, všecičko bylo v troskách.

Narovnala se a zatřepala hlavou. Může jít večer s takovým klukem na školní mejdan? V žádném případě!

Zničil jejich lásku. Vystřelil na nevinného, bezbranného člověka.

Jamie měla co dělat, aby neomdlela. Hlava jí plavala ve vzduchu.

Kuchyně se s ní točila. Tom byl vrah. A ona by s ním měla jít na mejdan? Ne!

Zvedla telefon. Rozhodla se, že mu zavolá, aby pro ni nechodil.

Řekne, že je jí špatně. Byla to konec konců pravda. A bylo jí hůř než špatně. Měla pocit, že se ztrácí, že umírá…

Když si Toma představila, jak mluví na záznamník a předstírá, že se nic nestalo, že je všechno úplně v pořádku… bylo to šílené! Řekne mu, že ho už nikdy nechce vidět.

Začala namačkávat číslo, ale nechala toho. Položila sluchátko. Ne, musím ho vidět. Musím, řekla si. Musím se dozvědět pravdu.

Ano. Počká na Toma a půjde s ním na mejdan. Bude dělat, že o ničem neví. Dá mu šanci, aby jí řekl, co se stalo, dá mu šanci, aby jí to vysvětlil.

Byl na ni přece vždycky hodný. Nikdy jí neudělal nic špatného.

Nikdy jí ani v nejmenším nedal najevo, jak je ne š ťastný, jak se cítí odstrčený, jak trpí… Musela mu dát šanci.

Tohle rozhodnutí ji posílilo. Podívala se na kuchyňské hodiny nad dřezem. Nej vyšší čas dát se do pucu. Nemusela se nijak zvlášť oblíkat, to se na školní mejdan nedělalo, ale chtěla vypadat hezky, to ano. Vždyť to bude možná její poslední večer s Tomem…

Popadla tašku a odklusala do pokojíčku. Najednou si uvědomila, že neví, kde má vstupenky. Kupovala je ve středu ráno ve společenské místnosti a pak je někam dala. Zamyslela se. Kam jsem je mohla dát?

Do peněženky! Jasně! Podívala se do tašky, ale peněženku neviděla. Zmocnilo se jí zlé tušení.

Otočila tašku dnem vzhůru a vysypala obsah na postel.

16

Peněženka nikde.

„Ach, bože, ne!“ zaúpěla.

Určitě zůstala ležet na podlaze v tom klenotnictví!

17

III.

„Huhu, Jamie, Tom je tady!“ ozval se z obýváku Casey.

Jamie už to samozřejmě věděla. Viděla

Toma z okna na

příjezdovce. Měl na sobě nový světlemodrý svetr. Kráčel rychle a škubal hlavou, jak se mu v ní honily nějaké divoké melodie, a jako vždycky se usmíval.

Jak se po tom všem může ještě usmívat?

„Jamie!“ opakoval Casey hlasitěji. „Je tu Tom!“

Slova, která ji vždycky naplňovala štěstím a očekáváním, ji teď doslova drtila.

Vyšla z pokojíčku ke schodům. Měla pocit, že padne. Nejradši by se otočila, zajela zpátky do pokojíčku, skočila do postele a přetáhla si deku přes hlavu.

Tom se dole usmál. „Čau, Jamie.“

Nemohla se pohnout. Taky se chtěla usmát, ale pusa jí vypověděla poslušnost. „Čau,“ řekla. Snažila se, aby to znělo normálně, ale nepovedlo se. Jako by za ni mluvil někdo jiný.

„Zahraješ si se mnou hru? Hrošíky Jedlíky?“ zajódloval dole Casey a pokusil se Tomovi vrazit do náruče krabici.

„Hele, Casey, na to asi nebude čas,“ řekl Tom. Pořád se usmíval.

Pohlédl na Jamii. „Húúúú! Vypadáš skvěle. Změnila jsi účes?“

Byl to Tomův starý fór. Jamie měla vlasy pořád stejné – rovné, dlouhé černé prameny sčesané na záda.

„To určitě!“ řekla nevrle.

Jak se Tom mohl chovat tak normálně?

„Hele, ta hra netrvá moc dlouho,“ dorážel Casey.

„No tohle!“ zapěl Tom a ukázal na Jamii prstem. Pročísl si rukou 18

své vlnité, vyšisované vlasy. „Super košile! Senzační červená barva.“

„Blůza, ne košile,“ řekla Jamie a v duchu si vynadala za svůj nevlídný tón. Rychle to napravila: „Víš, to je hedvábí. Mám ji půjčenou od mámy.“

Odvrátila hlavu. Zahleděla se na proužky na tapetách. Ach, jak se na Toma vždycky těšila, snila o něm, dívala se na jeho fotku, nemohla se dočkat, až přijde. A teď tu byl a ona neměla sílu podívat se mu do očí.

„Ani sis nevšimla mýho novýho svetru,“ pronesl dotčeně. Jamie byla na takové věci citlivá.

„Jo, všimla.“ Teď ji nějaký pitomý svetr nezajímal. Chtělo se jí brečet, chtělo se jí zařvat: „ Jsi vrah! Vystřelil jsi na bezbranného člověka! Proč jsi to udělal? Proč jsi zničil náš život?“

Tom byl zjevně nervózní. Že by četl její myšlenky?

Chodili spolu dlouho, všechno si říkali, dokázali vycítit, co si ten druhý myslí. Ano, Tom mohl číst její myšlenky. Ví, že byla v tom klenotnictví? Ví, že ho tam viděla?

Znovu si rukou pročísl vlasy. Dělal to jenom, když byl nervózní, nebo když měl starosti.

„Ta hra bude hned hotová,“ řekl Casey, položil krabici v hale na podlahu a sundal víko.

„Já stejně vždycky švindluju, takže to

rychlejc utíká. Oukej?“

„No…“ Zdálo se, že Tom začíná měknout.

„Ne, Casey!“ vykřikla Jamie. „Dej nám pokoj!“ Nechtěla na brášku křičet. Holka, ovládej se! pokárala se. Ovládej se, nebo tenhle večer špatně skončí…

Co ji to napadlo? Tenhle večer přece musel špatně skončit –

nebyla jiná možnost.

Casey na ni upřel nešťastné oči.

„Sony,“ omluvila se mu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Tom.

V p o řádku? Jak by mohla být v pořádku? A jak on mohl hrát takovou komedii a ptát se jí, jestli je v pořádku? Bože, ne!

„Jo, děsně,“ řekla s očima upřenýma na tapety. „Radši půjdem.“

Casey pokrčil rameny. „Tak, abych nakonec hrál sám se sebou.“

Začal z krabice vyndávat hrošíky.

19

„Dobře se bavte!“ ozvala se z obýváku máma. Kdyby jenom tušila…

Vyšli s Tomem z domu a vzali to rychlou chůzí po příjezdovce.

Byl teplý večer, příliš teplý na to, aby Tom musel mít svetr. Měsíc byl zahalený černými mraky. Vypadalo to, že se blíží déšť.

Tom se u chodníku zastavil a udělal, jako že otvírá dvířka pomyslného vozu. „Račte nastoupit do mé limuzíny, madam,“

zasmál se.

Jeho hlas ji vytrhl z chmurných myšlenek. „Do tvýho čeho?“

zeptala se.

„Do mého vozu. Někdo hraje na neexistující kytaru, někdo jezdí na neexistující motorce, no, a já mám neexistující auto. Sladkej život, co říkáš?“ Přejel rukama po neexistujícím volantu a udělal, jako že řídí. „Jsem pirát silnic. To je bourák, co?! A to jsi ještě neslyšela můj novej cédéčák!“

Co magoří? Normálně se takhle nechová. Jasně, je nervózní a snaží se to těmahle blbinkama zamaskovat. A mluví rychlejc než jindy, mnohem rychlejc, to teda jo.

„Nechtěl by ses vrátit a zahrát si s Caseym Hrošíky Debílky?“

odbyla ho.

Tom se chytil za srdce a zaúpěl, jako by právě dostal infarkt.

„Ach, madam, vám se můj neexistující vůz nelíbí? Oukej. Tak to budeme muset jít výjimečně pěšky.“

Jak se chytil za srdce, Jamie si vzpomněla na klenotníka, na krev, která mu zbarvila košili, v duchu ho viděla, jak se drží za hruď a klesá k zemi.

Vykročili. Tom poskakoval, škubal sebou, louskal prsty do

neexistujícího rytmu a vůbec se choval divně. Jamie si připadala, že jde na mejdan s úplně cizím člověkem. Tohle přece nebyl její Tom, tohle přece nebyl ten kluk, kterého tak milovala, ten kluk, s kterým měla takové úžasné životní plány.

„Posloucháš mě?“ zeptal se. „Co je s tebou? Stalo se ti něco?“

„Ne.“ Jamie pokračovala v chůzi, ani nepohnula hlavou.

Měla pocit, že to nevydrží. Nemohla se donekonečna přetvařovat.

Tom ji zradil. Zradil je oba. Všechno bylo v troskách. Všecko, všecičko, celá jejich láska – bylo v troskách. Byl to konec.

20

Jak jen si mohla namlouvat, že to rande zvládne, že dokáže předstírat, že se nic nestalo?

Rozhodla se, že si to s ním vyřídí hned teď, přímo tady, na ulici.

Proč to odkládat? Proč se trápit?

Tom se usmál. Byl to falešný, nucený úsměv. Zahleděl se jí do očí, jako by z nich chtěl vyčíst, na co myslí. A ona myslela na to, že kromě bolesti a zlosti k němu pořád ještě cítí lásku.

Vždyť to nebyl cizí člověk. Byl to její Tom.

Třeba jí to nějak vysvětlí a všechno zase bude, jako vždycky bylo.

Zavrtěla hlavou. Ne, loupež, zločin, vražda bezbranného člověka

– to se nedá vysvětlit!

Šílené pocity se v ní střídaly jako kanály v televizi. Jednou láska, pak zase zlost, bolestná beznaděj – Jamie měla pocit, že se každým okamžikem rozletí jako prasklá obrazovka. Musela něco udělat, musela se Toma zeptat. Musela znát pravdu. Musela…

„Tome…“ začala.

„Hele, Alex a Sherry!“ zvolal Tom a zamával kamarádům na

rohu. „Počkejte na nás!“

Sherry měla světlemodrý svetr značky Benetton. „Jé, my dva jsme brácha a ségra!“ zahalekal Tom a přiložil jí k rukávu svůj rukáv.

„Vidím, že jsi na svetry stejnej expert jako já.“

Sherry a Alex se srdečně zasmáli. Alex prohlásil, že si asi bude muset ve volné chvíli taky jeden svetr uplést. Tom řekl, že by mu ta vyblitá barva skvěle pasovala k obličeji.

Alex Toma shodil z chodníku. Jamie se držela vzadu. Čím víc Tom magořil, tím víc trpěla. Bylo jí jasné, že to veselí přehání, že magoří víc, než mívá ve zvyku.

Tom neměl Alexe a Sherry zrovna v lásce. Nikdy s nimi

nekamarádil a teď se najednou tvářil, bůhvíjak není nadšený, že je vidí. Jamie se musela ovládat, aby na Toma nezačala křičet, ať přestane magořit a přizná se před Sherry a Alexem, co provedl.

Naštěstí už byli u školy.

Prošli vraty a zastavili se u stolku, kde seděl Seidendorfer, učitel na hudebku. „Prosil bych vstupenky,“ zavrčel.

Tom, který právě do Alexe hustil nějaký vtip, se otočil k Jamii.

„Máš ty lístky?“

21

Bože, vstupenky! Měla je v peněžence a peněženka byla pryč.

„Já… nemám.“

Tom jí položil ruku na rameno. Ucítil, jak se pod blůzou potí.

„Prosím tě, co se to s tebou dneska večer děje?“

Jak jen se jí mohl takhle surově ptát?

„Já… nevím, promiň,“ byla jediná odpověď, na kterou se zmohla.

Odtáhla se od něho.

„Prosil bych vstupenky,“ opakoval Seidendorfer. Alex a Sherry už byli v tělocvičně.

Jamie musela Seidendorferovi říct, že ztratila peněženku. Tom měl v očích zvláštní, lstivý výraz. Viděl její peněženku na podlaze v klenotnictví? Seidendorfer chvíli přemýšlel a pak jim rukou naznačil, aby zapadli dovnitř.

„Fakt jsi ztratila peněženku?“ zeptal se Tom.

„Jo,“ řekla Jamie a rozhlédla se po lidech, kdo už přišel, a tak.

Tělocvična byla vyzdobená dost trapně. Na basketových koších bylo pár trapných balónků, na stěnách visely krepové stužky. Bylo těžké přimět studenty, aby brali školní večírky vážně. Většinou si hodinku zatancovali a pak vypadli někam jinam na mejdan, nebo se rozprchli po městě.

Tom a Jamie chodili a zdravili se s lidmi. Museli překřikovat muziku, děsný disco-rap, na který se snad ani nedalo tancovat. Z

magneťáku se pořád ozývalo: „Já to nechci, já to nechci, já to nechci…“ jako by se ten zpěvák zbláznil.

„Co je s tebou?“ zakřičel Tom Jamii do ucha.

„Cože?“

„Jsi v pořádku?“

„Snad.“

„Chceš si zatancovat?“

No, byla to poslední věc na světě, o kterou Jamie v téhle chvíli stála, ale přikývla. Přesunuli se doprostřed tělocvičny.

„Já to nechci, já to nechci, já to nechci…“

Alespoň, když budou tancovat, přestane se jí Tom vyptávat, co se s ní děje. Pustili se do tance a oba měli co dělat, aby ten šílený rytmus zvládli.

„Já to nechci, já to nechci…“

22

Najednou se Tom zarazil, sevřel Jamii ruku v horké, vlhké dlani a začal ji táhnout k zadním dveřím. „Musím s tebou mluvit,“ křičel.

Vypadal ustrašeně. Nebo se jí to jenom zdálo?

Nebránila se. Nechala se odvést k východu. Jo, Tom byl nervózní.

Proč by se mu jinak tak strašně potily ruce? Normálně měl vždycky ruce suché a studené jako brambory na trhu.

Už je to tady, pomyslela si. Nastává nejhorší okamžik mýho života.

Ne, nastává druhej nejhorší okamžik mýho života. Ten první byl, když jsem ho viděla v tom klenotnictví.

„Hej, Tome, kam padáš?“ zakřičel někdo.

Tom to ignoroval. Vytáhl Jamii do ponuře osvětlené chodby.

Dveře za nimi zapadly a ztlumily muziku. Bylo slyšet jenom dum-dum-dum-dum baskytary a bicích.

„Kam bysme tak zapadli?“ přemýšlel Tom. „Už vím!“ Vedl Jamii dlouhou, prázdnou školní chodbou, pak otevřel jedny dveře a zatáhl ji do truhlářské dílny. Bylo tam šero a chladno. Jediné osvětlení tvořila osamělá žárovka na protější zdi.

Zastrčil ruce do kapes a začal bláznivě pobíhat mezi ponky. Jamie se zachvěla. Byli spolu sami v zšeřelé místnosti plné všelijak zahnutých a ostrých truhlářských nástrojů a on se choval tak divně.

Na chodbě se ozval smích. Tělocvična se otevřela. Muzika na okamžik hlasitě zařvala a pak zase bylo ticho, strašidelné ticho rušené jenom vrzáním Tomových bot na hrubé betonové podlaze.

Zastavil se u zdi a sebral z poličky nástroj, který Jamii připadal jako nějaký bodec. Uchopil ho do levé ruky a začal si jím pleskat o pravou dlaň.

„Tome!“ vyjekla. Hrdlo se jí stáhlo hrůzou.

Zdálo se, že ji nevnímá. Plácal si nástrojem o dlaň, nejdřív pomalu, pak čím dál tím rychleji.

„Tome, o čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

Díval se na ni. V očích se mu blýskalo. Byla to zlost? Nebo něco horšího? Hluboká, zběsilá nenávist? Jamie nevěděla. Stál zády ke zdi se žárovkou a nebylo mu vidět do obličeje. Bodec se hrozivě leskl.

Jamie byla na Toma celý večer naštvaná, to jo, ale teď prožívala něco jiného. Byl to děs, panická hrůza. Pochopila, že se bojí kluka, 23

kterého miluje, kluka, o kterém si myslela, že ho zná lépe než kohokoli jiného na celém světě.

„Jsem… rozrušenej. Něco se se mnou děje,“ zachrčel. Ještě víc pleskl nástrojem o dlaň. Popošel k Jamii o dva kroky.

„Cože?“ vyjekla. Přemýšlela, jestli nemá skočit ke dveřím a uprchnout z té děsné dílny do tělocvičny plné veselých kluků a holek.

Udělal další krok. Co to mělo znamenat? Co jí chtěl s tím ostrým, špičatým nástrojem udělat? Chtěl ji strašit? Nebo ji chtěl zabít, protože ho viděla, jak vystřelil na toho chlápka v klenotnictví?

Ne! Něco takového by jí přece Tom nemohl udělat!

Nemohl!

Popošel o další krok. Už byl skoro u ní. Jamie třeštila oči na bodec, jak pravidelně dopadá na Tomovu rozevřenou dlaň.

„Jamie, je mi to moc líto, ale musím…“ Vypadal hrozně, měl v obličeji výraz, jaký u něho Jamie neznala.

Ach, bože, to je konec! Úplnej konec všeho, zaúpěla v duchu.

Něco se v ní zlomilo, rozpadlo. Něco jí ochromilo nohy. Nemohla se pohnout z místa.

Ten nervózní, zločinecký výraz!

Ta zvláštní chůze, jak se k ní krok za krokem přibližoval!

To děsivé plesk-plesk-plesk bodcem o dlaň.

„Ne, ne!“ začala křičet. „Ne!“

Dusila to v sobě příliš dlouho. Muselo to ven. Všechna zlost, všechny pochybnosti, všechna hrůza – vytrysklo to z ní jako mocný, vroucí gejzír.

„Proč jsi to udělal?! Proč jsi zničil naši lásku?!“

Tom vytřeštil oči. Ustoupil o krok.

Ale neprovedl to dost rychle.

Jamie se najednou vzchopila a vytrhla mu bodec z ruky. „Všechno jsi zničil!“

A bodla. Vrazila mu bodec do hrudi. A znovu. Znovu…

„Jamie, ne! “ zaúpěl Tom.

Chytil se za prsa a klesl k zemi.

Odhodila ten příšerný, zkrvavený nástroj na podlahu.

Otočila se, rozrazila dveře a vyběhla na chodbu.

24

„Zabila jsem ho!“ křičela. „Zabila jsem ho!“

25

IV.

„Zabila jsem ho! Zabila jsem ho!“

Školní chodbou se rozléhal zoufalý křik. Jamie proběhla kolem zelených skříněk, kolem tělocvičny dunící bubny a kytarami z magneťáku a kolem kluka a holky, kteří jí v posledním okamžiku uskočili z cesty.

„Lidi, proboha, dělejte něco! Zabila jsem ho!“

Zatočila za roh a uklouzla na čerstvě napastovaném linu a upadla.

Bolest v kolenou ji umlčela. Jamie byla v šoku.

„Co se stalo?“

Kdo to byl? Že by opravdu Ann-Marie?

Ano, byla to ona. Jamie několikrát zamrkala a konečně ji poznala.

Měla na sobě manšestrovou bundu a džínovou sukni. Ann-Marie nikdy nenosila nic jiného než džínovinu nebo manšestr.

„Pomoz mi! Prosím tě, pomoz mi!“ sténala Jamie na kolenou v opuštěné chodbě.

„Proboha, co se děje?“ zeptala se Ann-Marie, přiskočila k ní a vytáhla ji na nohy. „Zranila ses?“

Ohlédla se a spatřila Toma, který se právě vyřítil zpoza rohu.

„Tome, co se tady děje?“

Tom zíral. „Já nevím. Byli jsme v truhlárně. Mluvili jsme spolu. A ona najednou začala křičet a vyběhla ven.“

Ann-Marie ho sjela zkoumavým pohledem. „To je všechno?

Opravdu se nestalo nic jinýho?“

„Ne. Co by se mělo stát?“ nechápal Tom. Chtěl vzít Jamii za paži, ale ta se mu vyškubla.

Stála už na nohou a taky zírala. Tomovi nic nebylo. „Já… teda…“

26

Otočila se k němu a podívala se na jeho svetr.

Žádná krev. Žádné zranění. Byl v naprostém pořádku.

„Jamie, co se stalo?“ opakovala Ann-Marie a zamávala ke konci chodby na svého kluka Buddyho Millera, aby počkal, že hned přijde.

„Nechápu to,“ řekla Jamie. Nedokázala z Tomova svetru spustit zrak. „Asi jsem měla nějakou vidinu nebo co. Já…“

Byla na rozpacích. Byla zoufalá.

Přece jasně viděla, jak Tomovi zabodává do prsou ten hrozný truhlářský nástroj! Že by ze samé zlosti, z toho šíleného strachu ztratila pojem o realitě?

Nebo teprve teď měla vidinu a zdálo se jí, že vidí Toma, zatímco on ve skutečnosti ležel v kaluži krve v ponuré školní dílně?

Šálila na něj. Byl to opravdu Tom. Živý a zdravý. Zíral a nevěděl, co se děje. Nezabila ho! Nezabila jsem ho!

„Tome, musím se ti

omluvit…“ začala. Pak se zarazila. Spatřila lesklý bodec. Pořád ho držel v ruce. Ale proč? Vyběhl za ní na chodbu, aby ji zavraždil?

Chtěl ji tím děsným nástrojem zabodnout?

Zachvěla se. Z hrdla jí vyšel přidušený výkřik. Odvrátila se od něho.

„Jamie, je ti špatně?“ zeptala se Ann-Marie a položila jí ruku kolem ramen.

„Ne. Vlastně… jo.“ Byla v šoku. Skoro neviděla, jako se jí to stávalo, když se najeden zátah učila déle než čtyři hodiny a už se nedokázala soustředit, ale teď… Co se to se mnou děje?

