Janice Harrellová

Stopy hrůzy 88

Hra na vraždu

I.

Sissy Carmodyová dokončila svůj test a rozevřela před sebou školní noviny na stránce drobných oznámení.

„Zvu vás srdečně k celonočnímu vraždění. Zábava, legrace, hry, pohoštění, žádný dozor. Zvaní jsou: S. C., M. R., B. W., K. J., R. B. a J. H. Bližší sdělí D. E.“

Sissy pohodila náušnicemi a ještě jednou to celé zamyšleně přečetla. S luštěním neměla potíže. Dusty Ellis zve na mejdan a bude se hrát známá hra na vraha. Něco podobného uspořádal minulý rok Jeff Holloman. Nechyběla při tom tenkrát ani figurína znázorňující oběť. A teď je pozvaná na něco podobného. Zalíbilo se jí to, zvláště ta poznámka „žádný dozor“.

Dusty tím mejdanem vlastně oslaví své narozeniny, napadlo ji. On i jeho sestra Elizabeth je měli společně v říjnu. Narodili se trochu předčasně, byli dvojčata a proto je nechali rodiče o rok déle ve školce. Byli starší než ostatní a také první, kteří už na nižším stupni dostali řidičské průkazy. Ta poznámka „žádný dozor“ zřejmě přiměla Dustyho k tomu, aby zval na svůj večírek prostřednictvím školních novin a nerozesílal pozvánky domů. Nechtěl riskovat, že by se dostaly do rukou rodičů, kteří by svým ratolestem zatrhli účast.

Sissy obkroužila inzerát modrou propiskou a podala noviny Meg Reddingové, která je roztržitě přijala. Právě si znova kontrolovala svůj matematický test. To je celá ona, pomyslela si otráveně Sissy.

Vždycky chce mít všechno pojištěné! V zápisníku má všechna možná čísla tísňových volání, a když o něco jde, pětkrát se rozmyslí, než cokoli udělá. Teď tu seděla, kaštanové vlasy se jí svezly do tváře a ruka s propiskou systematicky jezdila po sloupcích čísel.

4

Zazvonilo, obě děvčata vstala od svých stolů a odcházela na chodbu.

„To s tím Dustyho mejdanem – není to fór?“ zeptala se Sissy.

Meg se začervenala. „Já nevím.“ Plácla svým testem na stůl pana Hyatta a vyběhla ze třídy tak rychle, že se to skoro podobalo útěku.

„A kdo jiný by to měl vědět, než ty?“ naléhala Sissy, když ji dohnala na chodbě. „Nebo jste se snad s Dustym pohádali?“

„Ne. Všechno je v pořádku. Jen si myslím, že ten mejdan není právě nejchytřejší nápad.“

Meg a Sissy se znaly od dětských let a přesto, že dnes už neměly vůbec nic společného, se stále pokládaly za přítelkyně. V poslední době se ale Meg nerada ukazovala se Sissy na veřejnosti, protože ta svým zjevem připomínala spíš piráta než dívku. V uších se jí bimbaly velké kruhové náušnice, střapaté vlasy jí neposlušně trčely za ušima. K celkovému dojmu piráta chyběla snad jen páska přes oko a dřevěná noha.

Měla džíny tak úzké a rozdrbané, že to hraničilo s provokací. A její osobní život stále více připomínal lidské osudy, pečlivě uzavřené v kartotékách Megiina otce – psychologa. Jedině ona se mohla kdysi dostavit na oslavu ukončení druhého ročníku ve vytahaném a uváleném tenisovém úboru.

„Je to fajn, že se Dusty rozhoupal a vymyslel mejdan,“ uvažovala Sissy nahlas. „Určitě mu to pomůže. Vyjede si ven, pokecá s lidmi –

však víš, co myslím. Nezdá se ti, že od té doby, co zemřela Elizabeth, se chová nějak záhadně?“

„Vůbec ne,“ zarazila ji Meg.

Cítila ovšem, že nemluví pravdu. Dusty se skutečně choval divně a měl k tomu jistě důvody. Ani ne před šesti nedělemi našel své dvojče mrtvé. S prostřeleným spánkem, s pistolí vedle sebe.

Kvůli úkolu z dějepisu zůstala jeho sestra přes víkend doma, zatímco celá rodina odjela na letní sídlo u vody. Když se v neděli vrátili domů, našel Dusty Elizabeth ležet na podlaze v obýváku s široce rozevřenýma očima, jako by ji vlastní smrt v poslední chvíli překvapila.

„Už jste četly to Dustyho pozvání?“ vpadla jí do úvah Roxy Blishová, hezká dívka s bleděmodrýma očima a s vlasy barvy obilného lánu. Všechno na ní bylo tak světlé, že vypadala, jako by ji 5

vymáchali v odbarvovači.

Ve škole si jí nikdy nikdo pořádně nevšiml, dokud před šesti týdny nepovýšila na povzbuzovačku. Často si o sobě s hořkostí pomyslela, že by byla ideální špiónka, protože ji lidé vůbec nevnímali. Byla pro ně vzduch. Snažila se dělat všechno jako Elizabeth Ellisová. Pokusila se prorazit už v sedmičce, vystupňovala aktivitu v osmičce. Angažovala se v třídní organizaci, ale stále to k ničemu nevedlo. Roxy začala chápat, že být ve stínu je její osud.

Zatímco se Elizabeth hřála na výsluní obdivu svých ctitelů, o Roxy nikdo ani nevěděl, jak se vlastně jmenuje. Tak to bylo až do Elizabethiny smrti. Když pak zemřela, nahradila ji Roxy ve skupině povzbuzovaček a její hvězda začala stoupat.

Teď se zadívala na Sissy a Meg trochu nejistě. „Je to normální večírek?“

„Úplně normální mejdan,“ ujistila ji Sissy. „Už se na něj těším.

Něco takového právě potřebuju. Je fajn, že ho někdo dal dohromady.

Kdy to mecheche vlastně je, Meg?“

„Zítra. V sobotu. Má to být v domě Dustyho rodičů na vodní nádrži a bude trvat celou noc, až do neděle do rána.“

„Senzace!“

„Jo, jenže máma s tátou mě nepustí, když tam nebude dozor,“

řekla Roxy.

„No to je problém! Tak jim prostě nic neříkej,“ poradila Sissy. „O

co jde? Copak se rodičům se vším svěřuješ? Vypadáš, jako bys měla jít na pohřeb. Vzpamatuj se! Mysli na legraci! Jestli už nevíš, co to je, tak to je to, co většinou zažíváš o víkendu. Na problémy se vykašli!“

„Musím běžet,“ ozvala se Meg.

„Zapomněla jsem si něco ve

skříňce.“

Sissy sledovala její rusou hlavu, pohupující se nad davem spolužáků, kteří zaplavili chodbu. „To bych ráda věděla, co jí v té palici straší?“ zeptala se nahlas.

Roxy ji nevnímala. Nevěděla si náhle rady. Nedokázala by nikomu vysvětlit, proč ji pozvání na mejdan tak zaskočilo, ale sama sobě musela přiznat, že se Dustymu v poslední době raději vyhýbala.

Nedokázala předstírat, že smrti jeho sestry lituje. Byla naopak ráda, 6

že má teď sama šanci vyniknout a nejasně tušila, že Dusty to ví.

