Andrew Hall

Stopy hrůzy 86

Zabij mě

I.

Judy byla fakticky mrcha!

Stála jsem na vrcholu schodiště a dívala se, jak se baví s Kenem.

Škola zrovna skončila, všichni se hrnuti ven a nikdo si těch dvou nevšímal, proč taky, že jo. Jenom já na ně civěla a všechno ve mně vřelo.

Já byla jinej případ.

Ty jí padaly až na ramena a rámovaly oválnej obličej s úzkejma obloukama obočí a zeleně se lesknoucíma očima. Ústa, zvýrazněná oranžovou rtěnkou, vypadala v její bledý tváři jako výzva k mileneckému výletu na Green Lake. Anebo, když sevřela rty, jako jizva.

To spíš.

No jo, byla bledá, skoro bílá. Vsadím se, že se přes léto schovává ve sklepě. Poněvadž kdyby dovolila sluníčku, aby se dotklo jejího velectěnýho obličeje, narušilo by to ten démonickej kontrast černý, bílý a zelený, kterej všechny kluky tak přitahoval.

Jasně, že byla krásná. Vždyť jsem to už říkala. Byla krásná jako čerstvě upravená mrtvola. Jako upíří hraběnka z nějakýho hororu.

Jako číhající pardál. A nejspíš taky tak nebezpečná.

Nechápu, že si toho kromě mě nikdo nevšiml.

To se ví, že jsem v tom rambajzu neslyšela, co Kenovi říká. Ale asi to nebylo nic příjemnýho, protože Ken vedle ní vypadal jako schlíplý kuře. Ken, ten frajer, který hravě zvládal v životě všechno, včetně nenáviděný matiky. A kterej měl takovej talent, že nikdo nepochyboval, že jednou skončí jako velkej herec. Někde na Broadwayi nebo v Hollywoodu. Ken, co mohl mít každou holku, kdyby chtěl.

4

Jo, přesně ten.

Teď stál vedle tý mrchy se svěšenejma ramenama, takže vypadal menší než ona, hlavu sklopenou, oči zapíchly do předposledního schodu, jako by tam hledal ztracenej pěťák. Něco zamumlal, ale Judy ho okamžitě přerušila. Dávala mu co proto, to teda jo.

Byl to smutnej pohled. Schlíplý kuře se proměnilo v oškubaný a navíc politý vařící vodou. Cítila jsem, jak se mnou cloumá vztek.

Bylo mi jasný, co bude následovat, ale nemohla jsem si pomoct.

Zrovna když se Ken od Judy odtrhl a sklesle odcházel ke dveřím, vrhla jsem se střemhlav dolů, abych vykonala svou pomstu.

Jo, jasně, že jsem se neohlížela napravo ani nalevo, takže jsem na těch dvaceti schodech srazila k zemi nejmíň padesát lidí. Ale nezastavily mě jejich pohoršený výkřiky, praskot lámajících se kostí, rozházený učebnice, nic. Měla jsem před očima akorát bílej flek Judyina obličeje.

Zabrzdila jsem těsně před ní. Možná jsem to do ní měla rovnou napálit.

„Judy,“ vyhrkla jsem udýchaně.

Podívala se na mě, udiveně zvedla obočí a řekla neuvěřitelně sladce:

„Ahoj, Jane. Kam tak letíš?“

Když jsem jí nevyškrábala oči hned, bylo to teď těžší. Najednou jsem nevěděla, co říct.

„Judy,“ zasyčela jsem vztekle, „ty… já tě…“

Klidně mě pozorovala a v koutku úst jí pohrával takovej malej, pohrdávej úsměv. Byla jsem jí pro srandu.

„Měla bys odsud vypadnout!“ zaječela jsem nepřirozeně vysokým hlasem.

Už se kolem nás začal tvořit hlouček zvědavců.

„Odkud, Jane?“ usmívala se ta potvora.

„Odsud,“ ječela jsem dál. „Z týhle školy! Z tohohle města!“

„Hlavně od Kena, co?“ odhalila rázem, o co mi vlastně jde, čímž mě samozřejmě děsně ztrapnila. Připadala jsem si, jako by mě přistihli při krádeži toaletního papíru v obchodním domě Borgen Mall.

„Já tě nenávidím, Judy!“ prskala jsem dál. „Jednou tě…“

5

„Zabiju?“ přerušila mě sladce Judy. Úsměv se jí rozšířil na celou tvář. „Tak mě zabij, Jane.“

Pobaveně rozhodila rukama, jako by mi nabízela svou hruď pro ránu nožem.

Ale já jsem v jejím hlase a v jejích očích kromě toho pobavení zaregistrovala i něco jinýho. Chladný, nelítostný ostří.

Jako by se mýho hrdla dotkla žiletka. Už jsem se nezmohla ani na slovo. Judy se krátce zasmála, rozhlídla se kolem, potřásla hlavou a plavným krokem zamířila k východu. Zase byla vítěz.

Dívala jsem se za ní a zatínala zuby.

Jestli toho nenecháš, Judy, na mou duši, že to udělám.

Zabiju tě, Judy.

6

II.

Přistoupil ke mně Ronnie. Tvářil se dost naštvaně na to, že to byl můj kámoš.

„Hele, Jane,“ řekl sarkasticky, „příště až budeš zase zahajovat nálet, zapni, prosím tě, sirény, jo? Nerad bych ukončil svůj mladistvej život se zlomeným vazem na schodišti Borgentownský střední.“

„Promiň, Ronnie,“ zamumlala jsem nešťastně.

„Od tý se radši drž dál,“ ozval se z hloučku někdo, kdo byl evidentně zklamanej, že představení skončilo. „Kde je Jane, tam vždycky hrozí kalamita.“

Ani jsem po něm nevyjela. Měl v podstatě pravdu. Můžete klidně hádat, jakou jsem měla ve škole přezdívku. Uhádnete to hned napoprvý.

Říkali mi Kalamity Jane.

No jasně. To se ví, že jsem nebyla žádná pistolnice. Ani jsem si nelibovala v hromadnejch masakrech. Akorát, že se mi stávaly jako na běžícím páse.

„V životě jsem neviděla tak ztřeštěnou holku,“ lamentovala máma a potichu dodávala: „Celej Jack. Celej Jack Lamper.“

Jack Lamper byl můj táta, ale já ho v životě neviděla. Jak jsem se ke svýmu údivu dozvěděla někdy ve dvanácti, nebyla jsem kupodivu dcerou Connora Briggse, kterej se o mě odmalička staral. Ten si vzal mámu, když ji Jack Lamper půl roku po mým narození opustil. Řek jí přitom, že si

musí na hodinku odskočit. Mámě bylo tenkrát

necelejch dvacet.

Asi byl fakt ztřeštěnej.

7

„Jack byl děsně milej a okouzlující,“ řekla mi dost neochotně máma, když jsem se dožadovala vysvětlení. „Dokázal si každýho omotat kolem prstu během dvaceti vteřin. Taky jsem na to naletěla,“

přiznala a v očích se jí objevil takovej divně trpkej úsměv. „Jenomže to zároveň byl taky hrozně nezodpovědnej člověk, kterej myslel jen na sebe. Zapomeň na to, Jane, jestli můžeš. Tvůj skutečnej táta je Connor a já mu nikdy nepřestanu bejt vděčná za to, co pro nás obě udělal.“

Tím to zvadlo.

Fakt je, že jsem se tím nijak zvlášť netrápila. Connora Briggse, svýho tátu, jsem měla vážně ráda. Byl o deset let starší než máma, váženej a seriózní bankéř s patnáctiprocentním podílem v Borgentownský úvěrový. Měl pevný zásady, ale nijak vehementně si je na druhejch nevynucoval. Musím říct, že měl pro mě vždycky pochopení a veškerý mý průšvihy se mnou rozebíral jako se sobě rovným. Jako že se snažil, abych to byla já, kdo přijde na to, v čem byla chyba. A když musel sáhnout k nějakýmu trestu, vždycky se napřed ujistil, že s ním souhlasím, že ho přijímám. Jo, byl fajn.

Takže jsem svý citový zmatky rychle překonala. A když jsem si náhodou vzpomněla na neznámýho Jacka Lampera, tak jedině s trochou vzteku. Kvůli genům.

Ty ze mě totiž s největší pravděpodobností dělaly Kalamity Jane.

Proslulou potrhlici Borgentownský střední školy, aby bylo jasno.

„Jak dlouho tady hodláš trčet, hvězdo němejch grotesek?“ ozvalo se za mnou. „Vypadá to, že dneska je po masakrech.“

S úlevou jsem se otočila. Za mnou se křenila Sue.

Sue je bezvadná a je to má nejlepší kámoška. Jestli mi říkají Kalamity Jane, jí by měli přezdívat Tejkitýzy Sue, poněvadž nejenže to bylo její oblíbený úsloví, ale poněvadž byla prostě taková. Sue si s ničím nedělala hlavu. S rodiči, s učením, s klukama, s ničím. Když se dostala do nějakýho problému, jen mávla rukou a prohlásila: Take it easy, jako že Ber to lehce, nebo spíš, Ale co, ono se to nezblázní. Sue byla balzám na mou potřeštěnou duši, to teda jo.

Takže jsem fakticky s potěšením vedle sebe zaregistrovala její na ježka ostříhanou kulatou hlavu, zářící modrý oči a do obloučku našpulený ústa. Palec pravý ruky měla zaháknutej za ramínko 8

vyšisovanejch lacláčů, pod kterejma se jí krabatila kostkovaná košile.

Vypadala jako nějaká pohodová buchta z venkovskýho ranče ve Wyomingu.

Sue nebyla bůhvíjaká krasavice. Kdyby na to přišlo, každá nezávislá porota by musela dát přednost mně – za předpokladu, že by přimhouřila oči nad mým poněkud příliš ohrnutým nosem. Ale mý nádherně platinový vlasy, má neskutečná chlouba, by ji spolehlivě oslepily.

Jo, jenže Sue byla pohodová. Vedle ní jste prostě nemohli mít blbou náladu. Sue vás vyléčila ze všeho. Byla to jednoznačně nejsympatičtější holka z celý školy. Z celýho Borgentownu.

Jakože Judy Robertsová byla nejkrásnější.

Ta mrcha!

„Sue,“ vydechla jsem. „To byl zase trapas, co? Vidělas to?“

„Jen z dálky,“ zašklebila se Sue. „Naštěstí. Co tě to popadlo, Jane?“

„Já nevím, Sue,“ přiznala jsem se. „Já prostě Judy nenávidím. Ona je… je zlá, Sue.“

„Jo,“ řekla pochybovačně, „a ty jsi slavná mstitelka nevinnejch a bezbrannejch. Bez tebe by už dávno chudáček Ken ležel bradou vzhůru na prašný cestě k haciendě Judy Robertsový.“

„Houby,“ zabručela jsem. Trochu mě to naštvalo. Judy nebydlela na žádný haciendě, ale v přepychovým baráku v East Parku, ke kterýmu vedla pohodlná asfaltka a pak udržovaná soukromá štěrková cesta.

Jinak ovšem měla Sue pravdu. Já neměla vůbec žádný právo plést se do záležitostí mezi Judy Robertsovou a Kennethem Starkem.

Akorát, že jsem ho milovala.

Jenže on o tom nevěděl, ačkoliv jinak to věděl skoro každej.

Minimálně Sue, Ronnie, Bridget, Steve a ještě asi dvacet jinejch.

A akorát, že Ken miloval Judy. Jak to vypadalo. „Asi jsem to zase zvorala, co?“ zakňučela jsem jako spráskanej pes.

„Jo,“ přitakala Sue. „Odhalila jsi tajemství svýho srdce dalším vděčnejm čumilům. A jestli si toho všiml i Ken…“

Úplně jsem zkameněla. Fakticky jsem ztuhla jak tři dny stará láva.

Poněvadž Ken by mi stoprocentně za můj střemhlavej zásah vděčnej 9

nebyl. Znemožnila bych se před ním definitivně.

„Ježíši,“ zakvílela jsem hlasitě, „já jsem ale praštěná! Proč já, husa, aspoň trošku nepřemejšlím? Proč neuvažuju, než začnu šílet?“

Sue mlčela. Ona teda odpověď byla nasnadě.

Protože jsem Kalamity Jane. Co nejdřív tasí a pak se teprve ptá, kdo je to ten mrtvej.

„Sue,“ kvílela jsem dál jak vichřice ve Velkým kaňonu, „co mám dělat?“

A Sue, má nejlepší kámoška, mi samozřejmě poradila. Vsadím se, že byste neuhodli, co z ní vypadlo.

„Take it easy,“ řekla Sue.

Ono se to nezblázní.

Hala se mezitím vyprázdnila. Všichni pospíchali domů, jako by si po prázdninách odmítali na školu zvyknout. No, byla to otrava, to je fakt.

Jenže co se dalo dělat.

Tak jsme se Sue taky vypadly a pomalu se řinuly ke studentskýmu parkovišti. Sue se mě pokoušela rozptýlit nějakou směšnou historkou o svým malým bráškovi, kterej děsně žárlil na Stevea. Steve byl Suein kluk, chodili spolu už přes rok a neměli vůbec žádný problémy, poněvadž Sue byla pohodová a Steve fajn, i když nejedl hamburgery. Děsně si totiž potrpěl na zdravou výživu, následkem čehož byl hubenej jako tyčka.

Taky bych se klidně vzdala hamburgerů. Kdyby to vadilo Kenovi.

A že jsem hamburgery zbožňovala! Moc jsem Sue neposlouchala, protože ve mně pořád ještě vězel ten trapas. Měla bych ho nějak napravit, aby si o mně Ken nemyslel, že jsem nějaká ta… kalamita.

Jenže jak?

Toť otázka, jak říká pan Koscinski, co nás má na děják.

Zastavily jsme se u Sueiny Kačenky. Sue tak mazlivě říká svýmu autu. Normálně je to Ford Ka, prťavej, roztomilej vozejček v jasně červený barvě. Fakticky k pomilování. Když s ním Sue poprvý přijela, hned jsem se do něj zbláznila. Ještě rychlejc než do Kena.

Dokonce jsem o prázdninách vzala brigádu v obchoďáku, abych si ho mohla taky pořídit. Táta řek že by mi na něj přidal. Eventuálně.

10

„Já bych ti na něj eventuálně přidal, Jane,“ pravil mile. „Pokud mě přesvědčíš, že jsi schopná a opatrná řidička.“

„Ale já jsem, tati,“ lámala jsem ho. Hned nazítří jsem promáčkla blatník o garáž.

Takže se zatím musím spokojit s otřískanou třídveřovou Hondou Civic, co pamatuje válku v Tichomoří.

Fakt je, že jsem ji otřískala výhradně já.

To se musí nechat.

„Přijdeš večer?“ zeptala se mě Sue.

Moc se mi nechtělo, protože jsem věděla, že tam bude Ken. Na druhý straně to byla jedna z mála jistot, že se v jeho blízkosti nebude vyskytovat Judy.

„Asi jo,“ řekla jsem. „Jo.“

Sue odemkla Kačenku.

„Myslela jsem, že bysme se všichni mohli předtím sejít u Alexe a trošku pokecat. Vždyť jsme se vlastně od prázdnin v plný sestavě nesešli.“

Chvilku jsem váhala. Plná sestava znamenala kromě nás dvou ještě samozřejmě Stevea, pak Bridget, Ronnieho a Melanii. Případně Juana. Juan s náma chodil kvůli Bridget. Ale pokud teda vím, marně.

Váhala jsem kvůli tomu, že mně bylo jasný, kolem čeho se bude točit řeč. Na paškále bude moje nejnovější vystoupení v roli Kalamity Jane. Každej se do mě s chutí strefí.

Sue asi došlo, nad čím koumám, a tak povídá:

„Hele, klídek. Piánko, Jane. Přece tě nerozhází pár fórečků od kámošů.“

Když se to tak vezme, byla jsem na ně zvyklá. Fakt, že jo.

„Jasně, Sue,“ rozjasnila jsem násilím svou poměrně líbeznou tvář.

„Dobrej nápad.“

A pak jsem kvůli ní dodala:

„Take it easy, ne?“

Sue se rozřehtala. „Prima, Jane! To je ten pravej postoj k tragickýmu osudu! Stavím se pro tebe před pátou. Oukej?“

Takže jsme se rozloučily. Ráno jsem se trošku zdržela, vedle Sueiny Kačenky už nebylo místo, a tak jsem svý auto musela zaparkovat až vzadu u živýho plotu. Loudala jsem se k němu a 11

cestou si umiňovala, že už se fakticky zklidním, budu všechno brát s nadhledem a nenechám se vytočit.

Mimochodem, tohle jsem si umiňovala asi desetkrát do tejdne.

Pak jsem dorazila k hondě. Vypadala divně. Podívala jsem se na ni pozorněji a vzápětí jsem úplně zkoprněla.

Teda nejdřív sem zkoprněla, ale pak se mě zmocnil příšernej záchvat vzteku, před očima se mi udělaly rudý kola a srdce se mi rozbušilo jako prehistorická mlátička. V tom okamžiku bych bez sebemenšího zaváhání postřílela polovičku obyvatel Borgentownu. I když za nic nemohu.

Mohl za to jeden jedinej člověk.

Nedá se nic dělat.

Já tě fakticky zabiju, Judy!

12

III.

Honda vypadala jako ztroskotanej torpédoborec. Všechny čtyři kola byly prázdný.

Nebyl to jen ubohej fórek nějakýho pošuka ze školy, kterej vypustil vzduch a zahodil ventilky. To se

občas stávalo, na

Borgentownskou střední, i když je to elitní škola, nechodí jen samí vzorňáci, nýbrž taky pár pěknejch blbečků. Jenomže ti v tom tentokrát nejeli.

Pneumatiky byly totiž propíchnutý nožem!

Tak velkej blbeček se zase na škole nevyskytoval, aby považoval proříznutý gumy za dobrej vtip. To teda, při vší úctě, ne.

Tohle moh udělat jen člověk, kterýho vedla nenávist. Nenávist ke mně a ke všemu, co bylo mýho. Nenávist a touha se pomstít.

Nebylo těžký spočítat si, kdo mohl být tím člověkem.

Judy.

Krásná, chladná a nebezpečná Judy Robertsová.

Když jsem se jakž takž vzpamatovala, rozhlédla jsem se kolem.

Sue už samozřejmě odfrčela a jinak nikde nikdo. Bezva, fakt. Musela jsem na autobus.

Cestou na zastávku jsem spřádala vražedný plány.

Nebylo by marný zbavit se Judy Robertsový. Ken by možná byl zdrcenej, ale já bych v tom okamžiku byla po ruce s kapkou přátelskýho porozumění. Byla bych chápavá, milá a konejšivá, až by nakonec poznal, jakej jsem poklad a už by beze mě nemoh žít.

Senza!

Zbejvalo jen shodit Judy ze schodů, namíchat jí jed na krysy do čokoládovýho kotejlu, vycpat jí kabelku plastickou trhavinou, utopit 13

jí v Green Lake, podříznout jí krk v šatně tělocvičny, nenápadně ji nasoukat do drtiče odpadků a tak.

Maličkost.

Jak jsem tak probírala jednu možnost za druhou, musela jsem si nakonec hořce přiznat:

Na to teda nemáš, Kalamity Jane.

Jasně, jedna věc byla nenávidět tolik, že jste měli chuť zabíjet.

Ale druhá věc byla to udělat.

Copak jsem nějakej Jack Rozparovač, nebo co?

Jsem Jane Briggsová, ta

potřeštěná holka s krásnejma

platinovejma vlasama. Obyčejná holka. Akorát nešťastně a beznadějně zamilovaná.

Ach jo.

Jak mi jednou Sue promluvila do duše: „Hele, Jane, kdybys dejme tomu s Kenem chodila a Judy ti ho přebrala, měla bys právo bejt na ní naštvaná. To jo. Jenže mezi tebou a Kenem nikdy nic nebylo a já pochybuju, že si vůbec někdy všiml, jak na něj zbožně vejráš. Takže klídek, jo?“

Měla pravdu.

A Ken musel bejt v tom případě slepej jak netopýr. I když… třeba si toho všim a bylo mu to naopak protivný! Fakt je, že mně by taky bylo proti srsti, kdyby se mě někdo pokoušel uhnat za každou cenu.

Takovej Ronnie by o tom například mohl vyprávět.

Fajn. Ale co ty propíchaný gumy?

Dotrmácela jsem se domů s náladou pod psa. Ale ještě tomu nebyl konec.

„Kde jsi byla, Jane?“ vyjela na mě děsně přísně máma, sotva jsem otevřela dveře.

Vykulila jsem na ni oči. Máma mě totiž skoro nikdy nedusila, spíš se snažila chovat se jako má kamarádka a já to fakt oceňovala.

Chtěla jsem jí říct o těch gumách, ale něco mě zarazilo.

„Zdržela jsem se se Sue,“ zamumlala jsem.

Najednou jsem si všimla, že má zarudlý oči, jako by plakala.

Neviděla jsem mámu plakat nejmíň sto let. Ono taky nikdy nebylo proč.

14

„Stalo se něco, mami?“ zeptala jsem se.

Trhla sebou.

„Ale, ne,“ odpověděla kvapně. „Jen jsem měla strach.“

Měla strach? To jsem taky slyšela poprvý. Přitom mně při mý potřeštěnosti neustále hrozil nějakej průšvih.

„Nepřežila bych, kdyby se ti mělo něco stát,“ řekla máma a pohladila mě po vlasech.

Zírala jsem na ni jako na zjevení. Tohle nebylo normální. To na mou mámu nevypadalo.

„Co by se mi mělo stát?“

Máma se pokusila o úsměv.

„Já nevím. Promiň, Jane. Jen mi, prosím tě, slib, že na sebe budeš dávat pozor.“

No jo. V mým případě to bohužel bylo stejný, jako kdybyste prosili přírodní katastrofu, aby se chovala slušně. Takže jsem jen neurčitě kývla a máma změnila téma.

„Connor volal, že se dneska zdrží v práci a jestli bych se pro něho nestavila. Máme jít na tu párty ke Caldwellům, pamatuješ? Chceš připravit něco k večeři?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Jdu večer na zkoušku. A dohodly jsme se se Sue, že se předtím stavíme u Alexe. Dám si tam hamburgera.“

S mámou to zase zacukalo.

„Sue tě doveze domů?“ zeptala se divně. „Jasně, mami,“ divila jsem se. „ Jako vždycky přece. Staví se pro mě a zas mě sem pak hodí. O co jde?“

Máma znovu nasadila úsměv.

„Nic, nic. Nezdržíme se u Caldwellů dlouho. Connor říkal, že bude nejspíš dost utahanej. Jo a pozdravuje tě.“

Dobrý. Něco se stalo, ale asi mi do toho nic není. Třeba jde jen o nějakou běžnou manželskou rozmíšku.

Vtip byl v tom, že naši se nikdy nehádali.

Teda co pamatuju.