Ann-Marie se podívala na Toma. „Co je s ní?“ zeptala se.

Tom pokrčil rameny.

„Vypadala normálně, když jsem pro ni

přišel.“

„Asi bych měla jít domů. Fakt se omlouvám,“ vydechla Jamie s očima upřenýma na žlutou zeď.

„Oukej, jak chceš. Odvedu tě domů,“ řekl Tom a chtěl ji vzít za ruku. „Můžeš jít? Zvládneš to?“

„Nesahej na mě!“ vykřikla a odskočila.

„Nech ji bejt, Tome. Je to marný,“ řekla Ann-Marie hořce.

Tomovi se v obličeji ozářeném slabým žlutým světlem zračil údiv.

Bodec mu vypadl z ruky a cvakl o podlahu. Ani se nenamáhal ho zvednout. Jenom stál a hleděl na Jamii, čekal, že mu k tomu něco 27

řekne, že mu to nějak vysvětlí.

„Radši bys měl jít,“ řekla Ann-Marie. „Hodím ji domů autem.“

„Tak moment!“ naštval se Tom. „Takhle ne. Však já už si s ní poradím!“

Z tónu, jakým ta slova pronesl, Jamii zamrazilo. Znovu se

zachvěla.

„ Však já už si s ní poradím! “

Ne, to nebyl ten kluk, s kterým chodila, kterého milovala, kterého si chtěla vzít! Co se s ním stalo? Vždyť ho tak dobře znala. Že by se najednou změnil? Ne. Přetvařoval se. A teď se projevil. Odhalil se.

Jamie zavrtěla hlavou. Bože, jak se mohl tak dlouho přetvařovat?!

„Čau, Tome,“ reklamu. „Budu radši, když mě

Ann-Marie

odveze.“

Otevřel pusu, chtěl něco říct, ale nepovedlo se mu to. Vypadal nešťastně. Když viděl, že Jamie hledí skrz něho, jako by byl průhledný, jako by ho neviděla, jako by vůbec nic neviděla, když pochopil, že s ním nechce mluvit, otočil se, odkopl vší silou truhlářský nástroj na druhý konec chodby a naštvaně odkráčel.

„Přiznal se?“ z e p t a l a s e Ann-Marie šeptem, když zmizel za rohem. „Přiznal se k tý loupeži?“

„Ne,“ odpověděla Jamie.

Třásla se.

Ann-Marie jí hodila na ramena svou bundu. Byla jí malá a spadla na zem. Jamie se sklonila, sebrala ji a natáhla si ji sama. Zahřálo ji to a trochu zklidnilo.

„Tak co říkal? No, co říkal?“ šeptala Ann-Marie, i když ji už nikdo nemohl slyšet.

„Nic,“ odsekla Jamie. Neměla na tyhle otázky náladu. Stejně neměla Ann-Marii co říct. Tom se k ničemu nepřiznal. Jenom chodil po dílně a vypadal divně a pak k ní přistoupil s tím hrozným nástrojem v ruce.

Ann-Marie ji držela za paži, dívala se na ni, čekala, jestli z ní přece jen něco nevyleze.

Od dveří tělocvičny zahalekal Buddy: „Hej, Ann-Marie, pojď honem! Hrajou naši písničku!“

Skladba, která zněla z otevřených dveří, byla „Fight For Your 28

Right To Party“ od šílené skupiny Beastie Boys.

„ Tohle je vaše písnička?“ ošklíbla se Jamie.

„Jo. Buddy je sentimentální,“ odpověděla Ann-Marie.

Jamie se zasmála. Někdy se stalo, že ji Ann-Marie dokázala rozesmát, ani se nemusela snažit.

„Hele, já zajdu za Buddym pro klíčky a hodím tě domů. Cestou mi povíš, co se stalo, oukej?“

Jamie se usmála a přikývla.

Když Ann-Marie odklusala za Buddym, prohlédla si naražená kolena. Měla menší oděrky, ale už to nebolelo. Srdce se jí zklidnilo.

Začínala se cítit líp.

Cejtím se líp, protože Tom odešel, pomyslela si.

Bála se ho. Viděla se, jak mu vráží do hrudi bodec. Byla to halucinace. Ano, halucinace. Jamie se Toma tak strašně bála, až se z toho strachu na okamžik pomátla.

Ne. Ne, řekla si. Přece nejsem blázen! Měla důvod se ho bát. Byla svědkem toho, jak v klenotnictví vystřelil na bezbranného člověka.

Nedočkavě pokukovala po

Ann-Marii. Chtěla pryč, chtěla do

bezpečí, do svého pokojíčku. Pak pochopila, že jí to nebude nic platné. Před tím, co se stalo, nemohla nikam uniknout, nemohla v sobě popřít fakt, že se jí všechno zhroutilo. Velké plány byly ty tam, nádherný sen o společném životě s Tomem skončil.

Ann-Marie se s Buddym před tělocvičnou hádala. Buddy ji

najednou vzal za ruku a zatáhl dovnitř a dveře se za nimi zavřely.

Jamie to nechápala. Co mu Ann-Marie řekla? Snad to nevykecala?

Kluci a holky by si o ní ještě pomysleli, že je cvok! A už vůbec nestála o to, aby ji někdo litoval.

Nejdřív se po škole roznese, že to mezi ní a Tomem neklape. Pak pro Toma přijede policie a zatkne ho. A všichni se dovědí, že přepadl klenotnictví a zavraždil člověka. A pak…

A pak co?

Co si pomyslí o ní? Co řeknou? Jak se jim po tom všem bude moct podívat do očí?

„Hej, probuď se!“ Ann-Marie jí před očima zacinkala klíčky. „Jsi v tranzu nebo co?“

„Ach, promiň.“ Jamie zatřepala hlavou, aby ty hrozné myšlenky 29

zapudila.

„Už je ti líp? Holka, ty jsi zelená! No, ale ono není divu. Tady v tom šíleným osvětlení je zelenej každej!“

Jamie se zasmála. „Jo. Už je to lepší. O hodně. Fakt.“

„Tak jdeme,“ řekla Ann-Marie a vyrazila k hlavním dveřím.

„Hele, Ann-Marie, já myslím, že bys tu radši měla zůstat.

Tancovat s Buddym.“

„Ale co ty?“

„Už je mi dobře. Jsem perfekt. Trochu se projdu a bude to dobrý.

Jsi hodná.“ Přinutila se k úsměvu. „Víš, já fakt nemám náladu si povídat. Prostě chci bejt sama, víš, potřebuju trochu času, abych si to srovnala v hlavě.“

„No…“ Ann-Marie se jí zahleděla do očí, jako by z nich chtěla vyčíst, jestli nelže. „Určitě ti nic není?“ zeptala se.

„Ne, dík.“ Jamie stiskla Ann-Marii ruku. „Ty vždycky přijdeš, když tě člověk potřebuje.“

„Dobře, a jestli si budeš chtít popovídat pozdějc…“

„Jasně,“ pronesla Jamie vděčným hlasem, „Byl to bláznivej den.

Musím se z toho vzpamatovat.“

„Ty to zvládneš.“ Ann-Marie se otočila a vrátila se do tělocvičny.

Jamie vyběhla ze školy do chladného nočního vzduchu. Od

východu foukal vítr, čechral lístečky křovin kolem školního pozemku a ohýbal větve starých dubů a platanů lemujících chodník.

Zhluboka se nadechla. Ucítila ve větru sladkou vůni jabloňového dřeva. Fawcettovi, kteří bydleli vedle školy, před časem porazili jednu ze svých jabloní a teď to voňavé dřevo zřejmě pálili v krbu.

Usmála se. V té sladké vůni bylo něco přívětivého a uklidňujícího.

Kráčela důvěrně známou ulicí kolem důvěrně známých příbytků k domku, kde žila od narození.

Některé věci zůstávají, usoudila. I když se tvoje štěstí zhroutí, i když všechny tvoje plány ztroskotají, něco ti vždycky zůstane.

Přešla Hopper street a zabočila na Vermontku. Přejelo kolem ní auto a zatroubilo. Byli to lidi, které znala. Buď si vyrazili někam za tanečkem, nebo na pozdní vyjížďku po městě. Zamávala jim a pokračovala v cestě.

Vtom něco zašramotilo. Jamie ztuhla. Ale byla to jenom

30

plechovka na chodníku unášená větrem.

Přidala do kroku. Určitě se blížila bouřka. U domku Feldonových nazvedával vítr víka popelnic a hnal odpadky po příjezdovce k jízdní dráze, jak by si je chtěl odnést.

Konečně došla na Belmontku, odkud to bylo domů už jen pár

kroků.

Přecházela ulici s dlouhým, tenkým stínem před sebou. Větve jednoho stromu strašidelně zachrastily po zdi přilehlého domu. Jamie se otřásla.

Živý plot u chodníku vířil a šuměl, jako by se v něm proháněli duchové. Jamiin stín vrhaný pouličními lucernami sjel z vozovky na živý plot a rozechvěl se větrem, když tu náhle…

Co to bylo?

Něco se dělo. Něco zvláštního. Něco hrozného. Něco, na co Jamie ani nechtěla pomyslet.

A teď to přišlo. Ihned pochopila, kolik uhodilo.

Na živém plotě se objevil další stín a posouval se směrem k ní.

Jamii se z hrdla vydral přidušený výkřik. Ještě víc přidala do kroku. Ohlédla se. Někdo ji sledoval.

31

V.

Jamie odtrhla oči od stínu na živém plotě a dala se do běhu. Utíkala jako šílená. Krev jí pulzovala ve spáncích, strach jí svíral hrdlo. Ani by nedokázala volat o pomoc, kdyby na to přišlo.

Druhý stín se taky rozběhl. Klouzal se skloněnou hlavou po živém plotu, rozrážel dlouhými, tenkými pažemi vzduch.

Jamie si připadala jako ve vodě. Oči měla zalité slzami, všechno pro ni bylo rozmazané. Lapala po dechu. Vítr se jí opíral do zad a hnal ji vpřed jako vlny oceánu.

Že radši nejela s Ann-Marie! Proč jen jí musela říkat, že chce být sama, že se chce projít?!

Ne, nemyslelo jí to od toho… od okamžiku, kdy se v klenotnictví stala svědkem přepadení, kdy spatřila Toma s tou stříbrnou pistolí, kdy ho viděla vystřelit na bezbranného člověka. Nedokázala rozumně uvažovat – nedokázala vůbec nic.

Běžela, co jí síly stačily. Neznámý ji dotahoval. Jejich stíny na živém plotě splynuly.

Najednou živý plot skončil. Dusot za jejími zády se přibližoval.

Ještě tři domy a bude doma…

Ještě tři domy! A pak dva! Vtom ji napadlo něco šíleného: co když je to zase nějaká halucinace?

Co když ji vůbec nikdo nepronásleduje?

Co když jí mozek zase vypovídá poslušnost?

Musela se přesvědčit. Jinou možnost neměla.

Nohy jí bolely, hlava třeštila. Konečně doběhla na příjezdovku před barákem. Prudce se zastavila. Málem upadla. Ohlédla se, aby zjistila, kdo za ní běží.

32

V slzách neviděla víc než modrobílou mazanici. Stín zapadl za strom.

Kdo to byl? Na okamžik se jí ulevilo. Lepší, když ji skutečně někdo sleduje, než aby to byly výplody chorého, šíleného mozku.

Znovu ji zachvátila hrůza. Přinutila nohy, aby ji přenesly přes příjezdovku. Lampa na verandě svítila, táta s mámou byli doma!

Vrhla se ke dveřím. Bude odemčeno?

Ještě jednou se ohlédla. Neznámý se skrýval za stromem.

„Tome?“

Byly to jeho bílé vlasy, co tam tak zářilo ve světle pouliční lucerny? „Tome?“

Vítr jí odnášel slova od úst. Chtěla zavolat hlasitěji, ale měla hrdlo stažené hrůzou, nedokázala to.

„Tome?“ zakvílela. „Jsi to ty?“

Odpověděl jí jenom hukot větru ženoucího po trávníku s taré listí.

Nikdo se neobjevil. U vedlejšího domku zavřeštěla kočka a znělo to lidsky, jako pláč kojence.

Janie by taky zavřeštěla, kdyby mohla – zařvala by z plných plic:

„Tome? Proč to děláš? Jsi tam?“

Kočka se ozvala znovu.

Zkusila to ještě jednou: „Tome, jsi to ty?“

Nic.

Jamie natáhla rozechvělou ruku ke knoflíku a otevřela dveře.

Vešla do domu a ještě jednou se ohlédla na temný trávník před barákem. Někdo utíkal se skloněnou hlavou k ulici. Krčil se ve stínu stromů, snažil se, aby ho Jamie nepoznala.

Ale Jamie viděla bílé vlasy. Jeho bílé vlasy.

Stála ve dveřích a dívala se za ním, dokud jí nezmizel z očí. Pak zabouchla a zamkla.

Opřela se o dveře a lapala po dechu. Tiskla se ke dveřím zády, jako by se bála, že je někdo zvenčí vyrazí.

Zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Znovu viděla ten cizí stín, jak se míhá po živém plotu, a skrčenou postavu prchající od jejich baráku.

Napadaly ji různé otázky. Proč ji Tom sledoval? Proč za ní nejdřív utíkal a pak se schovával za stromem? Bál se jí podívat do očí? Bál se jí svěřit se svým hrozným tajemstvím – tajemstvím, které stejně 33

znala?

A co horšího, mnohem horšího: Co když jí chtěl zastrašovat?

„Jamie, co se stalo? Jak to, že už jsi doma?“ Otevřela oči a odstoupila od dveří.

„Ahoj, mami.“ Z obýváku vyběhl táta s

novinami v rukou. „Kdo je to, Shirl?“

„Jamie. Už se vrátila.“

„No, ty jsi nás vyděsila,“ řekl táta. „Byli jsme vzadu a najednou slyšíme zvuky…“

„Sorry,“ řekla Jamie.

Táta se otočil a zapadl s novinami zpátky do obýváku. „Holka, jak to vypadáš?“ řekla máma a zatahala za rukáv Ann-Mariiny bundy.

„Čí je to bunda? Vždyť ty jsi úplně zelená. Není ti něco?“

„Ne. Mami, já…“

„Nemáš teplotu? Ty tvoje oči se mi nelíbí. Určitější nemocná.

Určitě máš chřipku. A kde je Tom? Nevšimla jsem si, že by odsud odcházel.“

Máma byla menší, baculatá žena s kulatou, veselou tvářičkou ozdobenou vlnitými blond kadeřemi. Jakmile jednou začala s vyptáváním, nebyla šance jí uniknout. Byla jako vosa, pořád kolem člověka poletovala, na vteřinku či na dvě se vzdálila a pak znovu zaútočila a ještě naléhavěji než předtím.

„Budeš se muset změřit. Takhle bledou jsem tě ještě neviděla. Jsi zelená. Úplně zelená. Ukaž jazyk. Ne. Jazyk nech v puse. Radši mi řekni, co tě bolí. Není ti špatně? Holka, ty vypadáš, jako by ti bylo na umření.“

Máma touhle starostlivostí někdy přiváděla Jamii k šílenství.

Tentokrát jí to však nevadilo. Jamie byla ráda, že je konečně doma, že unikla tomu strašidelnému stínu, tomu záhadnému pronásledovateli. Tomovi!

„U ž j e mi líp, mami,“ řekla nejistě. „Ten školní večírek byl hroznej. Necejtila jsem se dobře a Tom… uch… byl zničenej z plavečáku. Tak jsme to zabalili.“

Máma se se jí zadívala do očí. „Ty mi neříkáš pravdu.

Víš, že na tobě poznám, když ti něco je. Počkej, uvařím ti čaj. Čaj ti udělá dobře.“

„Mně nic není. Prosím tě, proč bych měla pít čaj, když mi nic 34

není?“ řekla Jamie.

Usmála se a objala ji. Musela se sehnout, aby na ni dosáhla.

„Tak teď je mi jasné, že jsi nemocná,“ řekla máma. Projev citu ji vždycky přiváděl do rozpaků. „Pusť mě. Udělám ti čaj. Běž nahoru.

Přinesu ti ho.“

„Ale, mami, vždyť říkám, že je to zbytečný.“

„Neodmlouvej. Jsi zelená. Úplně zelená.“

„Oukej, oukej, tak já jdu.“

Jamie zapadla do pokojíčku. Byla ráda, že Casey je přes noc u rodiny svého kamaráda Maxe. Jinak by ji už zase otravoval s Hrošíky Jedlíky. A to by bylo to poslední, na co měla náladu.

Převlékla se do noční košile a pak pila čaj, který jí máma přinesla.

No, nebylo to nejhorší. Potřebovala by takových čajů minimálně deset, aby se jakž takž vzpružila.

Máma ji sledovala, mluvila, vyptávala se na školní mejdan a podobně, komentovala její zelený vzhled, čekala, až vypije čaj do poslední kapičky.

Jamii celou dobu nějaký vnitřní hlas našeptával: „Pověz jí to.

Řekni jí o Tomovi, o té loupeži, o tom střílení.“

Bylo by snadné vžít se po nejhorším dnu života do role malé holčičky a povědět mamince všechno, vylíčit jí, jakou zažila hrůzu, svěřit se jí se svým zklamáním, s bezmezným zoufalstvím.

Několikrát to měla na jazyku, ale vždycky si řekla: Ne, to nejde.

Nemohla na mámu vychrlit něco tak šíleného, zavalit ji tím jako hromadou odpadků. Co by mohla máma dělat? Akorát by se o svou holčičku bála. Šílela by strachy.

Ne, to nejde. Teď ne.

A nešlo to ani kvůli Tomovi.

Kvůli Tomovi? A co je jí do Toma? Nevzal snad na ni ten děsný truhlářský nástroj? Nesledoval ji domů? Nevystrašil ji k smrti?

Nestřílel snad na toho člověka? Ano. Střílel na člověka! Střílel na člověka! Střílel na člověka…

„Jamie, co je s tebou?“

„Nic. Promiň, mami, jenom jsem si na něco vzpomněla.“

„Takhle otupělou jsem tě ještě neviděla. Asi ti bude hůř, než říkáš.

Tak šup šup, zalez do postele. Já tě přikreju.“

35

„Cože?“

„Řekla jsem, že tě přikreju. Co je, Jamie? Co je to s tebou?“

„Nic, mami. Fakt. Máš pravdu. Asi mi fakt není nejlíp. Přikreju se sama, oukej? Dobrou noc. Ráno to bude dobrý. Uvidíš.“

Máma jí odestlala postel, hodila špinavé věci do koše na prádlo a otřela rukávem stínítko lampičky na školním stole. Pak na Jamie ještě jednou starostlivě pohlédla, poslala jí svou malou, baculatou ručkou pusu a odešla.

Jamie zapadla do postele. Zavřela oči a snažila se usnout. Byla z toho všeho, co ji za celý ten dlouhý, děsivý den potkalo, vyčerpaná, ale kupodivu nebyla ani malinko ospalá. Spánek se ne a ne dostavit.

A tak ležela v posteli, světlo rozsvícené, a koukala do s tropu.

Věděla, co by měla udělat, ale nejdřív se k tomu musela odhodlat.

Ano!

Vyskočila, přeběhla k telefonu a namačkala Tomovo číslo.

Nechala to zazvonit šestkrát a pak zavěsila.

Tom ještě nebyl doma. Kde ale byla jeho máma? Táta byl mimo město. A Tomova máma by bez něj v sobotu večer nikam nešla.

Zvláštní…

Jamie si řekla, že třeba namačkala špatné číslo. Zkusila to znovu a tentokrát dávala pozor, aby se nespletla.

Vyzvánělo to, ale nikdo to nebral.

Položila sluchátko a vykročila zpátky k posteli. Zívla. Najednou si připadala děsně ospalá.

Telefon zazvonil.

Okamžitě po něm chňapla. „Jsi to ty, Tome?“

Hlas ve sluchátku zněl divně, tlumeně. „Máš smůlu, že j si mě viděla v tom nákupním středisku,“ zahuhlal. „Máš smůlu.“

36

VI.

„Tome, jsi to ty?“ V telefonu bylo ticho. „Jak to, že tě tak špatně slyším?“

„Máš smůlu.“

„Tome, kde jsi? Volala jsem ti, ale nikdo to nebral.“

„Nemám na vybranou.“ Mluvil pomalým, výhružným tónem.

Byl to sen? Ne.

Jamie se rozhlédla po pokojíčku. Všechno bylo normální. Na uchu držela sluchátko. Nebyl to sen. Měla strach.

Třásla se. A tak zuřivě sluchátko tiskla, že ji úplně rozbolela ruka.

„Tome, co říkáš? Nechceš si promluvit?“ Ticho.

„Jak to, že máš tak divnej hlas? Co myslíš tím, že nemáš na vybranou?“ Ticho.

„To jsem já, Jamie, slyšíš? My dva spolu můžeme mluvit o

všem… Nebo… co to říkáš? Víš, že jsem nejlepší posluchačka na světě… Tak proč teď nemluvíš, Tome? Já mluvím… Čí je to hlas?

Proč máš tak divnej hlas, Tome? Proč mě strašíš?“

Pochopila, že to nemá cenu. Strachy jí úplně přestala myslet hlava. Plácala páté přes deváté.

Toužila, aby ji uklidnil. Aby jí řekl jedno jediné milé slůvko.

Slovíčko, z kterého by poznala, že je to pořád on, Tom, ten kluk, kterého tak dobře zná a kterého miluje.

Hlas řekl znovu, tentokrát silněji: „Nemám na vybranou.“ A ozvalo se cvaknutí.

„Tome, ne! Nezavěšuj!“ vydechla.

Ticho.

Jamie seděla u stolku se sluchátkem na uchu a pořád si opakovala 37

tu záhadnou větu: „Nemám na vybranou… na vybranou… na

vybranou…“

„Chce mě zabít,“ usoudila nakonec. „Tom mě chce zabít, protože jsem ho viděla v tom obchodě.“

Ale to nebylo možné.

To přece nebylo možné.

Tom ji miloval. A ona milovala jeho.