Bryan Whitfield a Jeff Holloman se sešli u Jeffovy skříňky.

„Ahoj Jeffe. Už jsi viděl ten Dustyho inzerát v novinách?“

„Vypadá to na parádní mejdlo.“

„Jo. Co si o tom myslíš? Půjdeš tam?“

Jeff vteřinku zaváhal. „Samozřejmě.“

„Abych řekl pravdu, dost mě překvapilo, že mě Dusty pozval,“

dumal Bryan, vyzáblý kluk s rychlými nervózními pohyby. Byl o půl hlavy menší než Jeff a také vypadal mladší. Mírně vystouplé oči dělaly dojem, že je stále něčím vyplašený. Teď pleskal složenými novinami o Jessovu skříňku, jako by nevěděl, co s rukama. „Od Elizabethiny smrti na mě Dusty nepromluvil ani slovo,“ postěžoval si.

„Byla to pro něho rána.“

„Já vím. Ani pro mě to nebyla procházka růžovým sadem. Jenže Dusty to vzal za špatný konec. Nevšiml sis, jak se teď divně chová?“

Jeff se k Bryanovi obrátil zády a začal vytáčet kombinaci na zámku skříňky. „No – jestli se ti na ten mejdan nechce, tak tam nechoď.“

„Ale ne, ne! Samozřejmě tam půjdu.“ Máchl rukou. „Všichni bychom měli jít a trochu Dustymu pomoct, aby byl zase normální.“

Jeff si přehodil kabelu přes rameno a zabouchl skříňku. „Takže se na mejdanu setkáme.“

„Určitě.“

Po Jeffově odchodu zůstal Bryan ještě chvíli na chodbě.

Vdechoval vzduch přes zaťaté zuby a přemýšlel. Opuštěný dům u vody je trochu nesmyslné místo pro tak malou partu! Něco jiného by bylo, kdyby šlo o společenskou trachtaci s mnoha ječícími hosty, na které musí sousedi volat v noci policii. Pak by opuštěný dům byl na místě. Ale takhle? Pro pár lidí? Na co se to Dusty chystá?

„Bryi!“ proťal ticho chodby ostrý hlas Kristin Jenkinsové. Bryan zamrkal – a náhle stála Kristin před ním, s vlajícími, hnědými vlasy a velkýma modrýma očima. „Četl jsi ten legrační inzerát v novinách?

Mě na něj upozornila Mandy Baumgartnerová. Víš, že jsme oba pozvaní?“

7

Bryan přikývl.

„Ani tomu nemohu věřit, že půjdu na party k Dustymu Ellisovi!

Když jsem ještě byla v sedmičce, považovala jsem jeho a tebe za bohy,“ pištěla Kristin. „Pamatuju se, jak jednou přišel Dusty k nám do třídy s nějakým vzkazem a všechny jsme na něho zíraly s otevřenou pusou, jak byl nádherný. A teď mě zve na mejdan – a nadto mám to štěstí, že tam půjdu s tebou! Ani Popelce se o něčem takovém nezdálo! Co myslíš, že budou mít holky na sobě? Ráda bych vypadala dobře.“

Bryana vždycky vykolejilo, jak si Kristin všechno brala k srdci.

Příliš pozdě zjistil, že po něm ta holka léta toužila a on o tom neměl ani ponětí. Úplně ho porazilo, když mu nedávno předvedla oltářík, který mu postavila ve svém pokoji. Byly tu jeho fotky, okopírované z ročenek, všechny zežloutlé výstřižky ze školních novin, které se ho týkaly. Nechyběla ani nezbytná oltářní svíčka.

„Ty jsi všechno, po čem jsem kdy toužila, Bryi,“ řekla mu po Elizabethině smrti. „A teď jsi můj, jen můj!“ Byla to posedlost.

Trochu se jí děsil, ale na druhé straně byl rád, že po ztrátě Elizabeth se má o koho opřít.

Skoro se teď divil, proč to s Elizabeth už dávno neskončil. Měla ho ráda, ale neustále mu otloukala o hlavu jeho chyby a podrývala mu sebejistotu. Očekávala od něho, že se vyrovná svému otci, ale to on nemohl a nechtěl. Žít s otcem bylo utrpení, o kterém Elizabeth neměla ani ponětí.

„Tak zjistíš mi, co budou mít holky na sobě?“ dorážela Kristin.

„Uděláš to pro mě, Bryi? Uděláš? Když budu vědět, co si mám vzít, budu mít po starosti.“

Bryan zatoužil, aby ty hloupé hadry byly teď jediná věc, kterou by se mohl zabývat. Bohužel to nešlo. Stále mu strašila v hlavě Elizabeth. Mrtvá. S prostřeleným spánkem. Jenže o tom nesmí přemýšlet! Zhroutil by se. Teď má místo Elizabeth Kristin a její přítomnost a oddanost mu dává sílu. Potřebuje pocit sounáležitosti.

Když ho bude mít, snad mu pomůže překonat i nejistotu na Dustyho večírku.

8

II.

„Viď, že neprovedeš žádnou hloupost,“ naléhala Meg na Dustyho, když se spolu sešli na chodbě.

Nepodíval se jí do očí. „Nevím, o čem mluvíš. Všechno, co chci, je pozvat si pár lidí. Nechápu, proč je z toho takový rozruch.“ Trhl hlavou a odhodil si vlasy z čela. Slunce mu nasadilo na hlavu platinovou hřívu a z dálky vypadal jako šťastný vítěz v cíli. Zblízka ale celý dojem kazila zatrpklá rýha kolem úst.

„Samozřejmě,“ pokračovala Meg, „jestli opravdu stojíš o mejdan, je to skvělé. Jen mě to trochu překvapilo.“

„Taky se ti zdá, že pořád myslím jen na Elizabethinu smrt?“

„Ale ne – já jen…“

„Máš pravdu. Myslím na ni ve dne v noci. Přiznávám to.“

„To přece není chyba. Je to naprosto přirozené,“ nahrávala mu Meg.

„Nejen přirozené, ale taky užitečné. Napadá tě přitom mnoho věcí. Co bys například řekla tomu, že Elizabeth byla zavražděná?“

Hlas mu zazněl vyzývavě.

„Ale to přece není možné. Policie případ uzavřela jako nešťastnou náhodu.“

„Policie ví pendrek. Před několika dny jsem našel v sestřině stole disketu. Myslel jsem napřed, že je prázdná, ale pak jsem zjistil, že na ni Elizabeth něco napsala. A víš, co to bylo? Její dějepisný úkol.

Chápeš? Řekla nám, že kvůli němu zůstane doma a přitom ho měla už dávno hotový!“

„Ale to přece dokazuje jen to, že ho napsala předtím, než – než se to stalo,“ oponovala chabě Meg. „Mohla ho napsat v sobotu po 9

vašem odjezdu.“

„Ne. Podle šetření už v sobotu zemřela a tohle všechno před smrtí určitě nenapsala. Tím spíš, že vždycky odkládala věci na poslední chvíli.“ Ta vzpomínka ho očividně dojala.