Zalezla jsem do svýho pokoje a ze všeho nejdřív zavolala Stubse, aby se postaral o můj auťák. Stubs měl malej, ale príma zařízenej servis a jestli se nepletu, byla jsem jeho nejčastější zákazník. Měla 15

jsem u něj otevřenej účet. Teda táta.

Stubs se chechtal a nechtěl věřit, že jsem v tom tentokrát nevinně.

„Kdybych vás neměl, slečno Jane,“ povídá, „už bych nejspíš dávno zkrachoval.“ Haha.

Pak jsem asi deset minut relaxovala, načež jsem

rozjela

zušlechťovací proceduru, neboli, jak říkal táta se svým suchým humorem, maskovací operaci Krása bez závoje. Jejím účelem bylo změnit střelenou Kalamity Jane ve Sladký květ maloměsta. Obvykle se mi to docela dařilo.

Akorát že to dlouho nevydrželo. Můj dosavadní rekord byl třiačtyřicet minut.

Poněvadž jsem se měla vidět s Kenem, prováděla jsem zmíněnou operaci zvlášť pečlivě – to jest dvacet minut jsem si tiskla na nos zrcátko, aby se mi aspoň trochu narovnal, pak jsem tři minuty trénovala přitažlivý úsměvy a lehce koketní házení očkem, čtvrt hodiny jsem se líčila a půl hodiny pročesávala vlasy. Ty sice nic nepotřebovaly, ale mě to vysloveně těšilo projíždět kartáčem temně se lesknoucí vodopád – možná bych se mohla přihlásit do nějaký soutěže Miss Hair, jestli existuje. Určitě existuje. Mý vlasy jsou bez konkurence. Fakticky.

Budete se divit, oblékání mně už tak dlouho netrvalo. Já vím, že nejvíc se moje vlasy vyjímají na žlutých a béžových látkách, takže jsem se nasoukala do žlutýho strečovýho trička a černejch džin – na zkoušku stejně všichni chodili obyčejně, občas i poněkud nedbale oblečení, jelikož jsme byli umělci, ne?

Za pět pět jsem požádala zrcadlo, aby schválilo celkovej dojem, což učinilo.

Nebyla jsem tak hloupá, abych se ho ptala, kdo je na světě nejkrásnější.

Zbytečně bych se vztekala.

Když se zdola ozvalo zazvonění domovního zvonku, vystřelila jsem z pokoje. Za mnou se s třeskem skácel toaletní stolek a šminky se rozkutálely po podlaze. Normálka.

Musela jsem se zastavit, třikrát zhluboka nadechnout a zopakovat si:

Klídek, Jane. Vždyť nehoří.

16

Se schodů jsem už scházela důstojně a klidně. Máma mně dala pusu, ale naštěstí se vzdala jakýchkoliv rad a varování. Bylo vidět, že jí to činí potíže.

Sotva jsme se vpasovaly do Kačenky, vychrlila jsem na Sue, co se mi stalo na parkovišti.

„Já ji zabiju, Sue,“ prohlásila jsem zase. Byla jsem tím úplně posedlá. „Nemohla bys mi s tím píchnout? Neznáš nějakej zaručenej způsob, jak sprovodit ze světa Judy Robertsovou, aby se na to nepřišlo?“

Jenomže Sue byla jinýho názoru.

„Jane,“ řekla, zatímco Kačenka hladce vplula do odpoledního provozu, „mysli, jo? Umíš si představit načinčanou Judy, jak stojí u tvýho auťáku, vytahuje z batůžku loveckej tesák a vráží ti ho do pneumatik? Na to musíš mít mimochodem i dost síly, nemyslíš?“

Jo, asi měla pravdu. Jenže já byla přesvědčená, že Judy je zlá a nenávidí mě nejmíň stejně jako já ji. Řekla jsem to Sue.

„Jestli to je, jak říkáš,“ namítla, „Judy by si vybrala nějakou lepší pomstu. Myslím nenápadnější a rafinovanější. Tohle j e m o c přímočarý.“

Na tom taky něco bylo. S lítostí jsem se začala smiřovat s tím, že za atentátem na mý auto nemusí nutně být Judy Robertsová.

„A kdo to podle tebe moh udělat? No?“ zaútočila jsem na Sue.

Kačenka se pomalu, ale důstojně šinula v hustým proudu aut na Constitution Avenue.

„Nejspíš nějakej vandal,“ zamumlala Sue. „To se občas stává.“

Jenže to moc nesedělo.

„Jo,“ pošklebovala jsem se, „a můžeš mi říct, proč si ten vandal nevybral třeba tvoji nablejskanou fordku? Proč si vylejval pudy na mý otřískaný hondě?“

Sue se ke mně otočila a zakřenila se. „Třeba to byl nějakej vandal, co nemá rád Japonce. Nějakej vlastenecky zaměřenej vandal.“

Vyprskla jsem. Sue byla fakticky legrační.

„Hele,“ pokračovala svým obvyklým způsobem, „take it easy, Jane. Aspoň budeš mít nový gumy, ne? Stejně‘s je měla dost sjetý.“

To byl fakt.

Právě pro tohle jsem měla Sue tak ráda. Byla vážně pohodová.

17

Každej průšvih dokázala vysvětlit jako něco pozitivního. Jako teď.

Nakonec se zdálo, že bych vlastně tomu antijaponskýmu vandalovi (nebo Judy Robertsový) měla napsat děkovnej dopis.

Zaparkovaly jsme u Alexe a vřinuly se dovnitř. Sue mi zvedla náladu, takže jsem byla připravená snášet fóry svejch kamarádů.

Určitě si to nenechají ujít. Taky že jo.

Například Ronnie – jakmile mě uviděl, popadl pevně svůj talíř s pizzou a koktejl a křečovitě je svíral. Jako že, bacha, blíží se přírodní pohroma.

Steve samozřejmě nemohl zůstat pozadu. Schoulil se v koutě boxu a v předstíraný panice si dal lokty před obličej.

Juan zase zvedl ruce nad hlavu a pod černými kučerami se v jeho snědým obličeji objevilo hraný zděšení.

„Nejsem ozbrojenej, Jane!“ křičel na mě.

No jo. Aspoň že holky neblbly.

Bridget byla jako vždycky vážná a mlčenlivá. Na tu byl spoleh. Ta by se k lacinejm vtípkům nesnížila.

Melanie ano. Ta byla ochotná udělat cokoliv, aby se aspoň na chvíli stala středem pozornosti. Dost často se přidávala ke klukům.

Neměla jsem jí to za zlé. Mel byla dost nešťastná, protože žila sama jen s matkou a navíc to nebyla žádná krasavice. Měla děsnou pleť, samé ďobance a uhry a nepříjemnej sklon k tloustnutí. Strašně trpěla, když jsme se cpali pizzou, hamburgerama a hranolkama a ona jen usrkávala lehkou colu. Stejně se obvykle neudržela a dala si taky.

Steve

s e j í

poslední dobou pokoušel ovlivnit svejma

vegetariánskejma nápadama.

Každopádně tentokrát Mel pouze zahučela: „Na stromy!“

To nebyl bůhvíjakej fór a kromě toho už tu padl aspoň tisíckrát.

Vpasovaly jsme se se Sue do boxu a já se rozhodla vyrazit jim zbraně z rukou.

„Dobrý, dobrý,“ řekla jsem lehce. „Můžete si dát pohov. Udělala jsem blbost. Jestli jsem přitom někoho z vás zmrzačila, omlouvám se.“

Ronnie okamžitě změkl.

„To je dobrý, Jane. Nic se nestalo.“

No jo. Ronnie by mi odpustil všechno. Kdybych s ním šla na 18

rande, překousl by nejspíš i vyvraždění rodiny Greenů.

Neměl šanci.

Ostatní ještě z principu chvíli pokračovali.

„Podobnou věc jsem zažil akorát jednou v životě, ještě když jsme bydleli na Floridě,“ chechtal se Juan. „Tam tomu říkali hurikán.“

Juan byl syn kubánskejch emigrantů, co zdrhli před Fidelem Castrem. Jeho táta vlastnil v Borgentownu malou restauraci a obchod s mořskejma potvorama. Juan byl docela dobrej, jen se trápil kvůli Bridget.

„Já se těšila, že poteče krev,“ vycenila zuby Melanie. „Jseš nějak z formy, Jane!“

„Jasně, já se polepším,“ zamumlala jsem.

Ke stolu připlachtil Alex, odulý tváře se mu lesky a na pleši hřadovaly kapičky potu. Byla jsem ráda, že svým příchodem přerušil sérii břesknejch vtipů mejch kámošů.

„Madona mia,“ zalomil rukama. „ Dneska si určitě uženu zápal.

Inferno tutti! Co si dáte?“

Alex je taky pěkně praštěnej. Myslí si, že správná pizzerie musí mít nutně italskej šmrnc, a tak do svejch vět pořád plete italský slova

– teda podle něj. Když to na něj přijde, zapěje falešně i nějakou italskou operní árii. A všichni Italovy z širokýho okolí prchají do prérie.

Jasně, že jsem si dala hamburgera s hranolkama, kečupem a hořčicí, Sue jen jablečnej nákyp s colou. Mel se ještě dokázala udržet na uzdě. Steve sebou chvíli škubal a pak si řek o zeleninovej salát.

Sue se na něj zašklebila a on jí dal pusu.

Jo, ti dva byli fakt pohodoví. S náma to bylo horší. Já mamě milovala Kena, Ronnie mě, Juan Bridget, Bridget nejspíš pana Edwardse a Mel šlehačkový dorty. Člověk by řek, že v takovýhle partě musí bejt děsně dusno. Ale kupodivu nebylo. Možná na tom měla největší podíl Sue se svým nakažlivě lehkomyslným přístupem k životu.

Asi jo.

Chvilku jsme jen tak klábosili, co bylo o prázdninách a jak je blbý, že už jsou za náma. Pak jim Sue vyslepičila ty proříznutý gumy a hned začala bouřlivá debata, jestli to mohla udělat Judy nebo ne.

19

Jak to vypadalo, Judy nikomu k srdci zvlášť nepřirostla. Kromě Kena – a nad tím jsem teda nepřestávala kroutit hlavou.

Ona ovšem měla na svý straně všechny nevýhody. Přistěhovala se do Borgentownu teprve před

necelým rokem. Pocházela z New

Yorku a její táta byl nějaký ohromný zvíře, přímo senátor, nebo co.

Judy prej prodělala těžkou chorobu a doktoři ji nařídili dlouhodobej pobyt na čerstvým vzduchu. Tak ji papínek odlifroval ke svý starší sestře do Borgentownu, a aby to tetička zvládla, koupil jim vilu v East Parku a najal asi devadesát všelijakejch pomocníků

–

zahradníky, domovníka, služebný a dokonce i šoféra, kterej vozil Judy do školy a ze školy v černým lincolnu, aniž by jí došlo, že tohle není to pravý ořechový, čím by si mohla získat kamarády. Taky většina učitelů se k ní chovala, jako by jim zejtra mohla dát padáka, kdyby se naštvala.

To teda byly jasný nevýhody. Aspoň v našich očích. Výhodu měla jednu. Už jsem o ní mluvila.

Že byla tak zatraceně krásná.

A nic na ní nebylo vidět, takže bych moc ráda věděla, co to bylo za nemoc. Škoda, že nebyla nevyléčitelná.

Fuj, okřikla jsem se v duchu. Tohle je od tebe hnusný, Jane. Jenže já si nemohla pomoct.

Mí kámoši teda Judy nijak moc nelichotili, ale na druhý straně se spíš shodovali se Sue, že mazat se s mejma gumama nebyl Judyin styl.

„Třeba je jen jiná než my,“ pokusila se jí zastat Bridget, která do té doby mlčela. Na tvářích jí naskočil ruměnec. Bridget byla plachá.

„Kdoví, co prožila, a jaký stopy to na ní zanechalo.“

„Žádnejch jsem si nevšimla,“ utrousila jsem.

„Ale co,“ řekl Steve, „nechtějí bejt. Nic nám do ní není.“

V duchu jsem zakvílela.

Mně teda bylo.

„Náhodou,“ řekl Ronnie.

„Náhodou co?“ chtěla vědět Mel.

„Třeba byste se divili,“ pokračoval tajemně. Ale víc říct nechtěl.

Všichni si mysleli, že jen tak plácá.

Ale když jsme odcházeli, Ronnie mě zdržel. Chytil mě za loket a 20

povídá:

„Jane, možná znám způsob, jak se dostat Judy pod kůži. Máš zájem?“

Jasně, že jsem měla zájem. Samým zájmem jsem nadskočila a převrhla kečup. Ronnie stačil uskočit.

„Povídej, Ronnie,“ dychtila jsem.

Podíval se na mě těma velkejma hnědejma kukadlama jako nějakej věrnej pes. Už jsem se lekla, že za to bude něco chtít. Třeba abych s ním šla do kina, nebo tak. Ale on jen zavrtěl hlavou.

„Nemůžu ti nic říct. Je to jen takovej nápad. Třeba nevyjde.

Nechci, aby sis dělala nějaký naděje. Jako já.“

Ach jo. Proč se jen musel upnout zrovna na mě? Kdyby neexistoval Ken, nic bych proti němu neměla a třeba bych s ním i chodila. Nějakej čas. Byl to hezkej a hodnej kluk.

„Ronnie,“ vyhnula jsem se jeho narážce, „jestli se nic nestane, budu muset tu potvoru zabít.“

Samozřejmě jsem přeháněla jako vždycky, ale on nasadil takovej smutnej kukuč. Sklopil hlavu a pak zamumlal: „A co kdybych ji zabil já?“

21

IV.

Když jsme dorazili ke Globe, pustila jsem Ronnieho slova z hlavy.

Nejspíš to bylo jen takový gesto z beznadějný lásky. Který by mu stejně nepomohlo.

Tak co.

Po Western Avenue se trousili lidi, ale žádnej z nich nezvedl oči ke zchátralý a oprejskaný budově. Globe bejvalo divadlo a kdysi, nejspíš někdy před miliónem let, se v něm opravdu hrálo. Prý tu jednou dokonce vystupoval na nějaký dobročinný akci i Charlie Chaplin.

Asi to bylo v době, kdy se Borgentown snažil povznést trhlej milionář Richard Blackstone, kterej si tu postavil jako letní sídlo opravdovej hrad dovezenej z Anglie. Když Blackstone umřel, šlo všechno do háje.

A v jeho hradě je teď mimochodem naše škola. Pár lidí tvrdí, že v ní straší.

Jo, to je fakt. Straší v ní Judy Robertsová.

Aspoň mě.

Globe tiše chátralo se vzpomínkou na lepší časy, dokud pan Edwards nedostal ten šílenej nápad, že na Borgentownský střední založí divadelní kroužek a sehraje v Globe úžasný představení.

Pan Edwards učil angličtinu a dost nás všechny dusil, poněvadž byl taky dovezenej z Anglie a šlo mu o čistotu jazyka, jak rád prohlašoval. Že prej se vyjadřujeme jako barbaři. To se dalo vydržet, horší bylo, když začal s tím divadlem.

Byl fakticky houževnatej. Zbláznil spoustu lidí, takže se v předvečer Dne nezávislosti v Globe skutečně hrálo. Jmenovalo se to 22

Manžel k pronajmutí a byla to komedie. Jen taková konverzačka, říkal pan Edwards, nesmíme si na začátek vzít příliš velký sousto.

A představte si, že to byl obrovskej úspěch! Borgentown z toho byl úplně na větvi a museli jsme hru dokonce reprízovat. Hlavní zásluhu na tom měl podle mýho Ken.

Byl totiž v hlavní roli Johna Fitzpatricka absolutně nepřekonatelnej. Normálně jsem ho zbožňovala.

Bridget byla taky dobrá.

I já.

Haha.

Jasně, že jsem se do kroužku přihlásila kvůli Kenovi. Mně teda divadlo nic moc neříkalo. Přitáhla jsem tam i Sue, Stevea a Ronnieho, aby to nevypadalo blbě.

V Manželovi k pronajmutí jsem měla jen pár štěků. Nebyla jsem žádná hvězda. Hrála jsem služebnou.

Nemusím vám ani říkat, že jsem na jevišti samozřejmě vyrobila kalamitu.

Jak jsem se hrnula s podnosem do salónu, abych donesla kávu Kenovi a panu Baileymu, školníkovi, kterej hrál vysloužilýho plukovníka Crofta, zamotala jsem se do koberce. Fakt jsem se to pokoušela zachránit, ale přistála jsem plukovníkovi na zádech a zvrhla mu kafe na hlavu. Podnos doletěl až do třetí řady.

Diváci se mohli zbláznit.

Byla to přece komedie, ne?

Situaci zachránil Ken, kterej se postavil, podal plukovníkovi ubrousek a důstojně prohlásil:

„Rosetto, nikdy jsem po vás nežádal, abyste svý povinnosti plnila s tak přehnanou horlivostí.“

Nic podobnýho v textu nebylo. Ken byl prostě super.

Já jsem něco zablekotala a vpotácela se do kulis. Pan Edwards na mě vrhl pohled štvance, kterej se štěstím vyvázl z bitvy u Alama.

Táta s mámou mě chválili.

„Nikdy bych neřekl, že máš tak výrazně komediální talent, Jane,“

prohlásil táta. „Vážně jsi mě překvapila.“

„Mohla jsem se potrhat smíchy,“ řekla máma.

Jasně, že jsem jim nevykládala, že se ta scéna měla odehrát úplně 23

jinak.

Ale vzhledem k úspěchu představení to pro mě žádný následky nemělo. Akorát, když jsem vždycky procházela kolem školníkovy kukaně, pan Bailey předstíral, že se bojí a schovával se pod pult.

Abych prej mu zase neopařila hlavu.

Blbost. To kafe bylo studený jak psí čumák. Pan Edwards už stál opřenej o jeviště a kouřil svou černou dýmku. S tmavejma vlasama ulíznutejma dozadu, ostře ř ezanou, podlouhlou tváří a klidnejma, nevzrušenejma očima fakticky ztělesňoval dokonalýho anglickýho džentlase. Ale puntíčkovanej motejlek a fialový

sametový sako

upozorňovaly, že se jejich majitel zapletl s Uměním.

Mohlo mu být tak čtyřicet a prej měl fakticky za sebou krátkou hereckou kariéru. Asi teda nijak oslnivou. Poněvadž to by jinak dusal prkna v Old Trafford, nebo jak se to jmenuje, a neučil by puberťáky angličtinu.

Přesnější informace nikdo neměl. Pan Edwards se ke svý minulosti zásadně nevyjadřoval.

Sotva jsme vlezli dovnitř, hrnula jsem se ke Kenovi. Srdce mi poplašeně tlouklo, ale musela jsem vědět, jak na tom jsem. Jestli mý odpolední extempore nenarušilo naše vzájemný vztahy.

Který se ovšem daly označit maximálně za neutrální.

Ken seděl osamocenej na kraji první řady a vypadal zamyšleně.

Fešácká patka mu padala do čela, až skoro k těm jeho hlubokejm, laskavejm modrejm očím. Na sobě měl červený tričko, džíny a lehce sjetou koženou bundu. Nedbalá elegance první třídy.

Normálně jsem ho žrala. Fakt, že jo.

Stoupla jsem si před něj a řekla:

„Ahoj, Kene!“

Zvedl oči. Měla jsem chuť do nich skočit a utopit se tam. „Ahoj, Jane,“ odpověděl a nasadil povinnej úsměv. „ Jak se máš?“,

„Dobrý,“ řekla jsem s ulehčením. Zdálo se, že Judy mu ještě nestačila nic vylíčit.

Nastala chvilka trapnýho ticha. Zhruba takhle vypadala veškerá konverzace, kterou jsem do týhle doby s Kenem vedla. Z čehož je vidět, jak jsem byla praštěná, když jsem si dělala nějaký naděje. Pro Kena jsem byla vzduch.

24

„A co ty?“ vymáčkla jsem ze sebe.

Tajně jsem doufala, že bychom se třeba v tomhle rozhovoru mohli dopracovat někam dál. Jako třeba k návrhu na schůzku. Pod nějakou průhlednou záminkou.

Kterou bych samozřejmě dodala já.

„Fajn,“ řekl Ken. „Už se těším, až si zase spolu něco zahrajem, Jane,“ dodal a vesele se zašklebil.

Jasnej pokus o fórek. Ken byl stejnej jako ostatní. Ach jo. Co bych mu tak na to mohla říct?

Významný odkašlání pana Edwardse mě vysvobodilo. Přesunula jsem se k partě.

V prvních řadách hlediště Globe nás posedávalo asi patnáct. Bylo zřejmé, že zájem o divadelní kroužek značně vzrostl.

„Dámy a pánové,“ začal pan Edwards s dýmkou v levačce. „Jistě víte, že díky poměrnýmu úspěchu naší první inscenace se podmínky pro naši práci poněkud zlepšily.“

No jo. Pro Borgentown bylo naše představení něco jako přistání mimozemšťanů, takže se páni radní usnesli poskytnout nám malou finanční dotaci. Nějaký peníze dodal i Výbor pro kulturní povznesení Borgentownu, což byla instituce, která za posledních padesát let prosadila akorát zřízení květinovejch záhonů před obchodním domem Borgen Mall. Teď se nejspíš chtěla přiživit na naší slávě.

„Takže si budeme moci dovolit,“ pokračoval pan Edwards,

„trochu vylepšit zastaralé technické zařízení budovy, lepší kulisy a taky profesionální kostýmy. To je jistě dobrá zpráva,“ usmál se.

To jo. Na Manžela jsme si museli pořídit vlastní kostýmy a byl to pochopitelně tak trochu binec. Každý pes, jiná ves, jak se říká.

Opona zadrhávala a u světel vypadávaly pojistky každou půlhodinku.

„Takže jsem se rozhodl využít příležitosti a pokusit se předvýst obecenstvu skutečně klasickou inscenaci,“ oznámil nevzrušeně pan Edwards.

Rozhostilo se hrobový ticho. Nakonec, říkala jsem si v duchu, proč ne? Ken to zmákne. On byl rozhodující, on jedinej z nás byl opravdu profík. A když se trošku vynasnažíme…

Pan Edwards to měl perfektně připravený.

„Mnozí z vás s koncem školního roku nepochybně soubor opustí, 25

půjdou studovat na univerzitu. A já si nejsem jist, jestli ještě někdy budu moci pracovat s tak skvělým materiálem.“

To nám teda zalichotil, fakt. I když o nás mluvil jako a cihlách, nebo co.

Jenže skutečnou bombu měl pan Edwards ještě schovanou v rukávě.

„Vybral jsem Shakespearova Richarda III.“

Vytřeštila jsem oči. Pokud jsem si stačila všimnout, ostatní na tom byli stejně.

„Hůůů,“ ozvalo se ohromeně vedle mě.

I pohodovou Sue to vykolejilo.