Ne, to nebyl Tom, usoudila. Byl to někdo jiný.

Někdo jiný, kdo mě chce zabít!

Tahle hrozná myšlenka se jí kupodivu zalíbila.

Lepší, když mi vyhrožuje někdo jiný než Tom, kterýho tak děsně miluju.

Pak se zhrozila, co jí to napadá za nesmysly. Praštila telefonem o zem.

Začínám bejt šílenec, pomyslela si. Neovládám svůj mozek.

Musím bejt rozumná. Lidi přece říkaj, že jsem inteligentní. Jasně, jsem inteligentní. Musím se uklidnit. Bejt rozumná. Musím se zamyslet.

Ze sluchátka na podlaze vycházelo protivné houkání oznamující, že je špatně zavěšené. Jamie se ošklíbla, zvedla ho a položila zpátky na stolek.

Něco ji napadlo.

Nastal čas na menší detektivní práci, na menší pátrání. Na inteligentní pátrání. Na rozumné pátrání.

Vytáhla ze zásuvky telefoníček a našla číslo na Andyho Freeda.

Byl to Tomův nejlepší kamarád. A byl taky kapitánem jejich plaveckého družstva.

Začala namačkávat číslo.

Nebylo na volání pozdě?

Ale co na tom záleží? Její život je v děsném ohrožení a ona si klade otázku, jestli není pozdě na volání!

Vida, už mi to začíná myslet inteligentnějc, řekla si.

Dvakrát to zazvonilo.

„Haló?“

„Andy?“

„Jo.“

38

„Čau, tady je Jamie. Jak se máš?“

„Jamie? Ty nejsi s Tomem na školním mejdanu?“

„Ne. Teda… měla jsem bejt. Ono totiž… nebylo mi dobře, tak jsem šla domů. Hele, Andy, ty jsi…“

„Já musím hlídat Kimberly. Blbý, co?“ zasmál se Andy.

„V televizi nic nedávaj, tak s ní celej večer hraju Cukrový království. To by máma koukala, kdyby věděla, že je Kimberly ještě vzhůru…“

„To teda jo!“ řekla Jamie netrpělivá, kdy se dostane k tomu, o čem chtěla mluvit. „Volám ti, protože… uch… teda… chtěla jsem se tě na něco zeptat.“

„Na co jako?“

„Hele, byl Tom dneska odpoledne na plavečáku?“ Prosím, prosím, řekni, že jo, zaprosila v duchu.

„Jo. Proč?“ řekl Andy. „Ale myslím, že odešel dřív.“

Ach, ne, pomyslela si Jamie. Ne, ne, ne, ne!

„ Jak to myslíš, že myslíš, že odešel dřív?“ zeptala se. Chytala se jako tonoucí každého stébélka.

„Kimberly, neječ!“ vykřikl Andy a omluvil se Jamii: „Sorry. Já nevím, kde se v ní bere tolik energie. Třeba je hyperaktivní nebo tak něco… cos to říkala?“

„Co jsi myslel tím, že myslíš, že Tom odešel dřív?“ opakovala Jamie neschopná utajit své zoufalství.

„No, když jsme se šli po plavečáku převlíct, už jsem ho neviděl,“

řekl Andy, „teda jako, že nebyl v šatně. Myslel jsem, že už odešel.

Hele, máte vy dva nějaký problémy nebo co?“

„Ne. Žádný problémy,“ odpověděla Jamie skoro šeptem. „Dík, Andy. Čau.“ Rychle zavěsila. Žádný problémy. Vůbec žádný problémy.

Takže Tom lhal, když říkal, že je trenér držel v bazénu. Zmizel dřív, šel do nákupního střediska, přepadl klenotnictví a zavraždil majitele… nebo co?

Žádný problémy. Dík, Andy. Dík, Tome.

Jamie už si nepřipadala inteligentnější. Byla z toho úplně pitomá.

Zalezla do postele a přetáhla si deku přes hlavu. Chtěla být neviditelná, rozpustit se v temnotách, někam zmizet a už nikdy se 39

nevrátit… navždy zmizet.

40

VII.

„Já ti to vysvětlím,“ řekl Tom.

Jamie se posadila a protřela si oči. Bolelo ji za krkem. Musela usnout v děsné pozici. „Kolik je hodin?“ zeptala se chraplavým hlasem, napůl v limbu.

„Na tom nesejde,“ řekl Tom. „Já ti to vysvětlím.“ Oči mu ve tmě svítily jako řeřavé uhlíky. Bílé vlasy mu zářily v paprscích měsíce pronikajících do pokojíčku otevřeným oknem.

„Ale co tu děláš? Jak ses sem dostal?“

Tom k ní přistoupil a uchopil ji za ruku. Vyloudil široký, přihlouplý úsměv. „Na tom nesejde. Na ničem nesejde. Všechno ti vysvětlím.“

Chtěl ji vytáhnout z postele, nejdřív jemně, ale když se vzpouzela, přidal na síle. „Tome, co děláš? Kam mě to vlečeš?“

Oči mu plály jasně rudou barvou. Vypadal jako démon.

Jeho úsměv se nepřirozeně roztáhl, jako by mu chtěl pohltit celou hlavu. „Musím ti to vysvětlit, Jamie. Všechno ti vysvětlím.“ Táhl ji k oknu.

„Musím ti to ukázat,“ pokračoval a pořád se usmíval. „Nechci, aby ses kvůli mně trápila.“

„Kam jdeme?“ zeptala se Jamie a konečně se mu vytrhla.

„Uvidíš. Obleč se.“

Byla za pár vteřin oblečená. Nejdřív stáli v trávě pod oknem a pak byli v autě, které Jamie ještě nikdy neviděla. A pak kráčeli chladnou nocí kolem domů, které neznala.

„Všechno ti vysvětlím,“ opakoval Tom. Jednou měl oči modré, pak zase purpurové a bílá patka vlasů se stříbřitě leskla v měsíčních 41

paprscích.

„Kam mě to vezeš?“ zeptala se. Zmocnily se jí pochybnosti, zalitovala, že s ním odešla ven a nechala se odvézt do tajuplných míst, kde byly samé zchátralé domy a chodníky poházené odpadky, špinavé uličky a otevřená okna, z kterých se linula hlasitá, neznámá muzika.

„Uvidíš,“ špitl a zašklebil se jako hladový pes. „Však uvidíš.“

Zastavil u vchodu do nonstop kavárny. Zvnitřku vycházelo jasné bílé světlo, tak jasné, že Jamie musela zavřít oči a odvrátit hlavu.

„Jsme na místě,“ řekl Tom.

Tenhle široký úsměv u Toma neznala. A vůbec vypadal jako

někdo jiný. Všechno na něm bylo jiné. „Kdo jsi?“ zeptala se ho.

Položil jí na pusu ukazováček, aby nemluvila. Dívali se přes zašpiněnou skleněnou výplň dveří do k avárny. Nebyl tam nikdo, jenom chlápek u pokladny. Židle ležely převrácené na dlouhých řadách stolů. Bylo zavřeno.

„Pojď dovnitř. Vysvětlím ti to,“ řekl Tom a bolestivěji stiskl ruku.

Ještě nikdy jí takhle bolestivě ruku nestiskl.

„Já tam nechci,“ bránila se, a když otvíral dveře, pokusila se mu znovu vytrhnout.

Zpražil ji pohledem. „Ale já ti to chci vysvětlit. Musím ti to vysvětlit.“

Vešli do kavárny. Přistoupili k pokladně. Jamie vyjekla úlekem.

Chlápek, který za pultem přepočítával silný paklík bankovek, vypadal jako ten klenotník z Diamond Ranch.

„Vysvětlím ti to,“ řekl Tom a najednou měl v ruce lesklou pistoli stříbrné barvy. Podal jí pistoli a vytáhl z džínové bundy druhou.

Jamie na pistoli vytřeštila oči. Pistole byla horká a vlhká. Pálila jí do dlaně. „Ne,“ řekla. „Prosím tě, Tome, já to nechci udělat!“

Jedinou odpovědí jí byl jeho širokánský úsměv.

Chtěla mu pistoli vrátit, ale Tom se od ní odtáhl a přistoupil k pokladníkovi. Chlápek zvedl oči, spatřil zbraň a vyhodil ruce vysoko nad hlavu. Bankovky se sesypaly na podlahu.

„Tome, nedělej to!“ vykřikla Jamie.

Tom zamířil. „Všechno ti vysvětlím,“ řekl s očima upřenýma na zděšeného pokladníka.

42

„Hm, tak jo,“ pronesla netrpělivě. „Dělej! Vysvětluj! Čekám na to. Vysvětli mi to. Prosím tě, prosím tě, vysvětli mi to.“

„Jo, jasně,“ řekl. „Už mě totiž nebaví bejt chudej.“

Ta slova ji zasáhla jako rána z jeho pistole.

„To je všechno? Tohle je to tvoje vysvětlení?“

Usmál se.

„Jo. Přece jsem ti říkal, že ti všechno vysvětlím.“

Natáhl úderník…

Jamie se probudila vyděšená z hrozného snu. Posadila se. Chvíli trvalo, než se jí v mysli rozplynuly Tomovy planoucí, démonické oči a ten jeho šílený úsměv.

Bože, to byl strašnej sen!

Ale už je to pryč. Už je to dobrý.

Kdyby každá noční můra nakonec odešla jako tenhle hroznej sen.

Bolelo ji za krkem. Začala si to místo masírovat. Měla ztuhlé svaly. Zatímco si třela zátylek, podívala se na hodiny na stole.

Jedenáct! Neděle dopoledne. Máma s tátou ji nechali spát do oběda.

Asi opravdu mysleli, že je nemocná. Jamie si dovedla představit, jak asi večer vypadala.

Bezmyšlenkovitě si natáhla džíny a bleděmodrou mikinu. Dvakrát si kartáčem pročísla vlasy. Pak seběhla dolů. Brala to po dvou schodech naráz.

Vletěla do kuchyně a vyhrkla: „Volal Tom?“

Pak si uvědomila, že nejdřív měla říct dobré jitro nebo dobré poledne nebo tak něco a nedávat hned najevo, jak je nedočkavá.

„Tobě taky dobré jitro,“ pronesla máma ironicky. „ Jak ti je?“

Přebzučela k ní a mokrou rukou od nádobí jí zvedla bradu a zahleděla se jí do očí. „Holka, ty máš pořád ty kruhy pod očima.

Spala jsi vůbec? Už je ti líp?“

„Shirl, nech ji být,“ řekl táta za svými věčnými novinami. Seděl za kuchyňským stolem, stránky novin měl poházené všude kolem, na talířku načatý máslový vdoleček.

„Být? Řekl jsi, že ji mám nechat být?“ vyjekla máma a vrátila se k nádobí. „Holka odjede ze školního večírku a přijde domů nemocná a já si jí podle tebe nemám všímat?“

„Já nejsem nemocná,“ ohradila se Jamie.

43

„Kvůli tomu, aby ses podívala, jestli nemá kruhy pod očima, jí nemusíš ukroutit hlavu.“

„Jak můžeš vědět, na co se chci podívat? Jsi v jednom kuse zalezlý v těch svých novinách!“

„Máma mi nechce nic ukroutit,“ odsekla Jamie. „Volal Tom?“

„Nevolal,“ řekla máma. „Byl tu osobně.“

Jamii se zatmělo před očima. Myslela, že jí srdce vyskočí krkem z těla. „On… on byl tady?“

„V půl deváté. Já byla vzhůru, ale táta ještě spal,“ řekla máma, otřela poslední talíř a strčila ho do myčky. „Co se mezi vámi stalo?“

„Nic,“ řekla Jamie příliš rychle na to, aby to znělo přesvědčivě.

„Co říkal? Co tu dělal?“

Táta sklonil noviny a podíval se na ni.

Jamie věděla, že se chová divně, ale nemohla si pomoci.

Usmála se. No, nebyl to zrovna nejlíbeznější úsměv.

„Něco ti přinesl,“ řekl táta a ukázal na krabičku v dárkovém papíře, která ležela na kuchyňském pultu.

„Máš si to prý rozbalit hned, jak vstaneš,“ řekla máma a otřela si ruce. „Řekni, není to od něho milé?“

Jamie se na krabičku okamžitě vrhla. „A co ještě říkal? Nenechal mi tu dopis? Řekl, kam jde?“

„Jamie, co je to pořád za otázky?“ zeptal se táta. „Vyvádíš jako máma.“

Máma po něm okamžitě vyjela: „Já vyvádím? A jak podle tebe vyvádím? Jako že se tě vyptávám, nebo co? Já na rozdíl od tebe alespoň projevuju zájem o tuhle domácnost a nejsem celý den zabořená v novinách!“

Táta něco odsekl a znovu se zakryl novinami. Jamie se otočila zády, roztrhla červený papír, v kterém byl dárek zabalený, a objevila černou dózičku.

Otevřela ji a málem omdlela. Byly to zlaté náušnice.

Zlaté kroužky do uší!

„Ach, bože! Náušnice! To je milý dárek!“ zvolala máma.

Přistoupila k Jamii a vzala jí je z ruky. „Mami…“

„Ach, ty jsou krásné! Tom má opravdu výborný vkus.“ Zvedla je k očím a pečlivě prozkoumala. „Ano, je to zlato. Kde k nim Tom 44

přišel?“

„Shirl, dej už té holce pokoj. Tohle není zrovna zdvořilá otázka,“

ozval se zase táta.

Máma se náhodou ptá správně, řekla si Jamie nešťastně.

Kde k nim přišel?

Copak si Tom mohl dovolit koupit jí zlaté náušnice? Ukradl je, to je ono!

Ukradl je v tom klenotnictví, když zavraždil majitele.

Ale proč jí je daroval?

Byla na to jenom jediná odpověď.

Chtěl jí vyhrožovat.

Chtěl ji zastrašit.

„Přece víš, kde jsem k těm náušnicím přišel,“ říkal jí Tom tímhle dárkem. „Viděla jsi zločin, který jsem spáchal. A já teď nemám na vybranou. Musím tě zabít.“

45

VIII.

Jamie odhodila náušnice na kuchyňský pult a zavrčela: „Mně se nelíbej.“

Táta s mámou ji nevnímali. Byli už zase v sobě. Jako vždycky.

Úplně se v těch svých hádkách vyžívali. Hádali se pořád. O všem a o ničem.

Jejich hlasy byly jako vzdálený šum. Jamie měla své starosti.

Měla jim říct pravý důvod, proč jí Tom přinesl ty náušnice? Měla jim říct o tom hrozném telefonátu, co měla v noci? Měla jim říct, co se opravdu stalo na školním mejdanu?

Ne. Jenom by se kvůli tomu pohádali. Měli by tisíc chytrých připomínek a Jamie by už úplně ztratila kontrolu. Kontrolu!

Zasmála se. Vždyť nad svým životem žádnou kontrolu neměla.

Jak ji vůbec mohlo takové šílené slovo napadnout?

„Jamie, mám ti udělat vajíčka? Potřebuješ sílu.“

„Ne, mami. Já jsem…“ Málem zařvala, když spatřila titulní stránku novin, které měl táta v ruce:

VRAŽDA KLENOTNÍKA V NÁKUPNÍM STŘEDISKU

„Umíchám ti je nahusto. Nebude to žádná matlanice, jak říkáš, co?“

Jamie myslela, že jí praskne hlava. Jak teď mohla máma mluvit o vajíčkách?

Takže ten klenotník byl opravdu mrtvej! Tom ho zabil!

Tom byl vrah!

Vytrhla tátovi noviny z ruky.

46

„C o t o děláš?!“ rozkřikl se na ni víc překvapený než rozzlobený.

„Výsledky vaší školy jsou na sportovních stránkách.“

Jamie ho neposlouchala. Písmena se na ni šklebila, jako by se jí vysmívala. Musela si první větu přečíst čtyřikrát, než jí to začalo dávat nějaký smysl.

Těkala očima po odstavcích. Nedokázala se soustředit. Ale co, vždyť to nemusela číst. Vždyť to viděla, byla u toho…

„… spatřili na parkovišti mladého muže se světlými, téměř bílými vlasy…

… vražedná zbraň se nenašla…

… policie se domnívá, že na místě činu nebyl žádný svědek…“

To není pravda! Byl tam svědek, pomyslela si Jamie. Byl tam svědek. Já. Já jediná.

„No tak, Jamie, ještě jsem si ty noviny nepřečetl,“ řekl táta a natáhl ruku.

Vrátila mu je, ani se na něj nepodívala.

„Odkdy se zajímáš o politiku?“ zeptal se.

„Ono totiž… víš…“ zuřivě přemýšlela, „zejtra píšeme takovej úkol o aktuálních událostech, tak jsem se chtěla podívat, co se děje.“

T á t u t a odpověď z nějakého záhadného důvodu uspokojila.

Nalistoval stránku, kde přestal, a pokračoval ve čtení.

„Chceš ty vajíčka dvě nebo tři?“ zeptala se máma a otevřela ledničku.

„Mami, fakt, já…“

Venku zatroubilo auto.

Máma se zarazila. „Kdo to může být?“

„Ach, málem bych zapomněla,“ řekla Jamie a rozběhla se k

přednímu oknu. „To je Ann-Marie. Jdeme plavat do ywky.“

„Ty chceš jít plavat? Vždyť ti není dobře! A co vajíčka? Jamie, přece nepůjdeš bez snídaně!“

Jamie z tátova talířku sebrala nakousnutý vdoleček a řekla: „Tohle mi stačí.“

Auto znovu zatroubilo, tentokrát pořádně.

Šťastná, že může vypadnout z baráku, strčila si Jamie vdoleček do pusy a rozběhla se nahoru pro tašku s plavkami.

47

Jamie si oblékla černé jednodílné plavky a vyšla k bazénu, k hlubší straně. Skočila do vody, přeplavala celý bazén pod vodou a vynořila se vedle Ann-Marie, která se už cachtala na mělké straně.

„Nechápu, proč tu maj tak teplou vodu,“ řekla. Jednou rukou se přidržela okraje a druhou si otřela oči. „Máš pocit, že plaveš v polívce.“

Ann-Marie se snažila dostat své zrzavé kučery pod gumovou

čepici, která byla v ywce povinná. Klepala se. Vzduch v hale byl chladnější než voda.

„Ohřejvaj vodu kvůli bacilům,“ uchichtla se Ann-Marie. „Aby ve studený vodě nechcípli.“

„To je geniální,“ zasmála se Jamie.

„Byla jsi vždycky takhle

prdlá?“

„Ne, jenom od tý doby, co tě znám.“

„Dám si pár koleček,“ řekla Jamie. Už ji nebavilo čekat, až si Ann-Marie poradí s vlasy. „Líbí se mi, když mám celej bazén pro sebe.“ Odrazila se od stěny a pustila se pomalými, pravidlenými tempy na druhou stranu.

Ann-Marie se rozhlédla. „No jo, nikdo tu není.“ Šlehla čepicí na ochoz a vyrazila za Jamii.

Trochu si zaplavaly a pak se otočily na záda, aby si srovnaly dech.

Jamie se pomalu blížila k mělké straně bazénu. Líbilo se jí jen tak se ve vodě vznášet, být odlehčená, připadat si jako v nějakém jiném, lehčím… lepším světě.

V klidu a pohodě čeřila vodu pomalými pohyby rukou. Stočila zrak přes galerii nad bazénem k špinavému prosklenému stropu. Skla snad v životě nikdo neumyl, ale slunce se přece jen nějakým způsobem tou špínou prodralo a oranžové kachličky bazénu v jeho paprscích pod vodou zářily jako zlato.

Bylo to teplé, příjemné, jasné… Jamie málem zapomněla na své temné, bolestné myšlenky. Málem.

Když se znovu otočila a ponořila do vody, opět se jí zjevila Tomova tvář. A když se zastavila na druhém konci bazénu, aby se vydýchala, viděla ho taky.

Ne, před tím, co se stalo, nemohla nikam uplavat.

Před hrůzou, kterou prožívala, nebylo úniku.

48

„Nechceš si popovídat o včerejšku?“ zeptala se Ann-Marie.

Jamie sebou škubla.

„Cože?“

„Promiň, nechtěla jsem se tě dotknout.“

Plavaly vedle sebe, dělaly stejná tempa.

„Ale ne, to je dobrý. Já… ach… jsem z toho pořád trochu

vytočená,“ řekla Jamie. „Šok století!“

„Můžu ti nějak pomoct?“ zeptala se Ann-Marie.

„Ne… já nevím, pořád nevím, co mám dělat,“ přiznala se. „Je to těžký. Chodím s Tomem takovou dobu, nevím, co si o tom mám myslet.“

Ann-Marie zahnula ke straně a chytila se okraje bazénu. „Volal ti po tom… po tom mejdanu?“ zeptala se.

„Ne… vlastně jo.“ Jamie Ann-Marii pověděla o nočním

telefonátu, o tom, jak ji někdo sledoval k baráku, a o zlatých náušnicích, které jí Tom ráno přinesl.

„Jamie, tohle není normální. Měla bys jít na policii.“

„Já vím,“ připustila neochotně, „ale když to jednou udělám, už nikdy si nebudu moct s Tomem promluvit. Neuslyším jeho vlastní verzi. Nedozvím se, co ho dohnalo… co si myslel, když…“

Odvrátila se. Nedokázala to doříct. Bylo jí do breku. Ne, nechtěla brečet. Nebyla z těch holek, co pořád brečí. Dokonce už jako malá, když upadla a rozbila si koleno, uměla v sobě potlačit pláč.

A vůbec – proč by měla brečet?

„Musíš s ním nejdřív mluvit, to je fakt,“ řekla Ann-Marie. Její hlas se rozléhal prázdnou halou. „A musíš u toho bejt klidná.“

Klidná!

Tvářit se vážně.

Jamie měla pocit, že už nikdy nebude klidná.

„To jo,“ pronesla skoro šeptem, „musím s Tomem nejdřív mluvit.