Meg byla zmatená. „Nevím, co tím chceš říct.“

„Tohle. Jediný důvod, proč Elizabeth napsala úkol předem, byl ten, že měla na víkend nějaké jiné plány, o kterých nám nechtěla povědět. Třeba si pozvala Bryana a chtěla s ním být sama.“

„Ale Bryan se tu přece vůbec nemohl objevit. Byl v Raleighu na otcově volební kampani.“ Bryanův otec, který byl po léta senátorem, se teď ucházel o místo guvernéra Severní Karoliny.

„Nic netvrdím, protože toho ještě spoustu nevím. Například proč si vůbec Elizabeth tu pistoli brala? Přece ji jen tak nepopadla a nevyřítila se s ní do obýváku. To je nesmysl. A žádný nepořádek!

Když jsme ji našli, připadal mi pokoj jako naaranžovaná divadelní scéna.“ Mluvil a oči měl chladné a rozostřené. Meg se zdálo, že ji nevnímá a dívá se přes ni na nějakou hrůzu, kterou vidí jen on.

Nebyla náhle schopná připojit se k všeobecnému názoru, že Elizabeth spáchala sebevraždu.

Dusty zaostřil oči a podíval se na ni, jako by jí četl myšlenky.

„Jestli si myslíš, že si to udělala sama, tak na to zapomeň!“

„Já – já jsem přece nic takového neřekla –“

„Myslíš, že nevím, co si o tom lidé myslí?“ řekl hořce. „Jenže jsou na omylu. Proč by se Elizabeth zabíjela? Všechno bylo v pořádku.

Kromě toho nepatřila k lidem, kteří se vzdávají. Vždycky si se vším věděla rady a slovo deprese snad ani neznala.“

„Na tom, co říkáš, něco je,“ připustila Meg. Podle jejího názoru hlavní Elizabethin problém byl, že se příliš snažila zasahovat lidem do života a vyhledávala ty, kteří se tomu nebránili. Tím si Meg taky vysvětlovala, proč si Elizabeth vybrala za partnera pasivního a poddajného Bryana.

„Opravdu si myslíš, že to byla vražda?“ Meg se snažila vyprovokovat Dustyho k řeči, protože jí to přinášelo úlevu.

Týdny, po které se před ním neodvážila Elizabethino jméno ani vyslovit, byly těžké. Bude lépe problémy provětrat. Kromě toho musela Dustymu přiznat, že nefantazíruje. Když se vyloučí 10

sebevražda, zůstane záhada

„Napadá mě jediný možný důvod, proč by Elizabeth měla u sebe pistoli,“ řekl Dusty. „Někdo ji ohrožoval a chtěla se mu ubránit.

Možná, že se s ním o tu zbraň i tahala.“

„Ale žádné stopy po přepadení nebo vyloupení se nenašly.“

„Nevraždí jen lupiči. Mohl to udělat kdokoli. I u nás na škole by se našli lidi, kteří by chtěli, aby zemřela.“

„Proboha, to snad ne, Dusty!“

„Ale ano, jsou takoví. Vem si třeba tu praštěnou Kristin. Myslíš, že není ráda, že má teď Bryana pro sebe? Blázní po něm už dlouho.

Jednou u kafe jsem ji dokonce slyšel, jak říkala kamarádce: Za jedno rande s Bryanem Whitfieldem bych snad dokázala i zabít. Na takové řeči se těžko zapomíná! Trochu jsem se po ní poptal. Touží po tom klukovi tak, že se jí úplně zpřeházely šňůry. Chodila si k Elizabeth pro rozumy. Sestra jí radila a přitom vůbec netušila, jak ji Kristin nenávidí.“ Hystericky se zasmál.

„Kristin si dokonce pořídila panenku vúdú, napsala na ni sestřino jméno a propíchala ji špendlíky. Věřila, že tím Elizabeth zničí. To jsem si nevymyslel. S panenkami vúdú úspěšně kšeftuje nějaký haitský emigrant na bleším trhu u dálnice 301. Sám jsem se tam šel podívat, abych se přesvědčil.“

„Kdo ti to všechno pověděl?“

„Většinu z toho vím od Michelle Overbyové. Řekla mi také, že Kristin koupila nějaké svinstvo, jmenovalo se to Droga lásky a přemlouvala ji, aby ji při obědě nasypala Bryanovi do salátu.

Michelle se tím prý ohromně bavila.“

„A udělala to?“

„Samozřejmě že ne. Není přece praštěná jako Kristin, která – a to mám ze spolehlivých pramenů – dokonce postavila ve svém pokoji Bryanovi oltář a pálí u něj svíčky!“

Meg otevřela úžasem pusu.

„Já vím, taky jsem tomu nechtěl věřit. Všichni, kdo o tom věděli, t o p ovažovali za parádní psinu. Jenže tohle už není jen psina, ale šílenství. Takové, které nakonec mohlo dohnat Kristin k tomu, že Elizabeth zabila.“

„Moc tomu nevěřím.“

11

„Nemusíš. Máš širší výběr. Co takhle Roxy Blishová? Ta se ani nenamáhala předstírat smutek. Stále si přála ve všem Elizabeth dohnat – a teď se už nemusí namáhat. Dostala se do party povzbuzovaček a mluví se o ní. Před šesti nedělemi o ní ještě nikdo nevěděl. Je teď v sedmém nebi – a navíc se ještě nalepila na Jeffa,“

dodal zahořkle. „Zabrala si mého nejlepšího kámoše pro sebe.“

„Myslím, že Roxy lituje Elizabeth jako všichni ostatní.“

Zasmál se. „Jako ostatní? Myslíš, že litují? Lidi si nikdy nemyslí to, co se u nich logicky předpokládá. Jenže kdybychom předstírali, že je to v pořádku, nikdy bychom Elizabethina vraha nenašli. A my ho musíme najít a já se snažím tomu napomoct.“

„Co chceš dělat?“ vyhrkla Meg trochu vyděšeně. „Chceš snad chytit vraha na tom svém mejdanu? Co se tam vlastně bude dít?“

„Zahrajeme si hru na detektivy,“ řekl nepřítomně. „Jen doufám, že se mi podařilo sezvat všechny Elizabethiny známé. Bohužel mi chybí na seznamu jedna její kamarádka, s kterou někdy chodívala společně nakupovat. Jmenovala se Hilary a vždycky se mi zdálo, že je na ní něco nepřirozeného a nápadného.“

„Hilary? Neznám na škole nikoho, kdo by se jmenoval Hilary.“

„Nebyla od nás. Myslím, že chodila do školy v South Parkeru nebo tam někde. Černé vlasy, strašně nalíčená, šaty na ní podivně visely. Kdybys ji potkala, dala bys jí pětník.“

„Možná, že se jí Elizabeth ujala a snažila se jí pomoct. Víš, jak se dovedla o lidi starat.“

Pokrčil rameny. „Možné to je, jen se divím, že ta údajná Hilary nebyla na pohřbu. Hledal jsem ji tam, ale nikde jsem ji neviděl.“

„Dusty! Přece si vážně nemyslíš, že tvou sestru zavraždila nějaká holka, se kterou občas chodívala nakupovat!“ V Meg narůstala hrůza, že Dusty ztrácí smysl pro skutečnost.

„Nic takového přece netvrdím.“ Odhodil si vlasy z čela.

„Koneckonců – musím se spokojit s lidmi, které mám k dispozici.“

Náhle se vedle nich vynořila Sissy a Meg na ni pátravě pohlédla.