Já teda žádnýho Richarda neznala, ačkoliv jsem věděla, že to byl nějakej potrhlej anglickej král. Ale o Shakespearovi jsem nějaký ponětí měla.

Chtít po nás, abychom hráli největšího divadelního klasika, bylo asi stejný, jako kdybyste nutili průměrnýho iuristu, aby si v neděli jen tak pro srandu vyšlap na Mount Everest.

Pan Edwards se s potěšením pásl na našem zděšení.

Nejspíš si myslel, že mu v Borgentownu postaví sochu.

„Pane Edwardsi,“ ozvalo se z našich řad. „Jste si jistý, že je to v našich silách?“

Jasně, Ken. Kdo jinej by k tomu měl něco zásadního říct?

Uhlazenej Edwards se Kenově otázce vyhnul elegantním obloukem.

„Chápu to jako výzvu pro celý soubor, Kene. Ostatně snažil jsem se Shakespearův text trochu upravit, aby odpovídal našim možnostem.“

Ten si teda věřil, fakt, že jo.

Ken se ještě pokusil:

„Ale stejně…“

Tentokrát ho Edwards přerušil. „Má to ještě jeden důvod, přátelé.

I když nijak podstatný. Jak všichni víte, Shakespearovo drama vrcholí smrtí Richarda III. v bitvě u Bosworthu roku 1485.“

To bych teda vážně ráda věděla, kdo z nás to ví. Akorát Ken.

Možná Bridget. Ale nikdo to panu Edwardsovi nevymlouval. Radši jsme ho přitom nechali.

26

„V t éže bitvě, nebo krátce po ní, byl Jindřichem VIL, který nastoupil na anglický trůn, povýšen do šlechtickýho stavu jistý John Parsley. Získal tím taký panství Hawkshill na severu země.“

Pan Edward se odmlčel, aby viděl, co to s námi udělá.

Se mnou to tedy vysloveně seklo.

Neměla jsem páru, o co jde.

Hodila jsem kolem pár pohledů. Zdálo se, že ostatní jsou na tom podobně.

Kupodivu se první ozval Ronnie.

„Hawskhill?“ vypískl. „Tenhle Hawskhill?“

Vykuleně jsem se rozhlížela. Ať jsem hledala sebevíc, tady žádnej Hawkshill nebyl.

„Výborně, Ronnie,“ usmál se potěšeně pan Edwards. „Tenhle Hawskhill. Hrad, který před válkou koupil Richard Blackstone, nechal ho převézt do Států a postavit v Borgentownu. Hrad, z kterýho se po několika přestavbách nakonec stala Borgentownská střední škola,“ zakončil triumfálně.

A jo!

Podle mě na tom teda nebylo nic světobornýho. Naopak. Školní budova byla díky panu Blackstoneovi a místním mocipánům nevzhlednej a architektonicky zpotvořenej barák, ve kterým strašilo a odehrávaly se tam nikdy nevysvětlený průšvihy. Aspoň se o tom povídalo. Já bych ji příkladně bez milosti zbourala i s těma anglickejma duchama.

„A protože naše škola,“ pokračoval vítězoslavně pan Edwards,

„oslaví v příštím roce 45 let své existence, myslel jsem si, že Richard III. by byl vhodným příspěvkem k tomuto jubileu.“

Pch! Když jsem ho tak poslouchala, divila jsem se, že se pan Edwards ještě nestal americkým prezidentem. Ten teda uměl všechno okecat!

„Samozřejmě, epizodu s predikací Johna Parsleye nebudeme násilně včleňovat do Shakespearova textu,“ prohlásil pan Edward se zjevnou lítostí. Vsadím se, že o tom minimálně čtrnáct dní uvažoval.

„Ale připomeneme tyto souvislosti v tištěným programu, který budou mít všichni diváci k dispozici.“

Skončil a vyzývavě se na nás podíval. Jenže všichni z toho byli 27

tak zpitomělí, že mlčeli jako zařezaní. I Ken.

„Dobrá,“ ukončil svou tirádu Edwards.

„Rozdám teď všem

rozmnožené texty. Prosím, přečtěte si je pozorně. Sejdeme s e v sobotu a promluvíme si o hře i o obsazení jednotlivých rolí.“

Šli jsme k němu a vyfasovali texty. Ken první a hned vypad, takže jsem ztratila eventuální možnost dát s ním ještě řeč. Měla jsem na něj připravenou rafinovanou otázku. Zněla: Co si o tom myslíš, Kene?

Geniální, ne?

Místo toho jsem musela sledovat, jak Edwardsův nápad hodnotí mí kamarádi. Vypadalo to takhle:

Steve: „On se asi zbláznil, ne?“

Mel: „Mně je to fuk. Já si v tom stejně ani neškrtnu.“

Ronnie: „Kdyby nebylo těch dotací na kulisy, mohla by sis aspoň zahrát strom.“ (To bylo krutý a Ronnie si to asi vzápětí uvědomil.)

„A já pařez,“ dodal rychle.

Juan: „To jsem na vás teda zvědavej.“ (Juan vystupoval v našem souboru jako technickej personál. Díky svý zručnosti měl na starosti světla.)

Bridget: „Já bych se na to těšila, kdyby to nebyl zrovna Shakespeare. Spíš se bojím.“

A Sue: „Ale co. Ono se to nezblázní. Tejkitýzy.“

Pokud jde o mě, byla jsem otrávená. Vsadila bych svý poslední mejdlo, že si v tom nezahraju. V Richardovi určitě nebyla žádná role potrhlé služky, co si mohla dovolit zvrhnout kafe na pleš plukovníka Crotta. V roce 1485 nejspíš ani kafe neznali.

Tak jsme se rozešli. Čekala jsem u Kačenky, až se Sue rozloučí se Stevem, přičemž jsem dělala, že je nevidím a nevnímám a srdce mi okusovala závist.

Co bych za to dala, kdyby mě takhle Ken držel za ruce a díval se mi do očí. Ani by mi nemusel dávat pusu.

Aspoň ne hned.

„Hele,“ řekla Sue, když jsme se konečně vydali na cestu domů a ona viděla, že jsem otrávená, „asi bys měla Kenovi dát nějak najevo, že o něj tak stojíš. Když on se k tomu nemá.“

„Jo?“ zašklebila jsem se. „ A nevíš náhodou, jak to udělat, aby z toho nebyl trapas?“

28

„No, podříznout před jeho očima hrdlo Judy Robertsový, asi nebude ten nejlepší nápad. Ale třeba tě Edwards obsadí do role jeho partnerky.“

O tom jsem ani nemusela uvažovat.

„Ha ha,“ řekla jsem ponuře.

„Nebo bys mohla uspořádat nějakej večírek a pozvat ho.“

To bylo lepší. O tom jsem uvažovat začala.

„Nebo bych to mohla zařídit já,“ nabídla se Sue, když viděla, že mlčím. „Možná.“

Zaječela jsem a vrhla se na ni.

„Sue! To je príma. Ty jsi fakt senzační!“

Kačenka se zakolébala, jako by ji někdo střelil. Sue mě odstrčila a bleskově auto srovnala. Naštěstí se to odehrálo bez katastrofy.

„Klídek, Jane! Proboha, kontroluj se trochu. Vždyť nás zabiješ! A mrtvoly večírky nepořádaj. Aspoň pokud vím.“

Omluvila jsem se. Fakticky bych měla před každou akcí nejdřív počítat do deseti, jak mi docela vážně radil táta.

Sue povídala, že by se to možná hodilo na její narozeniny. Trochu jsem protáhla obličej, protože je měla až za dva měsíce. Ale nechtěla jsem ji zneužívat víc, než bylo nutný.

Dojeli jsme k našemu domu. Žádný okno nesvítilo. Máma s tátou ještě nebyli doma – asi nepočítali, že se zkouška odbude tak rychle.

Nevadilo mi to. Měla jsem za sebou děsnej den a ze všeho nejvíc jsem toužila pořádně se osprchovat, zalézt do postele a spřádat plány na to, jak získat Kena. Rychle jsem se rozloučila, otevřela branku a upalovala k domovním dveřím. Písek pod mejma martenskama vesele křupal.

Světla z ulice jen matně osvětlovala příjezdovou cestu a trávník před domem. Tamaryškový keře na něj vrhaly dlouhý, měkký stíny.

A najednou se mezi nimi objevil ještě jeden stín.

Pohyblivej stín.

Odloupl se od zdi garáže a mířil mi vstříc. Vůbec mě nenapadlo zjišťovat, kdo ho vrhá. Jen jsem se rozeběhla tím největším tryskem.

Stín se hrozivě blížil.

Koutkem oka jsem registrovala nejasný obrysy temný postavy.

Nevím, co to způsobilo, ale věděla jsem to naprosto jasně.

29

Jestli bude u dveří dřív než já, je po mně. Letěla jsem jako šílená.

Ale stín mi překřížil cestu. „Uááááá,“ zaječela jsem.

30

V.

Podařilo se mi strefit se klíčem do zámku na první pokus.

Rozrazila jsem dveře, vlítla dovnitř, zabouchla je za sebou a opřela se o ně zády. Uf!

Stihla jsem to!

Zachránila jsem si život!

Ale kdo mi o něj usiloval? Kdo to byl? Co chtěl?

Možná jsem jenom zpanikařila. Třeba v tom bylo něco úplně nevinnýho.

Naslouchala jsem. Všude ticho, jediným hlasitým zvukem byl můj vzrušenej, přerývanej dech.

Stál někdo za dveřmi?

To jsem nevěděla, ale rozhodně jsem neměla chuť se o tom přesvědčovat. Zamkla jsem je a rozsvítila světla v hale i před vchodem. Odhrnula jsem záclonu na okně a podívala se ven.

Nikoho jsem neviděla.

Co když to byl všechno jen přelud? Výplod mejch rozjitřenejch smyslů, jak by řekla Sue. No každopádně jsem teď byla v bezpečí.

Ulevilo se mi, fakt, že jo.

Šla jsem do kuchyně, abych to leknutí spláchla colou. Shýbla jsem se a otevřela lednici.

A pak se ozvalo něco, co mě rázem napřímilo. Na colu nedošlo.

Někdo klepal na okno.

Taky jsem se začala klepat.

Bylo ode mě sotva dva metry, ale já se nedokázala přinutit, abych tu vzdálenost urazila a mrkla se ven.

Klepání pokračovalo.

31

Bylo naléhavý a neodbytný.

A přidal se k němu hlas.

Taky naléhavý a neodbytný.

„Jane,“ šeptal skřípavě. „Jane…“

Že vyslovil mý jméno, mě kupodivu uklidnilo. Nejspíš to bude pan Hackenschmitt od vedle, kterej si přišel něco vypůjčit. Pan Hackenschmitt si od nás vypůjčoval každou chvilku něco.

Takže jsem popošla k oknu a odhrnula záclonu.

Nebyl to pan Hackenschmitt.

Na sklo byla přilepená neznámá tvář. Zarostlá vousama, s divokejma očima. Spodní ret půlila jizva. Nikdy jsem toho cizího chlapa neviděla.

Ústa se mu pohnula a zkřivila. Nevím to jistě, ale vypadalo to jako nepodařenej pokus o vlezlej úsměv.

„Jane,“ vyřkl mý jméno.

Odskočila jsem od okna jako uštknutá a upalovala zpátky do haly.

Zavolám policii!

Doufám, že přijedou dřív, než se ten pošuk dostane dovnitř.

Fakticky jsem se bála.

Zrovna jsem zvedala sluchátko, když po stropě přeběhly dlouhý prsty reflektorů a zvenku se ozval hluk motoru. Naši se vraceli z párty.

Odfoukla jsem si. Už jsem byla zachráněná definitivně.

Samozřejmě jsem jim to hned řekla. Vysypala jsem to ze sebe ještě pořád dost vyděšená. Že se někdo schovával v zahradě. A že klepal na okno.

Tátu to pochopitelně znepokojilo.

Ale máma… Máma vysloveně zesinala. Z obličeje se jí vytratila krev a ruka jí mimoděk vyletěla k ústům, jako by chtěla zadržet výkřik.

To mě tak zarazilo, že jsem už nestačila říct, že na mě ten cizej chlápek volal jménem. Nebo jsem si to pod dojmem máminy reakce radši nechala pro sebe.

„Jak vypadal, Jane?“ chtěl vědět táta.

„No, já nevím,“ řekla jsem váhavě. „Byl zarostlej. A měl jizvu.

32

Tadyhle na rtu,“ dotkla jsem se úst.

Zdálo se, že se máma na fleku sesype. Co se s ní dělo?

„Nejspíš nějaký tulák. Bezdomovec, nebo tak,“ dumal táta. „ Pár se jich tu potlouká. Hned zítra zavolám Hurstovi, aby se na to mrknul. Asi by neškodilo, kdyby tu párkrát za noc projela hlídka. Co říkáš, Debbie?“

Máma jen kývla. Fakticky nebyla schopná slova. Tátu to taky překvapilo.

„Stalo se něco?“

Jo. To byla správná otázka.

Ale máma jen zavrtěla hlavou. A pak s přemáháním řekla:

„Jen jsem se… hrozně lekla. Nechci… aby se Jane… aby se jí něco stalo.“

Táta to chvilku zvažoval a pak usoudil, že patrně jde o typickou ženskou, hysterickou reakci, o

„Vyřídím to s policií,“ opakoval. „A ty, Jane,

buď, prosím tě

opatrná. Ano?“

Kývla jsem a tím to pro něho zvadlo. Šel se převlíct. Myslela jsem, že z mámy něco vypadne, a chvíli to tak vypadalo, jenomže nakonec neřekla nic. Jen ke mně přistoupila a mlčky mě pohladila po vlasech. Viděla jsem, že stěží zadržuje slzy, a tak jsem nenaléhala a usmála se na ni.

„To bude dobrý, mami,“ řekla jsem neutrálně. „Ano… jistě,“

zašeptala a otočila se.

To bych teda ráda věděla, co za tím vězí.

Odklidila jsem se do svýho pokoje, abych si to srovnala v hlavě, ale vůbec se mi to nedařilo. Bylo toho moc najednou. Hádka s Judy, divná Ronnieho nabídka, možnost mejdanu, na kterým by byl Ken, Richard III., vousatej pobuda za oknem… No uznejte, z toho by zmagořil i nedělní kazatel.

Chvilku jsem uvažovala, že zavolám Sue a pokecám s ní o tom, ale pak jsem si řekla, že už je dost pozdě a že to klidně vydrží do zejtřka. Abych se nějak rozptýlila, vzala jsem text, co nám rozdal pan Edwards a chvilku v něm listovala. Chtěla jsem zjistit, co vlastně můžeme od pana Shakespeara čekat.

33

A přišla jsem fakticky na děsný věci! Zaprvé jsem vůbec nevěděla, o čem je řeč. Naštěstí chytrý pan Edwards přiložil k textu stručnej historickej výklad o válce růží a následnejch událostech, takže jsme se v tom nakonec jakžtakž zorientovala.

Za druhým jsem jen zírala, co se tam vyskytuje mrtvol. Samá úkladná vražda a poprava! Pletky, intriky a takový ty věci nepočítám.

Moc se s tím v tom středověku nepárali, to je teda fakt.

Za třetí: Byly tam všeho všudy čtyři ženský role a akorát jedna z nich stála za řeč. Že ji dostane Bridget bylo nad slunce jasnější. A že na mne nevybyde žádna, taky.

Ne že bych o to zas tak stála. Náhodou jsem si stejně nedovedla představit, že bych stála v Globu navlečená do nějakýho historickýho kostýmu a hulákala do hlediště:

„ Při ničem. To není přísaha.

Tvůj Jiří znesvěcen, ztratil svou čest,

tvůj Podvozek zneuctěn, nemá rytířskost,

koruna, ukradená, přišla o slávu.

Jestli chceš přísahat, aby ti věřili,

přísahej při něčem, cos nepošpinil. “

Na mou duši, takhle se tam mluvilo.

Já měla ještě v dobrý paměti, jakou makačku mi dalo zvládnout větu: „Pane, přišel plukovník Croft.“ To s tím podvazkem bych nesvedla ani za pytel žvejkaček.

Čert vem klasiky.

Ale abych nezapomněla. Čtvrtý a nejděsnější zjištění: Richard III.

byl mizera a ke všemu ještě hrbatej. A kulhávej. A mrzák.

Přitom ho jasně nemoh hrát nikdo jinej než Ken. To teda byla dost neuvěřitelná představa. Fakt. S tím by si neporadil ani Tom Cruise.

Koumala jsem nad tím, až jsem zničehonic usnula.

A místo toho, abych spala jako dudek, jsem měla příšerný sny.

Vyskytoval se v nich Ken, seděl v lavici a měl na zádech hrb.

Najednou se za ním objevila Judy a s děsným šklebem mu do něj zarazila kružítko.

„Zneuctil jsi můj podvazek!“ křičela.

34

Plukovník Croft v parádní uniformě ji zatkl a odvlekl. Na pleši měl červenej flek, jak jsme ho opařila kávou. Vypadal jako Gorbačov.

„Na tebe taky dojde,“ zavrčel. „Jen co vyřeším ty exponenciální rovnice.“

Pan Edwards se nehlasně řehtal a z dýmky mu lezli pavouci jeden za druhým.

Někdo klepal na dveře. Otevřela jsem, na prahu ležel Ronnie, byl celý od krve a chrčel: „Zabij mě, Jane!“ Za ním se objevila Sue, hladila malou žlutou kachničku a culila se: „Klídek, všechno je v pohodě. Volala jsem do servisu, rakve budou.“

Jo, ta byla pohodová i ve snu.

Viděla jsem, jak se někdo blíží od branky. Obrovská, zarostlá obluda s dlouhejma prackama. Zaječela jsem a posadila se na posteli.

Fujtajbl!

A sotva jsem se trochu rozkoukala, zaječela jsem podruhy.

Tentokrát doopravdy. V pokoji někdo byl!

35

VI.

„Jane,“ ozval se konejšivě hlas. „No tak… to jsem já. Něco se ti zdálo.“

Temný obrys v otevřených dveřích se změnil v mou matku. Sedla si na kraj postele a hladila mě.

„Mami,“ zakňourala jsem. „To byl fakt děsnej sen…“

„Už je to pryč,“ chlácholila mě.

S úlevou jsem zavrtala zpátky do peřin a zavřela oči.

„Víš, Jane,“ slyšela jsem zdálky mámu, „asi bych ti měla něco říct. Totiž…“

Jenže já už zase spala.

Ráno nepadlo o včerejších hororech ani slovo. Táta s mámou předváděli u snídaně bezstarostnou rodinku a já se k nim klidně přidala. Venku svítilo pozdně letní nebo už ranně podzimní slunce, zpívali ptáci a tak, zkrátka žádnej důvod k nějakejm depkám.

Opatrně jsem se zmínila, že jsem dala hondu do servisu, a by mi Stubs vyměnil gumy. Neřekla jsem, že byly prořezaný.

Naštěstí nikdo žádný podrobnosti vědět nechtěl.

„Staví se pro mě Sue,“ dodala jsem rychle, aby táta nevyvinul předčasnou iniciativu. Chtěla jsem jet do školy s ní, poněvadž jsem jí toho musela spoustu říct.

Pak jsem lišácky změnila téma a řekla jim o šíleným nápadu pana Edwardse.

„Ach,“ řekla máma, „na to jsem vážně zvědavá. Možná pan Edwards naše město nakonec opravdu proslaví.“

Vrhla jsem na ni pochybovačnej pohled. Doufám, že to nemyslela 36

vážně.

„Richard III.,“ pronesl moudře táta, „je skvostná hra. Dost těžká, myslím. Možná, už kvůli tobě Jane, si měl vybrat Zkrocení zlý ženy.“

Dělal si takovou tu svou jemnou legraci. Chtěla jsem se naštvat, ale nešlo to. Jak tam seděl ve svým dokonalým šedým obleku s decentním proužkem a tmavě modrou puntíčkovanou kravatou a ukusoval topinku s marmeládou, byl děsně dokonalej a přitažlivej a já ho měla ráda. Škoda, že se ve mně nepotulovaly jeho geny.

„Ha ha,“ řekla jsem tudíž jenom.

Sue si tentokrát nestřílela z mejch rozjitřenejch smyslů. Ani nepohazovala svejma obvyklejma formulkama, když jsem jí vylíčila včerejší dobrodružství, nýbrž vykulila oči a řekla:

„Jůůů! To je hustý, Jane. Co budeš dělat?“

Kačenka nás v pohodě vezla ke škole.

„Co asi můžu dělat? Hledat po městě nějakýho vandráka a ptát se ho, co mi chtěl? Vyslechnout mámu? Obstarat si bouchačku?“

„No rozhodně bysme měly něco vykoumat. Mohly bysme o tom pokecat s klukama. Třeba na něco přijdou.“

To se mi nelíbilo. „Radši ne, Sue. Znáš je, dělali by si srandu.

Ještě počkám. Třeba fakticky o nic nejde.“

Sue to neochotně vzdala.

„Jak myslíš, Jane. Ale dávej si bacha.“

Ježíši, mluvila jak máma. Já si dávala bacha neustále. Ale nebylo mi to obvykle nic platný.

Jako teď. Na parkovišti jsem okamžitě zaregistrovala Kena.

Bloumal po něm jako bludnej Holanďan a čekal, až nablejskanej černej bourák dopraví do školy Její Veličenstvo Judy Robertsovou.

Sakra!

Hned mě přešla docela dobrá nálada a celý vyučování jsem nestála za nic. Pořád se mi hlavou honily všelijaký nesmyslný myšlenky. Následkem čehož jsem při chemickejch laborkách zvrhla nějakou pitomou kyselinu, což vyvolalo menší poprask. Všechno se začalo omejvat, aby to kyselina nerozežrala.

Kdyby bylo po mým, mohla si klidně sežrat celou školu.

37

I s Judy Robertsovou.

„Jane,“ vysoukal ze sebe zčervenalý chemikář Fairfax a vrhl na mě zběsilej pohled zpoza svejch legračních brejliček, „ty jsi v chemii vskutku značně nestabilní a tudíž nebezpečný prvek.“

No jo.

„Možná bysme ji měli vždycky při laborkách spoutat,“ ozval se zezadu Steve a všichni se povinně zařehtali. Sue po něm vystřelila varovnej kukuč. Už jsem si zvykla.

Pitomá kyselina mi vyleptala díru do svetru. Můžu ho s klidem zlikvidovat. Nejradši bych si hodila mašli.

Můžete mi říct, k čemu jsem byla v životě dobrá? Co jsem od něj mohla očekávat?

Nemůžete, co?

Během dalších hodin jsem dospěla k závažnýmu rozhodnutí.

Úplně, ale děsně se změním. Pohřbím svou hloupou lásku ke Kenovi šest metrů pod zem. Stejně to bylo na nic. Omluvím se Judy. Budu se chovat vzorně a rozvážně. A tak dál.

Fakticky se mi ulevilo. Já vám ukážu, milánkové, Kalamity Jane.