Nemůžu jít jen tak na policii a prásknout ho.“

„Jo, to musíš…“ Ann-Marie se podívala na hodiny nahoře na galerii. „Bože! Já úplně zapomněla! Už před půlhodinou jsem měla volat tetě! Mám jí dneska hlídat děti. Hned jsem zpátky.“

Skočila na schůdky a vyhoupla se z bazénu. Pleskala bosýma nohama po dlaždicích, pelášila do šatny k telefonnímu automatu.

49

V hale se rozhostilo ticho rušené jen bzukotem dvou stropních ventilátorů a pleskáním vody o stěny bazénu. Jamie plavala a myslela na Toma, neměla tušení, jak si s ním má promluvit a zachovat přitom klid.

Rozháněla rukama vodu a představovala si, jak jejich rozhovor bude vypadat. Řekne mu, že byla v klenotnictví schovaná za vitrínou, že všechno viděla, že všechno ví. Tom bude nejdřív zírat a pak z toho bude mít děsně zamotanou hlavu.

Přestavila si ho, jak se brání: „Ale já jsem včera v nákupním středisku vůbec nebyl, žádného klenotníka jsem nezabil. Určitě jsi viděla někoho jiného. Nebyl jsem to já.“

A bude nešťastný, bude z toho jejího strašného obvinění zoufalý a ona pozná, že mluví pravdu.

„Odpusť, Tome“ vyhrkne a skočí mu kolem krku. „Odpusť. Byla to ode mě blbost. Mě to tak mrzí. Už o tom nebudeme mluvit.“

Usmála se, jak to bylo jednoduché. Když se to tak vezme –

popovídat si s Tomem nebude vůbec žádný problém. A skončí to happy endem.

Ucítila slabou křeč v boku. Otočila se na záda a splývala, dokud křeč nepovolila. Bylo to jako by se vracela zpátky do reálného světa, do světa, kde ten rozhovor bude vypadat úplně jinak. Kde se žádný happy end konat nebude.

Kde byla Ann-Marie tak dlouho? Bazénem se mihl stín.

Jamie zvedla hlavu ke stropu. Sluníčko svítilo. Žádné mraky nebyly. Tak co to bylo?

Stoupla si a podívala se na hladinu. Opodál se ve vodě vznášel úzký stín. Jako by tam plavala nějaká velká ryba… nebo člověk.

Jamie koukla do vody, ale pak jí došlo, že nikdo nemůže vrhat stín proti slunci.

Znovu zvedla hlavu ke stropu a spatřila na galerii postavu. Nějaký kluk! I když okamžitě odskočil, přece jen zahlédla světlé vlasy a zlý, zachmuřený obličej.

Světlé vlasy!

Zavolala: „Tome, jsi to ty?“ Žádná odpověď.

Jamie měla dojem, že z galerie slyší kroky.

„Tome? Jsi tam nahoře?“ Měla přiškrcený, ustrašený hlas a 50

nemohla s tím nic dělat. Musela se snažit, aby ji bylo slyšet. „Kdo…

kdo je tam nahoře? Tome, ozvi se! Jsi to ty?“

Nic.

Jamii zatrnulo. Někdo ji pozoroval. Viděla ho.

Dostala najednou takový strach, že se vrhla ke schůdkům na opačné straně bazénu. Prudkými tempy rozháněla vodu a rozhlížela se, hledala někoho, kdo by jí pomohl. V hale bylo pusto a prázdno.

Nebyl tam ani plavčík.

Strach jí svazoval ruce. Paže jí ztěžkly, jako by vážily tunu. Jamie lapala po dechu. Srdce jí děsně bušilo. Připadala si v tom prázdném bazénu opuštěná, zranitelná.

Konečně byla u schůdků a vylezla z vody. Podívala se ke galerii a zakvičela: „Je tam někdo?“

Stála na schůdkách, třásla se, čekala, naslouchala.

Nikdo se neozval.

A pak se halou rozlehl příšerný, ďábelský smích.

51

IX.

„To je konec, musím bejt u tety za deset minut. Takže letím, nebo…“ Ann-Marie se zarazila. Všimla si Jamiina zděšeného výrazu.

„Co se ti stalo?“

Jamie se k ní přihnala po dlaždicích s očima vytřeštěnýma hrůzou.

Otevřela šatnu a skluzem po mokré podlaze zatlačila Ann-Marii zpátky dovnitř. „Musíme okamžitě zmizet! Nahoře někdo je!“

„Co? Někoho jsi viděla?“ zeptala se Ann-Marie.

Janie otevřela skříňku. Sundala si roztřesenýma rukama plavky a natáhla si na mokré tělo mikinu. „Někdo mě šmíroval z galerie.

Nějakej děsnej chlap!“

„Fakt jo?“ uchichtla se Ann-Marie.

Jamie po ní sekla očima. „Hele, já nekecám.“ S námahou si na mokré nohy oblékla džíny. „Ty myslíš, že blábolím nesmysly, co?

Myslíš si, že jsem cvok!“

Proč na svou nejlepší kamarádku tak ječela? Asi opravdu zcvokla.

„Nic takovýho si nemyslím,“ řekla Ann-Marie klidně. „ Jenom si myslím, že jsi vytočená. Je toho na tebe moc. Každej by na tvým místě byl vytočenej.“

„Dík za kompliment,“ ušklíbla se Jamie a hned toho zalitovala.

„Promiň.“

Ann-Marie pokrčila rameny. Stočila si plavky a strčila je do igelitky. Hodila osušku do úzké šedé skříňky a taky se začala oblékat.

„Někdo tam byl,“ pokračovala Jamie. „Když jsem se tam

podívala, tak zapadl, abych ho neviděla. A měl blond vlasy. Myslela jsem, že je to Tom, ale když jsem na něj zavolala… když jsem řekla 52

jeho jméno, neodpověděl. Místo toho se ozval děsnej smích. Tom se tak debilně nesměje. Byl to… zlej smích. Jako by mě ten chlap chtěl postrašit.“

Ann-Marie se posadila na lavici a začala si zavazovat tenisky. „To je odporný,“ řekla a zavrtěla hlavou.

„Proč by mi to Tom dělal?“ zeptala se Jamie víc pohoršeným než vystrašeným hlasem. „Proč ke mně nepřijde a neřekne mi, o co mu jde?“

„To nebyl on,“ řekla Ann-Marie. „Lezou sem kluci od

chlapeckýho bazénu a schovávaj se na galerii a šmírujou holky.

Nejspíš to byl někdo takovej.“

„No, třeba jo.“ Jamie by Ann-Marii ráda věřila, ale něco jí říkalo, že to žádný kluk od chlapeckého bazénu nebyl. Protřepala si mokré vlasy a hodila si je na záda.

„To by vysvětlovalo ten debilní smích,“ pokračovala Ann-Marie.

„Byl to nějakej puberťák.“

„Tak jo. Asi jsem fakt normální magor,“ řekla Jamie a pokusila se o úsměv.

„To jsem neřekla!“ vyjekla Ann-Marie. Popadla Jamii za ramena.

„Říkám ti, že jsi vytočená. Fakt tě chápu. Je to jenom zlej sen.

Děsnej sen, kterej neskončí, dokud… dokud…“

„Dokud co?“ zeptala se Jamie. Myslela, že se rozbrečí, i když se snažila ovládnout.

„Dokud si s Tomem nepromluvíš,“ dodala Ann-Marie, zvedla se a sebrala z lavice igelitku. „Dokud ti sám neřekne, jak to bylo. Dokud nebudeš znát pravdu.“

„Ale já znám pravdu,“ zaječela Jamie. Nelíbilo se jí, že se chová jako hysterka, ale nemoha si pomoci. „Já nechci slyšet žádnou jinou pravdu! Můj problém je někde jinde, copak to nechápeš? Pravda je problém. To, co se stalo včera odpoledne, je problém. To, co Tom provedl v tom klenotnictví, je problém. Už ti to došlo, Ann-Marie? Já nechci, aby z jedný pravdy byla druhá pravda!“

Ann-Marie ji vzala kolem ramen. Jamie se třásla. Cukalo to s ní, jako by jí každým okamžikem měly vytrysknout slzy.

„Tak dobře,“ řekla nakonec. „Půjdu odsud rovnou k němu domů.

Promluvím s ním. Poslechnu si jeho pravdu. Musím vědět všechno!“

53

Zabouchla skříňku.

Do šatny vešly dvě holky, obě blondýny a děsně hubené. Hihňaly se. Jedna do druhé šťouchla a obě se zasmály.

Jamie je sledovala se závistí.

Napadlo ji, jestli se ještě někdy bude hihňat blbostem jako ony.

Ty dvě holky vypadaly, jako by je nic na světě nemohlo r ozházet.

Všimly si, že je Jamie pozoruje. A znovu se zasmály.

„Teta sice bydlí v Beresfordu, to je na druhou stranu,“ řekla Ann-Marie a podržela Jamii dveře, „ale mohla bych tě hodit k Tomovi před barák. No, tak se trochu opozdím, a co?“

„Prosím tě, klídek,“ usmála se Jamie. Ve vstupní hale ywky bylo dusno. Recepční seděla v rozkládacím křesle, bradu na prsou, a hlasitě chrápala. „Přece kvůli mně nepřijdeš k tetě pozdě. Kousek za rohem je stanice autobusu.“

„Fakt tam nechceš hodit? Budeš oukej?“

Jamie pokrčila rameny. „ Jo, budu oukej.“

Já už asi nikdy nebudu oukej, pomyslela si.

Vyšly na schodiště rozpálené poledním sluncem. „ Jau!“ Musely si zakrýt dlaněmi oči.

„To je dneska nádherně!“ zvolala Ann-Marie.

„Já nevidím,“ řekla Jamie a sáhla do tašky po slunečních brýlích.

Samozřejmě je zapomněla doma.

Ann-Marie seběhla ze schodů a zamířila k autu. „Brnknu ti od tety,“ zahalekala. „A když ještě nebudeš doma, nechám ti tam tetiný číslo.“

Jamie na ni chtěla zavolat oukej, ale vyšel z ní jenom šepot. Byla najednou slabá, vyčerpaná. A slunce, které na ni pražilo z bezmračné oblohy, ji vyčerpávalo ještě víc.

Má vůbec jít za Tomem?

Co se stane, když u něj zazvoní a řekne: „Něco ti povím. Včera odpoledne jsem tě viděla, jak jsi v klenotnictví zastřelil bezbrannýho člověka.“

Nebylo, by lepší, kdyby místo toho zmizela?

Nebylo by lepší, kdyby se vypařila, kdyby se v těch žhavých slunečních paprscích rozpustila jako sněhová vločka, kdyby už nikdy nebyla? Ne.

54

Musela jít za Tomem.

Otočila se a pomalu zamířila k autobusové zastávce. Musela přemlouvat své nohy, aby ji tam vůbec donesly. Nějak se jim nechtělo jít. Měla dokonce pocit, že protestují.

„Bacha!“

Přehnal se kolem ní kluk na kole BMX, které na něj bylo trochu velké.

Jamie uskočila, až když už ji dávno minul. Ohlédl se a zatlemil se na ni. Nato zatočil a zmizel za rohem.

Jamie se vzpamatovala z úleku a pokračovala v cestě. Vlekla se, jako by za sebou táhla naložený přívěs. Co se to s ní dělo? V životě se jí nestalo, aby nedokázala včas zareagovat.

Začala přecházet ulici a teprve uprostřed jízdní dráhy si

uvědomila, že se ani nerozhlédla. Zavrtěla nešťastně hlavou a s očima přivřenýma proti slunci se dovlekla na druhou stranu.

Veverka, která v přilehlém parku pobíhala pod stromem, zvedla hlavu a soucitně se na ni zadívala. Když se Jamie přiblížila, vyběhla na strom. Znovu se podívala, seskočila ze stromu dolů a utekla po trávníku pryč.

„Radši bych byla veverka,“ posteskla si Jamie. Utekla bych pryč a bylo by to.

Vtom za sebou zaslechla kroky.

Prudce se otočila.

Nikoho neviděla.

Přidala do kroku. K zastávce autobusu už nebylo daleko. Jamie se podívala k rohu ulice, jestli nejede autobus. Nejel. V neděli byly dlouhé intervaly. No, snad bude mít štěstí a nebude na tom slunci muset čekat moc dlouho.

A zase kroky.

Otočila se.

Ano. Někdo ji sledoval. Za strom, po kterém předtím hupkala veverka, zapadl stín. „Tome, jsi to ty?“

Holka, nebuď směšná! Proč by to měl bejt on? Začala utíkat.

Už zase měla strach. Tížil ji jako balvan. Jamie věděla, že se nesmí zastavit. Musela utíkat.

Zakopla o kámen na cestičce, ale běžela dál. Ohlížela se. Stín 55

vystoupil zpoza stromu. Posouval se po křoviscích, které lemovaly chodník.

Jamie přinutila nohy k poslušnosti. Utíkala, jak nejrychleji uměla.

Na rohu se objevil oranžový autobus.

Ještě kousek.

Kroky už byly blízko. Blíž. A ještě blíž. Kdo to mohl být?

Jamie se bála ohlédnout, bála se zastavit.

Autobusová zastávka byla prázdná. Jamie neměla šanci. Nikdo ji nemohl zachránit.

Zamávala na řidiče. Byl to zoufalý pokus – zastavit autobus, uniknout pronásledovateli.

Autobus pokračoval v jízdě.

Řidič ji zřejmě neviděl.

Zastaví na zastávce?

Kroky byly těsně za ní.

Jamie slyšela funění. Neznámý bušil podrážkami o chodník a zuřivě dýchal.

Asfalt byl sluncem rozpálený doběla – víc než doběla. Jamie dorazila na zastávku. Zoufale zamávala na řidiče. Autobus zastavil.

Dveře se otevřely. Skočila na schůdky.

A vtom se jí kolem pasu obtočily mocné paže.

56

X.

Jamie chtěla křičet, ale nemohla.

Se silou, jakou u sebe neznala, s nadlidskou silou, kterou dokáže vyvinout jenom člověk v bezprostředním ohrožení života, se chlapovi vytrhla ze sevření.

Vletěla do autobusu a zachytila se kasičky na mince.

Dveře se za ní zavřely.

„Viděl jste ho?“ vyjekla na řidiče jako vyplašené pískle. Řidič měl hlavu v otevřeném okénku. Upravoval si zrcátko.

Jamie se držela kasičky. „Viděl jste ho?“ opakovala.

Řidič vtáhl hlavu a podíval se na ni. „Přestupní nebo normální?“

zeptal se. Byl to tlustý chlap, sotva se vešel za volant. Košili měl rozhalenou, úzkou červenou kravatu povolenou. Na bradě měl delší dobu netknuté strniště.

Jamie se podívala dovnitř. V autobusu nikdo nebyl.

Řidič něco zavrčel, zatočil velkým volantem a šlápl na p lyn.

Autobus se rozjel. Jamie padla na nejbližší sedadlo.

Podívala se přes sklo na zastávku. Nikoho neviděla.

Chodník byl prázdný. Celá ulice byla prázdná.

Autobus předjel kluka na kole BMX. Kluk zamával. Řidič na to nereagoval.

„Viděl jste někoho za mnou?“ zeptala se Jamie. Hledala v tašce drobné.

Řidič si její slova vysvětlil po svém. „Sony, slečinko,“ řekl.

„Nemůžu na tvýho kluka čekat. Musím se držet jízdního řádu.

Možná tomu nebudeš věřit, ale i v neděli.“

„Ne ne! Někdo tam byl… teda jako za mnou… někdo byl. On 57

mě…“

„Lituju.“ Trhl volantem, aby se vyhnul výmolu. Jen taktak, že Jamie nespadla na zem. „Nedíval jsem se. Od rána se mořím tady s tím pitomým zrcátkem. To víš, ono stačí, když se trochu vychýlí a ty pak nevidíš, co potřebuješ vidět. Taková pitomost, a jak dovede člověku zkomplikovat život! Znáš to, ne? Máš už řidičák? Asi ne, hm. Jsi ještě moc mladá, co?“

„Mám řidičák pro moc mladý,“ uchichtla se Jamie.

Vyštrachala drobné, natáhla se a hodila je do kasičky. „Jsi v pořádku?“ zeptal se řidič a sekl po ní očima.

„Jo… v pořádku.“ Jamii napadlo, že by si mohla sednout dozadu, aby s řidičem nemusela mluvit, ale nechtěla vypadat nezdvořile.

„Taky mám dceru,“ pravil a zatočil širokým obloukem na

Maplewood drive, „ale jinou než jsi ty. Takovou velkou. Děsně velkou. Po tátovi, ha ha ha!“

Jamie nevěděla, co na to říct. Otočila hlavu k oknu. Sna ž ila se ovládnout své roztřesené tělo. Pořád na sobě cítila ty hrozné paže, úplně je viděla, jak po ní chňapají.

Kdo to mohl být?

Kam mohl tak rychle zmizet?

„Ani nevím, proč jsem jí to koupil. Ono je někdy těžký poznat, co jo a co ne, vždyť to znáš, co říkáš?“ vykládal řidič a gestikuloval přitom oběma rukama. Ani mu nevadilo, že pouští volant.

Jamie neměla ponětí, o čem mluví. „To je fakt,“ řekla.

Autobus se blížil k ulici, kde bydlel Tom. Kdyby se alespoň přestala klepat…

Jindy by ji Tom vzal do náruče, přitiskl by ji k sobě, zahrnul by ji pocitem tepla a bezpečí.

Tepla a bezpečí…

Jamie si povzdychla.

Už nikdy v Tomově náruči nenajde teplo a bezpečí. A možná už nikdy u nikoho.

Vždyť mu tak věřila. Milovala ho. Chtěla si ho vzít… A on byl zatím vrah.

„No, tak úplně doslova to nemyslela. Ale zpočátku to tak

vypadalo, to víš,“ vykládal řidič. „To je fakt,“ řekla Jamie.

58

Minuli Creedmorku a Vanburenku a Jamie spatřila domy, které dobře znala. Chodila do těch míst už tolik let! Takové šťastné místo.

Takové krásné místo.

„Já nejsem puntičkář, ale pořádek musí bejt. Víš, jak to myslím?

Mám pro druhý pochopení, jenže ono někdy…“

„Tady vystupuju,“ oznámila Jamie.

Najednou se do ní dala zima.

Projela si rukama dlouhé černé vlasy. Byly pořád ještě m okré.

Uvědomila si, že se v ywce ani neučesala. Musela vypadat jako uprchlá chovanka ústavu pro duševně choré. Už chápala, proč se jí řidič ptal, jestli je v pořádku.

Autobus zastavil na rohu Sherwoodky. Jamie se s námahou zvedla a vystoupila. „Dík,“ zavolala na řidiče.

„Bezvadně jsme si popovídali,“ usmál se na ni. „Měj se hezky.“

Dveře se zavřely. Jamie stála bez hnutí na rohu a sledovala, jak se autobus vzdaluje.

Měj se hezky?

Copak já se ještě někdy můžu mít hezky?

Slunce pražilo snad ještě víc než předtím, ale Jamie se třásla po celém těle. Několikrát se zhluboka nadechla a pak pohlédla k Tomovu baráku. Na příjezdovce nestál žádný auťák. Domovní dveře byly zavřené. Vypadalo to, že nikdo není doma.

Co bude Jamie dělat?

Uteče? Počká? Zešílí?

Řekla si, že jsou to zbytečné otázky. Půjde a uvidí.

Kolikrát v životě už tudy kráčela? Kolikrát už viděla ten rozlehlý červený dům na rohu a bílý singlový barák s rozbitými okny opodál, kolikrát už šlapala po štěrkové cestě k verandě obrostlé maceškami a pelargóniemi? Kolikrát už klepala na průhledové dveře Tomova domu a čekala s rozbušeným srdcem, až ji pozvou dál, do svého skromného příbytku?

Ano, byl to skromný domek, nejmenší v celé ulici. Zoufale

potřeboval nový nátěr. I okapy byly v žalostném stavu. Na jedné straně malé garáže byly vypadané singly.

Bylo to milé místo.

Místo radosti a lásky.

59

Jamie překročila roličku nedělních novin pohozenou na schodech a otevřela průhledovky. Věděla, že zvonek nefunguje, a tak zaklepala.

Bylo to naposled, co klepala na tyhle dveře? Stála naposled na téhle verandičce?

Radost a láska? Ne, už to nebylo místo radosti a lásky – to všechno bylo navždy pryč.

Nakoukla dveřním okénkem dovnitř. V domě bylo šero. Nikdo na klepání nereagoval.

Zkusila to ještě jednou.

A znovu čekala.

A ještě jednou.

Pak se otočila k odchodu.

A najednou se dveře otevřely.

Jamie sebou škubla. Chtěla pozdravit, ale místo toho zůstala stát s otevřenou pusou. Otevřel jí muž, kterého neznala.

60

XI.

„Pro… promiňte, asi jsem se spletla,“ vykoktala Jamie. Dala se na ústup ze schodů a zakopla o noviny.

Chytila se okapové roury a vysoukala se zpátky na nohy.

„Promiňte.“ Připadala si jako úplný idiot.

Pohlédla na barák, jestli se nespletla, ale byla správně, o tom nebylo pochyb.

Ve dveřích stál mladý muž. Bylo mu sotva pětadvacet a už začínal plešatět. Byl ožehnutý sluncem, pleš měl rudou jako rak. Bez ohledu na horko měl na sobě tmavou sportovní bundu a kravatu.

„Ty jsi Jamie,“ řekl.

„Ano, ale kde se tady…“

„Jsem Eric Goodwyn.“ Nastavil opálenou ruku.

„Dělám s

Tomovým tátou.“

Jamie se pustila okapové roury a podala mu ruku. Ještě nikdy si nepřipadala tak pitomá, tak nemotorná, tak ne m ožná. „ Já jsem Jamie,“ řekla. „Ach, bože… vždyť to vlastně víte.“

Muž otevřel průhledovky a pokynul jí, aby vešla. Jamie se opatrně pohnula vpřed. Přesto málem zakopla o gumovou rohožku.

V obýváku bylo šero a příjemný chládek. Nic neviděla. Chvíli trvalo, než si její oči na to šero uvykly.