Jak dlouho tu byla? Co všechno mohla slyšet?

„Můžu si přivést na mejdan svýho kluka, Dusty?“

„Samozřejmě.“

Sissy se usmála a zmizela dřív, než se Meg zmohla na slovo.

12

„Proč jsi jí to dovolil?“ zeptala se Meg vyčítavě. „Víš, koho si přivede? Toho otravného tenisového trenéra z klubu!“

„Proboha, Meg, proč si děláš starosti? Copak na tom záleží?“

Náhle se ušklíbl. „No – už poběžím. Musím před tím mejdanem zařídit fůru věcí. Žádné pomocníky doma nemám.“

Meg mu dala v mnohém za pravdu. Věděla, že je teď u Ellisů všechno vzhůru nohama. Dustyho matka žila v nervovém šoku a léčila se v sanatoriu na Floridě, otec se začal vymlouvat na pracovní zaneprázdněnost, jen aby mohl co nejvíc času trávit mimo domov, jehož prázdnota ho děsila. Dusty měl dost důvodů, aby zahořkl a úplně se změnil.

Býval to milý kluk a vždycky s ním byla psina. Meg s dojetím vzpomínala, jak vylezl na strom, aby jí zachránil zatoulané kotě a pak se i s ním zřítil dolů. Spadl tak, aby se zvířátku nic nestalo, ale sám se přitom pořádně potloukl.

To byl Dusty, do kterého se Meg zamilovala. Byl slušný, nikdy lidi nenapadal, ani se nebavil na jejich účet, jak to dělali mnozí kluci.

Když vstoupil do tmavé chodby školy, zdálo se Meg, že zazářilo slunce. Měl charakteristický způsob, jak zavíral svou skříňku –

krátké, ostré přibouchnutí. Meg tenhle zvuk poznala už z dálky.

Věděla, že Dusty přišel a rozbušilo se jí srdce. O pár minut později k ní ve třídě tiše vklouzl do lavice, vyndal si knihy, podíval se jí do očí a t eple se usmál. Samozřejmě, že Jeff do toho ihned plácl nějaký vtip a bylo po slavnostní náladě. Jeffovo neustálé vtipkování šlo Meg strašně na nervy, ale smířila se s tím, že když chodí s Dustym, musí vzít jako přívažek i jeho nejlepšího kamaráda. Připadalo jí to celkem přirozené, protože Dusty nebyl zvyklý žít sám. Potřeboval společnost. Už kdysi se rád bezcílně toulal se svou sestrou a vedl s ní hovory v jejich tajné řeči. Měl rád ostatní. Nebyl introvertní typ.

Teď se ovšem podstatně změnil. Jeho bezvýrazné pohledy procházely lidmi, jako by vůbec neexistovali. Když Jeff udělal nějaký vtip, zdálo se, že ho nechápe. Žádnému se nezasmál. Vypadal teď jako člověk, kterého právě vyprostili z auta po strašné bouračce.

Samozřejmě počítala s tím, že sestřina smrt bude pro něho krutá rána, ale doufala, že se trochu vylepší, až první šok odezní. Něco se skutečně zlepšilo: začal normálně jíst a nenechával po sobě netknuté 13

obědy. Postupně začal mluvit. Ale to zatím nestačilo k tomu, aby se dalo říct, že je normální.

Jeho nápad chytit vraha na mejdanu naháněl Meg husí kůži.

Nejraději by všechno hodila za hlavu a někam se vypařila. Nikdo ji přece nemůže nutit, aby na ten mejdan šla. Mohla by se klidně vymluvit, že jí není dobře a zůstat doma. Jestlipak by si Dusty vůbec všiml, že nepřišla? Jednou nebo dvakrát se na ni zadíval tak prázdnýma očima, že se zdálo, jako by k němu právě promlouvala Elizabeth z hrobu.

Znova rozevřela noviny, které jí Sissy poslala při matematickém testu a našla zaškrtnutý inzerát. Zvu vás k celonočnímu vraždění –

bude to bomba! Už z toho blbnu, napadlo Meg. Snažila se ujistit sama sebe, že to bude mejdan jako každý jiný a nakonec se jí to podařilo. Co se může tak strašného stát?

14

III.

Ještě ten večer se účastníci mejdanu překonávali ve výmluvách, které by zdůvodnily jejich víkendovou absenci doma.

Sissy to moc práce nedalo. Její matka a otec se už dávno nestarali o to, co dělá, přinejmenším od té doby, co se její starší sestra Monica pomátla. To bylo před rokem. Začala slyšet tajemné hlasy a pak ji jednoho dne našli, jak se koupe v kašně univerzity úplně nahá. Škola uvědomila Carmodyovy – a Monica se začala léčit. Rodiče věnovali všechnu pozornost jí. Sledovali její stavy, kontrolovali prášky, trápili se, když byla v nemocnici, děsili se, když byla doma, dohlíželi na to, aby pravidelně brala léky a obskakovali ji, jak mohli. Na Sissy už jim nezbyl čas. Ta to samozřejmě těžce nesla a měla sestry plné zuby.

Byla ztracená. Kdyby začala řvát, nikdo by si toho ani nevšiml.

Starší sestra měla všechno, mladší neměla nic. Sissy začala rodiče provokovat, aby upoutala jejich pozornost. Začala se opíjet, kouřit jako komín, velmi se zhoršila v učení. Začala dokonce chodit s třicetiletým chlapem, ale nic to nebylo platné. Často se trápila tím, co by tak asi musela udělat, aby si rodiče uvědomili, že je také jejich dcera. V každém případě by to muselo být něco zoufalého, něco, co by za sebou zanechalo neuvěřitelnou spoušť.

„Mami, tuhle sobotu a neděli budu se svým klukem,“ oznámila.

„Hmm – dobrá. Jak chceš.“ Paní Carmodyová byla zabraná do nové knihy s růžovobílým obalem – Život s mentálně postiženými.

„Nevím, kdy přijdu domů,“ připojila pro jistotu Sissy.

Matka se na ni ani nepodívala.

„Dusty a já bychom si zítra rádi udělali výlet do jejich domu u 15

vody a chtěli bychom tam do neděle zůstat,“ řekl Jeff matce.

Paní Hollomanová se rozzářila. „To je krásný nápad.“

„O nic tam nepůjde. Snad si trochu zarybaříme.“

„Vy jste se v poslední době moc neviděli, že? Aspoň pokud jsem si všimla.“

„Moc ne. Dusty byl dost na dně.“

„V takové chvíli člověk nejvíc potřebuje přátele. Asi s ním teď moc zábavy neužijete, ale člověk nesmí myslet jen na sebe.“

„Já na sebe nemyslím,“ vyhrkl Jeff. „Ale těžko můžu pro Dustyho něco udělat, když mi prostě řekne, abych odpálil!“

„Buď trpělivý a věnuj se mu.“

Jeff si nešťastně prohrábl vlasy. Nebylo to tak snadné, jak si máma představovala. Nemůže se přece Dustyho držet násilím.

„No – v každém případě,“ uvažovala optimisticky matka, „je ten váš rybářský výlet první správný krok k tomu, aby se Dusty trochu vzpamatoval.“

Jeff zatoužil svěřit matce své pochyby a prozradit jí, co se vlastně chystá, ale bylo mu jasné, že by to byla chyba. Vyděsilo by ji to.