Nikoho nepotřebuju.

S tímhle odhodláním jsem hned po zvonění vystřelila z budovy a mazala na parkoviště, abych počkala na Judy. Černej lincoln s kouřovejma sklárna už tam jako obyčejně stál. Zapíchla jsem se opodál a dělala, jako že nic.

Viděla jsem, jak Judy (samozřejmě s Kenem po boku) vyšla ze dveří. Na chvíli se zastavili a něco si říkali. Zdálo se, že mezi nima je všechno oukej. Klídek, Jane, opakovala jsem si.

Pak Judy zamířila křížem přes asfaltový prostranství. Se samozřejmou elegancí se proplétala mezi zaparkovanejma auťákama, jako by tudy proplouvala nějaká luxusní bílá jachta. S trpkostí jsem si přiznala, že můj vztah k ní ze všeho nejvíc určuje závist.

Ale já s tím skončím!

Už jsem se chystala vykročit jí vstříc, když vtom se zpoza jednoho auta vynořila postava a zastoupila jí cestu.

Vyjekla jsem a úplně automaticky jsem si dřepla a schovala se za lincoln.

Byl to totiž ten chlap!

38

Jo, přesně ten, co na mě číhal v zahradě! A co se lepil na sklo a skuhral, Jane, Jane!

Nemohla jsem se mejlit. Měl na sobě ošoupaný džíny a vytahanou plátěnou bundu. Vypadal ošuntěle, ale nijak zvlášť nebezpečně.

Chytil Judy za rukáv a něco do ní hustil. Neslyšela jsem je.

Judy se mu vytrhla a pokračovala k autu.

Chlap za ní.

Řekl něco, co Judy zastavilo. Otočila se k němu. Tentokrát jsem měla našpicovaný uši. „Dobrá,“ řekla. „Přijďte večer. Budu čekat před domem. Promluvíme si o tom.“

„V deset?“ ozval se skřípavej hlas. Judy jen kývla.

Chlápek chtěl ještě něco dodat, ale dvířka lincolnu se otevřela a ven se vysoukal uniformovanej šofér. Obrovská gorila.

Ten teda nebezpečně vypadal.

Nic neřek, jenom otevřel Judy zadní dveře. Stačilo, aby se na vousáče jen kouknul a ten začal okamžitě couvat a mizet. Vytratil se jak pára.

Já ho nesledovala, poněvadž jsem měla strach, aby mě neobjevili.

Na nějakou omluvu jsem už neměla ani pomyšlení.

Lincoln se nehlučně odlepil z fleku a nechal mě tam bez povšimnutí dřepět. Aby to nevypadalo blbě, předstírala jsem, že jsem ztratila klíče.

Nebo včerejší den.

Nebo co.

Naštěstí si nikdo ničeho nevšiml. Výjimečně jsem měla kliku.

Páni, že to ale byla záhada!

Hledala jsem očima Sue, ale ta měla plný ruce práce. Steve ji držel kolem ramen a šeptal jí něco sladkýho do ucha, takže pro tuto chvíli byla definitivně mimo. Možná to bylo lepší.

Já jí totiž nemínila vyprávět, čeho jsem byla svědkem.

Přijdu tomu na kloub sama!

Jasně.

Přemýšlela jsem o tom cestou do servisu. Vyzvedla jsem si nově obutou hondu, spolkla pár standardních fórků od Stubse a frčela domů.

Cestou jsem si potvrdila svý odhodlání. Měla jsem perfektní plán.

39

V deset večer se v East Parku před domem Judyiny tety paní Rowlandové odehraje děsně zajímavej rozhovor. Judy a ten cizej chlap mají něco společnýho.

A já se dozvím co.

Poněvadž tam budu taky!

No jo. Mý dobrý předsevzetí bylo v čudu a už jsem v tom zase lítala: Jenže takovouhle šanci jsem si nemohla nechat ujít. To musíte uznat.

Sotva jsem dorazila domů, hned jsem volala Sue, abych si zajistila alibi. Byla z toho na větvi, pořád se vyptávala, ale j á jí nic neprozradila. Jen jsem slíbila, že jí potom všechno řeknu. Vysloveně jsem ji viděla, jak je nažhavená.

Já byla taky. Akorát jsem se trošku bála. Ale už jsem byla rozhodnutá.

Nakonec – přezdívali mi Kalamity Jane, ne?

Takže jsem večer rodičům sdělila, že jedu k Sue, protože musíme společně probrat Richarda III. Nic

nenamítali, jen máma mi

připomněla, že se mám vrátit včas, a táta se letmo zmínil o svým pohovoru s policejním náčelníkem Hurstem. Prej sem vyčlenili nějakou pravidelnou patrolu, nebo co.

Vzala jsem si černý džíny, černej svetr a černý tenisky, abych byla ve tmě co nejnenápadnější. Táta se na mě koukal dost udiveně, protože tohle rozhodně nebylo mý obvyklý oblečení. No, ještě že jsem si nenačernila obličej.

To by asi neprošlo, ani kdybych tvrdila, že pan Edwards změnil názor a rozhodl se hrát Othella.

Musela jsem se skoro dvě hodiny poflakovat po městě, abych zabila čas do deseti. Vymetla jsem pár krámů na Main Street, při čemž v jednom jsem objevila senzační béžovo-lotosový plavky, ještě ke všemu zlevněný. Léto už sice bylo za námi, ale občas jsme chodili do bazénu. Byla bych hvězda. Málem jsem je koupila, ale nakonec jsem nad nima mávla rukou. Mám před sebou jiný úkoly.

Když jsem vyrazila do East Parku, byla už dost tma. Est Park je přepychová čtvrť, ozdoba Borgentownu, domy tu stojí daleko od sebe, mají velký zahrady s kanadskejma borovicema, skleníkama, 40

tenisovejma kurtama a podobnejma věcma a jsou daleko od cesty, aby jejich obyvatelé měli patřičný soukromí. Pro mě, za mě…

Zaparkovala jsem pěknej kus od vily, ve který bydlela Judy, a vydala se k ní po dlážděným chodníku podél dlouhý zdi z pískovcovejch kvádrů, sem tam porostlejch břečťanem. Pouliční lampy stály daleko od sebe a osvětlená místa přecházela do pološera.

Občas dokonce nechtěně vytvářely temná zákoutí. Veškerej provoz žádnej. To se mohlo hodit.

Došla jsem k vysokejm vratům ze zdobenejch železnejch mříží, nahoře upravenejch do oblouku. V jednom ze sloupků bylo zabudovaný mluvítko, takže se nepochybně otvíraly z domu na bzučák. Nevím, jak neznámej vousatej návštěvník, ale já tudy vstoupit nemohla. No, ani jsem s tím nepočítala.

Vrátil jsem se o kus zpátky a přelezla zeď. Nebylo to nijak těžký, mezi kameny bylo dost místa na špičky tenisek a zeď měla sotva dva metry. Nijak jsem se nerozhlížela a hned sklouzla na druhý straně na zem.

Přede mnou se prostíral pečlivě udržovaný trávník s listnatými stromy, skrze jejichž větve prosvítalo světlo z oken domu, kterej stál někde daleko vpředu. Fajn, nebude to těžký dostat se až k němu.

Byla tu tma, takže jsem se nenamáhala s plížením nebo přískokama jako nějakej indiánskej zvěd, nýbrž jsem se víceméně v klidu, od jednoho kmene ke druhýmu, přesunula až do blízkosti vily.

Samozřejmě jsem měla nastražený uši a neustále kmitala očima ze strany na stranu, protože se nedalo vyloučit, že sídlo krásný Judy hlídají děsný psiska. Nebo gorily. Ale nic se nehejbalo.

Pak jsem dorazila k nekrytýmu prostranství. Na zhruba dvacetimetrovém pruhu trávníku stály jen čtyři zahradní stolky se židlema a pojízdnej zahradní gril. Nic z toho nepředstavovalo vhodnej kryt.

Dál už byla jen cesta vysypaná drobným bílým štěrkem a dům s velkou terasou táhnoucí se přes celý průčelí. Vpůli ji dělilo široký schodiště, po jehož stranách rostly štíhlý zelený keře, túje nebo co.

Vzhledem k tomu, že rozhovor se s největší pravděpodobností odehraje na schodišti nebo někde u něj, bylo to křoví ideálním místem pro mou špionážní misi. Akorát se k němu dostat.

41

Vytáhla jsem zpod svetru černou lyžařskou čepici, narvala si ji na hlavu a smotala pod ní svý báječný vlasy. Kdyby mě teď někdo viděl, spolehlivě by se mě splet s Jamesem Bondem.

A radši by se klidil z mýho dosahu.

Normálně jsem to riskla. Nic jinýho mi nezbejvalo.

Vystartovala jsem zpoza stromu a přelítla ten nechráněnej pruh trávníku třetí kosmickou rychlostí. Zahučela jsem mezi keře u schodů a znehybněla.

Svítilny na terase s mléčnými koulemi na bronzově lesklejch stojanech naštěstí nebyly v provozu. V prvním patře zářila dvě okna, za jedním v přízemí běžela televize.

Nic se nestalo. S ulehčením jsem se vydýchala a zklidnila bušící srdce. Povedlo se.

Ono to zas nebylo tak těžký. Světlo z domu nestačilo zahnat tmu a měsíc dnes večer překrývaly mraky. Občas se zvedl závan větru, ale vzápětí se zase utišil a zalehl někde jako línej pes.

Teď už zbejvalo jen čekat.

Seděla jsem v podřepu, hustý větvičky mě šimraly v obličeji. Moc pohodlný to nebylo. Snad to nebude dlouho trvat.

Na hodinky jsem neviděla.

Takže nevím, kolik času uběhlo, než jsem zaslechla ty kroky. Mně to připadalo jako věčnost.

Ale ve skutečnosti to mohlo bejt tak deset, patnáct minut.

Ze svýho úkrytu jsem viděla jen na tři poslední schody a ještě blbě. Proto nemám ponětí, odkud přišel. Jen jsem slyšela, jak pod jeho podrážkama křupe štěrk.

Zatajila jsem dech.

Zastavil se.

Muselo to bejt kousek ode mne. Ale já se neopovážila vystrčit nos.

Slyšela jsem, jak dejchá.

Pak něco zachrastilo. Skrz hustý křoví probleskl plamínek a vzápětí zhasl.

Zapálil si cigaretu.

Aspoň jsem zhruba věděla, kde je.

Musela jsem bejt tichá jako myška. Jako mrtvá myš.

42

A taky jsem byla. Jen srdce jsem měla až někde v krku. Bouchalo jako střelený.

Nestačil ani dokouřit, když se na terase otevřely francouzský dveře a ozval se klapot střevíčků.

Přicházela Judy.

Zůstala stát na předposledním schodě. Viděla jsem její nohy a spodek nějakýho pláště, županu nebo něčeho takovýho.

„Tak prosím,“ ozvala se. Její jindy nasládlý, mazlivě protahovaný hlas zněl teď nezvykle ostře. „Co chcete?“

Muž se nervózně zasmál.

„Abyste to správně pochopila,“ řekl tím skřípavým hlasem.

„Nechci vám dělat žádný potíže.“ Čekal, ale Judy mlčela.

„Jsem jen momentálně trochu v tísni, to je všechno,“ pro n esl napůl omluvně. Snažil se o lehkej tón, ale bylo znát, že má fakticky trable. „Potřebuju nějaký peníze. Ne moc. Jen abych moh vypadnout.“

„Proč si myslíte, že bych vám je mohla dát já?“ uslyšela jsem Judy. Čišel z ní mráz.

Ten neznámej chlápek měl zřejmě odpověď připravenou.

„Nechcete přece, aby se někdo dozvěděl, co se stalo v New Yorku, že ne?“

Páni! Normální vyděrač!

Byla jsem zvědavá, co bude dál.

„Ne,“ řekla Judy klidně. „To nechci.“

„Takže…“ pronesl vousáč vyčkávavě.

„Takže sbohem!“ zasyčela Judy.

Myslela jsem, že se s ním fakticky loučí, že mu jako dává najevo, aby odprejsk.

Jenomže Judy to myslela jinak.

Ozvala se rána.

Děsná pecka.

Úplně jsem zkameněla. Vůbec jsem nechápala, co se děje. Ale vzápětí mi to mělo dojít. Houští zapraskalo. Něco do něj padalo.

Něco velkýho.

A najednou se přímo přede mnou objevila vousatá tvář s jizvou na dolním rtu. Skleněný oči na mě nehybně zíraly. Hůůůů!

43

Judy ho zastřelila!

Fakticky ho normálně odpráskla.

44

VII.

Propadla jsem panice.

Vyletěla jsem z toho křoví jako vyplašenej zajíc a vzala to tryskem přes trávník. Oči jsem měla vytřeštěný a zuby mi jektaly hrůzou.

Chtěla jsem pryč!

Prásk!

Revolver se znovu ozval. Slyšel jsem, jak kulka hvízdla temnotou někde blízko. Panebože, Judy! Střílela po mně! Chtěla mě taky zabít!

Ještě jsem zrychlila a podvědomě udělala pár kliček. Štvaná zvěř to taky dělá. Prásk!

Další výstřel. Tupý úder, jak kulku zastavil kmen stromu. Šíleně jsem zdrhala. Ještě kousek!

Zapadla jsem mezi stromy. Do tý spásný tmy. Ale ani jsem nezpomalila. Revolver mlčel. Rychle, Jane! Rychle!

Vůbec jsem nevěděla, jak jsem se dostala přes zeď. Ale rychlejc by ji nepřekonal ani mistr světa. V přelézání zdí.

Vydechla jsem teprve v bezpečí svý hondy. Mrkla jsem se do zrcátka. Byla jsem orvaná, špinavá, ruce odřený, dva nehty zlomený.

Jako bych zrovna o vlásek unikla ze spárů smrti.

Což byla pravda.

Nastartovala jsem a vymázla odtud.

Jela jsem pomalu a pořád jsem byla úplně vedle z toho, co jsem zažila. Uznejte, že to se jen tak nepřihodí, aby se člověk stal svědkem vraždy. Jo, vraždy.

Vysloveně chladnokrevný vraždy. Fakticky jsem neměla ani ponětí, co mám dělat. Že bych měla jet rovnou na policii, mě ovšem 45

ani nenapadlo. Jak bych jim asi vysvětlila, co jsem v tom křoví dělala?

Ten vousatej chlápek, co mě tak vyděsil, byl sprostej vyděrač. To bylo jasný. Ale proč se objevil u nás? Chtěl mě taky vydírat? Ale kvůli čemu?

Jaká spojitost existovala mezi mnou a Judy? Byla to všechno jen náhoda?

Hlavou se mi honila spousta komplikovanejch otázek, který zůstávaly bez odpovědi. Ale do popředí se čím dál tím víc drala jedna jediná:

Co se stalo v New Yorku?

To bych teda vážně chtěla vědět. Protože v týhle odpovědi se možná skrývala možnost, jak zbavit Kena tý jeho pitomý závislosti na Judy.

Ovšem teď, když byl záhadnej cizinec mrtvej, se to asi těžko dozvím. Ale na druhý straně se možná o Judy postará naše bdělá policie.

Následkem těchhle úvah jsem se aspoň přestala klepat a trochu se zklidnila. Nebylo to lehký. Co byste asi dělali vy, kdyby se k vašim nohám skácela mrtvola?

No, stejně jsem radši chvíli stála v naší ulici a snažila se dát jakž takž do pořádku. Neměla jsem zrovna chuť nechat se zpovídat starostlivejma rodičema.

Dopadlo to dobře. Sledovali televizi a nevěnovali mi přílišnou pozornost. Akorát jsem na ně vesele zahalekala a prchla do svýho pokoje.

Tam jsem znovu zkoušela všechno si srovnat. Ale na nic jsem nepřišla. Nic z toho nevyplývalo, aspoň pro mě ne.

To jsem se ovšem zatraceně pletla.

A jak moc, to se ukázalo hned zítřejšího rána.

Cestou do školy jsem si koupila Borgnetownskýho hlasatele, poněvadž jsem předpokládala, že zpráva o včerejší vraždě bude samozřejmě vyvodit titulní stránce. Takovejch věcí se u nás zas tolik nestávalo.

Jenže houby!

46

Musela jsem se pracně pídit, abych ji nalezla až na čtvrtý straně.

Malej, nenápadnej sloupeček s pár řádkama.

Už to samo o sobě bylo divný.

Ale to, co se v něm psalo, bylo ještě divnější. A co se týče mě, byla to hotová bomba.

Málem jsem fakticky vyletěla do povětří.

No, posuďte sami.

Včera v pozdních večerních hodinách, psalo se tam, byl při pokusu o vloupání do domu paní Eleanor Rowlandové, East Park 36, zastřelen 38letý Jack Lamper, hledaný newyorkskou policií pro podezření ze spáchání několika trestných činů. Jak policie zjistila, personál domu ozbrojeného zločince vyrušil a po krátké potyčce zneškodnil. Jeho komplicovi se podařilo uprchnout, policie je mu však na stopě.

To bylo všechno.

Bylo mi, jako by do mě udeřil blesk. Panebože!

Tak především: Ten vousatej vyděrač byl Jack Lamper, můj otec!

Můj pravej otec!

Málem jsem se rozbrečela. Přišlo mi to hrozně líto. Tak proto mě sledoval! Chtěl mě vidět.

Jenomže jsem si zároveň uvědomovala, že to byl vyděrač. A asi nejen to, když ho hledala policie. Kdoví, co by z něj vylezlo, kdybych s ním opravdu mluvila. Nejspíš by mně taky chtěl peníze jako po Judy.

A sedmnáct let po mně ani nevzdechl. Bylo to smutný, že byl mrtvej, ale byl to pro mě fakticky cizej člověk.

Takže jsem se nerozbrečela. Mý slzy navíc krotila ta druhá věc –

že policie je na stopě jeho komplice. Z toho jsem teda byla dost vyklepaná.

Protože Jack Lamper žádnýho komplice neměl, takže policie musela bejt nutně na stopě někoho jinýho. S tím, kdo to je, jsem si hlavu lámat nemusela.

Kromě Jacka jsem v té zahradě byla jen já.

To po mně střílela Judy.

To já tam nejspíš zanechala spoustu stop.

Z toho bych dvakrát radost neměla, kdybych měla policii 47

vysvětlovat, co jsem tam dělala. A asi by mně ani nevěřili, poněvadž by to bylo hodně divný vysvětlení.

Navíc, když bych jim tvrdila, že střílela Judy, zatímco podle nich to byl nějakej personál.

Bylo mi celkem jasný, o co jde. Rozmazlená dcera senátora Robertse nesměla bejt za žádnou cenu zatažená do jakýhokoliv maléru, kterej by mohl ohrozit tatíčkovu kariéru. Tak to někdo z domu, jistě za tučnej honorář, vzal na sebe. A policie asi taky nechtěla do senátorovy rodiny moc šťourat.

Vsadila bych se, že jim volal ještě v noci.

Měla jsem z toho všeho hlavu jako hnízdo divokejch včel.

Dorazila jsem kvůli tomu do školy pozdě a musela jsem si vyslechnout pár nepříjemnejch poznámek od matiká ř e . A samozřejmě – Sue na mě vrhala děsně zvědavý a dychtivý pohledy, jelikož nutně potřebovala vědět, kde jsem včera večer byla.

Jenomže já jsem jí to nemohla říct. I když to byla má nejlepší kamarádka.

Mimochodem, ona neměla ani ponětí o tom, že Connor Briggs není můj skutečnej otec. Nevěděla nic o Jacku Lamperovi, kterýho včera večer odpráskla Judy.

Mrkla jsem na Judy.

Seděla za stolkem, jako by se nechumelilo. Perfektně nalíčená, perfektně učesaná, perfektně chladná. Zase se ve mně ozvala nenávist. A zase ji následovalo odhodlání, tentokrát úplně jiný než včera.

Tohle ti neprojde, Judy!

Ať byl Jack Lamper, jakej chtěl, a ať si policie myslí cokoliv, tahleta chladnokrevná vražda ti neprojde. O to se postarám.

Momentálně jsem ovšem neměla páru jak. Ale něco vymyslím.

O přestávce se spousta kluků a holek nahrnula k Judy. Už se to samozřejmě rozkřiklo. Viděla jsem, jak k ní pospíchá Ken s ustaraným výrazem v obličeji.

Ach, Kene, kdybys věděl!

Na to ale nebyl čas. Musela jsem čelit Sue.

„Jůůů, Jane,“ vysypala na mě, „víš, co se včera stalo v East Parku?“

48

Jen jsem kývla a nasucho polkla.

Podívala se na mě s podezřením.

„Nemáš s tím nic společnýho, že ne, Jane?“

Zavrtěla jsem hlavou a s předstíraným klidem řekla:

„Ne. Co blázníš?“

„A kdes vlastně byla?“ naléhala. „ Je to všechno tak záhadný.“

Mrzelo mě, že musím svý nejlepší kamarádce lhát. Ale já jí všechno řeknu. Pozdějc.

„Nikde. Seděla jsem doma. Nevyšlo to.“

„A co? No tak, Jane!“

„Ale,“ mávla jsem rukou. „Jedno rande.“

„Rande?“ zeptala se nevěřícně. „To na tebe nevypadá, Jane.“

Bylo vidět, že jí něco vrtá hlavou.

Jenže mě v tu chvíli úplně ohromila jiná věc.

Máma!

Jak jsem na ni mohla zapomenout? Panebože, vždyť ona už taky určitě ví, že Jack Lamper je mrtvej!

„Promiň, Sue, musím si nutně zavolat,“ vykřikla jsem a než se stačila vzpamatovat, upalovala jsem dolů do haly k automatu.

Sue i škola mi v tuhle chvíli mohly bejt ukradený.

Namačkala jsem číslo do salonu Beautydream, kde máma pomáhala čtyři hodiny denně majitelce, paní Everlackové, s účtama, objednávkama a tak.

„Tvoje matka tu není, Jane,“ řekla mi paní Everlacková znepokojeně. „Před chvílí odešla na policii.“

Srdce se mi zastavilo.

Nejspíš už policie tu stopu komplice vyčmuchala. A já jsem v průšvihu. Každou chvilku si pro mě přijedou.

Udělala jsem to, co obvykle. Vždycky se po hlavě vrhám do všeho, i do malérů, abych je měla co nejdřív za sebou. Jsem přece Kalamity, Jane, ne?

Sbalila jsem si svý věci, nikomu nic neřekla a vystřelila ze školy s rozhodnutím jet na policii a všechno jim vyklopit. Nemůžu v tom mámu nechat samotnou.

Skočila jsem do hondy a vyrazila. Celou cestu jsem pracovala na svým přiznání, aby vypadalo věrohodně. Byla to teda fuška, fakt že 49

jo.

Když jsem zaparkovala před policejní stanicí, máma s tátou právě vycházeli ven. Máma měla zarudlý oči a táta vypadal ustaraně.

Vrhla jsem se k nim a pevně mámu objala.