„Já… myslela jsem, že je Tom doma,“ řekla. Hlas se jí zadrhl.

Bože, proč byla tak nervózní?!

No, nedalo se s tím nic dělat. Byla prostě nervózní.

Ale kde byl Tom? A kde byla jeho máma? Byla s tím mužem v

baráku sama?

Eric Goodwyn ukázal na gauč. „Posaď se.“ Zůstal stát za křeslem 61

jako sloup. Taky vypadal nemotorně a rozpačitě.

„Dík.“ Jamie hodila tašku na podlahu a posadila se.

„Asi tě nepotěším. Mám špatný zprávy,“ řekl. Horní ret se mu starostlivě zkrabatil. Podrbal se na opálené pleši.

Proboha! polekala se Jamie, Toma sebrali! Zavřeli ho za tu vraždu v klenotnictví! Je to jasný. Proto jsou všichni pryč.

Nemohla ze sebe vypravit slovo. Civěla na Erica Goodwyna a chvěla se a jen čekala, až to z něj vyleze, až jí to potvrdí…

„Tomův táta měl nahoře na severu ošklivou bouračku,“ řekl Eric Goodwyn a sevřel oběma rukama opěradlo křesla.

„Jo?“ řekla Jamie.

Okamžitěji došlo, že je to neadekvátní reakce, a rychle dodala:

„Ale to je hrozné!“

„Volali z nemocnice dneska ráno, kolem půl desátý,“ pokračoval Eric Goodwyn a bubnoval přitom rudými prsty do křesla.

„To je neštěstí,“ řekla Jamie tichým hlasem a s očima upřenýma do předsíně.

„Byl jsem zrovna tady, když volali. Přišel jsem pro nějaký papíry.

Tom s mámou okamžitě odjeli. Vyrazili v hrozným fofru, to si jistě dovedeš představit. Musel jsem tu zůstat, abych se postaral o kočku a pak všechno zamknul. A teď tady čekám a kočka pořád nikde…“

„Aha.“ Jamie nevěděla, co na to říct.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Eric Goodwyn. „Nemám ti přinést vodu nebo něco?“

„Ne… vlastně ano. Já

si ji naleju.“ Vyskočila a zamířila do

kuchyně. „Je Tomův táta… co se mu stalo?“

Eric Goodwyn kráčel za ní. „Nevím. Ten člověk, co volal z

nemocnice, říkal, že je v kritickém stavu. No, asi to nevypadá dobře.“

„Nevypadá,“ řekla Jamie klidně.

Jestli Tom v půl desáté odjel z města, nemohl být v ywce na té galerii.

Vzala si z linky skleničku a vyndala z ledničky láhev s horskou vodou. „Chcete taky?“ zeptala se Erica Goodwyna. „Vypadáte, že je vám horko.“

„Ne, děkuju,“ řekl a povolil si kravatu.

62

A když je Tom mimo město, nemohl mě ani sledovat k tomu autobusu, pomyslela si.

Kdo to mohl být?

Pila rychle, málem jí zaskočilo, pobryndala si mikinu. Eric dělal, že to nevidí.

Prázdnou skleničku odložila do dřezu. „No… teda… já myslím, že už radši půjdu,“ řekla.

Najednou chtěla být z toho domu pryč, pryč od věcí, které tak důvěrně znala. Musela se zamyslet, musela si srovnat v hlavě, co se právě dozvěděla. Situace byla zřejmě komplikovanější, než se dosud zdálo.

„Já… éééé… zavolám. Kdy myslíte, že se vrátěj?“

Eric Goodwyn se podrbal na rudé hlavě. Dělal to často. Třeba se přesvědčoval, jestli mu nevyrostl nějaký nový vlas. „Těžko říct,“

pravil, „ale můžeš to zkoušet.“

„Jo, dík… teda za ty smutný zprávy ne, ale za to, že jste mi to všechno řekl.“ Zamířila zpátky do obýváku pro tašku.

Eric Goodwyn za ní vyběhl. „Počkej, málem bych zapomněl. Už z toho čekání na kočku blbnu. Tady, hele. Tom tu pro tebe nechal dopis.“

Podal Jamii bílou obálku.

„Dík,“ řekla Jamie. Srdce se jí rozbušilo. Cítila, jak se jí svírá hruď. Sotva dýchala.

Co v dopise mohlo být? Přiznání ke zločinu? Oznámení, že ji v tom klenotnictví viděl?

Nebo omluva? Omluva za to, že jí zkazil život? Že zkazil život jim oběma? Navždy. Nebo jenom další výhrůžka jako ty zlaté kroužky do uší?

„Klidně si to přečti,“ řekl Eric. „Já se zajdu podívat nahoru, jestli už tam kočka někde nebrousí.“

„Ne ne, to je oukej. Jsem ráda, že jsem vás poznala… teda, bohužel, v tyhle situaci… víte, jak to myslím.“

Sevřela dopis v ruce, sebrala z podlahy tašku s plavkami a vyběhla z domu. Průhledovky za ní zapadly. Skočila z verandičky do žáru poledního slunce a vyrazila po štěrkové příjezdovce k silnici…

63

Milá Jamie,

to jsem nebyl já v tom klenotnictví včera odpoledne. Byl to někdo jiný. Doufám, že se ti líbí ty náušnice. Jsou po mé babičce.

Nedělej si starosti. Vrátíme se hned, jak se dozvíme, jak to s tátou vypadá a všechno bude jako předtím, uvidíš.

Mrzí mě, že jsem ti nadělal problémy, ale je to všechno hrozné nedorozumění. Prosím tě, věř mi, když ti říkám, že všechno bude zase fajn.

Tvůj

Tom

Takhle nějak by se Jamii líbilo, kdyby ten dopis vypadal. A modlila se, aby tak vypadal.

Hodila si tašku na rameno a rozběhla se k autobusové zastávce.

Pevně svírala obálku, pokukovala po ní, opakovala si v duchu slova, která si právě vysnila. Obálka v tom jasném slunci úplně svítila.

Pálila jí do dlaně. Musím si to přečíst teď hned, než mi shoří ruka, řekla si.

Pak se své netrpělivosti zasmála.

Ještě jednou si představila, co v obálce bude. Jestli ano, zblázní se radostí.

Celá zadýchaná doběhla k rozlehlému červenému domu na rohu.

Vypadalo to, že nikdo není doma. Padla do trávy.

A vtom na ni něco skočilo, ňafalo to, škrábalo, vrhalo se jí to na klín. Mladý hnědobílý foxteriér z domu naproti přes ulici.

„Tak dost, Rudy! Sedni!“ okřikla ho. Rudy vesele zaštěkal a pokusil se jí sebrat obálku z ruky.

„Ne! Ty syčáku! Jsi zlobivej pejsek, rozumíš?! Okamžitě mazej domů!“

Pokusila se vstát, ale pes byl rychlejší. Vytrhl jí obálku z ruky a dal se na útěk.

„Ne!“ vykřikla Jamie. Skočila po něm, ale minula ho a upadla.

Vyškrábala se na nohy a znovu se za ním pustila.

Pes uskakoval s obálkou v zubech. Vesele vrtěl kratičkým

ocáskem. Zřejmě se mu ta hra zamlouvala.

To snad není možný! povzdechla si Jamie. Ten debil mi utíká s 64

nejdůležitějším dopisem mýho života!

Pomalu k němu postupovala. „Rudy, fuj! Pustíš to?! No tak!

Hodnej pejsek.“

Foxteriér couval, držel si Jamii od těla.

Přece jsem chytřejší než blbej pes, pomyslela si Jamie. Musím něco vymyslet.

Podívala se po nějakém klacku, který by mu hodila, aby obálku pustil a rozběhl se za ním, ale žádný neviděla. Trávník byl pečlivě udržovaný, vybraný do posledního smítka. Dokonce tam neležel ani spadlý lístek.

„Rudy, pusť to, ty hajzle!“

Ten blb snad nerozumí anglicky!

Pak dostala nápad. Otevřela tašku a řekla: „Tady, Rudy, podívej!

Podívej, co pro tebe mám!“ Položila tašku na zem a podržela ji proti němu.

Zabralo to.

Pes pustil obálku a přiběhl si otevřenou tašku očichat.

Jamie obálku rychle sebrala. Foxteriér vytáhl z tašky plavky, ale Jamii to nezajímalo. Zajímal ji jenom Tomův dopis. Roztrhla zvlhlou, oslintanou obálku a vyndala složený papír.

Rozložila ho. Ruce se jí třásly. Pes odhodil mokré plavky stranou a vrátil se do tašky pro osušku.

Dopis byl naškrábaný tužkou, psaný zřejmě ve spěchu, protože Tom měl jinak hezké, precizní písmo. A byl mnohem kratší, než ten, který si vysnila: Milá Jamie – někdy mám dojem, že všichni magoříme. Zavolám ti.

Čau,

Tom

Pes vrčel a zápolil s osuškou u Jamiiných kotníků. „Nech toho, ty debile! Koukej mazat domů!“ Co měl ten dopis znamenat? Všichni magoříme?

Chtěl ji tím Tom říct, že to byla magořina, když přepadl

klenotnictví a zavraždil majitele?

65

Nebo se to týkalo toho, jak se Jamie včera chovala na školním mejdanu?

Četla těch několik slov znovu a znovu a vůbec je nechápala.

Všichni magoříme?

Pes na ni dorážel s osuškou v zubech, ale Jamie si ho nevšímala, a tak ho to přestalo bavit. Ještě jednou nahlédl do tašky, a když už tam nic zajímavého nenašel, utekl s Jamiinou osuškou na druhou stranu ulice.

Jamie znovu padla do trávy. Byla z toho všeho zmatenější než předtím. Hlavou se jí honily všelijaké otázky, ale žádnou odpověď nenacházela.

Co to má znamenat? ptala se sama sebe. Je to omluva? Nebo výčitka?

Když byl Tom mimo město, kdo ji tedy před chvílí sledoval?

A kdo ji sledoval večer před barákem?

Bylo by možné, že se to stalo jenom v její fantazii?

Připomněla si, jak ve školní dílně probodla

Toma špičatým

truhlářským nástrojem. Byla to normální halucinace. Co když ta dvě pronásledování byla taky halucinace?

A pak ji napadlo něco úplně děsného: Nebyla nakonec i ta vražda v tom klenotnictví jenom výplod její nemocné fantazie? Co když si všechno vymyslela, co když si vymyslela i to, že Tom je vrah?

Třeba jsem opravdu blázen. Třeba jsem opravdu uprchla z nějakého ústavu pro duševně choré…

66

XII.

„Je mi líto, Casey, ale zouby není žádný slovo.“

„To teda je!“ bránil se Casey a odmítal sundat písmenka z hrací desky.

„Jseš debil,“ řekla Jamie.

„Neříkej bratříčkovi debil!“ ozvala se z druhé strany obýváku máma.

„Hele, Casey, jestli chceš, abych s tebou hrála Písmenkovku, tak si nevymejšlej hovadiny typu zouby, je to jasný?“ rozkřikla se Jamie a hned si uvědomila, že to trochu přehnala.

„Ale zouby je slovo,“ kvičel Casey. „ Ještě nikdy tě nebolely zouby?“

„Já se picnu!“

„Jamie, neječ na něj. Copak si nemůžete hrát, aniž byste u toho na sebe ječeli?“ Máma se vzadu v obýváku dívala na televizi a zároveň sledovala, co si Jamie s Caseym povídají u Písmenkovky.

„Já jdu spát,“ oznámil táta a vykročil do haly. „Člověk se musí z neděle na pondělí pořádně vyspat, aby měl sílu na tu dřinu, co ho zase v týdnu čeká.“ Vystoupil na schody.

„Na tebe tak čeká nějaká dřina!“ Máma musela všechno

komentovat, bez ohledu na to, jestli si to zasloužilo komentář nebo ne. „Aby ses náhodou nepředřel!“

Táta to nechal bez odpovědi a pokračoval po schodech nahoru.

„Proč tátu pořád provokuješ?“ zeptala se Jamie naštvaně.

„Protože už mě nebaví provokovat tebe,“ odsekla máma.

„To není pravda. Provokuješ mě pořád, jen když se ti naskytne příležitost,“ řekla Jamie.

67

Proč to dělala? Proč se s mámou hádala, když o nic nešlo?

„Tak j o , “ řekl Casey. Sebral svými drobnými prsty jedno písmenko a přidal dvě nová.

„Zoubák?!“ vyjekla Jamie. „Prdlo ti v bedně, nebo co?“

„Takhle s bratříčkem nemluv!“ okřikla ji máma od televize.

„Nech nás na pokoji! Hrajeme si my nebo ty?“ ohradila se Jamie.

Cítila, že se přestává ovládat, ale nemohla s tím nic dělat.

„Neřvi na mě, zlato!“ Máma začala na dálkovém ovladači zuřivě přepínat kanály.

„Neříkej mi zlato!“ ječela Jamie. „Úplně nesnáším, když se mi říká zlato! Zní to jako v nějakým připitomělým televizním seriálu!“

„Oukej, oukej,“ křičel Casey s rukama na uších, aby h ádku přehlušil. „Já to slovo předělám. Udělám z něj zobák. “

„Laskavě se uklidni,“ řekla máma Jamii. „Začínáš být hysterická.“

„Já, že jsem hysterická?!“

„A co třeba

zobakoun? “ zeptal se Casey a začal z krabice vynadávat O a N. „Jako třeba ten známej pták zobakoun.“

„Končíme. Tady se nedá žít!“ Jamie složila desky a rozhodila písmena po stole. Odstrčila židli a odklusala do svého pokoje.

Cestou zaslechla Caseyho: „Co je jí?“

„Je rozrušená, protože Tomův táta měl nehodu v autě,“ řekla máma.

Kdyby věděla, proč jsem rozrušená! pomyslela si Jamie.

„Ale hru mi kazit nemusela,“ pronesl Casey otráveně.

Jamie přirazila dveře.

Byla na sebe naštvaná, že se nechala vytočit. Ráno u snídaně se bude muset Caseymu omluvit za to, že mu zkazila hru, a mámě za ten svůj hysterák.

„Já se picnu!“

Popadla sešit na chemii, který měla na stole a vztekle s ním šlehla.

Sešit narazil hřbetem na zeď a listy se rozletěly po podlaze.

„Tak to je dobrý,“ pomyslela si Jamie. „To jsem tomu dala, já pako!“

Ani se nenamáhala listy posbírat. Překročila je a zvedla telefon.

Toho večera snad už po třistapadesáté namačkala Tomovo číslo.

Zazvonilo to desetkrát. Jamie praštila sluchátkem, až telefon na 68

stolku nadskočil a zřítil se na podlahu. Vztekle ho nakopla, ale pak ho sebrala a postavila zpátky na místo.

Odhrnula z cesty listy z chemičáku a sekla sebou na postel. „Už se vůbec neovládám. Vůbec, vůbec, vůbec…“ opakovala nahlas a mlátila pěstmi do deky sešité z růžových a bílých čtverců.

Rozbrečela se. Pochopila, že jí to řádění neuklidňuje. Jenom ji ještě víc rozčilovalo.

Jamie byla normálně klidná povaha. Skoro nikdy nebrečela.

Vždycky dávala přednost rozumu před emocemi.

Někdy si Toma dobírala, že je citlivka. Když byli v kině a na plátně se odehrávala dojemná scéna, míval slzy na krajíčku. A když se pohádali, býval tak hysterický, že úplně zapomínal, kvůli čemu k hádce vůbec došlo. Jamie nad ním měla navrch právě tím, že dokázala zachovala klid a myslet hlavou.

Jenom v tom, co k Tomovi cítila, někdy svou rozvahu ztrácela.

Její láska byla něco víc než emoce. Tom byl její život. Tak vroucně ho milovala, že když na to pomyslela, vytryskly jí z očí slzy.

Nemohla bez něj žít.

A teď to vypadalo, že bude muset.

„Ne! To není fér!“ vykřikla.

Zoufalý hlas, který vyšel jejího z hrdla, ji vyděsil. „Tak dost, Jamie!“ poručila si. „Okamžitě toho necháš!“

Přetočila se na záda a upřela oči na praskliny na stropě. Ležela nehybně a pomalu, zhluboka dýchala, čekala, až se zklidní, až ji to bláznění přejde.

Hleděla na praskliny a snažila se v nich vidět různá zvířata, jako to dělávala, když byla malá. Tenkrát si z prasklin na stropě dokázala vyfantazírovat celý zvěřinec.

Jak to, že jí to najednou nešlo?

Praskliny vypadaly jako praskliny.

„Kam se ta zvířata poděla?!“ zeptala se nahlas.

Pořád ještě naštvaná vyskočila z postele a přistoupila k telefonu.

„Tome, proč nejsi doma? Zkusím ti ještě jednou zavolat.“

Natáhla ruku, když vtom telefon zazvonil. Jamie se lekla. Zvedla sluchátko, ale vypadlo jí z ruky. Rychle si ho šňůrou přitáhla zpátky a pevně stiskla. „Haló?“

69

„Ahoj, zlatíčko, tady je tvoje milovaná teta Sára. Jak se máš, zlatíčko?“

Húúúú! Teta Sára! Nejukecanější osoba na světě!

To zas bude rozhovor na dvě hodiny, a jestli mezitím bude volat Tom, tak se nedovolá.

„Fajn, teto Sáro,“ zasyčela Jamie mezi sevřenými zuby.

„Bože, tak dlouho jsem tě neviděla, cukrátko moje. Ty jsi taková pěkňoučká panenka. Určitě jsi ještě víc zkrásněla, od té doby, co jsem tě viděla naposled…“

Bože, jak to mám udělat, abych na ni nezačala řvát? ptala se Jamie sama sebe. Tak zuřivě tiskla sluchátko, až jí z toho rozbolela ruka.

„Děkuju, teto Sáro.“

„Kdypak to bylo, co jsem tě viděla naposled?“ pokračovala teta.

„Počkej, nech mě, já na to přijdu.“ Následovala nekonečná pauza.

„Já nevím, teto Sáro, ale hele, já fakt nemám…“

„Nebylo to, jak se vdávala tvoje sestřenka? Kdy to jenom bylo? V

prosinci, ne?“

„Já nevím. Já fakt…“

„Ne. Potom jsem tě přece ještě viděla. Nech mě přemýšlet…“

Jamie zuřivě přecházela po rozházených listech z chemičáku.

Držela šňůru v zubech a měla pocit, že ji každou chvíli překousne.

„Ach, už vím! Bylo to u Irmy na té oslavě nového domu,

pamatuješ?“

„Joooo,“ zaúpěla Jamie. Nedokázala zamaskovat, jak trpí.

„To je ti ale krásný dům, co teď Irma má. Je tak šťastná, tak šťastná.“

„Joooo.“

Já snad z toho telefonu umřu, pomyslela si Jamie. Ráno mě tu najdou tuhou a teta Sára bude pořád ještě žvanit.

„No, to je teda už pěkně dlouhá doba,“ pokračovala teta svým hrubým, prokouřeným hlasem. „Hrozně dávno. Kdy měla Irma tu oslavu? V lednu? Ne. V únoru. Ano, je to hrozně dávno, pusinko.“

„Joooo.“

„Poslyš, Jamie, je Shirl ještě vzhůru? Potřebovala bych s ní minutku mluvit.“

70

Minutku? Takže čtyři hodiny! „Já mámu zavolám.“

Jamie položila sluchátko, otevřela dveře a vykoukla na chodbu.

„Mami,“ zakřičela dolů, „chce tě teta Sára!“

„Nekřič!“ odpověděla máma z obýváku. „Táta spí!“

„A nevybavujte se dlouho,“ řekla Jamie tišeji.

„Co říkáš? Neslyším tě, když takhle huhňáš… ale vždyť je to jedno.“

Zvedla sluchátko a začala mluvit.

Prosím, prosím, nevybavujte se celou noc, zaúpěla Jamie v duchu.

Zapadla zpátky do pokojíčku. Připadala si najednou utahaná, vyřízená. Když u sebe pokládala sluchátko, slyšela tetu, jak mámě říká, že ji dlouho neviděla. Sehnula se a začala z podlahy sbírat rozsypaný chemičák.

Tohle už v životě nedám do kupy, povzdychla si.

Už nikdy nic ve svým životě nedám do kupy.

Posadila se na stůl a zkusila sešit srovnat. Půl hodiny nato zvedla telefon. Teta Sára a máma pořád ještě hovořily.

Jamie zavěsila a zahleděla se na Tomovu fotku. Fotka se jí líbila, přestože na ni měl Tom děsně otesané vlasy. Zapomněl tenkrát, že se třída bude fotit, a den předtím se dal ostříhat.

Usmíval se na té fotce, jako by mu právě někdo řekl neslušný vtip.

Kravata, kterou musel na focení povinně mít, byla staromódně široká. Na límečku košile měl trhlinu. Jamie si vzpomínala, jak se kvůli té trhlině styděl.

Přepadnout klenotnictví se nestyděl?

Zavraždit člověka se nestyděl?

Otočila fotku ke zdi.

Ucítila, že se jí znovu zmocňuje hysterie. Zvedla telefon. Pořád kecaly!

Zhluboka se nadechla a otevřela pusu, chtěla zařvat: „Přestaňte se vykecávat,“ ale místo toho praštila sluchátkem. Hlasitě to cvaklo.

Třeba jim to dojde.

Rozhodla se, že zaleze do postele. Stáhla si mikinu, kterou na sobě měla celý den, a hodila ji na židli u okna. Pak si sundala džíny.

Zrovna si oblékala noční košili, když máma s tetou konečně dokecaly a telefon zazvonil.

71

XIII.

„Čau, Jamie. To jsem já. Už volal Tom?“

„Jo, to jseš ty, Ann-Marie?“

„Nemusíš mi dávat najevo, jak jsi otrávená, že jsem to já.“

„Promiň. Já jenom… totiž myslela jsem, že je to Tom.“

„Takže nevolal.“

„Ne. Volala jsem k nim snad miliónkrát. Nikdo to nebere. Zřejmě ještě nepřijeli. Nevím, jestli je to dobře nebo špatně… teda jako kvůli tomu jeho tátovi, chci říct.“

„Jsi v pořádku? Máš divnej hlas, unavenej nebo co.“

„Jsem oukej… aspoň doufám. Ba ne, jsem normálně vyřízená, jenže co můžu dělat?“ Jamie si nervózně navíjela šňůru od telefonu na zápěstí.