Viděla všude trávu růst. Ona i otec měli zakořeněnou představu, že svět je zásobárna zločinů, které se určitě zítra stanou, pokud se nestaly už dnes. Patrně proto, že táta byl policajt. A nejhorší bylo, že Jeff začínal myslet stejně a měl kvůli tomu mejdanu špatný pocit.

Copak je možné, aby se uzavřený morous jen tak zničehonic rozhodl uspořádat veselý večírek? Nedávalo mu to smysl.

Jeff ovšem příliš nepátral, co se Dustymu honí v hlavě. Ani nemohl, protože spolu teď vlastně nemluvili. Bylo to hrozné. Doufal jen, že ten praštěný mejdan pomůže Dustymu překonat stres.

Nemohl potřebovat, aby se ho matka na Dustyho moc vyptávala, a rozhodl se, že raději zmizí. Nasedl do auta a jel se podívat na Roxy, která se v posledních dnech stala součástí jeho života. Toužil po ní a spěchal k ní. Nikdy nepatřila k okruhu jeho přátel a vlastně ji vůbec nebral na vědomí. Všiml si jí teprve, když se objevila v partě povzbuzovaček. V hlavě se mu rozsvítila žárovka a náhle si uvědomil, že Roxy je ta, po které touží.

Dobře si pamatoval den, kdy se to stalo. Seděl s přáteli u oběda, jedno oko měl zakryté pěticentem, který znázorňoval monokl a cenil 16

zuby jako kůň. Představovat figurku lorda Bobo patřilo k jeho oblíbeným číslům. „Broukolic? Já povím, já nykdy nejí broukolic.

Je to principálný otázka. Kdyby jed ty malý nešťastný zelený tentoc

– to by nebyl já,“ imitoval senilního lorda.

Roxy se zasmála a on na ni překvapeně a vděčně pohlédl. Jakmile pohnul hlavou, pěticent mu spadl z oka, několikrát se ve vzduchu obrátil a přistál mu na talíři.

„Nevzrušuj se,“ řekla úspěšnému imitátorovi Melissa Andersová.

„Jediná, kdo se smála, byla tady Roxy Blishová a ta se dnes směje všemu. Má k tomu důvody.“ Ztišila hlas a opatrně se podívala směrem, kde seděl Dusty.

„Nastoupí místo Elizabeth v partě

povzbuzovaček a vezme to za ni. Jak ukázal poslední rok, zaslouží si to.“ Obrátila se na židli a zavolala: „Blahopřejeme, Roxy!“

Roxyiny oči plály štěstím.

„Díky.“

Všechna děvčata u stolu se náhle obrátila a věnovala se novopečené povzbuzovačce. Jeff, který měl starší sestry, věděl dobře, co to znamená: Roxyino společenské zařazení dostoupilo vrcholu. Od této chvíle bude uvnitř dění a nikdo ji nepřehlédne.

Druhý den už si zcela samozřejmě přisedla ke stolu „vyvolených,“

přímo vedle Jeffa. Příjemně voněla zdravím a čistotou, jako by si každé ráno myla vlasy. Dlouze se na ni zadíval. „No, co je, doktore?“

zahučela. Ukusoval svou mrkev a stále se na ni díval.

Zašklebila se. „Jsi taky někdy normální?“

„Jen když něco nezvládnu.“ Vzal ji za ruku. „Už jsem ti někdy řekl, že čtu z ruky?“ Sledoval prstem dlouhou čáru na dlani a s hrůzou sledoval, jak ho zaplavuje horko. „Tady ta linie znamená, že spolu prožijeme mnoho hezkého.“

„Nepouštěj si ho k tělu,“ smála se Meg. „U něho nikdy nevíš, na čem jsi.“

Roxy stáhla ruku. „To mi tak moc nevadí. Vždycky ráda někomu nahraju.“

„Nahrávkami ostatním jedině přiznáš, že jsi banán druhé jakosti,“

ozvala se Sissy.

Roxy zrudla překvapením a hněvem. Jeff přesně věděl, jak jí je.

Zažil Sissyinu ironii už několikrát a vždycky by tu holku nejradši 17

praštil. Podíval se na Roxy s upřímným porozuměním a zničehonic –

bim – věděl, že se zamiloval. Teď, když se octl před skromným, hrázděným domem, kde Roxy bydlela, s radostí vítal nové vlny vzrušení. Vylezl z vozu, překročil nízký, bíle natřený plot a začal se prodírat zahradou. Bylo tu všechno možné. Ptačí krmítko obklopovala skupina cementových plameňáků a mohutných

trpaslíků. Květinami se doslova hýřilo. Ležely tu bedny s maceškami, hliněné hrnce s

chryzantémami lemovaly obě strany

schodiště. Všude plno závěsných košíků, které tloukly návštěvníka do hlavy. Byla by to poetická smrt, uvažoval Jeff, být zabit pelargónií!

Vnitřek domu také skrýval bohatou výzdobu. Blishovi si potrpěli na kukačkové hodiny, rozpadlá plyšová křesla a police s nesmyslnými drobnůstkami, jako porcelánoví skřítci, ukrývající se pod klobouky hub, nebo myši s vysokými čepičkami. Jeffovu pozornost nejvíce zaujaly tři barevné obrázky Roxy, visící na stěně.

Na prvním byla jako mažoretka točící hůlkou. Z krátké sukýnky jí trčely útlé nožičky. Další obrázek byl pořízen při nějaké soutěži krásy, které se Roxy zúčastnila. Tady už měla nohy podstatně lepší.

A konečně třetí obraz vznikl, když Roxy vyhrála břichomluveckou soutěž. V náručí držela panáka, za kterého mluvila. Jeff si marně lámal hlavu, jestli tahle přeplácaná veteš splňuje požadavky vkusu rodiny, nebo jestli to všechno má být vtip. Raději se na to neptal.

Brzy zjistil, že rodina Roxy k srdci nepřirostla. Nevěděl proč. Roxyin otec byl muž s kulatým bříškem a vyřvaným hlasem poddůstojníka, matka byla čilá paní s drobně kudrnatými blond vlasy, která všechen svůj volný čas věnovala vysedávání v různých církevních spolcích.

Na Jeffa nezapůsobili tihle rodiče ničím výjimečným. Bral je jako všechny ostatní.

Roxy viděla Jeffa přijíždět a vyšla mu naproti. Zastavila se pod světlem nad vchodem a čekala vzpřímeně a nepohnutě jako klidný, zářivý plamen svíčky. Vůbec se mu do tohohle prostředí nehodila.

„Pojď, zlato, vybodni se na všechno a pojedeme spolu někam hodně daleko,“ zavolal Jeff vesele a prodíral se k Roxy houštinou na schodišti. „Budeme bydlet pod mostem a můžeš nás oba živit jako imitátor.“ Roxy byla výborný imitátor, daleko lepší než Jeff sám. Její 18

parádní číslo bylo napodobení výkladu pana Hamneta, učitele dějepisu. Na takové výkony musela mít ovšem náladu, kterou teď očividně neměla.

„Pozor na pelargónie!“ vykřikla.