„Jane,“ stiskla mě a rozplakala se.

Connor se k nám připojil. Jeho rameno nás obě sevřelo v ochraňujícím gestu.

„Asi bychom si všichni měli v klidu promluvit,“ řekl vážně, ale chlácholivě.

Máma kývla.

Dohodli jsme se, že pojedeme domů.

Když jsme společně kráčeli k tátovu autu, přišustil k chodníku černej lincoln, kterej vozil do školy Judy Robertsovou. Chvíli jsem doufala, že se policie dozvěděla pravdu a Judy se teď pěkně zapotí.

Jenomže z lincolnu vystoupil elegantní starší muž s

prošedivělejma vlasama, šedivým knírkem pod nosem a brýlemi.

Nemusel jsem hádat, kdo to je. Viděla jsem jednou jeho fotku v novinách.

P. J. Roberts, senátor.

Energickým krokem zamířil ke vchodu do budovy a jako věrní psíci se za ním vyrojili dva chlápkové v t m a vejch oblecích s černejma kufříkama. Ty jsem na fotkách nikdy neviděla, ale ani jejich totožnost nebyla žádnou záhadou. Senátorovi právníci.

Ne, Judy se fakticky nemusela ničeho obávat.

Zatímco máma seděla u stolu s hlavou podepřenou dlaněma a koukala někam do neznáma, uvařil Connor kávu a dokonce před ní postavil skleničku brandy. To odporovalo jeho bankéřskejm zvykům, takže situace byla vážná.

Posadil se a čekal.

Já taky čekala, ačkoliv mě svrběl jazyk. Nakonec máma promluvila.

„Moc se omlouvám vám oběma. Tobě, Connore, i tobě, Jane.

Měla jsem vám to říct hned na začátku.“

Táta neřek nic, ale bylo na něm vidět, že s tím vřele souhlasí.

„Jack se tu objevil asi před týdnem,“ pokračovala máma. „Vedl 50

spoustu nesmyslných řečí, mezi jiným taky to, že chce vidět Jane.

Kategoricky jsem mu to zakázala. Řekla jsem mu, že na to nemá žádný právo. Že Jane má svýho tátu.“

Odmlčela se a vrhla na nás nesmělej pohled. Connor mlčel a já povzbudivě kývla. Byla to pravda. Máma se napila.

„Říkal, že si najde nějakou možnost, aby se s Jane setkal. Prosila jsem ho, ať to nedělá. Dokonce… dala jsem mu nějaký peníze, aby odjel z města. Promiň, Connore.“

Táta sice stiskl rty, ale neřek ani slovo. „Slíbil mi to, ale svůj slib nedodržel. Mohla jsem to vědět. Nikdy… na něho nebylo spolehnutí.“

Nasucho vzlykla.

„Když jsem se dozvěděla, že tu byl tenkrát večer, začala jsem se bát, že by mohl Jane něco udělat. Chtěla jsem si s ním promluvit, ale nevěděla jsem, kde ho sehnat.“

„Mělas mi to říct,“ ozval se prázdným hlasem Connor. „Nebo policii. Nemuselo to takhle skončit.“

„Já vím,“ hlesla tiše máma. „Ale chtěla jsem hlavně chránit Jane.“

Teď byla nejspíš řada na mě. Dělala jsem, co jsem mohla.

Položila jsem ruku na mámino předloktí a řekla:

„Já to chápu, mami. To je v pořádku.“

S námahou se na mne usmála.

„Když jsem se dozvěděla, co se stalo včera v noci v East Parku, šla jsem hned na policii, abych jim řekla všechno, co o Jacku Lamperovi vím.“

Obrátila se ke mně.

„Musí to být pro tebe těžký, Jane. Nezlob se na mě, prosím.“

Prokázala jsem svou proslulou statečnost.

„To je dobrý, mami,“ šeptla jsem se staženým hrdlem.

„Pan Lamper pro mě nic neznamenal, fakt.“ Zaregistrovala jsem, jak to Connora potěšilo. Očividně se mu ulevilo.

„Byl to špatný člověk,“ pronesla máma definitivní nekrolog za otce svýho dítěte.

„Jane,“ řekl tiše Connor. „ Jsi opravdu v pořádku? Chápu, že to pro tebe musel být šok.“ Usmála jsem se na něho.

„Je to za náma, tati. A já jsem oukej. Mám vás oba moc ráda, 51

fakt.“

Úplně jsem je dohnala k slzám. No, já se teda taky málem rozbrečela.

Akorát, že jsem si potřebovala vyjasnit ještě jednu věc.

„Co říkala policie o tom jeho komplicovi?“ nadhodila jsem nevinně důležitou otázku. „Kdo to byl?“

„Nevědí,“ řekl táta. „Podle všeho prý zpanikařil, když viděl, co se stalo, utekl a odjel přistaveným autem. S největší pravděpodobností je už prý dávno pryč z města i ze státu. Zdá se, že se v tomhle případě příliš neangažují. Všechno je jasný a jeho by maximálně mohli obvinit z nezákonnýho vniknutí na cizí pozemek.“

Uf! Docela se mi ulevilo, to je teda fakt.

Všechno sice jasný nebylo, například Judyina přímá účast na celým případu, ale pro mě teď bylo důležitý, že já se nemusím bezprostředně obávat žádnýho velkýho nebezpečí. Mohla jsem se klidně věnovat jediný skutečný záhadě.

Co se odehrálo v New Yorku?

Začala jsem se dokonce těšit, až začnu pátrat.

Kdybych věděla, co tím vyprovokuju, byla bych se na t o totálně vykašlala. Protože s tímhle rozhodnutím začala kolem mne kroužit jedna velice nepříjemná postava.

Smrt.

52

VIII.

Do školy už jsem se nevrátila. Docela jsem přivítala, že na zejtřek připadala sobota a že si budu moci přes víkend trochu odfrknout.

Akorát to narušovala zkouška s panem Edwardsem. Bylo mi jasný, že ze všeho nejdřív budu muset uspokojit Sueinu zvědavost.

Než jsem stačila vymyslet vhodnou strategii, byla Sue u nás.

Přifrčela rovnou ze školy, ani nezavolala.

Nezbylo mi nic jinýho, než všechno všechno vyklopit. Zatáhla jsem ji do pokoje, otevřela dvě coly a přinutila ji přísahat tou nejstrašnější přísahou, že to zůstane jen mezi náma dvěma. Ani Steve se nesmí nic dozvědět.

Měla jsem pro to dva hlavní důvody. Jednak jsem nijak netoužila po tom, aby se naše rodinný tajemství týkající se Jacka Lampera stalo veřejně přetřásanou věcí. A pak jsem nechtěla, aby se cokoliv doneslo k Judy. Což by při zasvěcení dalších dobráků bylo skoro jistý.

Sue byla tak zvědavá, že by odpřisáhla všechno na světě.

Takže jsem jí v klidu a popořadě předložila, co jsem věděla. O

svým původu a o Jacku Lamperovi. O lupičský výpravě do zahrady domu Judyiny tety. O tom, jak jsem se stala svědkem vraždy. O

policejním vyšetřování. O svým rozhodnutí dostat se Judy na kobylku.

Sue ani nedutala a oči jí lezly z důlků.

Akorát, když jsem jí líčila, jak jsem se krčila v křoví u schodiště vily na East Park, vydechla:

„Páni, Jane! Ty jsi fakt éro!“

Když jsem skončila, vypadala, jako by jí z mikrovlnky vypadlo 53

sedm zelenejch mužíčků. Nakrátko ostříhaný vlasy se jí normálně ježily.

„Ježíši,“ řekla pak, „tohle je ale fakticky děsný, Jane! Proč jsi to všechno nepověděla policii?“

„A k čemu by to asi bylo?“ zašklebila jsem se skepticky. „Senátor by se stejně postaral o to, aby všechno zahráli do autu. Neříkal jsem ti, že jsem ho viděla, jak má namířeno na stanici?“

Sue zavrtěla hlavou.

Tak jsem do celý skládačky doplnila ještě tenhle detail. Stejně v ní zbejvala ještě spousta nezaplněnejch míst.

Sue si to taky uvědomovala.

„A co chceš dělat teď?“ zeptala se mě.

Žádný konkrétní kroky mě nenapadaly.

„Ze všeho nejdřív se potřebuju dozvědět, co se stalo v New Yorku,“ zamumlala jsem. „Muselo to bejt něco hodně divnýho, když Judy kvůli tomu zabila člověka.“

Vůbec jsem na Jacka Lampera nemyslela jako na svýho tátu.

„A kdybys to věděla?“

„Šla bych za Judy a pěkně ji zmáčkla. Donutila bych ji, aby šla na policii a přiznala se.“

„Ale…“ namítla okamžitě Sue. Věděla jsem, co jí leží v hlavě.

„Jasně, že bych si dala záležet na tom, abych s ní přitom nebyla o samotě jako Jack Lamper. To si teda piš.“

Sue se zamyslela. Normálně bylo vidět, jak se z ní samým přemejšlením kouří.

„Hele,“ zajásala najednou, „proč se neobrátíš na Ronnieho?

Vzpomínáš, jak jednou vykládal o svým strejdovi z New Yorku. Je to advokát, nebo něco takovýho. Moh by nějaký informace sehnat.“

Vyrazila jsem ze sebe vítěznej indiánskej pokřik, skočila po Sue a objala ji. To byl fakticky skvělej nápad!

„Sue, jsi zlatá,“ ječela jsem. „Já tě miluju!“

Sueina tvář se zkřivila bolestí.

„Myslím, že jsi mi zlomila nohu,“ sykla.

Takže jsem zavolala Ronnieho, jestli by v sobotu nepřišel k Alexovi o chvíli dřív než ostatní, že s ním potřebuju mluvit. Byl z 54

toho celej natěšenej.

Já se taky nemohla dočkat, a tak jsem pochopitelně pokazila slavnostní oběd několika drobnejma kalamitama. Máma se děsně snažila, aby vytvořila dojem, že všechno nepříjemný už skončilo. My s tátou jsme jí zdatně sekundovali.

Pokecanej ubrus na tom nemohl nic změnit.

Když jsem dorazila k Alexovi, Ronnie už na mě čekal. Měl na sobě frajerskou džínovou bundičku, česal se určitě nejmíň půl hodiny a oči se mu leskly. Úplně mi přišlo líto, že ho zase musím zklamat.

Radši jsem mu rovnou vysypala, co potřebuju. „K čemu ti to bude dobrý, Jane?“ zeptal se. „To ti teď nemůžu říct, Ronnie. Ale dozvíš se to, slibuju.“

Pizzerie byla skoro prázdná. Alex stál za pultem, leštil skleničky a broukal si přitom nějakou italskou árii. Naštěstí polohlasem.

„Fajn,“ řekl Ronnie. „Zavolám strejdovi ještě dneska večer. Ale může to nějakou dobu trvat. New York je přece jen o něco větší než Borgentown.“

„To nevadí,“ ujistila jsem ho.

„Moc ti děkuju. Jseš príma,

Ronnie.“

Zatvářil se jako vykoupanej pudl.

„Přece víš, že tě mám rád, Jane,“ zamumlal se sklopenejma očima.

No jo, to jsem věděla. Taky jsem znala, co je to neopětovaná láska.

Měli jsme podobnej, smutnej osud, fakt že jo. Nějak mě to dojalo, nebo co, a tak jsem se naklonila přes stůl a dala mu pusu na tvář.

Normální kamarádskou pusu. Nic víc.

Samozřejmě, že přesně v tom okamžiku vrazila k Alexovi Mel a hned za ní Bridget s Juanem.

„Jůůů,“ zapištěla Melanie. „Co to vidí mý krátkozraký oči?“

Ronnie zčervenal.

„Promiňte, že jsme tak násilně přervali výjevy nenasytný vášně,“

šklebil se Juan.

Kupodivu si přisadila i Bridget.

„Trpělivost růže přináší,“ prohlásila a Juan na ní okamžitě vrhl nadšenej pohled, jako by tím dávala naději i jemu. A možná, že jo.

55

„Přestaňte blbnout,“ řekla jsem otráveně.

„To my z radosti,“

pištěla Mel. Jasně. Takhle to mezi náma chodilo. Nemohla jsem se zlobit.

Přikvačil Alex a každej si něco malýho objednal.

Pak dorazili Sue a Steve a byli jsme komplet. Sue na mě významně mrkla a já kývla a zvedla palec, jako že je to oukej.

Než jsme vyrazili na zkoušku, semleli jsme všechno možný. Měla jsem docela dobrou náladu. Taky jsem se těšila, že uvidím Kena.

Viděla jsem ho, ale neměla jsem možnost, ani mu říct ahoj. Přišli jsme do Globe a zastihli ho v rozhovoru s panem Edwardsem. Stáli pod jevištěm a hádali se.

Teda vlastně já nevím. Hádka to zrovna nebyla, ale byl to dost divnej rozhovor. Vypadalo to, že Ken na pana Edwardse naléhá a ten se brání. Hryzal do dýmky a vzrušeně gestikuloval.

Byla jsem zvědavá, o co se jedná. Ale když jsme se dostali na doslech, pan Edwards rozhovor ukončil.

„Tak dobrá, Kene,“ zaslechla jsem jenom. „Uvidíme, co se s tím dá dělat. Chci jenom, aby se tohle představení povedlo.“

„To já taky, pane Edwardsi,“ řekl Ken smířlivě a šel si sednout.

Jen na nás kývl a pak otevřel text a zahleděl se do něj. Zas nějaká záhada?

Pomalu se trousili další. Přišel pan Bailey, pár kluků a holek a ještě jedna nastrojená ženská, kterou jsem před tím nikdy neviděla.

„Začneme, přátelé,“ prohlásil pan Edwards a pustil se do nudný přednášky o Richardovi III. Teda o tom, jaký má ta hra mravní poselství, čím může oslovit dnešního člověka a takový ty řeči, znáte to. Pak se nás zeptal, jak to vidíme my, ale nikdo se do toho nehrnul, akorát Bridget řekla, že je to možná nad naše síly a jeden kluk, že by ty lidi ve hře měli mluvit nějak normálnějc. Pan Edwards se zakabonil a povídá, že všechno se poddá a že teď rozdělí role.

Jak se dalo předpokládat, Ken dostal Richarda a Bridget kněžnu Annu, Richardova protivníka a přemožitele Richmonda měl hrát Ronnie, Steve zase Clarence, co ho utopěj v kádi s vínem. Školník pan Bailey vyfasoval úlohu odpornýho vraha neviňátek Jamese Tyrrela a ta cizí ženská, kterou nám pan Edwards přestavil jako paní 56

Lowellovou z Woodbridge, roli starý královny vdovy Markéty, která všechny a všechno proklíná.

„Jak jste si všimli,“ řekl pan Edwards, „v Richardovi není příliš ženských rolí a v souboru je dívek více než polovina. Myslel jsem si proto, že by dvě z vás, Sue a Jane, mohli vystoupit v rolích královských synů Edwarda a Richarda z Yorku.“

Hůůů. Mrkla jsem na Sue. Taky zírala.

„Nejsou to těžký role, spíše jen epizodní. Tak co říkáte? Sue?“

Sue neváhala.

„Klidně,“ řekla.

No jo. Tu nic nerozházelo.

„Jane?“ obrátil se pan Edwards na mě.

Horečnatě jsem přemýšlela. Na jedný straně jsem toužila hrát –

byla tam přece scéna, při níž bych byla na jevišti s Kenem – ale na druhé straně jsem si byla skoro jistá, že bych to zvorala. Bez problémů bych možná nezvládla ani scénu, kdy nás James Tyrrel udusí polštářem. Nehledě na to, že Bailey by možná podlehl pokušení a v odvetu za politou pleš by mě zadusil doopravdy.

Takže jsem zavrtěla hlavou.

„Já se na to necítím,“ řekla jsem.

Zdálo se, že se panu Edwardsovi ulevilo.

„Mel?“

Melanie nadšeně naskočila.

„Jasně, pane Edwardsi,“ zajásala.

M e l b yla pro roli puberťáka Yorka jak stvořená. I s těma beďarama. Ale fuj, Jane! okřikla jsem se v duchu.

„V tom případě bych byl rád, Jane, kdybys nám pomohla se sledováním textu,“ dodal spokojeně pan Edwards.

Jen jsem kývla. Takže svou oslnivou kariéru skončím jako blbá nápověda. Ale co!

Pan Edwards pokračoval. Už byl skoro u konce, když se otevřely vstupní dveře. Všichni jsme se otočili. Edwards zmlkl.

Do sálu vešla Judy.

Co ta tu chce?

Tou svou příšerně elegantní chůzí plula uličkou mezi sedadly jako nějaká vlajková loď. Všichni jsme zírali.

57

Zastavila se až před jevištěm.

„To je Judy Robertsová, nová členka našeho souboru,“ vylezlo z pana Edwardse. „Většina z vás ji zná.“

Myslela jsem, že vyletím z kůže. Judy, ta mrcha, ta vražednice, se vetřela i sem! To byl vrchol!

„Judy bude alternovat v roli kněžny Anny,“ oznámil nám pan Edwards.

V sále to zahučelo.

„Alternace,“ rychle vysvětloval pan Edwards, „je výborná věc.

Někdo onemocní… něco se stane… S Manželem jsme měli štěstí, ale tohle je něco jinýho… taky jsem přesvědčen, že tentokrát nezůstane u jedinýho představení… i já sám jsem připraven nahradit kohokoliv…“

Nebylo to zrovna přesvědčivý. Možná jsem se pletla, ale panu Edwardsovi asi taky nebyla Judy po chuti.

Tak o tomhle hovořili s Kenem!

Proto na něj Ken tak naléhal!

Dostala jsem na něj vztek. Vždyť on byl jako loutka. Loutka v rukách tý potvory!

Další důvod k likvidaci Judy. Jako bych jich neměla dost.

„Propříště, Judy,“ snažil se pan Edwards o ztracenou rovnováhu,

„žádám o dochvilnost!“

A ta stvůra se slaďounce usmála, udělala připitomělý pukrle a kníkla:

„Ano, pane režisére.“

A měla ho v hrsti.

My jsme mu teda pane režisére neříkali.

Judy se usadila vedle Kena, který vysloveně zářil. Pan Edwards dokončil přidělování rolí a znovu se rozpovídal o Shakespearovi.

Nakonec nás přece jen pustil domů, takže jsme to mohli důkladně probrat. Všechny Judyina přítomnost rozladila. Jen hodná Bridget řekla neutrálně:

„Každej má svou šanci. Myslím, že je to spravedlivý.“

Mel zase pořád mlela o svý roli, ale jinak se k nám samozřejmě přidala. Asi nejlíp to vystihl Steve:

„S Judy už to nebude ono.“

58

To byl fakt. Při zkouškách na Manžela jsme si užili spoustu legrace a stala se z nás bezva parta. Judy byla rušivej element. Měla zůstat v tom svým New Yorku. Anebo se za zdravým ovzduším přestěhovat někam jinam.

Například do Austrálie.

Debatu uzavřela Sue svým obvyklým hitem:

„Ale co. Ono se to nezblázní. Tejkitýzy.“

Jenže tentokrát se spletla.

Zbláznilo se to.

59

IX.

Nejdřív se strašně dlouho nic nedělo.

Léto definitivně skončilo a vystřídal ho nepříjemnej podzim plnej plískanic. Nudnej kolotoč – škola, úkoly, škola – se točil na plný obrátky. Ani u Alexe nebyla žádná legrace. Jen tak jsme klábosili.

Nějaký drobný změny se udály, to jo. Bridget bylo stále častějc vidět s Juanem, takže se zřejmě přece jen dočkal. Ronnie pořád nic nevěděl a jen krčil rameny, když jsem se ho ptala.

Sue promluvila s Kenem o chystaném mejdanu a dopadlo to blbě, protože se jí rovnou zeptal, jestli s sebou může vzít Judy. Vypadalo to, že se bez ní nemůže obejít. Řekla jsem Sue, ať se na to vykašle.

Bylo to všechno na levačku.

Mel zhubla a chodila na nějakou kosmetickou kůru. To všechno kvůli Richardovi. Když jsme u toho, musím přiznat, že jako kluk měla něco d o sebe. Se Sue tvořily fakticky milej párek královskejch synáčků. Člověku přišlo líto, že musely bejt udušený školníkem.

Zato Judy byla hotový prkno. To jediný bylo na celý situaci příjemný. Sladký neviňátko dokázala hrát dokonale, ale na kněžnu Annu byla krátká. Deklamovala Shakespeara jako by to byla sbírka úloh z biologie, nebo tak něco.

Ve srovnání s ní Bridget zářila.

„Cit,“ naříkal pan Edwards, „vlož do toho cit, Judy! Z Anny musí mluvit její zmučená duše.“

Ha, ha. Judy totiž žádnej cit neměla. A zmučenou duši už vůbec ne.

Ken, kterej byl naprosto nepřekonatelnej a všem se vysloveně tajil dech, když jeho Richard III. kul svý hnusácký pikle, taky trpěl.

60

Jednou se jí pokusil něco vytknout, ale Judy ho sjela jako malýho kluka. Já se s ní samozřejmě taky chytla. „ Něco ti řeknu, vrahu, to být pravda, těmito nehty bych servala trávu z tváří, “ odříkávala svůj text, jako by si v obchoďáku kupovala nudle. Pan Edwards vyletěl.

„Judy! Co to, prosím tě, říkáš? Jakou trávu? Krásu! Krásu z tváří!“

Všichni se chechtali.

„Špatně mi napověděla!“ zaječela Judy.

„Dělá to schválně.“

Nahodila jsem nechápající obličej, já nic, já muzikant. Teda možná jsem se fakticky spletla. To se stane, ne?

Kdyby si dokázala zapamatovat svůj text, nemusela bych jí furt házet udičku. Jenže to bylo zřejmě nad její síly.

„Ale přece nemůžete

vyslovit takovou… takovou… hloupost!“

vztekal se pan Edwards.

Vsadím se, že chtěl říct krávovinu, nebo něco podobnýho. Akorát že byl džentlmen a takový slova neznal. Každopádně bylo zvláštní vidět pana Edwardse takhle vytočenýho.

Mně neřekl nic. A Judy stála na jevišti a metala po mně blesky. Z

očí jí koukala vražda. Na mou duši. A ke všemu se jí zastal Ken.

„Jane,“ řekl mi tiše, „buď tak laskavá a nedělej Judy schválnosti.“

Řek to tak mile, že jsem se málem rozbrečela. Panebože, copak zůstane do smrti slepej? Copak nevidí, jaká Judy ve skutečnosti je?

Copak mu nikdy nedojde, že já jsem asi tisíckrát lepší?

Polykala jsem slzy, zatímco on se otočil a vrátil se na svý, místo.

Shrbil se, vtáhl hlavu mezi ramena – to levý mu viselo níž – a vláčel za sebou nohu. Opravdovej Richard III. Ach jo.