„Chceš si povídat?“

„Byla bych radši, kdyby ta linka byla volná. Víš, kdyby třeba Tom fakt zavolal.“ Mrkla na hodiny na školním stole. Čtvrt na dvanáct.

„Oukej, tak zatím. Ráno se pro tebe zastavím.“

„Oukej. Dík.“

„Zkus se vyspat.“

„Vyspat? Jo. Jasně. Zkusím to.“

Jamie položila sluchátko a protáhla se. Zatím na spaní

nepomyslela, ale nebyl to špatný nápad. Byl to zaručeně nejlepší způsob, jak zabít čas. Zhasla lampičku a zalezla pod deku. Jak se dalo čekat, nemohla usnout. Zdálo se jí, že se s ní pokojíček v té tmě točí. Zavřela oči, ale pocit závrati ji ne a ne přejít.

Nesmím na to myslet, řekla si.

Nesmím myslet na Toma. Nesmím o něm mluvit. Musím zapudit 72

všechny šílené představy.

Jenže, jak mohla ty představy zapudit, když na ni neustále dotíraly? Jak měla zklidnit svou rozbouřenou mysl, jak měla zastavit ten splašený pokojíček, který se s ní ustavičně točil?

Něco ji napadlo. Představila si oblohu. Načechrané bílé obláčky na modrém nebi. A ona byla taky bílý obláček a odplouvala, odplouvala, odplouvala, odplouvala…

Silné zaklepání obláčky rozehnalo.

Jamie otevřela oči a posadila se.

Další zaklepání. Nejdřív dvakrát a pak třikrát.

„Ach!“

Krčil se za oknem. „Tome!“

Shodila ze sebe deku, vyskočila z postele a otevřela okno. Usmál se na ni. Jeho bílá patka zářila v měsíčních paprscích, které osvětlovaly jeho nešťastný obličej.

„Tome, kde ses tu vzal? Kdy ses vrátil?“

Skočil do pokojíčku. Objal ji. Přitiskl se k ní. Byl studený, i když venku byla teplá jarní noc.

Pak ji pustil. Jamie rozsvítila lampičku. Džíny mál špinavé, zřejmě od toho, jak se drápal k jejímu oknu. Svetr měl na předku roztržený.

„Musel jsem tě vidět, Jamie. Chci ti to vysvětlit.“

Vzala ho za ruce a odtáhla k posteli. „Posaď se, Tome. Jsi unavený. Jak to vypadá s tvým tátou?“

Tuhle otázku zřejmě nečekal. Prohrábl si rukou bílé vlasy a zavrtěl hlavou. „Nevím,“ řekl a ohlédl se k oknu. Vypadal unavenější, než ho kdy Jamie zažila. Byl ztahaný, zmučený, vyčerpaný.

„Bude v pořádku?“ zeptala se. „Je pořád ještě v kritickým stavu?“

Tom vyhlížel zmateně. „Nevím,“ vydechl. „Nechci o tom mluvit.“

„Měla jsem takový strach,“ řekla. Držela ho za ruce. Měl je studené. Chtěla mu je zahřát.

Ale on se jí najednou vytrhl a zvedl se. Přešel ke stolu a pak k oknu. „Musím ti to vysvětlit,“ řekl a zastrčil ruce do kapes džínů.

Otočil se a vrátil se k posteli. Byl nervózní. Vypadal, jako by chtěl vyprchat ze svého vlastního těla, rozplynout se v nekonečnu, nebýt.

73

„Co mi chceš vysvětlit?“ zeptala se ho Jamie v obavách, co uslyší.

„Neměla jsi do toho klenotnictví chodit,“ řekl. Oči se mu ve světle lampičky temně zaleskly, rysy v obličeji ztuhly. „Neměla jsi vidět, co jsi viděla.“

Jamie si povzdechla. Byl to povzdech beznaděje, povzdech totální rezignace. „Takže jsi to byl opravdu ty?“ zeptala se ho slaboučkým hlasem.

Do posledního okamžiku doufala, že ten vrah v tom klenotnictví nebyl Tom. A on se přiznal.

To byl konec.

Konec všeho.

Padla zády na zeď, byla najednou tak slabá, že nemohla sedět.

„Ano, byl jsem to já,“ řekl Tom a sklonil se k ní, oči zúžené do zlostných štěrbinek. „A ty jsi mě viděla. Byla jsi tam a viděla jsi mě.

A já teď nemám na vybranou.“

„Co tím chceš říct?“ Po zádech jí přeběhl mráz, záchvěv strachu.

„Že nemám na vybranou. Že tě musím zabít.“ Popadl polštář a přitlačil jí ho na obličej. Jamie ho od sebe vší silou odtrhla a pohlédla mu do očí. „Proč do děláš, Tome, proč?“

„Protože jsi odhalila moje tajemství,“ odpověděl. Neměl v hlase ani kousek slitování. A už vůbec ho neměl v těch svých chladných, zlých očích.

„Tvoje tajemství?“

„Ano. Už víš, že nejsem jeden, že jsme dva!“

Znovu jí chtěl přitisknout polštář na hlavu.

„Tome, počkej! Promluvíme si!“

Ruce s polštářem povolily. Tom se napřímil.

„Znáš moje

tajemství,“ řekl. Jamie v něm pořád nenacházela špetku soucitu.

Luskl prsty.

A nato se vedle něj zjevil druhý, úplně stejný Tom.

„A znáš i moje tajemství,“ řekl ten druhý Tom a měl úplně stejný hlas jako první Tom.

Oba Tomové zvedli každý svůj polštář a vrhli se na ni, aby ji udusili.

Jamie se nebránila.

To byl konec.

74

Konec všeho.

Už nebylo za co bojovat, nemělo cenu se bránit.

Přijala ty polštáře téměř s povděkem. Dva úplně stejné polštáře v rukou dvou úplně stejných Tomů ji odřízly od světla, od vzduchu…

Probudila se s křikem a s polštářem na obličeji.

Bože, to byl strašnej sen!

Rozhlédla se po pokojíčku. Byla pořád ještě noc. Okno bylo zavřené. Nikdo tam nebyl.

Noční můra. Jamie se třásla po celém těle.

Co je to za zvuk?

Zvonil telefon.

Jak dlouho to vyzvání?

Srdce jí bušilo, hlava třeštila. Jamie se vyštrachala z postele a zvedla sluchátko. „Tome?“ zeptala se.

„Nesnaž se přede mnou utíkat!“ pronesl výhružně tlumený hlas na druhém konci drátu. „Mně neunikneš.“

„Tome? Jsi to ty?“

„Neměla jsi mě v sobotu vidět v nákupním středisku. Teď za to budeš pykat.“

75

XIV.

„Musíš zavolat na policii.“

„Já vím. Já vím.“ Jamie hlasitě zívla. Byla ztahaná. Po tom hrozném snu a výhružném telefonátu už neusnula.

Šly spolu kolem domu Hofflerových. Paní Hofflerová vytrhávala plevel kolem patia. Zvedla se a zamávala Jamii a Ann-Marii rukou v gumové rukavici.

„Proč jdeme do školy pěšky?“ zeptala se Jamie. „Myslela jsem, že pro mě přijedeš auťákem.“

Ann-Marie se zatvářila, jako by měla šok. „Bože, moje auto!

Zapomněla jsem ho doma!“

„Děsná sranda,“ ušklíbla se Jamie. Neměla toho rána na Ann-Mariiny debilní fórky náladu.

„Promiň,“ řekla Ann-Marie a přehodila si batůžek s knížkami na druhé rameno. „Táta má auťák ve správce, tak si dneska vzal můj.

Jenom jsem tě chtěla rozveselit.“

„Jo? Tak dík,“ odsekla Jamie.

Kráčely ke Cloverhillské střední škole a už nemluvily. Bylo slunečné ráno, ale pořád ještě chladno. Na západě se tvořily mraky.

Jamie si všimla, že záhony rudých a žlutých tulipánů na zahradě Winklerových začínají vadnout a opadávat. Jaro končilo, ale počasí to zřejmě ještě nezaregistrovalo.

„Tak na tu policii zaskočíme, když tam nechceš zavolat,“ navrhla Ann-Marie, když přešly Waverly street a zahnuly na Welchku.

„Půjdu s tebou.“

„Jo, to jo,“

zahučela Jamie. Ani

Ann-Marii pořádně

neposlouchala. Hlavou s e j í honil ten hrozný hlas z nočního 76

telefonátu.

„Hele, to je vážná věc,“ pokračovala Ann-Marie uprostřed jízdní dráhy. Jen taktak uskočila, když kolem nich přesvištěli dva páťáci na kolech. „Jsi očitej svědek těžkýho zločinu. Mohla bys mít problémy, kdybys ses nepřihlásila.“

„Jaký já ještě můžu mít problémy?“ zavrčela Jamie. „Mám

zničenej život. Tomu říkám problém.“

Ann-Marie viděla, že s rozumnými argumenty u Jamie neuspěje.

Zkusila to jinak. „Alespoň kvůli sobě. Jsi v nebezpečí. Někdo tě sledoval. Někdo po tobě skočil. A ty telefonáty… jseš si jistá, že to byl Tom?“

„No, já nevím,“ zaúpěla Jamie. „Vypadalo to na něj, ale třeba to nebyl on. Vypadalo to jako Tom, když změní hlas. Ale na druhý straně jsem zase měla pocit, že to není on. Jsem z toho pitomá, Ann-Marie. Kdybych s ním tak mohla mluvit.“

„No, a ty jsi…“

„Hned po tom výhružným telefonátu jsem k nim volala.

Vyzvánělo to, ale nikdo to nebral. Myslím, že jsou pořád ještě pryč.“

„A nezněl ten hlas jako z nějaký děsný dálky?“

„Nevím. Ne. To bych neřekla.“

„Víš, tohle je moc vážný, aby sis to nechávala pro sebe. Já vím, že mě moc nebereš, Jamie, ale fakt si myslím, že bys udělala líp a že by se ti ulevilo, kdybys to řekla policii.“

V dálce se zjevila žlutá patrová školní budova. Jamie chvíli přemýšlela a pak řekla: „Oukej, zajdu tam po škole. Opravdu bys šla se mnou?“

„Jasně že jo,“ řekla Ann-Marie. „Vykašlem se na cvičení na flétnu.“

Jamie se zasmála. Zastavila se a stiskla Ann-Marii ruku. „Chci ti poděkovat,“ řekla.

Ann-Marie vykulila oči. Takhle sentimentální Jamii neznala.

„Prosím tě, za co?“

„Za to, že mi věříš,“ řekla Jamie a najednou se zastyděla. Pohodila svými dlouhými černými vlasy, „Za to, že mi věříš, že se to všechno děje.“

77

„Proč bych ti neměla věřit?“ vyhrkla Ann-Marie.

„Pro mě je to děsně důležitý,“ řekla Jamie s pohledem upřeným do dálky, „protože já někdy nevěřím sama sobě.“

„Postřeh, Jamie!“ ozvalo se. „Jeden si vem a zbytek pošli dál!“

Byl to Chris Hopping. Hodil jí na lavici otázky.

„Ach, promiň. Asi jsem se zasnila nebo co.“ Vzala papíry a předala je Laurii Weberové před sebou.

„Moment, Jamie, zapomněla sis jeden nechat,“ řekl Chris. „Jsi zfetovaná nebo co?“

„Ne. Já… ano… t otiž…“ Poklepala Laurii na rameno a požádala ji, aby jí jedny otázky vrátila.

Prosnila takhle všechny hodiny, na nic se nedokázala soustředit, skoro nic nevnímala.

Tom ve své třídě nebyl. Když to zjistila, trochu se jí ulevilo.

Během vyučování s ním stejně neměla šanci mluvit.

Po škole se rozneslo, že Tomův táta měl hroznou bouračku. Nikdo však nevěděl víc než Jamie. Nikdo nevěděl, jak to s ním vypadá, ani kde je Tom.

Několik kluků se jí na to ptalo, ale ona jenom krčila rameny.

Holky viděly, že má kruhy pod očima, že je vyřízená, a daly jí pokoj.

Věděly, že je jí Tomova rodina blízká a nechtěly jí obtěžovat kvůli podrobnostem.

Kolem půl dvanácté, když byla algebra, strhla se venku bouřka.

Obloha zlověstně potemněla a do oken se opřely obrovské dešťové kapky. Nastal takový slejvák, že učitel Andropolus musel křičet, namáhat se, aby byl jeho tenoučký, pisklavý hlas vůbec slyšet.

Hrom burácel dost blízko, ale nebyly blesky. Obloha přešla z černozelené barvy v purpurovou.

Jamie koukala do okna uchvácená deštěm řinoucím se po skle jako vodopád.

Nejradši by vyběhla ze třídy a vrhla se toho přívalu, a nechala se jím splácnout, pohltit, odnést pryč, pryč od školy, pryč z Cloverhillu, pryč ze života.

A pak déšť ustal stejně náhle, jako začal. Obloha se vyčistila a nabrala sedavý odstín. Ve větvích stromů za oknem se rozezpívaly 78

červenky. Dorážely na trávník a vytahovaly z půdy tučné žížaly, které déšť vylákal na povrch.

To je bláznivý počasí, povzdechla si Jamie.

„Opakuji, země volá Jamii. Ozvi se Jamie!“

Pomalu jí došlo, že někdo vyslovuje její jméno.

Několik spolužáků ve třídě se chichotalo, smáli se jí.

Spustila oči z okna a otočila se.

„Země volá Jamii. Jak mě slyšíte? Přepínám.“

Byl to učitel Andropolus. Dlaně měl na puse jako megafon. Jamie usoudila, že už ji volá delší dobu.

„Omlouvám se,“ vydechla a ucítila, že rudne. „Ten déšť. Já…

ééé… zadívala jsem na něj a…“

„Naštěstí už skončil. Jinak by se nám asi nepovedlo vrátit tě zpátky na zem,“ pronesl učitel mečivým hláskem a zahihňal se, jako by řekl bůhvíjaký vtip.

Pár kluků a holek se taky zahihňalo.

„Omlouvám se,“ opakovala Jamie. Připadala si zrazená. Sedla si schválně do poslední řady, myslela, že tam unikne pozornosti.

Nepovedlo se. Byla z toho na rozpacích.

„Vidíš tu rovnici? Dosaď hodnoty za X a Y,“ řekl Andropolus a ukázal na tabuli.

„Jo, vidím to,“ řekla Jamie a pokusila se soustředit.

Neviděla však nic – jenom bílou mazanici na zeleném pozadí.

„Nemůžu to přečíst. Moje oči… Já…“

„Co nemůžeš přečíst, chudáčku Jamie?“ pronesl Andropolus

teatrálně soucitným tónem.

„Nic,“ řekla a ještě víc zrudla. „Zapomněla jsem si doma brejle.

Všechno je rozmazaný.“

Andropolus se otočil ke klukovi vedle ní. „Zkus to ty, Davide.

Nebo na to taky nevidíš?“

„Vidím,“ řekl David Conowitz. Začal řešit rovnici.

Všechno je rozmazaný, pomyslela si Jamie.

Rozhlédla se po té třídě a poprvé si uvědomila, jak bez brýlí špatně vidí. Dveře, stěny, lavice, všechno bylo jako v mlze.

Kupodivu se jí to zalíbilo.

Je to uklidňující, pomyslela si.

79

Žít v rozmazaným světě je mnohem příjemnější, mnohem hezčí, než se dívat na svět jasně, pokračovala v úvahách. Ach, jak by bylo krásný, kdybych mohla strávit zbytek života v takovým uklidňujícím a milosrdným mlžným oparu.

Zbytek vyučování už celkem utekl – rozmazané obličeje, vzdálené hlasy, papíry putující tam a zpátky, hluk na chodbách, cvakání dveří u skříněk – Jamie měla pocit, že přestal existovat čas. V oparu, který si vysnila, ji nic nerušilo, nic ji netrápilo, bylo jen ticho a věčná blaženost.

Najednou naposled zazvonilo. Jamie sebou trhla, rozhlédla se a vyběhla s ostatními spolužáky ze třídy. Na chodbě strčila knížky do skříňky a vytáhla velký zelený svetr. Začala si ho přetahovat přes hlavu a vtom se zarazila. Byl to Tomův svetr. Půjčila si ho od něj na podzim, po fotbalovém zápase, a už mu ho nevrátila. Tom se jí smál, že v něm vypadá jako mamut.

Přece nemohla jít Toma prásknout na policii v jeho svetru!

Nechala si ho na hlavě a zkusila si představit Toma ú p ícího za mřížemi.

„Jamie, takhle se do toho nedostaneš. Musíš prostrčit hlavu otvorem pro hlavu.“

Jamie si svetr sundala a spatřila jasně žlutý pršiplášť a v něm Ann-Marii. „Děsná sranda,“ povzdychla si a hodila svetr zpátky do skříňky.

„Jak dneska bylo?“ zeptala se Ann-Marie.

„Nevím,“ odpověděla Jamie. „Moc si z toho nepamatuju.“

„Takže jako vždycky,“ vyprskla Ann-Marie. „Já jsem se při franštině chytila s Gibsonem.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli výslovnosti, čemu jinýmu? Už mě nebavilo opakovat

pořád dokola to samý. Gibson si myslí, že si s každým může dělat co chce, protože měří dva metry.“

„A co jsi udělala?“ zeptala se Jamie.

„Nasadila jsem mu chvat karate, to je jasný.“

Obě se zasmály.

„Vidíš, konečně jsem tě rozesmála!“ řekla Ann-Marie. „Tak co, půjdem na tu policii?“

80

Smích Jamii okamžitě přešel. Nervózně si odhodila z čela dlouhé černé vlasy. „Jo, měly bysme.“

Kolem skříněk prošla Laura Pattenová zaklesnutá prsty do dlaně Steva Gurwina.

Jamie odvrátila hlavu. Upřela oči na sežmoulaný svetr ve skříňce.

Taky jsme se s Tomem takhle vodili, pomyslela si.

„Odkdy to spolu táhnou?“ zašeptala Ann-Marie.

„To nevím,“ řekla Jamie nepřítomně.

„Není na ni trochu mladej? Je přece ucho.“

„Přišel o rok pozdějc. Je starej jako my,“ řekla Jamie podrážděně.

„Hele, to se musíme bavit o Stevovi Gurwinovi?“

„Sorry. Sorry. Sorry,“ řekla Ann-Marie a ustoupila o několik kroků.

Jamie pokračovala: „Chci říct, že to pro mě není lehký. Jakmile řeknu policii, co jsem viděla a co se se mnou od tý doby děje, bude to ještě horší.“ Opírala se o zeď a držela se skříňky, jako by se jí už nikdy nechtěla pustit.

„Sorry,“ opakovala Ann-Marie a zatahala ji za ruku.

„Slyšíš?

Říkám sorry. Pojď, padáme odsud. Ať už to máme z krku!“

Jamie se ještě jednou podívala na Tomův svetr a zabouchla

skříňku.

Ann-Marie otevřela ohromné školní dveře a vyšly spolu ven.

Obloha byla šedá, vzduch byl vlhký, dusný. Chodníky byly po té bouřce pořád ještě mokré a leskly se jako sklo.

„Uf, to je počasí jako v sauně,“ vydechla Ann-Marie. „Ještě, že sis ten tlustej svetr nevzala.“ Začala si rozvazovat pršiplášť.

„Já si připadám jako v horký želatině,“ řekla Jamie. „Ten slejvák dneska…“ Zarazila se. „Tom!“ vykřikla.

Stál na druhém chodníku a opíral se o střechu perfektní hnědé dodávky. Kde k ní přišel? „Tome!“

Cuklo to s ním, když zaslechl své jméno. Spatřil Jamii, jak na něj mává.

„Cože?!“ vykřikla Ann-Marie, která se pachtila se šňůrkami na předku pršipláště. „ Jamie, kam utíkáš?“

Ale Jamie už byla u okraje chodníku. „Tome, konečně!“ křičela.

„Konečně ses vrátil!“

81

Tom nejdřív koukal, pak se usmál.

„Hej, Jamie, počkej!“ ozval se další hlas od rohu školní budovy.

Zarazila se.

„Jamie, počkej!“ volal nějaký kluk. Zmateně se ohlédla. Kdo to mohl být? A uviděla

druhého Toma. Utíkal k ní a zuřivě

gestikuloval.

82

XV.

Ten zlej sen – byla to pravda!

Jsou dva Tomové a oba mě chtěj zabít!

Ne, tohle se mi nezdá. Tohle se opravdu děje.

Ti dva Tomové skutečně existujou.

Chtějí mě udusit polštářem.

Jamie stála uprostřed jízdní dráhy jako přimrzlá. Byla ochromená změtí děsivých výjevů, výjevů ze svého snu smíšených s tím, co teď viděla.

„Jamie, stůj! Počkej!“ křičel ten Tom, co za ní běžel.

Ale vtom ji zezadu sevřely kolem pasu mocné paže. „Jdeme, kočičko,“ řekl hlas. Tomův hlas. Ovanul ji horký dech. Mocné paže ji vlekly k zadním dvířkům dodávky.

Dvířka byla otevřená. Jamie se bránila, ale neměla šanci. „Padej dovnitř!“ řekl Tomův hlas.

„Ne!“ křičela. „Ne!“

Okamžitě poznala, že to není Tom.

Cpal ji do dodávky.

Jamie bojovala, chtěla se z toho mocného sevření vymanit.

Ohlédla se a podívala se mu do tváře.

Byl to úplně jiný světlovlasý kluk. Kluk s chladnýma, ocelovýma očima. Na čele a na tváři měl velkou jizvu. A měl tenké, surové rty zkroucené ďábelským šklebem.

„Padej dovnitř, kočičko!“

Ten hlas! Ano. Poznala ho. Byl to hlas z těch výhružných nočních telefonátů.