Jeff se v poslední chvíli vyhnul mohutnému závěsnému koši. Pak Roxy políbil a náhle ho přepadla zvláštní, nostalgická tíseň. Věděl, že Roxy ho má ráda, ale že mu neustále uniká do zvláštního světa, do tajné oblasti svého života, které Jeff nerozumí a do které nemá přístup. Chvíli spolu seděli v zahradní houpačce. Bylo už šero a Jeff cítil touhu stále se Roxy dotýkat, aby si ověřil, že tam je.

„Trochu jsem přemýšlela, Jeffe,“ řekla náhle Roxy. „Na dost věcí jsem se v posledních dnech vybodla a mám co dohánět. Myslím, že se budu učit a na ten Dustyho mejdan nepůjdu.“

Jeff zdřevěněl. „Ty chceš zůstat doma? My dva tam přece musíme jít! Dusty je – tedy aspoň byl – můj nejlepší kámoš. Nemůžu se tomu vyhnout.“

„Můžeš jít beze mě.“

Pevně jí stiskl ruku. „To nejde. Jak

bych vypadal? Jediný bez

děvčete!“ U s m á l s e . „Už slyším, jak mě horních deset tisíc pomlouvá!“ Vysunul ret, vystrčil břicho a pronesl pateticky:

„Chudinka! Jen se na něho podívejte! Není to dojemné? Nezmohl se ani na to, aby si někoho namluvil!“

Roxy se zasmála.

„Přece nemáš strach z rodičů,“ přemlouval jí Jeff. „Řekni jim, že budeš přes noc u kamarádky a je to.“

„Ale já prostě…“

„Nenechávej mě samotného,“ žadonil. „Moc tě potřebuju.“

Nakonec přece jen vymohl z Roxy slib, že na Dustyho mejdan půjde a přijde včas. Jeffovi spadl kámen ze srdce. Moc nerad by všem vysvětloval, proč tam Roxy není. I tak bude celý ten podnik pěkná ptákovina.

„Jistěže můžeš jít,“ ujistila paní Whitfieldová syna.

„Počkat!“ zasáhl otec. „Celý víkend budeme pryč a vrátíme se až v pondělí. Nechci, aby tu Bryan byl celou tu dobu sám.“ Byl to impozantní pán, který budil dojem, že se snad v žaketu a ve vestě už 19

narodil. „Vím, jak to chodí, když rodiče vyklidí pole. Vždycky to skončí nějakou noční divočinou, sousedé volají policii a je z toho ostuda. A já nemohu potřebovat, aby se skandály mého syna propíraly v novinách.“

„Já přece nic pořádat nebudu, tati. Ani to nejde, když mám jít k Dustymu.“

„Jsou to Dustyho první narozeniny bez Elizabeth,“ přimlouvala se tiše paní Whitfieldová.

„Dobrá, tak si tu zůstaň,“ kapituloval otec. „Ale chraň tě pánbůh, jestli vyvedeš nějakou blbost. Nechci po návratu vidět dům v troskách.“

„Copak jsem idiot, tati?“ vypěnil Bryan.

Tvář pana Whitfielda naběhla krví. Napřáhl ruku a postoupil o krok dopředu. „Jak to se mnou mluvíš, ty syčáku? Co je to za tón?

Dám ti pár facek, až ti uletí hlava!“ zařval.

Bryan zbledl a rychle ustoupil z otcova dosahu.

„Neprovokuj tatínka,“ pípla paní Whitfieldová ustrašeně. „On to tak určitě nemyslel, že, Bryane?“ zastala se syna.

„Promiň, tati,“ zašeptal Bryan. V duchu slyšel pohrdavý Elizabethin hlas, jak říká: „Tví rodiče s tebou jednají jako s blbcem, Bry. Jak si to můžeš nechat líbit?“ Jí se to lehce řeklo, ale Bryan neuměl přiznat ani sám sobě, jak strašně se otce bál. Už dvakrát v životě zapřel jeho nářez a na ošetřovně tvrdil, že spadl z kola. Nosil dlouhé rukávy, aby zakryl modřiny a rány po otcových výchovných zásazích. To ale neznamenalo, že byl jelimánek, za jakého ho Elizabeth považovala. Někdy se mu přece jen podařilo prosadit něco proti otcově vůli, jako právě teď. Půjde k Dustymu!

Bryan pomohl rodičům naložit zavazadla do vozu a trpělivě vyslechl asi šedesát příkazů, co má a nemá dělat. Nezapomeň vypnout toustr! Nikoho cizího nepouštěj dovnitř! Nikomu neříkej, že jsi doma sám! Ještě než odjeli, vyklonila se matka z okénka vozu, políbila ho a šeptala mu: „Neměl bys radši vůbec vařit. Co budeš potřebovat, ohřej si v mikrovlnce. Ta je bezpečná.“ Obočí měla stažené strachem. „A udržuj pořádek. Hlavně, prosím tě, nedělej nic, co by tatínka rozčílilo. Víš, v jakém teď žije napětí.“

A co já? pomyslil si Bryan hořce. Já s ním žiju v napětí celý život!

20

„Jistě, mami, buď bez starosti,“ řekl nahlas.

Pohladila ho po tváři. „Měj se tu hezky, chlapče.“

„Elaine!“ ozvalo se od volantu. „Jak dlouho se tam s ním budeš ještě vybavovat? Zavři ty dveře! Jedem!“

Motor zařval a hlava paní Whitfieldové odlétla dozadu, jak vůz prudce zabral. Na ničení motorů byl pan Whitfield skutečným odborníkem.

Bryan těžce polkl, když rodiče zmizeli z dohledu. Nenáviděl otce a obviňoval matku, která se mu celý život snažila předstírat, že kdyby se řádně choval, neměl by s tátou problémy. Bryan se poctivě snažil otci ve všem vyhovět, ale nebylo to nic platné. Důkazem toho byly jeho boule a modřiny. Otočil se a vracel se do domu. Opájel se vědomím, že rodiče odjeli. Opravdu odjeli! Brzy budou na míle daleko. Měl pocit, že se po dlouhém pobytu pod vodou blíží k hladině. Radost mu šuměla v žilách jako šampaňské.

Skočil do svého auta a odjel se najíst do pizzerie. Nikoho se nemusel ptát! Nemusel škemrat u otcových nohou! Bylo to úžasné.

Umínil si, že do té pizzerie bude jezdit na každé jídlo a vykašle se na vaření. Bude to lepší, než se potýkat s mikrovlnkou! Nedělal si kulinářské nároky. Dělil jídlo do čtyř skupin: sladké, slané, křupavé a měkké. Bylo mu úplně jedno, co jí. Napadlo ho, že možná ještě stihne filmový program Rocky Horror Picture Show, který začíná v jedenáct v Raleighu. Nebyl tam už několik týdnů, vlastně od té doby, co Elizabeth zemřela, a potřeboval se odreagovat. Musel ze sebe nějak setřást tu příšernou roli syna politického kandidáta. Bylo nádherné sedět v hledišti Rocky Horroru jako každý jiný, být v místě, kde ho nikdo nezná a kde si může odpočinout. Rozhodl se, že stráví noc v Raleighu v nějakém motelu s bazénem. Nebylo nebezpečí, že by mu rodiče volali domů. Volební kampaň má hektický průběh.

Přes den nebudou mít na nějaké hovory čas a v noci ho nebudou chtít budit. Ostatně Raleigh je jen hodinu jízdy od města. Zítra bude mít fůru času vrátit se domů a připravit se na Dustyho mejdan.