Nejspíš jsem měla tu roli vzít a nechat se ve čtvrtým dějství udusit polštářem.

To byly jediný události, který stály za řeč. O vraždě Jacka Lampera v East Parku se už v novinách nic neobjevilo. Policie zřejmě celej případ uzavřela.

I se zmizelým komplicem, což byla pro mě výhoda.

Začala jsem se pomalu smiřovat s tím, že Kena nikdy nezískám a budu do smrti nešťastná. Stejně, až skončí tenhle školní rok, všichni se rozejdem. Judy i Ken zmizej z mýho života. A ze mě bude stará panna.

61

Ale pak se stalo něco nepochopitelnýho.

Bylo to na sobotní zkoušce. Nastudování Richarda už dost pokročilo, z Bostonu dorazily perfektní kostýmy a celej soubor se vyhrabal z počátečních rozpaků a strachu z klasika. Ještě to občas zaskřípalo, ale i já musela přiznat, že to vypadá docela dobře. Pan Edwards nadhodil něco o tom, že bysme mohli sehrát veřejnou generálku, třeba pro lidi ze školy. Aby se vidělo.

Ten den byly na programu hlavně závěrečný scény. Bitva u Bosworthu, souboj Richarda a Richmonda a Richardova smrt.

Všichni jsme se na to těšili, protože Ken to hrál tak skvěle, že nám z toho běhal mráz po zádech. Na mou duši.

Například, když se vbelhal na scénu a zoufale křičel: „ Dejte mi koně! Koně! Království za koně! “ Všichni, i ti, co to sledovali z hlediště, se normálně zoufale rozhlíželi, jestli se někde nepotlouká volná kobyla. Fakt, že jo.

Ale v tu sobotu se stalo něco děsnýho.

Sešli jsme se jako obvykle u Alexe. Bylo trochu divný, že nepřišel Ronnie, ale nikdo se nad tím moc nepozastavoval, nejspíš mu do toho něco vlezlo. Akorát Steve poznamenal:

„Mluvil jsem s ním ve škole a nic neříkal. Ale připadal mi nějakej divnej.“

„Jak divnej?“ chtěla jsem vědět „Já nevím… takovej roztržitej.

Jako nepřítomnej duchem, nebo co.“

„To víš, nešťastná láska,“ ozvala se okamžitě Mel. Hodila jsem po ní kyselej ksicht. Už mi s tím lezla na nervy.

„To nic nebude,“ řekla Sue. Ale bylo.

Když jsme dorazili do Globe, všichni se rozprchli do šaten, poněvadž se už zkoušelo v kostýmech. Juan zmizel v zákulisí a já zůstala u portálu, což je správný místo pro nápovědu. Žádnej kostým jsem nepotřebovala.

Pan Edwards přecházel po jevišti, listoval si v textu a hryzal náustek nezapálený fajfky.

Tím vším chci říct, že já byla první, kdo to viděl.

A byl to pro mě šok.

Otevřely se dveře a do sálu vstoupila Judy s Ronniem! Ne s Kenem. S Ronniem.

62

Ono by na tom nic nebylo, kdyby se nevedli za ruce! Fakticky se normálně drželi jako dva milenci a Judy se na něj děsně zamilovaně culila. Ronnie byl trošku pobledlej, ale jinak vypadal jako v sedmým nebi.

Čučela jsem na ně a dělaly se mi z toho před očima rudý kruhy.

Tohle přece nebylo možný! Ta mrcha mi nejdřív ukradla Kena a teď zase Ronnieho! Já ji fakticky zabiju!

Vůbec mi nedocházelo, že na Ronnieho taky nemám žádný právo.

On přece nebyl můj. Naopak. Vždyť já mu nikdy nedala sebemenší naději.

Jen jsem si ho automaticky přivlastnila jako nějakýho záložního ctitele.

Nic z toho mi samozřejmě na mysl nepřišlo. Měla jsem jen šílenej vztek.

Právě jsem se na ni chtěla vrhnout, když se na jevišti objevil Ken.

Byl už v kostýmu, celej v černým jako správnej padouch, na zádech hrb a zmrzačenou ruku zkřivenou v rukavici se třema prstama. Samozřejmě, že si jich okamžitě všiml. Dívala jsem se na něj.

Zbledl jako smrt. Dokonce se trochu zapotácel a ruka mu sjela k boku, kde měl meč.

Najednou jsem si nebyla jistá, kdo to je. Ken Stark nebo Richard III?

Panebože!

I pan Edwards přestal přecházet a strnul. Taky mu to došlo. Scéna byla na pár vteřin naprosto mrtvá. Ale Judy pozdravila, jako by se nechumelilo. „Dobrý den, pane Edwardsi. Ahoj, Kene!“ Se mnou se neobtěžovala.

„Ahoj,“ zamumlal Ronnie se sklopenou hlavou. Ale pak ji vztyčil a zadíval se na Kena i na mě s takovou nějakou vzdorovitou výzvou, nebo co. Rozhodně ne provinile, to teda ne.

To bych teda do něj nikdy neřekla.

Pan Edwards odpověděl, ale my s Kenem jsme mlčeli. Bylo to na nás moc.

Pak sebou Ken trhl, jako by se chtěl rozběhnout za Judy, která s Ronniem po boku zamířila do šaten, ale já mu zastoupila cestu. Už 63

jsem se trochu vzpamatovala.

„Kene,“ chytla jsem ho za ruku. Když se to tak vezme, byla to vlastně pro mě šance. „Kene, počkej!“

Podíval se na mě, jako bych byla nějakej dotěrnej hmyz.

„Nech mě bejt, Jane!“ řekl chraplavým hlasem. „Nech mě, prosím tě, bejt!“

Rek to tak naštvaně, že jsem radši rychle couvla. Tohle asi nebyla ta pravá chvíle.

Naštěstí zasáhl pan Edwards.

„Kene,“ přistoupil k němu. „Než začneme, rád bych s tebou ještě probral pár věcí.“

Ken se velmi pomalu a neochotně otočil. Oči plný zášti mu zvolna vyhasínaly.

„Prosím, pane Edwardsi.“

Makala jsem do šatny za Sue. Tohle se musí okamžitě dozvědět.

Když zkouška začala, bylo na všech znát divný napětí, i pan Edwards byl celý nesvůj. Ale pak se zdálo, že se všichni soustředili na hru.

Ve scénách před bitvou, kdy Richard III. i Richmond promlouvají ke svým vojskům, to bylo dokonce fantastický. U Kena to bylo samozřejmý, ale tentokrát se překonával i Ronnie. Přímo sršel spravedlivým hněvem.

Nikdo ani nedutal.

Stála jsem u portálu a sledovala text. Nebylo to moc potřeba, protože oba ho uměli perfektně. Takže jsem spíš koukala.

A přitom mě napadlo, že hrají tak dobře, protože se v tu chvíli smrtelně nenávidí. Ne Richard a Richmond. Ale Ken a Ronnie.

A to všechno kvůli tý potvoře. Měla jsem ji zabít už dávno a byl by klid.

Potom přišlo vyvrcholení – souboj Richarda s Richmondem. Kluci měli každej pohyb přesně natrénovanej, aby se nezranili. Bylo to jen pár šermířskejch výpadů, žádný honičky, kotrmelce a tak.

Tentokrát to ale vypadalo, že se bijou doopravdy.

Jejich zbraně se s třeskotem srážely a zas od sebe odskakovaly.

Tváře měli zrudlý a oči jim blejskaly, vypadalo to, jako by se Ken, 64

Shakespeare sem, Shakespeare tam, nechtěl nechat zabít.

Zatajila jsem dech.

Pan Edwards ve třetí řadě se vztyčil.

Ale Ken byl především herec. Musel se ovládnout. Takže nakonec přijal smrtelnou ránu a složil se na zem. Jeho tělo sebou párkrát škublo v předsmrtný křeči.

Umíral opravdu nádherně.

Jenomže Richmond neodstoupil, jak mu předepisoval scénář a neřekl:

„ Vyhráli jsme, tak krvelačný pes už chcíp. “

Nýbrž se rozkročil nad ležícím Richardem a zvedl oběma rukama meč.

Všichni vyděšeně ztuhli.

Ale jen já, protože jsem byla nejblíž, jsem to slyšela. Slyšela jsem, jak Ken smutně a rezignovaně zašeptal:

„No tak mě bodni, Ronnie. Zabij mě!“

A Ronnie ho bodl.

65

X.

Všichni začali ječet.

Peter Marinetti ze třeťáku, kterej hrál lorda Stanleye a byl v tu chvíli ještě s pár lidma na scéně, skočil k Ronniemu a odtáhl ho stranou.

Pan Edwards vyskočil a hnal se k jevišti.

Já se nedokázala ani pohnout. Byla jsem mrtvá hrůzou.

Pořád jsem se dívala na neznatelně se chvějící meč zapíchnutý v Kenově těle. Na černým kostýmu nebyla prosakující krev znát.

Další mrtvola v mý těsný blízkosti.

A ke všemu ještě Ken. Můj miláček Ken.

Myslela jsem, že z toho normálně zešílím.

Pak Ken pohnul rukou, vytrhl meč a posadil se. Než pan Edwards dorazil na jeviště, stál na nohou.

Nebyl mrtvej!

V hledišti se někdo nahlas rozesmál. Všichni se podívali tím směrem.

Judy!

Smála se jako pominutá. Pro ni to teda musela bejt zábava, fakt že jo.

Jasně, že jsme ještě zašli k Alexovi. Museli jsme všechno znovu pečlivě zhodnotit.

Pan Edwards se děsně rozčílil, vynadal Ronniemu, ale svý si schytal i Ken. Oba si prej musí uvědomit, že jsou herci a že jejich osobní pocity nemají na jevišti co dělat. A jestli se bude ještě jednou něco podobnýho opakovat, pan Edwards celý soubor rozpustí a s 66

divadlem bude jednou provždy konec.

Ronnie se Kenovi omluvil. Ken jen něco zamumlal.

Pro dnešek byl se zkoušením konec. Ronnie samozřejmě odešel s Judy.

Chvilku jsem uvažovala o tom, že bych řekla Kenovi, ať jde s náma k Alexovi. Ale nebyl to dobrej nápad. Necejtil by se tam dobře.

Koneckonců bude se tam drbat hlavně o tom, co se stalo.

Taky, že jo.

Začala s tím Mel.

Ještě jsme se ani pořádně neusadili a už pištěla: „Teda to bylo vzrůšo! Fakt jsem myslela, že ho Ronnie probod!“

To jsme si mysleli všichni.

„Možná chtěl, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Protože meč byl zapíchnutej těsně vedle něj. Přesně mezi rukou a hrudí,“ oznámil nám Juan. „Já bych se tam netrefil.“

„Byl jsem v šatně, když se Ken převlíkal,“ řekl vážně Steve.

„Nechtěl o tom mluvit, ale já si všim, že mu teče krev. Ten meč ho škrábl tadyhle na boku,“ ukázal.

„Hůůů,“ zahučela Mel. „To teda bylo o fous.“

„Za všechno může Judy,“ pronesla jsme ponuře. Jako že jsem jim to už dávno říkala.

„Ale proč? Proč najednou zničehonic začala chodit s Ronniem a Kena pustila k vodě?“ chtěla vědět Sue.

„Ronnie je zrádce,“ řekla jsem tímž tónem.

„Třeba se pohádali,“ ozvala se Bridget, „a od Judy to byl jen takovej naschvál. Aby Ken viděl.“

„To je možný,“ řekla Sue. „Třeba nám to Ronnie nějak vysvětlí.“

To bych se teda divila.

„V každým případě to uškodí představení,“ špitla smutně Bridget.

Jí na tom asi hodně záleželo.

„Ale,“ mávla rukou Sue, „ono se to nějak srovná, uvidíte.“

Nezdálo se, že by tomu někdo nějak zvlášť věřil.

Byli jsme z toho trochu vykolejení, a tak jsme se aspoň nacpali.

To je normální přirozená reakce. Dokonce i Steve zapomněl na to, že je málem vegetarián a objednal si Big Mac.

„Prima, primissima,“ hlaholil Alex nad našimi objednávkami.

67

„Máte hlad jako herci. Come artisti,“ řehnil se.

No jo, už to vědělo celý město, že zkoušíme Richarda.

Měla jsem mizernou náladu. Všechno šlo špatně, nic se mi nedařilo.

„Co budu dělat?“ vzdychla jsem nešťastně. To jsem neměla.

„Jdi do kláštera, Ofélie,“ zašklebil se Steve a Mel se okamžitě začala řehtat.

Oni se z toho Shakespeara ještě nakonec zblázní.

Fakt je, že jsem se Judy nemohla za živýho boha dostat na kobylku, ačkoliv jsem si to předsevzala. Zatím to vypadalo, že nade mnou vyhrává pět nula. Budu muset něco vymyslet.

Jenomže mě nic nenapadalo. Doma jsem prohodila pár

nezávaznejch vět s rodičema a zalezla do svýho pokoje, kde jsem asi hodinu dumala nad všelijakejma možnostma. Žádná nebyla dobrá, to jest, všechny byly k ničemu.

Vzdala jsem to a zkusila zavolat Ronniemu.

Jenže ten se se mnou víceméně odmítl bavit.

„Promiň, Jane,“ řekl, „ale je to jenom moje věc.“ Zkusila jsem mu opatrně připomenout, jak mi jednou nabízel, že Judy zabije místo mě.

„Křivdíš jí, Jane,“ řekl mi na to. „Všichni jí křivdíte. Ona není taková. A měla těžkej život.“

Páni, to mě teda podržte! Dceruška senátora Robertse a těžkej život. Co bych měla říkat já?

Normálně jsme mu praštila s telefonem.

Pak jsem vytočila číslo Starkových.

Ken to zvedl hned po prvním zazvonění.

„Ahoj, Jane,“ řekl, když zjistil, kdo mu volá. Znělo to zklamaně.

Nejspíš čekal, že to bude Judy.

Musela jsem se dost přemáhat, abych mu s tím nepráskla taky. Ale ovládla jsem se.

„Kene,“ pípla jsem, „chci ti jen říct, že je mi to líto. Toho, co se stalo.“

Blábolila jsem nesmysly a srdce mi přitom bušilo jako splašený.

Ken mlčel.

„Myslela jsem, že ty a Judy…“

Teď jsem zase zmlkla já. Co jsem tím vlastně chtěla říct?

68

„Pohádali jsme se,“ pronesl neochotně. Nedokázal mi odpovědět, že mi do toho nic není, jako Ronnie. „Kvůli divadlu. Ona se snaží, ale…“

Další trapná odmlka. Doslova jsem viděla, jak nad tím telefonem rudne rozpakama.

„Nic si z toho nedělej, Kene,“ vysypala jsem ze sebe. „Kdybys chtěl…“

Málem jsem mu navrhla, aby se mnou šel na rande. Jenomže to se nedělá. Nemůžu se mu takhle vnucovat.

„… moh bys třeba někdy zajít s náma k Alexovi, pokecat, nebo tak,“ dokončila jsem rychle.

„Dík, Jane,“ řekl neutrálně Ken.

A můžeš si z toho vybrat, co chceš, doplnila jsem si v duchu.

Řekla jsem ahoj a položila sluchátko.

Takže to bylo tak zhruba všechno, na co jsem se zmohla.

Výsledek se rovnal nule.

Další nula na mým kontě.

Už jsem měla jen jednu jedinou, nepatrnou naději.

Zjistit, co se stalo v New Yorku.

Myslela jsem, že mi s tím pomůže Ronnie, ale jak se zdálo, s ním jsem už počítat nemohla. Že bych si tam zajela a vyptávala se kolemjdoucích, jestli neznají Judy Robertsovou taky nepřipadalo v úvahu. Zbejvala poslední možnost. Moc se mi do ní nechtělo, protože přestavovala šílenou práci, navíc s nejistým výsledkem. Sama bych to nezvládla.

Musela jsem do toho zatáhnout Sue.

Ta teda dost prskala. Přemlouvala mě, ať se na to vykašlu. Že jsem posedlá. Ale nakonec jsem jí ukecala.

Takže jsme v pondělí odpoledne seděly v čítáme Borgentownský veřejný knihovny a před sebou měly dvě obrovský haldy. Byly na nich New York Timesy z předloňskýho roku.

Vymyslela jsem to takhle:

Judy se v Borgentownu objevila loni. Předtím byla nějakou dobu údajně nemocná. Jestli se něco stalo, muselo to bejt předloni, nebo ještě o rok předtím.

„Proč si myslíš, že se o tom psalo v novinách?“ pochybovala o mý 69

konstrukci Sue.

„Nemohla to bejt jen nějaká prkotina,“ hučela jsem do ní. „Bylo to něco, kvůli čemu Jack Lamper Judy vydíral. A kvůli čemu ho taky zabila A jak myslíš, že se to dozvěděl?“

„Moh bejt u toho.“

„Pochybuju,“ řekla jsem s hořkým úsměvem. „ Jack Lamper se určitě nepohyboval ve stejnejch kruzích jako senátor Roberts.“

Sue to vzdala.

„A co mám vlastně hledat?“

„Jakoukoliv zmínku o senátorovi nebo jeho rodině. Cokoliv.“

„Tak jo,“ zabručela Sue a daly jsme se do toho.

Byla jsem ráda, že mám takovou kámošku.

Nedělala jsem si žádný velký iluze, ale přece jen jsem nečekala, že to bude tak strašná dřina. Už po hodině mě začaly pálit oči a bolet záda. Sue na tom nebyla líp a jen dramaticky vzdychala. Z haldy jako by nic neubývalo.

V půl šestý vykřikla Sue: „Jane! Tady je něco.“ Nedočkavě jsem se k ní nahnula.

Byl to krátkej článek o tom, že senátor Roberts byl zvolen podpředsedou nějakýho výboru posuzujícího obchodní vztahy s Japonskem.

Falešná stopa.

V šest jsme to sbalily a šly domů.

„Zejtra pokračujem,“ oznámila jsem Sue optimisticky. Za celou tu dlouhou dobu, co jsme se znaly, ztratila poprvý svou pohodovou náladu. „Kristepane!“ řekla jenom.

V úterý odpoledne to dopadlo stejně. Našly jsme dvě zmínky o senátorovi, ale zase se to vztahovalo k jeho politický kariéře. Ani náznak nějakýho skandálu.

Když jsme skončily, bylo nám oběma, jako bysme čtrnáct dní kopaly hroby. A já začala propadat beznaději.

„Zejtra nemůžu,“ řekla Sue. „Jednak je zkouška a pak – Steve má řeči, že na něj kašlu.“

„No jo,“ řekla jsem s povzdechem. Chápala jsem ji. „Necháme to na čtvrtek.“

Sue se zatvářila provinile.

70

„Slíbila jsem Steveovi, že s ním půjdu nakupovat. Víš, chce si pořídit nějaký oblečení…“

Snažila jsem se nýst to statečně. „Jasně, Sue. Stejně dík, žes mi pomohla.“ Bohužel to k ničemu nevedlo.

Ke všemu jsem začala mít problémy ve škole. Ne velký, jen jsem prostě v poslední době učení hodila trošku za hlavu. Musela jsem zase zapnout. Bude mě to stát pár ztracenejch večerů.

Středeční zkouška proběhla hladce. Ken byl skleslej, Judy se nehnula od Ronnieho, ale na jevišti se všichni snažili. Teda kromě Judy.

Ta kdyby se snažila sebevíc, nebylo jí to nic platný. Na každou výtku však reagovala tak popudlivě, že toho pan Edwards radši nechal a jen tiše trpěl. Následkem toho si ovšem Judy začala myslet, že je hvězda.

Zřejmě. Protože když pan Edwards oznámil, že si příští týden střihnem první generálku, na kterou pozve lidi ze školy, a že Annu bude hrát Bridget, Judy jako by zkameněla. Zbledla, pak zase zrudla a já viděla, jak zatíná svý dlouhý nehty do dlaní, vypadala jak sopka tři minuty před výbuchem. Ale nevybuchla. Jen se prudce otočila a vystřelila ze sálu. Ronnie upaloval za ní.

Pan Edwards si zhluboka povzdechl.

Asi už začínal litovat, že nezůstal u pilování správný angličtiny.

Když jsem pospíchala ze svýho místa za portálem, abych stihla dát ještě krátkou řeč se Sue, zakopla jsem o nějakej pitomej kabel.

Prolítla jsme vzduchem asi padesát metrů a pak se rozplácla o prkna, který znamenaj svět.

Následoval samozřejmě bujarej chechtot přítomnejch umělců.

Kalamity Jane zase předvedla jeden ze svejch oblíbenejch výstupů.

Někdo se ke mně shýbl a pomohl mi na nohy.

Ken!

„Nestalo se ti nic, Jane?“ zeptal se starostlivě.

Jen jsem zavrtěla hlavou. Ne že bych si překousla jazyk, nebo tak něco. Jenže to bylo poprvý, co se mě Ken takhle dotkl. Bylo to jako objetí. Teda skoro.

Uznejte, že jsem měla nárok ztratit řeč. No, ale to bylo všechno.

Ken se otočil a odešel. Měla jsem předstírat, že jsem si zlomila 71

žebro. Třeba by mě pak odnesl v náruči. Zase jsem to prošvihla.

Smůla se na mě lepila už tak dlouho, že bych jí mohla prodávat na kila.

Kdyby ji někdo koupil.

Ve čtvrtek jsem šla ze školy zase do knihovny. Původně jsem už toho chtěla nechat, ale pak jsem si řekla, že to musím dotáhnout do konce. Vypadalo to ještě na takový tři dny dřiny.

Jenomže tentokrát se nade mnou osud smiloval. Protože jsem na to narazila, sotva jsem otevřela první složku.

A byla to další záhada. A další mrtvola.

72

XI.

SMRT V GARÁŽI, psaly Timesy. ŽENA VLIVNÉHO

SENÁTORA P. J. ROBERTSE NALEZENA MRTVÁ.

Byly to docela tučný titulky a dost velkej článek. S fotkou senátora a jeho manželky na nějaký recepci, či co. Hltala jsem řádek za řádkem.

Bylo to teda dost divný, to vám povím.

Paní Robertsovou našli zadušenou výfukovejma plynárna na podlaze garáže vedle jejího buicka. Podle předběžný policejní verze šlo nešťastnou náhodu. Paní Robertsová se při vystupování z auta zřejmě udeřila do hlavy, omdlela a unikající zplodiny jí udusily.

Garážová vrata byla zavřená a vchod do domu zamčený. Nebyly zjištěny žádný stopy cizí přítomnosti.

Zajímavý. Já teda než vylezu z auta, nejdřív vypnu motor. Proč to neudělala paní Robertsová, ve zprávě nebylo.

Senátora Robertse zastihla zpráva na konferenci v Detroitu.

Dozvěděla jsem si i další zajímavosti. Patricie Robertsová byla druhou senátorovou ženou a byla o dvacet let mladší. Vzali se teprve před nedávnem. První manželka pana Robertse zemřela na leukémii před dvanácti lety – z tohoto manželství měl senátor dceru Judy.