„Tome!“ volala. „Tome! Pomoz mi!“

83

„Pomoc! Lidi! Pomoc!“ křičela Ann-Marie na schodech před školou.

Jejich křik zřejmě toho šedookého kluka, který ji držel, vůbec nevzrušoval. Klidně Jamii zvedl a bez námahy ji naložil do dodávky.

„Tome…“

Dvířka se zabouchla.

Jamie si všimla, že motor běží.

Zkusila otevřít. Byla zamčená.

Otočila se, aby přelezla sedadla a pokusila se uniknout bočními dvířky. Narazila na nějakou stěnu. Mezi zavazadlovým prostorem a zadními sedadly byla ocelová přepážka.

Jamie byla v pasti. Jako zvíře v kleci.

Tohle nemůže být pravda. Je to zlej sen!

„Pusť mě odsud!“ křičela. „Pusť mě odsud! Pusť mě odsud…“

Praštila pěstí do kapoty.

„Tome! Prosím tě!“

Byl to opravdu Tom, ten kluk, co se vyběhl zpoza rohu a volal na ni?

Zalomcovala zadními dvířky. Klika se ani nepohnula. Bylo tam malé okénko, příliš malé na to, aby se jím protáhla, kdyby ho rozbila.

„Lidi, pomozte mi někdo!“

Zaslechla bouchnutí dvířek u řidiče.

Okamžik nato pod ní zaskřípaly gumy a dodávka se rozjela.

„Jau!“

Jamii to odhodilo na zadní dvířka.

Zoufale se štrachala zpátky na nohy a slyšela řev motoru, jak dodávka nabírala rychlost.

„Hej! Zastav! Pusť mě odsud!“

Takové bláhové, marné volání!

Jamie musela něco vymyslet.

Hlavou se jí mihl obraz dvou Tomů.

A p a k se jí zjevila zjizvená, šklebící se tvář kluka, který nebyl její Tom.

Měl blonďatou patku, skoro bílé vlasy, stejně dlouhé jako Tom.

Určitě odbarvené.

Vůz prudce zatočil. Jamie odletěla ke straně. Ručeji bolely od 84

toho, jak jí předtím ten kluk sevřel, když ji cpal do téhle pojízdné kobky. V puse jí vyschlo, jako by měla roubík. Lapala po dechu. V

uzavřeném prostoru bylo hrozné horko. A děsně málo místa.

Kam ji vezl? Co s ní chtěl dělat?

Kdo to byl?

Znovu zabušila pěstmi do ocelové přepážky mezi ní a předkem vozu. „Zastav! Pusť mě ven! Zastav!“

Objevila průzor, jen o málo větší než krabička cigaret. Zvedla kryt, přiložila k otvoru hlavu a podívala se na řidiče.

Kluk měl jednu ruku na volantu a druhou na opěradle sedadla.

Měl na sobě šedé tričko. V koutku úst se mu pohupovala nezapálená cigareta.

Podíval se na ni ve zpětném zrcátku a usmál se, spokojený sám se sebou.

„Říkal jsem ti, že neunikneš,“ oznámil jí a najel na dálnici.

85

XVI.

„Má… máš hro… hroznou smůlu, že jsi mě viděla,“ vykoktal.

Díval se těma svýma chladnýma, ocelovýma očima na cestu. Vrtěl hlavou a pořád opakoval dvě slova:

„Hroznou smůlu. Hroznou

smůlu. Hroznou smůlu…“

„Ale to je omyl! To je hroznej omyl!“ křičela Jamie.

„Hroznou smůlu…“ Jeho úchylný, pokřivený úsměv se ještě víc zvětšil. Když se usmíval, jizvy v obličeji se mu krabatěly.

Jednou rukou držel volant a druhou do něj rytmicky klepal, vyťukával a vypleskával nějaký rytmus, který se zřejmě slyšel jen on sám – ve své úchylné hlavě.

Jamie pochopila, že je schopný všeho. Zachvátila ji hrůza. A pak si uvědomila, že jí samou hrůzou zbystřily smysly. Vnímala rachot motoru, každou změnu rychlosti, slyšela, jak se gumy otáčejí po asfaltu, cítila pach zvětralého cigaretového kouře vycházejícího z potrhaných vinylových potahů, cítila pronikavé aroma shnilého ovoce pohozeného pod předním sedadlem.

A viděla dokonce tak ostře, že vůbec nepotřebovala brýle. Hleděla tím malým otvorem v přepážce, jako by se dívala do mikroskopu.

Na předním skle byla prasklina, která se diagonálně šířila zprostředka k pravému okraji. Na umělohmotné přístrojové desce byla řada spálenin od cigaretových oharků. Nějaký blázen tam pečlivě, velice systematicky vypálil černá kolečka.

Jamie dokonce viděla i značku cigarety v koutku úst toho kluka.

Viděla odraz slunečních paprsků na velkém rubínově zbarveném sklíčku na prstenu, který měl na pravé ruce, na té ruce, kterou čím dál tím usilovněji a rychleji klepal do volantu.

86

Viděla otevřenou přihrádku v přístrojové desce a uvnitř viděla černé kožené rukavice, zmačkané mapy a všelijaké papíry. Viděla dlouhý bílý provaz svinutý na předním sedadle, přesně stejný provaz, jakým zločinci v televizních detektivkách svazují oběti.

Viděla každý detail, cítila každý zápach, slyšela každý zvuk, jako by někde v obýváku koukala na televizi a všechna tlačítka měla vybuzená nadoraz.

Předtím pro ni bylo všechno rozmazané a teď najednou měla

perfektní zrak. Bylo to strašné, mučivé. Ach, kdyby se tak mohla vrátit do svého příjemného, bezpečného rozmazaného světa…

Musela vymyslet něco, jak z toho pojízdného vězení uniknout.

„Máš hroznou smůlu, že jsi mě viděla,“ ozval se kluk za

volantem. „Že jsi mě poznala.“

„Ne! Nepoznala jsem tě,“ zaječela Jamie do otvoru. „Vůbec tě neznám.“

Kluk sevřel čelisti. Sekl pohledem do zpětného zrcátka. Zuřivě zabušil dlaní do volantu.

Jamii bylo jasné, že jedou strašně rychle, hodně přes povolenou rychlost pětapadesát mil v hodině.

Policie! Polda ho zastaví,

napadlo ji. Naděje umírá poslední.

Jamie nastražila uši, jestli neuslyší houkačku. Ale slyšela jenom nárazy větru a hučení pneumatik po asfaltu.

„Jak jsi mě poznala?“ zeptal se a znovu se po ní sekl v zrcátku očima. Měl je chladné jako kvádr šedého mramoru. „Na tý… tý fot…

fotce v novinách?“

„Já tě vůbec neznám!“ křičela Jamie. „Prosím tě, musíš mi věřit.

V životě jsem tě neviděla. Sebral jsi někoho úplně jinýho. Když mě pustíš, neřeknu nikomu ani slovo. Neřeknu…“

Úmyslně škubl dodávkou

do strany, aby to Jamii odhodilo.

Upadla na záda. Vyštrachala se zpátky na nohy, naklonila se dopředu a znovu nakoukla do otvoru.

„Na tý fotce v novinách,“ opakoval otázku, „co ji otiskli, kdy…

když jsem za… zabil ty kretény na tom sídlišti?“

Zabil?

Proč se usmíval, když to říkal? Jak to mohl říkat s takovou pýchou?

87

„Já tě vůbec neznám,“ pokračovala Jamie. Překvapilo ji, že najednou mluví klidným hlasem. „Nevím, proč jsi mě sem zavřel.

Nemám nejmenší tušení, kdo jsi a co ode mě chceš. V životě jsem tě neviděla.“

Kluk otočil hlavu, zachechtal se a odhalil dvě řady žlutých zubů.

„Zbytečná námaha, kočičko,“ řekl a strhl volant, aby nenarazil do dvou motocyklistů v levém pruhu.

„Věř mi…“ začala Jamie.

„Zbytečná námaha. Nemáš šanci,“ řekl. „Viděl jsem tě v tom klenotnictví.“

Jamie se roztřásla po celém těle. Na okamžik se jí udělalo špatně.

Bojovala sama se sebou, aby se zklidnila, by se kontrolovala, aby zadržela slzy, hysterii.

„Já jsem v žádným klenotnictví nebyla,“ řekla zoufale. „S někým sis mě spletl.“

Usmíval se v zrcátku, jeho jizvy se krabatily, nabíraly rudou barvu a prohlubovaly se. Sáhl pro něco na vedlejším sedadle. „A co je tohle?“

Peněženka!

O Jamii se pokusily mdloby. Myslela, že padne. Přitiskla hlavu na kovovou stěnu dodávky.

„Já tě neznám,“ pronesla slabým hlasem.

„No, tak to abych se teda představil,“ řekl. „Aby se neřeklo, že nemám slušný vy… vy… vychování. Jsem Okie Farnum. Tak co, viděla jsi mě ve všech těch novinách?“

Okie Farnum? Okie Farnum!

Ano. Byla to událost asi před třemi roky. Okie Farnum vyvraždil na druhém konci města celou rodinu. Jamie si nemohla vzpomenout proč. Ale hodně se o tom mluvilo, protože mu tenkrát bylo teprve sedmnáct. Bylo mu sedmnáct a neměl nejmenší výčitky svědomí.

Jamie si vzpomněla, že ho soudili jako plnoletého, přestože byl ještě mladistvý.

„Ne. Nevzpomínám si,“ zalhala.

Kluk vypadal zklamaně.

„Chvíli jsem byl v base,“ řekl s očima soustředěnýma na

předjíždění jiné dodávky.

88

To byla pravda. Jamie se na to pamatovala. Dostal doživotí. A když musel u soudu povstat a vyslechnout rozsudek, jenom se usmíval. Odmítal projevit lítost. Nechtěl lidem udělat to potěšení, aby ho viděli zkroušeného, poraženého…

Sedmnáct let a doživotí! A on ničeho nelitoval!

„Jenže mě neuhlídali,“ pokračoval. Zasmál se. „Mě nikdy nikdo neuhlídá.“

Ťuk ťuk ťuk ťuk… poklepal tím svým velkým prstenem na

volant.

Musím se odsud dostat! řekla si Jamie. Zoufale se rozhlížela po něčem, čím by se daly otevřít dveře, po něčem, co by jí pomohlo.

Ale zavazadlový prostor byl doslova vymetený. A za kovovou přepážku nedosáhla. Otvor byl tak malý, že by jím ani neprostrčila ruku.

Bylo jí vedro, všechno se na ni lepilo. Snažila se zhluboka dýchat ale vzduch vzadu byl vydýchaný a odporný. Lapala po dechu a přemáhala se, aby nezačala ječet jako pominutá.

„Něco ti řeknu. Ani ve snu mě nenapadlo, že mě někdo pozná,“

pokračoval a pořád po ní v zrcátku sekal očima.

„Já tě nepoznala. Fakt ne.“ bránila se.

„Hlavně v těchhle odbarvenejch vlasech. Ani bys nevěřila, co to bylo makačku, než jsem si je takhle vyšisoval.“

Jamie klesla na podlahu. Zaplavily ji výčitky svědomí, že málem zapomněla na hrůzu, kterou prožívala.

Jak jen jsem mohla podezírat svýho Toma? Jak jsem mu mohla tak nevěřit?

Tenhle – kriminálník – si odbarvil vlasy skoro doběla. A já jsem kvůli tomu byla schopná prásknout svýho Toma na policii.

Zvedla se a zakřičela do otvoru: „Spletla jsem se. Myslela jsem, že jsi někdo jinej – jeden kluk, s kterým chodím. Nevěděla jsem, že jsi to ty. Je mi jedno, jestli mi věříš nebo ne, ale říkám ti pravdu.“

„Pozdě,“ řekl a znovu se zasmál.

„Proč? Proč to děláš? Co se mnou chceš udělat?“ zeptala se Jamie roztřeseným hlasem.

„Za… za… zabít tě. Co jinýho?“

89

XVII.

Jamie přestala mluvit.

Ležela jako hromádka neštěstí na podlaze a mlčela. Snažila se vymyslet nějaký plán na záchranu, ale byla příliš zděšená, příliš šokovaná, nedokázala logicky uvažovat.

V duchu se jí zjevovaly obrazy. Zvláštní, neskutečné obrazy, které neměly s tím, co právě prožívala, nic společného.

Viděla Caseyho, jak na ni doráží, aby si s ním zahrála Hrošíky Jedlíky. Viděla Toma na jeho prvních plaveckých závodech. Viděla Ann-Marii zavěšenou v kruzích v tělocvičně, jak se směje a houpe se z jedné strany na druhou.

Člověk má všelijaké šílené představy,

když se blíží smrt,

pomyslela si.

„Jsme tu, kočičko.“

Dodávka se skřípěním zastavila.

Jamie slyšela, jak se vpředu otvírají dvířka. Nahlédla do o tvoru. V

prasklém předním skle se rýsovaly stromy.

Slyšela Okieho kroky ve štěrku.

Zadní dvířka se otevřela. Venku bylo dusno jako uvnitř dodávky.

Obloha byla pořád zatažená, temně šedá.

Na kraji hustého lesa stála štukem nahozená dřevěná bouda. Z

nějakého záhadného důvodu byla natřená brčálově zelenou barvou.

Kousek od boudy stála kůlna, také brčálově zelená. Mezi stromy byla napnutá šňůra na prádlo. Visely na ní nějaké ponožky a jedny odrbané džíny.

Okie měl v ruce provaz. Sáhl do dodávky a popadl Jamii za paži.

„Tak jdeme,“ řekl. V šedých očích se mu zračila hrozba.

90

Vytáhl ji ven a hodil do štěrku.

„Co děláš?!“ vyjekla víc

překvapením než bolestí.

Zvedl ji na nohy a postrčil směrem k boudě. „Padej dovnitř –

rychle!“ přikázal.

Jamie pomalu vykročila. Uslyšela výkřik. Otočila se. Ze střechy dodávky seskočil Tom – její Tom!

„Co to.;.“ vykřikl Okie, když mu Tom dopadl na ramena a srazil ho na zem.

Zlomek vteřiny si Jamie myslela, že má zase halucinace.

Oba Tomové zápasili na kamenité cestě – dvě blonďaté hlavy, dva páry rukou, které do sebe bušily a přetahovaly se, dvě hlavy, které funěly, řvaly, chrčely bolestí.

Ne, nebyla to halucinace.

Jamii došlo, že když Okie před školou odrazil od chodníku, Tom mu vyskočil zezadu na dodávku a celou cestu k lesu byl na střeše a držel se, aby nespadl a nezabil se. Byl to nesmírně odvážný kousek.

Tom ležel na lopatkách, Okie mu seděl na prsou a zasazoval mu rány do hlavy. Jamie zapomněla na strach, zapomněla na to, jak jí ten boj připadá neskutečný, skočila a shodila Okieho z Toma. Okie zařval a odkoulel se po štěrku.

Tom na něj okamžitě skočil a přistál mu na břiše. Okie zařval a zalapal po dechu.

„Uteč, Jamie, uteč!“ křičel Tom.

Jamie stála a

civěla na dvě světlovlasé hlavy, nedokázala se

pohnout. To není pravda, pomyslela si. Je to jenom taková moje představa!

„Jamie, uteč do lesa!“

Tomovy zoufalé prosby ji vrátily zpátky do reality. Otočila se a rozběhla se k boudě. Ne. Tam ne!

Ohlédla se. Oba kluci se váleli po zemi, jeden se snažil přemoci druhého.

Jamie hledala větev, něco, čím by Okieho praštila.

„Ne!“ křičel Tom. „Uteč! Utíkej! Utíkej pro pomoc!“

Ano. Mohla sehnat pomoc. Třeba dál na cestě narazí na další boudu nebo na benzínovou pumpu, odkud by mohla zavolat policii.

Ano. Musela sehnat pomoc.

91

Ale nejdřív se musela dostat pryč.

Kdyby zamířila k silnici, Okie by ji snadno dohnal. Tom měl pravdu. Musela utíkat do lesa.

Zapadla do vysokého porostu a mezi stromy. Slyšela za sebou chrčení a výkřiky. Vzduch houstl a byl čím dál tím vlhčí. Jak se prodírala mezi větvemi stromů a změtí křovin zmáčených deštěm, bylo jí čím dál tím větší horko.

Půda byla měkká, blátivá. Jamie běžela skloněná, chránila si rukama hlavu před ostrými větvemi a nízkými haluzemi, které na ni dorážely ze všech stran.

Běžela poslepu, snažila se držet souběžně s cestou, doufala, že narazí na nějakou osadu, chatu nebo farmu, kde by mohla sehnat pomoc. Vtom kolem ní něco přeběhlo. Vykřikla. Pak poznala, že to byl jenom zajíc.

„Určitě nejsi tak vystrašenej jako já,“ řekla zajíci, který pelášil borovým jehličím.

Děsněji bušilo srdce, hrdlo měla suché, že nedokázala polknout, píchalo ji v boku a bolest vystřelovala až do prsou. Prodrala se nízkými, hustými křovisky na blátivou mýtinu.

Bláto jí se silným matlavým zvukem stříkalo ke kolenům. Snažila se o dlouhé kroky, snažila se vyhýbat blátu, když vtom zjistila, že se jí rozvázala levá teniska.

Má se zastavit a zavázat si ji?

Kdyby to udělala, Okie by ji mohl dostihnout.

Když to neudělá, ztratí tenisku v bahně a bude vyřízená.

Zastavila se. Rozhlížela se a naslouchala. Nic podezřelého neslyšela. Nikdo ji nepronásledoval.

Sklonila se k tenisce. Zablácené tkaničky jí prokluzovaly mezi prsty. Připadalo jí to jako věčnost. Píchání v boku zesílilo. V nánosu bahna ani tkaničku pořádně neviděla. Bylo to strašné.

Konečně to měla za sebou. Narovnala se a vyrazila přes malou mýtinu – a zakopla o nastavenou bílou botu.

„Kampak se ženeme, krasotinko?“

Jamie vyskočila z bahna. Stála před ní vysoká, hubená žena s přehnaně zmalovaným obličejem a odbarvenými zrzavými vlasy staženými na temeni hlavy do drdůlku. Měla na sobě odrbané džíny s 92

ustřiženými nohavicemi, zeleno-bílou blůzu a bílé boty z umělé hmoty.

„Nesmíš bejt taková splašená. To se nesluší,“ řekla.

Skočila, popadla Jamii za pravou paži a přitáhla ji k sobě.

„Au! Nechte mě! To bolí!“ křičela Jamie a snažila se ženě vytrhnout.

„Okiemu by se asi nelíbilo, kdybys utekla,“ řekla žena. „A jistě bys nechtěla, aby se mu něco nelíbilo, co říkáš, krasotinko? Já jsem Okieho velká láska, a to mi věř, krasotinko, že nedovolím, abys ho zarmoutila.“

Zkroutila Jamii ruku za záda a otočila ji před sebe a začala ji tlačit zpátky k boudě.

93

XVIII.

„Co se stalo?“ zašeptal Tom. Měl napuchlé levé oko, že na ně skoro neviděl. Z nosu a tržné rány na pravé tváři mu kapala krev.

„To je dlouhá story,“ zašeptala Jamie a podívala se na Okieho a jeho velkou lásku Dolly, kteří na druhé straně malé místnosti v boudě probírali situaci.

Tom a Jamie seděli vedle sebe na dřevěných židlích s rukama svázanýma za zády. Zpočátku se pokoušeli osvobodit, ale provazy držely pevně. Vzdali to a teď seděli zdrcení strachem, co se s nimi stane. Okie začal po místnosti přecházet sem tam.

„Je čas kou… kou… koupele,“ řekl a ukázal na rezavou vanu v protějším rohu. „Copak mám na vybranou, Dolly? Nemám na

vybranou.“

Čas koupele?

Co tím myslel?

Jamie se otřásla, když jí to najednou došlo. Okie tu nešťastnou rodinu utopil! U soudu řekl, že utopení je čistá smrt.

Tom se otočil k Jamii a zkusil na ni vyloudit povzbudivý úsměv.

Ale byl příliš oteklý a zakrvácený, nepovedlo se mu to.

Dolly přistoupila a utřela Tomovi obličej špinavým kapesníkem.

Pak soucitně zavrtěla hlavou.

„Takoví krásní mladí lidé,“ pronesla s upřímnou lítostí. „Máte hroznou smůlu, že jste Okieho poznali. Jemu se nechce zpátky do basy. Je příliš citlivej.“

Okie zlostně nakopl plechovku od piva přes celou místnost.

„Slyšeli jste ji,“ zachrčel. „Jsem děsně citlivej. Máte smůlu. Máte smůlu.“

94

„Když nás pustíš,“ řekla Jamie, „už nikdy o nás neuslyšíš.

Neřekneme nikomu ani slovo.“

Okie se zachechtal a nakopl další plechovku. Ta vyletěla a přistála v nerez kbelíku.

„Je to všechno hroznej omyl,“ pokračovala Jamie. „Hele, já myslela, že jsi můj kluk. Kvůli těm vlasům. Podívej se na jeho vlasy.

Má úplně stejnou barvu jako ty, takže jsem myslela…“

„ Drž už hubu! “ zaječel Okie, zvedl ruku a vrhl se na Jamii.

Zastavil se necelý metr před ní a otočil se k Dolly. „Rozbolela mě z ní hlava,“ zafňukal a vypadal najednou jako malý kluk.

Dolly k němu přistoupila a začala mu svými dlouhými hubenými prsty masírovat spánky. Okie sklonil hlavu a znehybněl. Masáž mu dělala dobře.

„To je ono, Dolly. To je ono. Ty víš, jak svýho Okíčka uklidnit.

Jsem vždycky před koupelí tro… tro… trochu… rozrušenej.“

„Jsi hrozně citlivej, Okíčku,“ pronesla konejšivě. Přejížděla mu svými jasně růžově nalakovanými nehty po spánku. „To je tvůj hlavní problém, víš?“

„Udělej mi taky krk,“ řekl. Otočil se a ona mu začala třít zátylek a hníst úzká ramena.