21

IV.

„Mají tu hezké bydlení.“ Rick Eason se zadíval přes trávník Dustyho domu, končící u pozemku venkovského klubu. Z místa, kde stál, měl dokonalý přehled o všem, co se děje na kurtech, na kterých si denně pracně vysluhoval své živobytí jako učitel tenisu. Většinou se mořil s bohatými dětičkami prominentů. Patřil k nim i Dusty Ellis.

„Mají to na kurty blízko,“ uvažoval. „Skoro by se tam dalo doplivnout.“ Naklonil se k Sissy a vzal ji za ruku. „Jak se těšíš na mejdan, zlato?“

„Strašně. Vždycky se těším.“

„Já taky. Hlavně když je tam dost piva,“ usmál se Rick a kolem očí se mu nadělaly drobné vrásky. Jeho pleť začínala prozrazovat, že příliš mnoho kouří a pije. Jinak to byl pohledný chlapík s příjemným úsměvem, ale těsně překročená třicítka už byla na něm znát a vytvořila přehradu mezi ním a ostatními.

Meg vzpomínala, jak Elizabeth Ricka nesnášela. Byla

přesvědčená, že se s ním Sissy zahazuje. „Já ho stejně jednou odsud dostanu,“ svěřila se jednou Meg. „Vím, jak na to. Uvidíš.“ Meg si nedovedla představit, jak by to Elizabeth udělala, ale věděla, že kdyby ještě žila, určitě by se jí to nakonec podařilo. Elizabeth vždycky dokázala prosadit svou.

„Myslím, že bude nejlíp, když všichni pojedeme naším

mikrobusem“ řekl Dusty. „U ž j sem tam všechno potřebné naložil.

Auta si můžete nechat tady.“

Meg otevřela zadní dveře vozu a opatrně vsunula dovnitř bílou krabici s Dustyho narozeninovým dortem. Původně mu ho chtěla upéct sama, ale Dusty to odmítl s tím, že se o všechno postará.

22

Jediné, co Meg může udělat, je vyzvednout dort z cukrárny.

Toužila, aby jí Dusty vysvětlil, co se má v té jeho dnešní hře dít, ale nedostala z něho ani slovo.

„Máme si už nastoupit?“ zeptala se Roxy.

„Počkej – kde je Bryan?“ rozhlížel se Dusty.

„A řekl určitě, že přijde?“ vmísil se Jeff. „Třeba si to rozmyslel.“

„Možná, že musel dělat otci doprovod,“ nadhodila Meg.

„Určitě přijde,“ řekl Dusty. „Slíbil mi to. Zavolám mu domů a zjistím, proč se zdržel.“

Nebylo to ale potřeba. Právě v tu chvíli přistála před domem bílá toyota a vystoupil z ní Bryan. Za ním se objevila Kristin, zápasící s ohromnou taškou a kufrem.

„Ahoj mládeži!“ Bryan si hodil kabelu přes rameno a přistoupil k hloučku.

„Jede Kristin na večírek, nebo se rozhodla emigrovat?“ zaryla si Sissy na účet Kristinina kufru.

Bryan hodil své zavazadlo do mikrobusu a navrch uložil krámy partnerky.

„Tak – a jsme všichni. Můžeme jet,“ konstatoval Dusty.

Když vycouval z příjezdové cesty a rozjel se po silnici, Meg se naklonila dozadu k Bryanovi.

„Jak pokračuje tátova volební kampaň?“ zeptala se. Bryan pokrčil rameny. „Je to pořád stejné. Spousta nudných banketů a sladkých úsměvů.“

„Musí to být pro tebe taky pěkná fuška. Myslím, že jsi pro tátu nepostradatelný. To přece není maličkost chodit stále s ním a dělat ve dne v noci přesně to, co potřebuje.“

„Obvykle nic nedělám. Jen se s otcem ukazuju na veřejnosti. Syn politika není tak velká role. Prostě se usmívám a snažím se, abych nic nezvoral. Dnes jsem tomu ušel. Kdyby nebylo Dustyho večírku, seděl bych teď na pódiu a tleskal nějakému váženému idiotovi.“

Meg bylo jasné, že se Bryan toho dne, co zemřela Elizabeth, nemohl nikam vzdálit bez vědomí rodičů, a přála si, aby si to uvědomil i Dusty. Jak ten večer bude vypadat, když se na polovinu svých hostů bude dívat jako na podezřelé z vraždy? Ani sebelepší bavič by na takovém večírku nevykřesal jiskru radosti!

23

Meg se zadívala na Roxy, která tu trochu podmračeně seděla s rukama v klíně. Ta to taky nebyla, uvažovala Meg. Nespáchala přece vraždu jen proto, aby se dostala do týmu povzbuzovaček. To je směšné. Takové věci rozumný člověk nedělá. Přesto ovšem

–

Elizabeth je mrtvá – a je Roxy rozumný člověk? Kdyby o ní někdo řekl, že je záhada záhad, docela správně by ji charakterizoval. Nikdy nebylo možné uhodnout, co se jí honí hlavou. Kromě toho Meg znepokojovalo, že ji vlastně před Elizabethinou smrtí nikdy nevzala na vědomí. Roxy měla neuvěřitelnou schopnost držet se v pozadí.

Dusty zastavil u obchodu a vrátil se s krabicemi pizzy. Pak otočil vůz k jihu. Zatímco projížděli vysoké borové lesy, konverzace slábla.

Snad to bylo horkem, teď v říjnu naprosto neobvyklým. Jen co přijde první déšť, rázem se citelně ochladí! Meg byla ráda, že si s sebou vzala svetr.

Dusty řídil ležérně jednou rukou. Ve slabém provozu mohl klidně sledovat, jak se na obloze vytvářejí olověné kupy mračen. Okolní lesy se zahalily do sinavého světla a změnily se v pohádkovou krajinu.

„Vypadá to na pořádný liják,“ ozval se Jeff.

„Než něco spadne, budeme dávno pod střechou,“ utrousil Dusty.

Sissy rozepla svůj pás a vyškrábala se Rickovi na klín. „Kdo je můj malej tygříček?“ kňourala. „Jsi to ty?“

„Jasně, miláčku,“ zasmál se Rick nepřítomně. Právě odhadoval, kolik zlata v tomhle voze asi tak jede. Dospěl k názoru, že dost. Tihle mazlíčci sice u sebe moc peněz neměli, zato doma jich měli fůru.

Rádi v klubu mluvili o svých vilách u moře, pozemcích a víkendových chatách. Rick znal jejich výstavné domy a nádherná auta. Bylo tu tolik bohatství, že by byla škoda se na něm nepřiživit, dumal. Oddal se svým představám. Stačilo by některého z těch spratků unést a zapálit mu prskavku u zadku – a rodiče by přispěchali s naditou prkenicí. Nebylo by to těžké. Ať už si ti moulové hráli na cokoli – byly to jen děti, bezbranné a nekonečně pitomé. Nikdo z nich neměl ani tolik rozumu, kolik ho bůh uštědřil husám. Rád by je viděl, co by si počali, kdyby si měli vydělávat na živobytí tak těžce jako on.

„Jak se ti to líbí?“ pošeptal Jeff Roxy.