Pak tam byla ještě rekapitulace senátorovy kariéry, nasládlá historka, jak se seznámil s Patricií, která byla letuškou u nějaký vnitrostátní společnosti, a pár dalších slátanin. To už mi k ničemu nebylo.

Nedočkavě jsem otevřela New York Times z následujícího dne.

A to se podívejme!

DCERA SENÁTORA ROBERTSE SE ZHROUTILA!

73

Obsah článku byl zhruba následující: Patnáctiletá dcera senátora P. J. Robertse Judy se po smrti svý nevlastní matky psychicky zhroutila a byla převezena do soukromého sanatoria.

Kolem toho bylo spousta omáčky, opakování včerejšího vylíčení tragické události, připomenutí významného postavení senátora Robertse a tak dál. Ale pro mě byla děsně důležitá jedna jediná věta.

Jakýkoliv náznaky, že by se Judy Robertsová nějak podílela na smrti svý nevlastní matky,

označila policie jako naprosto

neopodstatněné.

Nebýt tý věty, málem bych Judy začala litovat. Přišla o svou vlastní matku, ještě když byl malý dítě. Žila sama jen se svým otcem.

A pak další neštěstí… Pobyt v psychoušským sanatoriu asi taky nebyla žádná slast.

Nebylo divu, že se tím Judy nijak nechlubila a akorát mlžila něco o těžký nemoci. Dalo se pochopit i to, že ji papínek na čas uklidil do klidu a bezpečí, aby se vzpamatovala.

Ale byla tu ta věta, která přinejmenším naznačovala, že nějaký podezření existovalo. A byl tu Jack Lamper a jeho smrt. Jeho vražda.

Takže se mi v hlavě šílenou rychlostí míhaly děsně nápady.

Co když Judy svou nevlastní matku opravdu zabila? A senátor ji nechal zavřít do blázince a pak použil veškerýho svýho vlivu, aby celou záležitost ututlal? Co když Jack Lamper musel zemřít, protože o tom něco věděl?

Rychle jsem prolistovala další Timesy, ale už jsem o tý příhodě nenašla ani řádku. Dokonce ani oznámení, že policie celej případ uzavřela.

To mý podezření ještě posílilo. Jenomže to pořád bylo jenom podezření, který taky klidně mohlo plynout z mejch „rozjitřenejch smyslů“ a z faktu, že jsem Judy nenáviděla. Získala jsem sice zajímavý informace, ale nemohla jsem s nima nic dělat. A otázka, co se skutečně stalo v New Yorku, zůstávala zodpovězená jen napůl.

Nakonec jsem se rozhodla, že to nikomu neřeknu. Ani Sue. Byla jsem na ni přece jen trochu naštvaná. Vybalím to, až budu vědět víc.

Mezitím si na Judy budu dávat bacha.

Tohle byla má největší chyba.

Protože kdybych se někomu svěřila, možná to všechno mohlo 74

dopadnout jinak. A já bych se nemusela trápit výčitkama.

Nemusela jsem mít na svědomí černou kaňku.

Nemusela bych se ještě teď budit s hlasitým výkřikem ze snu, v němž se mi zjevovala ta tvář.

Zsinalá tvář s pramínkem krve v koutku úst. Tvář, z níž vyprchával život.

75

XII.

Pan Edwards se snažil přípravy představení co nejvíc urychlit. Bylo to tím, že se mu všechno drobilo pod rukama. Celej soubor pochytila nějaká divná nemoc.

Jako by se atmosféra Richarda III. se všema těma hnusnejma intrikama, lžima, podvodama a násilím přenesla na nás. Jako bysme se nakazili, nebo co. No jo, nebyli jsme profesionálovy.

Naprosto neočekávaně například vypěnila paní Lowellová, ta vdova z Woodbridge, co hrála starou královnu Markétu. Do tý doby jsme ji skoro nezaznamenali, přijela na zkoušku, s nikým se moc nebavila, poctivě si odříkala text, při němž se musela změnit na děsnou jedubabu a docela jí to šlo, a pak se rozloučila, nasedla do svýho bílýho austina a odfrčela domů. Jen školník Bailey s ní občas prohodil pár slov mezi jednotlivejma výstupama, protože si přece jen byli věkem blíž.

No a tahle milá dáma najednou seřvala Kena, že ji uráží a že to nemíní dál snášet.

Jo, on ji urážel, ale jako Richard III. Markétu. S tím se nedalo nic dělat, za to moh Shakespeare.

Všichni jsme zkoprněli. Pan Edwards vypadal, že to s ním šlehne.

Pan Bailey vylezl na scénu, položil ji ruku na rameno a pokoušel se ji uklidnit. A co myslíte, že udělala?

„Nesahejte na mě těma tlustejma prackama!“ zaječela jako pominutá.

Normálně jí vytekly nervy, nebo tak něco.

Pak tu byla Mel. Konečně sbalila jednoho kluka, jmenoval se Jack a ani nebyl od nás ze školy, nýbrž makal někde v opravně 76

elektropřístrojů. Nic proti tomu.

Byl asi o čtyři roky starší než Mel a ona se na něj dívala jako na vyřezávanýho boha. Samozřejmě ho přivedla k Alexovi, aby se pochlubila. Měli jsme dobrou vůli, jenomže on nám dával dost nepříjemně najevo, že jsme proti němu cucáci bez životních zkušeností, což Mel vysloveně uvádělo do nadšení.

Šklebil se, když jsme si povídali o divadle.

„Pakárna,“ zhodnotil to lapidárně.

Takže jsem se pochopitelně s Mel pohádali jako vzteklí. S Mel to začalo a pak už jsme řvali jeden na druhýho a vyčetli si věci, který se staly před sto lety. Bridget se normálně rozbrečela.

Fakt děsný.

Ken s Ronniem kolem sebe chodili jako dvě odjištěný atomový bomby.

Sue celá otekla. Strávila dva dny v nemocnici, než přišli na to, že je to z alergie na peří. V celým Borgentownu se žádný peří nevyskytovalo.

Bylo akorát v tom polštáři, kterým vrah Tyrrell dusil nebohý sirotky.

Sueina máma ji málem zakázala hrát. Ještě že pan Edwards za ní zašel s náhradním polštářem z dutejch vláken nebo něčeho takovýho.

A já? Já normálně umírala, poněvadž mi Judy pila krev. Už jsem jí kolikrát chtěla vpálit, co jsme se dozvěděla z Timesů, ale vždycky mě něco zadrželo.

Co když se tak chovala, protože byla opravdu nešťastná? Takový věci se stávaj.

Takže jsem neudělala nic, ani když na mě spad železnej žebřík.

Juan po něm normálně šplhal nahoru na rampu ke světlům. Žebřík měl na konci dvě ohnutý železa, kterejma se za vždycky zahák za trubku na okraji můstku a dal se tak po ní posunovat. No a jednou zaháknutej nebyl, já o něj zavadila a on se mi zřítil na hlavu. Měla jsem z toho bouli jako pštrosí vejce.

Když zjistili, že nejsem mrtvá, ještě se smáli. Znáte to, ne?

Kalamity Jane zase v akci.

Ale já bych se vsadila, že jsem u toho žebříku viděla Judy.

Jasně, že jsem se o tom nikomu nezmínila. Neměla jsem žádnej 77

důkaz. A všichni mi už bez toho párkrát dali najevo, že moje posedlost Judy bude asi nějaká choroba.

Jako že jsem pošuk.

Takže jsme všichni s úlevou přivítali oznámení pana Edwardse, že v sobotu 13. listopadu sehrajeme generálku Richarda III. pro žáky Borgentownský střední. Mysleli jsme asi, že všechny ty drobný katastrofy, nervozita a napětí tím jednou provždy skončí. Ale mýlili jsme se.

Pro mnohý z nás se ta listopadová sobota stala nejčernějším dnem historie.

Já na ni příkladně nezapomenu do konce svýho života. A to jsem na tom ještě nebyla nejhůř.

78

XIII.

Sobota přitom začala jako každej jinej volnej den.

Obloha nad Borgentownem byla potažená nízkejma šedivejma mrakama, ale nepršelo. Podzimní vítr rval ze stromů poslední barevný listí a hnal ho před sebou ulicemi.

Nechtělo se mi z postele, a tak jsem se v ní povalovala až do půl desátý. Hlavou se mi honily různý, ale nijak nebezpečný myšlenky: Neměla jsem žádnou předtuchu, zlý tušení, nebo něco takovýho.

A pochopitelně ani trému, poněvadž na mně to představení neviselo.

U oběda vládla příjemná pohoda.

„Docela rád bych to vaše představení viděl,“ najednou nadhodil táta.

„Taky se dočkáš,“ zasmála jsem se.

„Jaký z toho máš pocit, Jane?“ chtěla vědět máma.

Nad tím jsem se chvilku zamyslela. Ale pak jsem, prese všechno, co se v posledních dnech stalo, musela říct:

„Docela dobrej, mami.“

Byla to pravda. I mě, třebaže jsem ho sledovala jen ze zákulisí a s očima upřenejma do textu, nakonec hra uchvátila.

Byla to především Kenova zásluha.

„Víš, Ken je úžasnej,“ nemohla jsem si to nechat jen pro sebe.

„Hraje jako bůh. Nemůžeš si pomoct, ale všechno, co řekne a udělá, mu stoprocentně věříš.“

„Je lepší než Lawrence Olivier?“ zeptal se táta.

Já tedy Richarda III. s tímhle slavným anglickým hercem neviděla, ale vůbec jsem nezaváhala.

„Jasně. Stokrát,“ řekla jsem.

79

Mámě se po tváři rozlil záhadnej úsměv. Táta jen udiveně vytáhl obočí.

„Nemáš ty náhodou pro Richarda III. nějakou speciální slabost?“

Zčervenala jsem, poněvadž jsem věděla, jak to myslí. Už jsme chtěla vehementně protestovat a tím se definitivně prozradit, když mě máma vysvobodila.

„To je škoda, že v tom taky nehraješ, Jane.“

S úlevou jsem přivítala změnu tématu.

„Mně to nevadí. Fakticky. Jenom bych jim to kazila. Ze mě žádná hvězda nebude.“

„Zaplaťpánbu,“ utrousil táta. „Už jsem se začínal bát.“

Všichni jsme se zasmáli.

Naši se dohodli, že když stejně nebudu celý odpoledne doma, zajedou si na malej vejlet ke Green Lake. Počasí na to teda zrovna nebylo, ale táta na tyhle věci neměl obvykle moc času, takže jsem jim to přála.

Když vypadli, začala jsem se pomalu chystat. Na mně nezáleželo, ale chtěla jsem vypadat co nejlíp. Po představení se jistě někam půjde a já bych konečně mohla udělat nějakej pokrok se svým naprosto neutěšeným vztahem ke Kenovi.

Jasně, že jsem největší péč i v ěnovala vlasům. Přičemž jsem si představovala, jak mi je láskyplně čuchá jeho ruka.

Už mi to vážně začínalo lízt na mozek.

Mé zodpovědné přípravy přerušil zvonek u domovních dveří.

Seběhla jsem dolů.

Myslela jsem, že to bude Sue. Sice jsme se nedohodly, že se pro mě staví, ale klidně na to mohla přijít sama.

Ale nebyla to Sue.

„Bridget,“ vydechla jsem překvapeně, když jsem otevřela dveře.

„Ahoj,“ řekla. Byla bledá a vystrašená.

„Pojď dál,“ řekla jsem. „Co se děje?“

„Nevadí ti, že jsem přišla za tebou?“ zeptala se věčně plachá a omlouvající se Bridget.

„Ale kdepak. Jsem tu sama. Dáš si něco? Colu nebo tak?“

Zavrtěla hlavou. Pak sáhla do kapsy svýho semišového kabátu a podala mi přeloženej kus papíru. „Co to je?“

80

„Našla jsem to před chvíli ve schránce. Ještě že to neviděli naši.“

Bridget se nervózně kousala do rtů. Mrkla jsem na ten papír.

Hůůů. Byl to anonymní dopis složenej z vystříhanejch písmen.

Jako v nějakým hororovým filmu. DNESKA NEHRAJ NEBO

ZEMŘEŠ.

„Co to má bejt?“ vybreptla jsem nesmyslně. „Já nevím,“ špitla Bridget.

Uvažovala jsem nad tím, ale nic mě nenapadalo. Asi jsem měla nějaký okno, nebo co. Teď například vím, co mě mělo napadnout.

Bylo to nabíledni.

„Asi nějakej blbej fór,“ řekla jsem místo toho. „Ale proč?“

„Víš, jakej je ve škole kvůli tý generálce rozruch. Je tam spousta vtipálků, kterejm by se děsně líbilo, kdybysme to co nejvíc zvorali a oni se mohli v hledišti potrhat smíchy. A pak si z nás nejmíň čtrnáct dní utahovat.“

Možný to bylo. Už

teď jsme často byli terčem všelijakejch

pitomejch narážek.

Bridget nevypadala, že by ji to přesvědčilo.

„Hele,“ řekla jsem, „kdoví, kdo všechno takovejhle dopis dostal.

Pusť to z hlavy, jo? Ber to s úsměvem, jak říká Sue.“

A než se na něco zmohla, roztrhala jsem ten papír a hodila ho do koše.

„Nenech se otrávit. Dneska musíš bejt v pohodě. A já ti slibuju, že budu na všechno dávat bacha.“ Hloupě jsem se vytahovala. Jak se taky nakonec ukázalo.

Ale Bridget jsem přece jen uchlácholila. Mlela jsem jedno přes druhý, abych ji rozptýlila.

Do Globe jsme jeli společně. Asi jsem přece jen taky byla trochu nervózní, protože jsem škrtla blatníkem o sloupek vrat. Jenomže to se mi stávalo zhruba jednou za měsíc. Stubs bude mít kšeft.

V Globe vládla předstartovní horečka, ale všichni byli v pohodě.

Teda s výjimkou obvyklé porce trémy. Všimla jsem si dokonce, že Ken prohodil pár slov s Ronniem. No, sláva! Nebudou přece nepřátelé do smrti. Judy za to rozhodně nestála.

Když na to teď vzpomínám, nepamatuju si, jestli jsem si jí vůbec všimla. Nevím, kde byla a co dělala.

81

Kulisy už byly postavený. Bylo to jen pár věcí, protože jsme neměli lidi na to, abychom je mohli přestavovat mezi jednotlivými dějstvími. Dva kluci z třeťáku vždycky tak akorát stihli přitáhnout na scénu křeslo nebo postel a změnit tak nádvoří v trůnní sál anebo ve vězeňskou celu v Toweru. A vytáhnout oponu.

Pan Edwards, navenek úplně klidnej, uděloval poslední pokyny.

Všichni ho poslouchali jen na půl ucha. Paní Lowellová si špitala se školníkem – zřejmě už si tihle dva všechno vyjasnili. Zaplaťpánbu.

Vidina veřejný generálky celej soubor zase spojila.

Pan Edwards poslal všechny do šaten, aby se převlíkli a nalíčili. Já neměla co na práci, a tak jsem se jen poflakovala kolem. Byla jsem zvědavá, kolik holek a kluků přijde. Ale co by v tomhle studeným, listopadovým odpoledni měli jinýho na práci?

Do začátku představení chyběla sotva čtvrthodina, když se na jeviště za staženou oponu přiřítila Sue. Hnala se ke mně a vypadala vyplašeně.

„Jane, nemůžu najít Bridget,“ vyhrkla.

„Jak to?“ Nic jsem nechápala.

„Normálně jsme s ní byly v šatně a začínaly jsme si líčit, když řekla, že se ještě musí trochu projít. Vypadala nervózně, a tak jsme se ani nedivily. Vždyť víš, že je to děsná trémistka.“

Sue v kostýmu mladýho následníka trůnu vypadala rozkošně. Ale nebyl čas se jí obdivovat.

„Ještě je čas, ne?“ namítla jsem.

„No, moc ne. Ale slítaly jsme s Mel celý divadlo a nikde po ní není ani stopy. To je divný.“

Jo, bylo to divný. A pak jsem si vzpomněla na ten anonymní dopis. Že by se nakonec Bridget polekala tý výhrůžky, sbalila se a prostě zmizela? To se mi nechtělo věřit. Bridget svou roli zbožňovala.

Radši jsem o tom Sue nic neřekla.

„Jdem se po ní mrknout, pojď,“ chytla jsem ji za nabíranej rukáv a táhla do zákulisí.

Ale Bridget v šatně nebyla. Nebyla nikde.

Vrátily jsme se na jeviště. Celej soubor už tam přešlapoval, každou chvilku někdo nahlíd kukátkem v oponě do sálu. Z hlediště 82

se ozýval šum.

Muselo tam bejt mraky lidí.

„Pane Edwardsi,“ šeptla rozpačitě Sue, „Bridget se ztratila. Nikde není.“

„Cože?“ Pan Edwards zvedl oči k nebesům. Za co ho zase trestají?

Sue mu vylíčila to, co mně, a taky, jak jsme ji všude hledali.

„Volala jsem k nim domů,“ ozvala se Mel. „Nikdo to tam nebere.“

A vtom jsem zahlídla Judy. Stála úplně vzadu, opírala se o portál a pobaveně se usmívala.

Rázem mi bylo všechno jasný. Jak jsem mohla bejt tak pitomá?!

„To je naprostá nezodpovědnost,“ pronesl Edwards.

„Judy…“

Judy udělala dva kroky. Všichni se k ní otočili.

„Budeš hrát Annu. Běž se připravit.“

Co myslíte, že ta potvora udělala?

„Samozřejmě, pane režisére,“ pronesla sladce a dokonce udělala takový pukrle, nebo co to bylo.

„První zvonění!“ mávl pan Edwards rukou a Tony Pickard stiskl tlačítko. Sálem se rozlehlo drnčení elektrickýho zvonku. Všichni se klidili na svý místa.

Odsunula jsem se k portálu a zuřivě přemýšlela. Bylo mi jasný, že i zmizení Bridget bylo Judyiným dílem. Ona prostě nesnesla, aby byl někdo lepší než ona. Nesnesla, že by proslulou krasavici Borgentownské střední mohla přetrumfnout plachá a nevýrazná Bridget.

Zbejvala otázka, jestli ten anonymní dopis byl dostatečnej argument. Anebo…

Co když Judy Bridget taky zabila?

83

XIV.

Druhý zvonění.

Byla jsem z toho fakticky dost vyděšená. Nejhorší bylo, že jsem nemohla nic dělat. Musela jsem se soustředit na představení.

Navzdory všemu. Budu mít dost práce.

Protože Judy určitě text neovládá.

Ale jakmile hra skončí, vrhnu se na to a všechno rozčísnu.

Obviním Judy. Přede všemi. Uvidíme, co na to bude říkat.

Byl nejvyšší čas, aby jí to někdo zatrh.

Třetí zvonění.

Opona šla nahoru. Vstoupil Richard, vývoda z Gloucesteru, a hlediště zahučelo. Bodejť by ne. Zdálo se až neuvěřitelný, jak se Ken z hezkýho, sympatickýho kluka dokázal proměnit ve stvůru, ze který čišela podlost ještě dřív, než promluvil.

Mrkla jsme do sálu.

Byl skoro plnej!

Nemusela jsem se bát, že Ken zapomene text, a tak jsem klidně mohla sledovat, jak hraje. Nebyla na něm znát žádná

tréma.

Dokonalej profík.

„ A jelikož nemohu dělat milovníka

a tím se bavit v těchto dnech laskavých slov

rozhodl jsem se páchat ničemnosti

a nenávidět prázdnou rozkoš dnešních dnů, “

pronášel Richard svou tirádu a diváci ho mlčky a s napětím sledovali. Uchvátil je od prvního okamžiku.

Vsadila bych se, že pár mejch spolužáků mělo připraveně všelijaký fórky, jistě si nachystali pár „trefnejch“ poznámek aby se 84

předvedli, ale zatím na ně nedošlo. Ani nemohlo, protože Ken byl fakticky skvostnej.

Představení pokračovalo bez zádrhelů, Steve jako naivní Clarence byl docela dojemnej, paní Lowellová prskala svý jedovatý kletby s přehledem, no a pak přišla na jeviště Anna. Její rozhovor s Richardem je jedním z nespornejch vrcholů celý hry, jak nám zdůrazňoval pan Edwards, jenomže to by ji musela hrát Bridget a ne cukrkandlově krásná Judy. V tý bylo asi tolik zoufalství jako v mým plyšovým psovi. Jediný herecký gesto, který zvládala, byly vítězoslavný pohledy do hlediště, a to se k její roli navíc naprosto nehodilo. Co si myslela? Zeji budou všichni obdivovat jen pro její dokonalou figuru?

Navíc samozřejmě „plavala.“ Motala se textem jak žirafa v rákosí a já jsem měla plný ruce, teda plnou pusu práce. Musela jsem se děsně přemáhat, abych jí nenapověděla blbě a veřejně ji neztrapnila, jenomže pocit odpovědnosti za představení nakonec zvítězil. Ale zuřila jsem stejně. Ken se mohl přetrhnout, aby z tý scény vytěžil maximum, jenomže s tejnýho efektu by asi dosáhl, kdyby ji sehrál s vysavačem. Pan Edwards, kterej stál kousek ode mne, měl zavřený oči a nejspíš taky pekelně trpěl. Kde jsi, Bridget?

Jediná klika byla, že ve zbytku hry se už Anna neobjevovala.

Přišla přestávka, jenže na nic nebyl čas, jako

obvykle jsem

pomáhala klukům s kulisama, ale ještě jsem stihla prolítnout šatny a zákulisí. Po Bridget ani stopy. Nikde jsem neviděla ani Judy, ale ta si šla nejspíš sednout do sálu.

A jelo se dál. Musím uznat, že inscenace se povedla. Po Judy už nikdo nic vysloveně nezkazil, i když pár zádrhelů se tam vyskytlo –

no kvůli tomu jsme vlastně tuhle generálku sehráli, ne? Aby se vidělo.

Taky obecenstvo bylo překvapivě dobrý a několikrát se nechalo strhnout k potlesku na otevřený scéně. A když Tyrrel likvidoval neviňátka svým polštářem z dutejch vláken, bylo v hledišti takový ticho, že byste slyšeli spadnout špendlík. A já měla skoro slzy v očích, fakt že jo. Sue a Mel byly totiž tak sladký… A Mel, ta se vysloveně překonávala. To bych do ní nikdy neřekla.

Už jsem se bála jen závěrečný scény, protože jsem pořád měla 85

před sebou obraz meče trčícího z Kenova těla. Ale bylo to zbytečný, kluci odehráli svůj šermířskej soubor naprosto bez

problémů,

Richmond zvítězil, Richard III. byl zabitej a Anglie jásala. Opona šla dolů.

A sálem zazněl děsně mohutnej potlesk!

Viděla jsem, jak se všem obrovsky ulevilo a rozzářily se jim oči.