Tom a Jamie zatím v tichosti pracovali na poutech. Bylo to však beznadějné.

„Co budeme dělat?“ zašeptala Jamie.

Tom pokrčil rameny. „Budeme muset počkat, až nás rozváže. Pak se pokusíme dostat ke dveřím a zmizet v lese,“ odpověděl, ale neznělo to moc přesvědčivě.

„Já jsem tak nešťastná,“ zašeptala Jamie, „tak nešťastná.“

Dolly dokončila masáž a odstoupila. „Díky, Dolly,“ řekl Okie a zatočil hlavou, aby si uvolnil krk. „Už je to lepší. Měl bych napustit vanu.“

Přešel do rohu, sehnul se, opřel se jednou rukou o stěnu a druhou otevřel naplno oba

kohoutky. „Musím sebou ho… ho… hodit,“

vykoktal. „Někdo si před tou školou mohl všimnout naší dodávky.

Musíme zahladit stopy.“

„Já jsem připravená, cukroušku,“ řekla Dolly. Vzala do ruky odřenou žlutou aktovku. „Mám jít do vozu?“

95

„Až potom. Asi mi budeš muset s těma d věrna pomoct.“

„Ale ne, Okíčku! Přece víš, že se na to nemůžu dívat.“ Otřásla se a vyloudila svými přemalovanými rty odporný škleb.

„Vana je napuštěná,“ zamumlal Okie a zavřel kohoutky.

„Nemusíš se dívat, Dollinko. Jenom ty dva budu potřebovat

podržet. Budou se cukat, vždyť to znáš.“ Třel si napuchlou pusu od Tomových ran.

„Nejdřív uděláme jeho,“ řekl a zavřel oči a napnul svaly, jako by se chystal na nějaký sportovní výkon.

Jamie si nebyla jistá, jestli Tom ví, co s nimi chce Okie udělat.

„Chce nás utopit,“ pošeptala mu.

„Ne!“ Tomův zkrvavený obličej se zkřivil hrůzou. „Ne! To ne!“

Okie si otřel ruce do špinavé utěrky na nádobí a usmál se. „Půjde to rychle,“ řekl, „když se ovšem nebudete cukat.“

„Ale tohle všechno je úplně zbytečný,“ vykřikla Jamie vysokým, ječivým hlasem. „Vždyť nás můžeš normálně pustit. Nikomu nic neřekneme. Nikdy!“

„Já vím, že neřeknete,“ uchichtl se a hodil utěrku Dolly.

Dolly vypadala nervózně, dokonce vystrašeně. „Nemazli se s nima, lásko,“ řekla. „Vyřiď to a padáme odsud!“

„Hele, nemohla bys mu to rozmluvit?“ zaúpěla k ní Jamie.

„Nemohla bys mu vysvětlit, že je to úplně zbytečný?“

Dolly na ni upřela velice smutný pohled. „Okíček je hrozně citlivej,“ řekla tichým hlasem. „Ví, co dělá. Nikdy mu do toho nemluvím.“

Okie se nafoukl pýchou. „Slyšelas, kočičko?“

„Věděl bych, kde bys mohl přijít ke spoustě prachů,“ ozval se Tom. Nedokázal ve svém roztřeseném hlase potlačit strach a zoufalství. „Obrovský množství prachů. Pusť nás a zavedu tě tam.“

Okie zavrtěl hlavou. „Nikdy nezkoušej dělat si blázny z blázna. Z

geniálního blázna, chlapečku,“ řekl klidně, ale p ak se nasupil zlostí.

„ Ří… ří… říkal jsem přece, že to půjde rychle!“

Vytáhl z dřevěného stolu u dřezu nůž, přistoupil k Tomovi a přeřízl mu pouta. Jednou rukou mu přidržel nůž na zádech a druhou ho popadl za vlasy a zvedl ho.

„Co děláš…“ vyjekl Tom.

96

„Ne! Ne!“ křičela Jamie z plných plic.

Dolly přiskočila a nacpala jí do pusy mokrou utěrku.

Jamie křičela dál, vlastně hučela přes utěrku, když sledovala Okieho, jak odvádí Toma k vaně. U vany ho s nožem v zádech přinutil pokleknout na zem.

Jamie se chtěla odvrátit, ale nemohla. Musela sledovat, jestli…

jestli se Tom neosvobodí a neunikne. Jestli si to Okie nerozmyslí…

Jestli se nestane zázrak…

„Ne! Počkej!“ vykřikl Tom.

Ale Okie ho zatahal za vlasy a zarazil mu špičku nože do kůže.

Tom se zuřivě rozmáchl.

Ale zasáhl jenom vzduch.

„Ne! To nesmíš! Prosím tě! Ne!“

Okie mu přejel nožem za krk – a zatlačil.

Tomovi klesla hlava do vody.

Pokusil se Okieho kopnout. Snažil se ho od sebe odtlačit. Bránil se a vzpouzel, házel celým tělem.

Jenže Okie ho držel pevně – držel mu hlavu pod vodu. Tom se ještě chvíli bránil, ale pak jeho tělo ochablo. Zůstal viset na obrubě vany.

Okie pustil nůž a zvedl pěst, aby se podíval na hodinky. Druhou rukou přidržoval Toma pod vodou. Koukal na hodinky, v obličeji měl prázdný, chladný výraz.

Jamie sklonila hlavu a zavřela oči. Už se na Tomovo nehybné, mrtvé tělo nemohla dál dívat. Z očí jí vytryskly slzy. Její hlasité vzlykání tlumila utěrka, kterou měla v puse.

„Tak. To by stačilo,“ řekl Okie. „Přesně tři minuty.“

Měl z toho upřímnou radost.

97

XIX.

Bože, ať jsem radši cvok!

Ať se tohle všechno odehrává jenom v mý hlavě!

Ať je to jenom taková moje vidina.

Ať otevřu oči a je to všechno pryč! Ať jsem ve svým pokojíčku a čekám na Toma.

Bože, nedopusť, aby se utopil v tý hrozný vaně!

Ať tahle bouda zmizí!

Ať se mi tyhle strašný lidi jenom zdaj, ať je to další noční můra!

Jamie nemohla udržet pláč. Nemohla přestat myslet.

A modlit se.

Proč musel Tom zemřít? Byla to její vina, její šílený omyl. Vždyť on ji chtěl zachránit! Nevěděl, co je to za lidi. Nevěděl, proč ji unesli.

Nevěděl nic.

Tak proč teď musel zemřít?

Ne, nesměl zemřít!

Nesmí zemřít!

Bože, on nesmí zemřít!

Ale když otevřela oči a přinutila se přes slzy na svého miláčka podívat, nehýbal se. Byl na kolenou, tělo zaklesnuté za vanu, hlavu ve vodě. Ruce mu bezvládně visely po obou bocích, dlaně měl pohozené na prkenné podlaze.

„Je mi líto, pusinko, ale jsi na řadě,“ řekla Dolly.

Stála přímo nad Jamii, ale taji neslyšela. Nevnímala ji.

Jamie se otřásala tichým vzlykáním. Dusila se utěrkou. Dolly jí utěrku na okamžik vytáhla, aby se nadechla, a hned ji zase vrazila zpátky.

98

Okie s nožem v ruce přistoupil k Dolly se zamyšleným výrazem v obličeji. „Dostal jsem nápad, Dollinko,“ řekl a ukázal na Jamii.

„Ano, cukroušku?“

„No, je to taková docela hezká hračka,“ řekl pomalu a nesměle.

„Co kdybysme si ji nechali – víš, jako otrokyni nebo tak něco?“

Dolly dupla podpatkem do podlahy. „Okie! To ne!“

Okie se zatvářil dotčeně.

„Myslím jenom na tvoje dobro, milovaná Dollinko. Určitě by z ní byla dobrá pracovnice. Mohla by uklízet a vařit a všechno, a ty bys mohla jenom sedět a nic nedělat, jenom se těšit ze života.“

„Já se těším ze života i tak,“ odsekla Dolly. Pak rychle změnila tón, zřejmě se bála, aby Okieho nenaštvala. „Přece víš, jak ráda všechno pro tebe dělám, Okíčku. To není práce, když je to pro tebe.

Je to radost.“ Přistoupila k němu a dala mu pusu za ucho.

Okie se znovu podíval na Jamii. Tiše vzlykala, slyšela každé slovo, ale civěla do podlahy.

„Přesto si myslím, že by nám mohla bejt užitečná,“ nedal se jen tak odradit. Vypadal rozmrzele.

„Dobře vím, o co ti jde,“ pustila se do něj Dolly.

Zavrtěl hlavou. „Ne, o to mi nejde. Jenom si myslím, že by bylo hezký, kdy… kdy… kdybysme měli služebnou. Víš, byli bysme jako nějaký boháči.“

„Počkej, Okie, zamysli se,“ řekla Dolly sladce. „Brzy bys poznal, že je nám jenom na obtíž. Ať bysme ji odvezli kamkoli, ať už bysme se k ní chovali dobře nebo špatně, stejně by nám při nejbližší příležitosti utekla. Museli bysme ji pořád hlídat. Čtyřiadvacet hodin denně. No, to by nebyla žádná zábava, nemyslíš?“

Okie se zamyslel.

Jamii to připadalo nekonečné.

Řekni jí, že si mě chceš nechat živou, pomyslela si. Řekni jí, že si mě chceš nechat, abych vám dvěma sloužila. Řekni jí, že potřebuješ otrokyni, ty kreténe. Ty kreténe! Řekni jí to. Řekni jí to. Já chci žít.

Chci žít tak dlouho, dokud se ti nepomstím za to, že jsi mi utopil mýho Toma!

Okie si promnul bradu a pak řekl: „Asi máš pravdu, Dollinko.

Vždyť ty to myslíš dobře.“

99

„Myslím to dobře kvůli tobě, ňufíčku,“ řekla Dolly spokojená sama se sebou. „Přece víš, že mi jde jenom o tvoje dobro.“ Uhladila si zrzavé vlasy stažené do drdůlku.

Okie přikročil k Jamii a přeřízl pouta.

Jamie zvedla hlavu a vtom vytřeštila oči. Tomova mrtvola se za Okiem pohnula.

Mokrá utěrka vypadla Jamii do klína, jak v šoku otevřela pusu dokořán.

Dolly otočila hlavu, aby zjistila, co se děje.

„O… on není mrtvej!“ vykoktala.

100

XX.

Tom skočil, v očích víc běs než strach. Voda mu stékala po tvářích, kapala z vlasů. Zastavil se za Okiem, kterému pořád ještě nedošlo, na co Jamie třeští oči.

Zvedl tyč od koštěte, kterou tam našel, a švihl s ní Okieho po hlavě.

Okie v posledním okamžiku uhnul.

Tyč minula hlavu a dopadla na rameno. Ticho v boudě přehlušilo hlasité křuuuuup!

Okie zařval, chytil se za rameno a otočil se k Tomovi.

„Ne!“ vypískl, obličej zkřivený bolestí, jizvy vystouplé a zbarvené doruda. „Ne! To není možný! Ty jsi přece mrtvej! Ty jsi mrtvej!“

Držel si zlomenou ramenní kost a shrbený sekl po Tomovi nožem, který měl v ruce.

Tom uskočil, snadno tomu zuřivému výpadu unikl. Mával před sebou tyčí od koštěte jako baseballovou pálkou.

Zasáhl Okieho do ruky. Nůž vyletěl do vzduchu a sjel po podlaze na druhý konec místnosti.

Okie řičel bolestí a zdravou rukou si držel rameno. Pak sebou neuvěřitelně rychle švihl dopředu a vytrhl Tomovi tyč z rukou.

Dolly zařvala a vrhla se na konec místnosti pro nůž.

Jamie se právě osvobodila z pout a skočila za Dolly. Ještě za letu ji popadla za nohy. Dolly vykřikla překvapením a bezmocí.

Překulila se na záda, popadla Jamii oběma rukama za vlasy a zatáhla. Jamie zařvala bolestí. Snažila se Dolly vytrhnout. Bušila do ní pěstmi tak dlouho, až se jí to nakonec podařilo.

Okamžitě vyskočila a pokusila se kopnout Dolly do břicha. Dolly 101

však pohotově uskočila. Rána šla do prázdna. Jamie měla co dělat, aby udržela rovnováhu.

Zoufale se rozhlížela, hledala nějakou zbraň, něco, čím by se mohla bránit.

Dolly se zlostně ušklíbla. V ruce měla nůž.

Jamie začala ustupovat.

Dolly zakopla o nízké štokrle. Nůž jí vypadl z ruky a skončil na podlaze.

Narazila hlavou na roh dřevěného stolu a skácela se. Zůstala ležet.

Jamie popadla nůž, pevně ho stiskla a napřáhla na Dolly. Ale už nemusela. Dolly byla v bezvědomí.

Jamie stála a okamžik na ni hleděla. Pak uslyšela Tomův křik.

Otočila se. Okie ho držel zdravou rukou za hlavu a tloukl mu s ní o vanu.

Bez rozmyslu se rozpřáhla a vší silou hodila nůž.

Čepel zajela zezadu Okiemu do zlomeného ramene. Okie zavyl bolestí, otočil se od Toma a pokusil se vytáhnout si nůž z těla.

Tom se odkutálel po podlaze, znovu popadl tyč od koštěte a mocnou ranou s ní udeřil Okieho do hlavy.

Okie ještě jednou, naposled zachrčel a sesypal se v bezvědomí na zem.

Jamie se vrhla k Tomovi. Uvědomila si, že se směje a zároveň brečí.

„Tome!“

Spočinula v jeho náruči.

Tom ji k sobě přitiskl. Byla celá uplakaná, ale nic si z toho nedělala. Byl to její Tom, skutečný Tom. A byl živý. Líbali se.

Stáli uprostřed boudy a líbali se.

Jamie měla pocit, že kdyby ho pustila, třeba by jí znovu zmizel, stal by se snem, ztraceným snem.

A jak se tak k němu tiskla, měla pocit, že její sny – jejich sny –

znovu začínají. Noční můra skončila.

Po dlouhé chvíli se Tom odtáhl, ale pořád ji držel za ruce.

Zatřepal hlavou, setřásl ze sebe vodu jako pes.

Oba se zasmáli.

„Není tu někde osuška?“ zeptal se. Jamie pro slzy nic neviděla.

102

„Teď jsem rád, že s náma trenér Daniels dělá ty dechový cvičení!“

řekl Tom a ještě víc jí stiskl ruce. „Už nikdy si nebudu stěžovat na všechny ty tréninky, kdy nás nutil udržet dech pod vodou čtyři minuty!“

„Vidím, že se to může hodit,“ řekla Jamie a pokusila se o úsměv.

Znovu se jí mihl hlavou obraz, jak Tom zápasí s Okiem, který mu rve hlavu pod vodu. Znovu ho viděla zavěšeného na vaně, paže bezvládně podle těla, dlaně rozevřené na prkenné podlaze.

Třásla se. Přivinula se k němu.

„Ty jsi opravdickej,“ zašeptala. „Ty jsi opravdu opravdickej!“

Okie na podlaze zachrčel. Jamie a Tom se vyděsili.

„Rychle!“ řekl Tom a odtáhl se od ní. „Provazy!“

Sebrali z podlahy provazy. „Pomoz mi,“ řekl Tom a svázal Okiemu ruce za zády.

Jamie přetočila Dolly na břicho a začala ji svazovat ruce. V

televizi to vypadalo, že někoho svázat není žádný problém, ale teď poznala, že je to mnohem náročnější, zvlášť když se člověku třesou prsty, a když se člověk třese po celém těle, když mu z očí tečou slzy a nechtějí přestat.

„Kdo to je, tihle tvoji kamarádi?“ zeptal se Tom, když Okiemu svázal nohy.

Jamie si povzdychla. „To je dlouhá story. Děsně dlouhá a strašná story.“

Tom se na ni povzbudivě usmál. „Nemusíš mi to říkat, když nechceš.“

„Ne. Chci ti to říct,“ vyhrkla. „Musím. Je to všechno moje vina.

Jenom moje vina.“

Tom jí přiskočil na pomoc a pomohl jí dokončit svazování Dolly.

„Jo. Měla bys mi to říct,“ řekl soustředěný na provaz. „Vem to od začátku. Kde jsi tyhle senzační lidi potkala?“

„To ne,“ řekla. „Teda chci říct, že jsem potkala jenom Okieho. Až na to, že jsem ho nepotkala.“

„No, to teda bude fakt dlouhá story,“ zasmál se Tom a dal jí pusu na tvář. Viděl, jak je nešťastná. Bez ohledu na hrůzu, kterou právě prožil, se jí pokoušel konejšit.

„Začalo to v sobotu večer,“ spustila. Rozhodla se, že mu řekne 103

všechno a hned. „Když jsi pro mě nepřišel na to bruslení, šla jsem s Ann-Marií do nákupního střediska.“

„Ale? Takže jsem to zavinil já, protože jsem nepřišel na rande,“

řekl Tom a zvedl se na nohy.

„Tak nějak.“ Jamie o tom chvíli přemýšlela. „Jo. Myslím, že to byla tvoje vina.“

Tom se sehnul a začal prohledávat kapsy Okieho džínů. Okie chrčel, ale oči už neotevřel.

„Co hledáš?“

„Klíčky od dodávky. Musíme si ji půjčit, abychom se dostali k telefonu. Tentokrát budu sedět uvnitř místo na střeše.“

Jamie je objevila na dřevěném stole. „Tady jsou.“

„Jdeme!“ řekl Tom a vytáhl ji ze dveří. Slunce už dávno zalezlo za vrcholky stromů, ale večerní vzduch byl pořád ještě horký a dusný. „Dopovíš mi tu dlouhou story ve voze.“

Nasedli do dodávky. Tom nastartoval a vycouval na štěrkovou cestu.

„V nákupním středisku jsme s Ann-Marií rozdělily,“ řekla Jamie, když najeli na silnici. „Já vešla do klenotnictví Diamond Ranch zrovna, když tam došlo k přepadení. Ten lupič měl bouchačku.

Zavraždil majitele. Byl to Okie. Z místa, kde jsem se schovala, jsem viděla džínovou bundu a jeho vlasy… a…“

„Myslela jsi, že jsem to já?“

Jamie se zahleděla z okýnka. „Jo,“ vydechla.

Tom se zasmál. „Ne! Snad sis nemyslela, že já jsem přepadl klenotnictví?!“ Přišlo mu to k smíchu. „Jamie, přece víš, jak bez brejlí nevidíš. A určitě jsi je v tom obchodě neměla, co?“

„No, neměla…“ připustila Jamie, „ale on fakt vypadal úplně přesně jako ty. A o tobě jsem nevěděla, kde jsi. Ještě nikdy se nestalo, že bys nepřišel na rande, a já…“

„Jamie, nemohl jsem přepadnout klenotnictví,“ řekl a pořád se smál, „protože jsem tou dobou zrovna přepadával banku na druhým konci města!“

„To není moc velká sranda,“ řekla Jamie a ani se nezasmála.

Dívala se z okna.

Když se Tom přestal smát, znovu se k němu otočila. „Víš, ty mi 104

taky budeš muset něco vysvětlit. Kde jsi byl v sobotu odpoledne?

Andy říkal, že jsi vypadl z plavečáku dřív. Říkal, že jsi po tréninku nebyl v šatně. A pak na tom školním mejdanu, v tý dílně, jsi mě taky dost vyděsil. Choval ses divně, chodil jsi tam a zpátky s tím kovovým nástrojem v ruce.“

Tom zvážněl. „Nechtěl jsem tě děsit. Byl jsem nervózní. Chtěl jsem ti něco říct.“

„A co jsi mi chtěl říct?“

„Chtěl jsem ti říct, k čemu jsem se rozhodl na plavečáku. Jo, vypadl jsem dřív. Oblíkl jsem se a čekal v kanclu na trenéra Danielse. Proto mě Andy neviděl.“

„A o co šlo?“

„Potřeboval jsem s Danielsem mluvit. Odcházím z plaveckýho týmu.“

„Cože?“

„Odcházím z plaveckýho týmu. Zabíralo mi to hrozně času.

Rozhodl jsem se, že si místo toho najdu nějakej večerní džob. Naše rodina děsně potřebuje peníze. A zvlášť teď, když můj táta bude delší dobu nemocnej.“

„A v sobotu v tý dílně…“

„Byl jsem nervózní z toho, že jsem ti chtěl říct, že odcházím z týmu. Myslel jsem, že budeš zklamaná. Asi proto jsem se choval tak divně.“

„A ty zlatý kroužky do uší? Já… myslela jsem, žes je ukradl při tom přepadení.“

Tom se znovu rozesmál. „Už přece skoro rok mluvím o tom, že bych ti měl něco koupit. Schovával jsem je, abych ti je dal jako dárek k matuře. Ale pak jsem měl výčitky kvůli tý sobotě. A tak jsem rozhodl, že ti je dám dřív. Chtěl jsem, abys je měla, když se v neděli ráno probudíš.“

Zatočil k malé benzínce. Pumpa byla tmavá a zavřená, ale po straně byl telefonní automat, odkud se dalo zavolat na policii.

Jamie zavrtěla hlavou, pořád si to nedokázala srovnat v hlavě.

„Tak ty jsi mi chtěl říct, že odcházíš z plaveckýho týmu – a j á myslela, že mi chceš říct, že jsi někoho zavraždil.“

Tom natáhl ruku a poplácal ji po rameni. „Myslím, že tomuhle se 105

ve sdělovací technice říká totální výpadek,“ řekl.

Vzala ho za ruku a pevně stiskla. „Už vím, jak nás dva odteďka od takových výpadků ochránit,“ řekla Jamie. „Slíbím ti něco, když ty zase něco slíbíš mně.“

„Tak nejdřív ty. Co mi chceš slíbit?“

„Že už nikdy nevylezu z baráku bez těch svejch děsnejch brejlí.“

„To by šlo. A jakej má bejt můj slib?“ zeptal se. „Že mi už nikdy nezkazíš rande!“