Pan Edwards vypadal, jako by se zotavil ze tři měsíce trvajícího zápalu plic.

A opona šla zase nahoru, protože se celej soubor musel děkovat.

Bylo to bezvadný. A Ken udělal senzační věc – takovým vznešeným, fakt královským gestem pozval na jeviště pana Edwardse, aby se uklonil společně s nima, a kluci a holky ze školy se mohli zbláznit.

Tleskali jako šílení.

A ještě jednou dokola. Všichni byli šťastní, hrozně šťastní. A já nejvíc.

Víte proč? Protože při tý druhý děkovačce Ken vytáhl na jeviště i mě. Normálně popošel k portálu, popadl mě za ruku, a i když jsem se bránila, vyvlekl mě do světel reflektorů. Byla jsem červená i bez nich.

Ježíši, Ken byl fakticky naprostá jednička!

Děsně jsem ho milovala.

Škoda, že to skončilo. Pan Edwards rychle nabyl ztracenou duševní rovnováhu, řekl, že všem zatím děkuje a aby se šli převlíct, že se za dvacet minut všichni sejdeme na jevišti, abychom generálku společně zhodnotili.

Fajn.

Jenomže já si všimla Judy. Ta už byla převlečená, stála až úplně vzadu a ještě než pan Edwards domluvil, začala se nenápadně vytrácet. Krok za krokem pomalu ustupovala za kulisy.

Tak tohle ne, ty mrcho. Mně neutečeš. Jakmile Edwards domluvil, vyrazila jsem za ní. Byla jsem odhodlaná přivléct ji na jeviště za vlasy. Jenomže Judy zmizela.

Bloudila jsem temným zákulisím, ale nikdy jsem ji ani nezahlédla.

Kde je?

Pak jsem zaslechla ten zvuk. Někdo do něčeho vrazil, nebo tak.

Zaznělo to zdaleka, někde vzadu, tam, kde už byly jen prázdný a 86

nepoužívaný prostory, skladiště nejrůznějšího harampádí, který se v Globe za ty léta nashromáždilo. Nikdy jsem tam nebyla a nesjpíš ani nikdo z nás. Co bysme tam hledali?

Ale mě najednou napadlo, že tam někde taky musí bejt zadní východ z Globe, východ do tý zastrčený uličky, co snad ani neměla jméno. Třeba se Judy pokusí vytratit tudy.

Vydala jsem se za ní.

V úzkých chodbách byla tma. Svítilo tam sice nějaký nouzový osvětlení, nebo co, malý, půlkulatý světla na stěnách, jenomže pokrytý stoletým nánosem prachu a mastnoty, takže měly co dělat, aby ozářily aspoň samy sebe. Radši jsem natáhla ruce před sebe, abych to do něčeho nevpálila.

Každou chvilku jsem se zastavila a poslouchala. Ale už jsem nic nezaslechla.

Pak se chodby křížily a já nevěděla, kudy dál. Kousek před sebou jsem dokonce zahlídla schody vedoucí někam do podzemí.

Tam se mi teda nechtělo.

Zoufale jsem se v tý polotmě rozhlížela po nějaký stopě. Kdybych měla aspoň baterku, nebo tak něco.

Dřepla jsem si na bobek a civěla na zem. V tom prachu něco bylo.

Dvě rýhy.

Dlouhý, křivolaký rýhy. Jako by tudy někdo něco vláčel. Radši jsem o tom nepřemejšlela a opatrně je sledovala. Šlo to ztěžka, viděla jsem sotva dva kroky před sebe. Chodba se zužovala. Ne teda doopravdy, jen v ní bylo p ořád víc a víc krámů. Dřevěný desky, prkna, stropní obklady, překližky, klubka kabelů, lepenkový krabice, zmuchlaný papíry… Ještě na mě odněkud vyskočí krysa. Otřásla jsem se.

A pak už byla chodba zatarasená docela.

Tyčila se přede mnou hromada všeho možnýho haraburdí. Skrz to by se neprokopali ani záchranáři z mýho oblíbenýho televizního seriálu.

Už jsem se chtěla vrátit, když jsem si toho všimla.

Normálně bych zařvala hrůzou.

Ale teď jsem si zacpala pusu rukou a ten výkřik udusila.

Protože tu moh ještě někde bejt.

87

Vrah.

88

XV.

Zpod těch krámů vyčuhovala noha. Hned jsem věděla, čí.

Ještě nedávno jsem ty hnědý prošitý martensky a béžový manšestrový kalhoty viděla. Od tý doby uplynulo jen pár hodin.

Sehnula jsem se a s děsně bušícím srdcem odhodila pár škatulí a kusy překližky.

Ležela tam jako nějaká vyhozená, polámaná hračka. Tvář měla úplně šedou a vlasy zcuchaný. Krev z rány na hlavě už zaschla v ošklivej, zarudlej škraloup.

Ach, Bridget!

To já jsem tě přesvědčila, aby sis z toho anonymu nic nedělala. To já ti slíbila, že budu dávat bacha. A teď jsi mrtvá.

Byla to moje vina.

Úplně mě to zdrtilo. Tohle už na mě bylo moc. Normálně jsem se rozbrečela, slzy mi tekly proudem a já je rozšmudlávala po celým obličeji špinavejma dlaněma.

Pak jsem vzala Bridget za ruku a zakňourala:

„Odpusť mi to, Bridget, prosím tě, odpusť mi to.“

Překvapilo mě, že její ruka je ještě teplá. Ale tady vzadu bylo dusno. Prašný a temný dusno.

A najednou ho proťal kužel světla z baterky. Překvapeně jsem se vztyčila.

Světlo mi svítilo přímo do očí.

Bodalo.

Nevěděla jsem, čí ruka tu baterku drží. Zkoušela jsem si zaclonit zrak, ale k ničemu to nebylo.

„Ty čmuchalko,“ ozval se ostrý, nepříjemný ledový hlas.

89

Přesně tenhle hlas jsem čekala. Jenomže přesto mě děsil.

„Mohla jsem si myslet, že to jsi ty,“ pokračoval hlas.

„Judy?“ zeptala jsem se úplně zbytečně.

„Tak ty si nedáš pokoj, co, Jane? Tobě nestačilo, že jsem ti prořezala gumy, abych tě varovala? A že jsem ti nechala toho nafoukanýho blbečka Kena?“

Strach mě pomalu opouštěl. Ne, že bych se teda přestala bát, ale začal se mě zmocňovat vztek. Tak přece jen měla můj auťák na svědomí Judy. Ale čert vem auťák. Zabila Bridget. A Jacka Lampera.

„Tohle ti neprojde, Judy!“ zaječela jsem nepřirozeně vysokým hlasem. „Řeknu všechno policii.“

„Myslím, že ne,“ řekla klidně. „Nebudeš mít příležitost.“

Trochu se pohnula. Zvedla pravačku, aby na ni dopadlo trochu světla z baterky.

Zastavilo se mi srdce.

Držela v ní bouchačku.

To teda byla hrůza, fakt že jo.

Normálně jsem se rozklepala.

Ze všech pitomejch detektivek jsem věděla, že teď s ní nesmím přestat mluvit. Třeba se něco stane. Někdo mě začne shánět, nebo tak něco. Že já husa nikomu nic neřekla…

„Proč jsi to udělala, Judy?“ vykoktal jsem. Hrdlo jsem měla sevřený, jako by mi ho omotal šňůrou nějakej indickej škrtič.

Myslela, že mluvím o Bridget.

„Vzala mi mou roli,“ vykřikla nenávistně. „Ta byla napsaná pro mě! Anna byla krásná jako já. Tahle opelichaná šmudla neměla na jevišti co dělat!“

Panebože! Judy byla fakticky praštěná.

„Ale…“

„Mlč!“ zařvala. „Já jsem daleko lepší. Všichni to dneska viděli.

Jsem nejlepší!“

To by asi nebyl dobrej nápad, teď jí to vymlouvat. Rychle jsem přehodila výhybku. Byla jsem vážně vyděšená. Mlela jsem pátý přes devátý.

„Zastřelila jsi Jacka Lampera. V tý zahradě. Nebyl to žádnej personál, ale ty. Viděla jsem to!“

90

Jako by Judy na chvilku znejistěla. Horečnatě jsem přemejšlela, jestli bych se na ni neměla vrhnout a zkusit se zmocnit toho revolveru. Ale nebyla jsem ve formě. Kalamity Jane by asi neváhala.

„Byla jsem tam,“ pokračovala jsem rychle.

„Všechno jsem

viděla.“

„Tak tos byla ty?“ ušklíbla se Judy zle. „Škoda, že jsem tě netrefila. Mohlas to mít za sebou.“

„Ale byla to vražda! On…“ Málem jsem se prokecla, že Jack Lamper byl můj vlastní otec.

To by mi taky moc nepomohlo.

„Ten hnusák!“ zaječela Judy. „Chtěl mě vydírat. Mě! Nic jinýho si nezasloužil!“

Teď jsem měla šanci. Aspoň se dozvím, co se stalo v New Yorku, dřív než umřu.

Teda žádný zadostiučinění v tom nebylo.

„Kvůli čemu? Co na tebe Jack Lamper věděl, Judy?“

Judy se zarazila. Chvíli mlčela. Ale ruka s revolverem se jí ani nezachvěla. Zdálo se, že přemýšlí.

„Já vlastně ani nevím,“ zasmála se pak, jako by to byl bůhvíjakej fór. „Než se stačil vymáčknout, bylo po něm.“

Od hlavy k patě mě polil studenej pot. Judy byla úplně v klidu.

Byla normálně ten nejchladnokrevnější vrah, kterýho jsem kdy viděla.

I když jsem do téhle chvíle neměla tu čest.

Jako by Judy tušila, co se mi honí hlavou, udělala krok ke mně.

Slyšela jsem cvaknutí pojistky.

„Jsi na řadě,“ řekla ledově. „Sbohem, Jane.“

91

XVI.

Nechtěla jsem umřít! Kdo by taky chtěl?

V šílený panice jsem hledala něco, čím bych ji ještě mohla zastavit.

Judyin ukazováček se posunul ke spoušti. Ne, panebože, prosím tě, ne!

„Zabila jsi svou mámu!“ vykřikla jsem ze všech sil. Ani nevím, co mě to napadlo. Ale nejasný podezření, který jsem měla, když jsem pročítala Timesy, se náhle změnilo v naprostou jistotu.

A Judy nevystřelila.

Místo toho se změnila v běsnící fúrii.

„Nebyla to moje máma!“ vykřikla a skočila po mně. Jako smyslů zbavená mě mlátila oběma rukama přes hlavu. Pažba revolveru mi rozsekla kůži nad okem. Nebo to byla baterka? Ne, pod tou mi praskla klíční kost. Vůbec jsem nenašla sílu jí vzdorovat. Jen jsem se schoulila a zakryla si hlavu pažema. Třískala do mě a pořád ječela.

„Nebyla to moje máma! Byla to obyčejná děvka! Moje máma umřela, když jsem byla malá. Žili jsme sami s tátou a já ho měla ráda. Měla jsem ho hrozně ráda, slyšíš! A pak si přijde nějaká coura… Vzala mi ho, ta mrcha! Vzala mi ho!“

Nikdy jsem nezažila takovej výbuch vzteku. Pořád do mě bušila a od úst jí odletovaly kapičky slin. Normálně šílela.

Svezla jsem se na zem. Cítila jsem, jak mi po tvářích stýká krev.

Najednou jsem rezignovala.

Tak mě zabij, Judy.

Zabij mě.

92

XVII.

Ale záchvat vzteku skončil stejně rychle, jako začal.

Judy ode mě odstoupila a já jen slyšela, jak prudce oddychuje.

Zkusila jsem se na ni podívat zpod sevřenejch paží. Jedno oko jsem měla oslepený teplou krví.

Už zase na mě mířila revolverem.

V hlavě mně hučelo. Ležela jsem těsně vedle Bridget. To je teda smutný, napadlo mě.

Přála jsem si, aby to už všechno skončilo.

A pak jsem najednou ucítila, jak se Bridget vedle mě pohnula a tichounce zasténala.

Nebyla mrtvá!

Div jsem se nerozbrečela štěstím. Ale pak jsem si uvědomila, že to nic neznamená. Judy nás zabije obě.

Panebože, modlila jsem se v duchu, ještě se neprobírej, Bridget!

Buď ještě chvíli v bezvědomí. Třeba si toho nevšimne a ty to přežiješ. Prosím tě, Bridget!

Nevím, kdo mě to vyslechl, ale Bridget ztichla a znehybněla.

Jakoby z nějaký dálky ke mně doléhal Judyin už zase klidnej, studenej hlas.

„Jo, zabila jsem ji. Patřilo jí to. Víš, udělala jsem to šikovně, Jane.

Vypadalo to jako nehoda. A táta se postaral…“

Odmlčela se, ale pak se jí do hlasu vkradla hořká lítost. „Jenže mě nechal zavřít do ústavu! Že prej jsem nemocná. A ti doktoři to taky říkali. Jenže já nejsem nemocná. Nikdy jsem nebyla,“ přesvědčovala sama sebe.

Já měla jinej názor. Ale na tom už nezáleželo. Na ničem 93

nezáleželo.

„Byla jsi někdy v blázinci, Jane?“ mluvila dál Judy. „Nebyla? Je lepší bejt mrtvá, Jane, to uvidíš. Tam tě pořád mučej, ve dne v noci.

Některý jsou neviditelný. Vlezou ti do hlavy, ale nesmíš jim nic říct, víš? Chápeš?“

Vůbec jsem tomu nerozuměla. Byla fakticky cvok. A mě se chtělo spát…

„Řekla jsem tátovi, že se zabiju, jestli mě tam odtud nedostane.

Tak to zařídil. Ale nevzal si mě domů,“ řekla plačtivě. „Nevzal mě domů… Poslal mě do tohohle blbákova se spoustou debilů, který na mě měli dávat pozor.“

Zasmála se. Její nálady se měnily jako aprílový počasí. Jako by v ní byl ještě někdo druhej, nad kým občas ztrácela kontrolu.

„Jenomže na mě jsou krátký, víš, Jane. Já jsem chytřejší. A zpátky do blázince mě nedostanou. Nikdo a nikdy!“ vybuchla zase.

Už mě to nebavilo. Skonči, to Judy.

„A t i pitomečkové tady! Samej buran buranskej! Nikdo mi nesahá ani po komiky! Mohla jsem si s nima dělat, co se mi zachtělo.“

Přestaň se vytahovat, Judy, chtěla jsem říct, ale nešlo to. Pusu jsem měla plnou krve. Možná to odnesl i nějakej zub. S námahou jsem vyplivla krvavej chuchvalec.

„Jako Ronnie,“ posmívala se Judy. „Taky se něco dozvěděl o New Yorku. Od svýho strejdy. Ale já mu to všechno hezky vysvětlila, víš, Jane? Nedalo mi žádnou práci omotat si toho blbečka okolo prstu.

Hopsal jako pejsek.“

Dělalo se mi z těch jejích keců zle. Nebo to bylo z něčeho jinýho, nevím.

Posadila jsem se. Dalo mi to víc práce než vyšplhat na World Trade Centrum. Všechno mě bolelo.

Chtěla jsem se postavit, dojít k Judy a něčím ji praštit. Než bych to stihla, vystřelila by. Taky dobře.

Světlo její baterky si mě zase našlo.

„Vypadáš děsně,“ zachechtala se.

Zkusila jsem se vztyčit. Ale nešlo to. Fakt ne.

Najednou do kuželu světla vstoupil něčí stín.

94

XVIII.

„Dej mi ten revolver, Judy,“ řekl stín mírně. „Nevěřím, že to, cos říkala, je pravda. Já tě mám rád.“

Ronnie!

Nevím, kde se tu vzal. Ale nejspíš všechno slyšel, teda to, co o něm říkala Judy. Bylo mi ho líto.

„Dej mi to, Judy,“ opakoval Ronnie. „Promluvíme si. Pěkně v klidu.“

V tu chvíli mi bylo jasný, co se stane.

„Ne! Nedělej to, Ronnie!“ chtěla jsem zakřičet, ale z úst se mi vydralo jen nějaký nesrozumitelný mumlání. Stejně bych ho nezastavila.

Pokročil k ní a natáhl ruku.

A Judy vystřelila. Výstřel otřásl celou budovou.

Vytřeštila jsem oči.

Ronnie se zapotácel a pak se zřítil přímo na mě. Z pusy se mu vyvalila krev.

Byla jsem mrtvá hrůzou. Ronnieho hlava mi ležela v klíně.

Položila jsem mu ruku kolem ramen a přitiskla jsem ho k sobě. Tolik si tohle vždycky přál. Tak se konečně dočkal.

Jenomže mu to nebylo nic platný. Zemřel.

Najednou se odevšad vyrojila spousta lidí a vrhla se na Judy.

Znovu zazněl výstřel. Škubla jsem sebou.

Ale ani tahle kulka nebyla určená mně. Nejasně jsem si uvědomovala, jak někdo odtáhl Ronnieho, jak někdo klečí u Bridget a zkouší ji probrat k vědomí, a jak mi někdo vlhkou houbou utírá 95

obličej. Zvenku byl slyšet jekot policejních sirén.

„Jane, Jane,“ naléhal kdosi. „Slyšíš mě?“ Otevřela jsem oči.

Sue. Nikdy jsem ji neviděla tak vystrašenou.

„Sue,“ zamumlala jsem a zkusila jsem se usmát. Muselo to vypadat děsně.

„Jsi v pořádku, Jane?“ zeptala se úzkostně.

Přemýšlela jsme o tom. Tak se to říct nedalo. Ale žila jsem.

„Judy?“ zformulovala jsem pracně jednoduchou otázku.

„Je

mrtvá,“ řekla moje nejlepší kámoška. „Zastřelila se, když…“

Znovu jsem zavřela oči. Byla jsem unavená a prázdná. Tak jsi měla pravdu, Judy. Do blázince už tě nikdo zpátky nedostane. Ale nikdy tě z něj neměli pouštět.

„Jane,“ nedala si Sue pokoj. „Už je to pryč, Jane. Všechno bude oukej. Klídek, jo?“

Stará dobrá pohodová Sue. Tak to už jsem mohla klidně omdlít. A taky že jsem to udělala.

96

XIX.

Možná se vám to bude zdát divný, ale Richard III. se nakonec hrál, dokonce třikrát. Jednou jsme s ním zajeli i do Woodbridge, kde udělali divadelní sál z normální tělocvičny.

Fakt je, že po tom, co se stalo na generálce, to se souborem vypadalo bledě. Ale pak jsme se dali jakž takž dohromady a pan Edwards začal nadhazovat, že bysme navzdory nepříznivejm okolnostem měli zúročit měsíce tvrdý a poctivý práce… a takový ty řeči. Já byla proti, jenomže někteří se dali zviklat docela snadno, no, chápala jsem je. Hlavně Ken a Bridget.

Vždyť Bridget si Annu nezkusila ani na generálce. Judy ji praštila přes hlavu železnou tyčí, odtáhla do zákulisí a tam ji zaházela haldou krámů, aby si mohla zahrát sama, poněvadž byla přesvědčená, že je nejlepší na světě. Bridget z toho vyvázla jen s těžkým otřesem mozku.

To já měla naštíplou klíční kost, asi šest nebo sedm tržnejch ran a vyraženej zub. Vypadala jsem, jako když mě na poslední chvíli vytáhli z automatický pračky. Obličej mě j eště čtrnáct dní hrál všema barvama, takže jsem ho radši nikam nenosila.

Ale nakonec se přece jen hrálo, premiéra navíc k uctění Ronnieho památky. Chudák Ronnie… Měla jsem špatný svědomí, kdykoliv jsem si na něj vzpomněla, což bylo skoro pořád. Protože já ho požádala, aby zjistil něco o Judy. Jenže zároveň jsem mu neustále dávala najevo, že s ním chodit nehodlám, takže když se dozvěděl, co se stalo v New Yorku, šel s tím nejdřív za Judy, nejspíš, aby ji politoval. A ta si ho snadno ochočila, vrhla na něj několik svejch sladkejch úsměvů a vysvětlila mu, jakej měla těžkej život a jak jí 97

všichni ubližujou… Uměla jsem si to představit. A i když Ronnie tam vzadu v zákulisí slyšel pravdu, neuvěřil jí jako každej zamilovanej, šel k Judy a chtěl po ní, aby mu dala ten revolver, protože si myslel, že ho miluje, jako on miloval ji, a poslechne ho.

Ale Judy ho bez váhání zabila.

Takže o premiéře, chvilku před zahájením představení, vyšel pan Edwards na jeviště a mluvil o Ronniem. V hledišti byli i Ronnieho rodiče, což bylo od nich statečný a hezký, stejně jako to, že odmítli peníze od senátora Robertse. Ten se po Judyině smrti zhroutil, ale nikdo nevěděl, jestli kvůli konci svý kariéry, nebo kvůli pocitu viny, že nechával na svobodě šílenou vražedkyni, i když to byla jeho jediná a jistě milovaná dcera.

Když pan Edwards říkal, že dnešní představení budeme hrát pro Ronnieho a že prosí všechny přítomný, aby mu věnovali chvilku tichý vzpomínky, všichni jsme za kulisama brečeli jako želvy. Bylo to hrozný, fakt že jo.

Mimochodem, místo Ronnieho hrál Richmonda pan Edwards a kam se na něj hrabal.

Brečela jsem úplně nejvíc. Už nikdy to nebude takový, jako to bylo předtím. Už nikdy nebudu šťastná. Někdo mi podával kapesník.

Utřela jsem si oči a vysmrkala se. „Dík,“ řekla jsem. „ A může-li si tvůj oddaný sluha vyprosit z laskavé tvé ručky jednu milost, zajistíš mu tím štěstí na věky. “

Ježíš, to byl ten hnusák hrbatej, ten padouch Richard z Gloucesteru! A já mu posmrkala kapesník!

„ Jakou chceš milost? “ vzpomněla jsem si naštěstí na repliku kněžny Anny. Teda pronesla jsem ji dost ufňukaně. Ken se usmál.

„Co kdybysme si v sobotu někam vyjeli, jen my dva?“ Málem jsem omdlela.

„Já…“ začala jsem koktat, „já nevím…“ A pak jsem si, červená jako čerstvej kečup, uvědomila, že na tohle jsem čekala celej život a jestli mě může něco uzdravit, je to Ken. Tak jakýpak váhání?

Rozdrnčel se zvonek. Třetí zvonění.

„Jasně, Kene!“ vyhrkla jsem rychle. „Stav se pro mě po obědě.“

„Fajn,“ řekl Ken a zvedl ruku. Asi mě chtěl pohladit po vlasech, ale já trochu ucukla, protože to byla ta zmrzačená levačka Richarda 98

III. Následkem toho jsem ovšem zakopla a kecla si na zem. Ken se rozesmál.

„Ach jo, Jane…“

Opona šla nahoru.