24

„Je to tu fajn.“ Právě sledovala opuštěný lom, zaplavený páchnoucí stojatou vodou, která skrývala bůhvíco. Staré pneumatiky?

Hady? Důl už dávno zmizel z dohledu, ale představa odporných věcí ukrytých pod zelenou hladinou jí stále strašila v hlavě. Litovala svého slibu Jeffovi. Měla zůstat doma.

Náhle začal les řídnout a tu a tam se objevilo stavení. Jinde jen špinavá příjezdová cesta s dopisní schránkou naznačovala, že tu někdo bydlí. Pak se otevřela rozsáhlá plošina, na jejímž konci stál dvoupatrový, hrázděný dům obklopený stromy, který patříval Dustyho dědečkovi. Za ním se rozlévala klidná hladina vodní nádrže.

Na téhle straně jezera bylo jen málo domů a všechny byly na zimu zavřené.

Dusty zaparkoval mikrobus u kůlny za domem a Meg se rychle vyškrábala z vozu. Z druhé strany vylezla Sissy. „Myslím, že už krápe!“ vykřikla. „Pojďme to všechno rychle přestěhovat!“

„Pomoz mi s těmi krámy,“ vyzval Dusty Jeffa a hodil klíče od domu Meg.

Meg spěchala ke dveřím, krabici s dortem přitisknutou k boku.

Uvnitř domu nebylo takové horko, jak si představovala. Dokonce to tu ani nepáchlo zatuchlinou a to bylo divné. Položila dort na kuchyňskou linku a ustrašeně se rozhlédla. Zdálo se jí, že ten čerstvý vzduch znamená hrozbu. Ale snad se to dá logicky vysvětlit. Dusty jí přece říkal, že tu byl nachystat nějaké věci na mejdan. Mohl nechat otevřené okno. Nahlédla do obýváku,

ale tam bylo všechno v

pořádku. Vrátila se do haly, obešla schodiště a otevřenými dveřmi vstoupila do velké ložnice, jediné v přízemí. Tady našla vysvětlení.

Celý koberec byl pokryt suchým listím, které šelestilo v průvanu.

Otočila hlavu a ztuhla. Velká skleněná výplň ve dveřích na terasu chyběla. Nebyla rozbitá větrem ani větvemi stromů. Někdo ji pečlivě odstranil. Meg se zastavilo srdce. Byli tu lupiči!

25

V.

Otočila se na podpatku, pádila zpátky do kuchyně, otevřela okno a zavřeštěla: „Dusty! Tady někdo…“ Skupinka spolužáků, vlekoucích svá zavazadla se překvapeně zastavila. Meg si uvědomila, že se chová jako hysterka a snažila se uklidnit. Rozhlédla se kolem. Mraky teď visely nízko nad zemí a celé okolí se utápělo v chabém světle připomínajícím večerní šero.

Přiběhl Dusty. „Co je? Stalo se něco?“

„Někdo se vloupal do domu.“

„Bože, to ještě scházelo! Co ukrad?“

„Já nevím. Zdálo se mi, že je něco v nepořádku, tak jsem se šla podívat a ve dveřích z ložnice na terasu chybí sklo.“

„Třeba ho rozbila větev nebo vítr.“

Když Meg předvedla Dustymu dveře do ložnice, tiše zaklel a musel souhlasit s tím, že o náhodu nešlo. Nebyly tu totiž střepy.

Někdo si dal tu práci je zamést a odklidit. Asi na nich nechtěl nechat náhodné otisky prstů.

Ve dveřích pokoje se zjevil Bryan. „Hej, co se děje?“

„Vypadá to, že jsme tu měli lupiče. Zajdi do obýváku a podívej se, jestli je tam ještě televize. Sissy může jít s tebou. V tomhle domě se vyzná. Meg se může mrknout do kuchyně.“

Rozdělili se a prohledali všechny pokoje, ale kromě té zmizelé tabule nebylo nikde po vloupání ani stopy. Dusty pro jistotu dvakrát obešel dům, ale vrátil se s nepořízenou. „Nikde se nic neztratilo,“

ohlásil bezradně. „Nechápu to.“

„Třeba hledal jen jídlo,“ ozvala se Meg. „Jestli ukradl nějaký sýr a suchary, vůbec bychom to nemuseli poznat.“

26

„Kdyby chtěl jen jídlo, asi by si to vloupání tak nekomplikoval.“

Dusty otevřel ledničku. Zaplálo světlo a odhalilo řady koly a něco, co vypadalo jako doživotní zásoba oblíbeného kanadského piva pana Ellise.

„Možná, že se chtěli jen někde vyspat,“ řekla Kristin. „Jenže – co když se dnes na noc vrátí?“ Oči se jí rozšířily hrůzou.

„Přestaň, Kristin,“ vyjela Roxy. „Mám z tebe husí kůži.“

„To je krámů!“ řekl Rick. „Tak jim tu díru zatlučeme. Je tu někde kus dřeva nebo překližky?“

„Rick je šikula,“ chválila partnera Sissy. „Všechny domácí práce spolehlivě obstará.“

„Máš kladivo, Ellisi?“

„Jo. V kůlně. Počkej tady, přinesu ho.“

„Poslyš, Dusty, můžeme se tu někde zabydlet?“ starala se Sissy.

„Potřebovala bych se převléknout.“

„Víš co?“ vložila se do toho Meg. „Ty a já si můžeme vzít tu ložnici proti schodům, Kristin a Roxy hned vedle nás, Jeff, Bryan a Dusty mohou být dole v obýváku a Rick by mohl být vedle nich v ložnici.“

Rick se zašklebil a kolem očí mu znova naskočily vrásky. „Přejete si snad, aby mě raubíři dostali jako prvního?“

Samozřejmě o to nešlo. Meg jen usoudila, že se klukům nebude chtít nocovat společně s Rickem. Přesto, že ho Sissy optimisticky brala jako jednoho z nich, nikdo se s ním nepřátelil.

„Je to tu fajn,“ řekl trenér uznale, když mu Meg ukázala jeho ložnici. Líbilo se mu bílé povlečení na modrých přikrývkách i televize v nohách postele. Otevřené dveře nabízely pohled do moderní koupelny, kterou Dustyho rodiče dali k ložnici přistavět.

Rick nešetřil chválou. „Tohohle domu jsem si všiml už loni v létě, když jsme tu byli se Sissy na výletě. Vevnitř jsem samozřejmě nikdy nebyl. Je to skvělé, elegantní, úplná paráda,“ rozplýval se. Upíjel přitom z plechovky piva.

„Nechceš si sem odnést věci a zařídit se, Ricku?“

„To počká. Nejdřív pomůžu Dustymu zatlouct to okno.“

Sissy popadla svou kabelu a vypravila se do patra. Napadlo ji přitom, jak pohotově obsadila Meg pokoje, aby co nejvíc oddělila 27

kluky a holky. Přišla jí ta mateřská naivita k smíchu. Nikdo přece nikoho nemůže násilím držet ve vlastním pokoji! Nakonec se stejně každý uloží, kam chce.

Sotva vstoupila do své místnosti nad schody, rozlehly se domem duté rány. Rick a Dusty zatloukali okno. Zvuky otřásaly celým stavením a nebylo možné určit, odkud přicházejí. Sissy se přenesla do dětských let a připomněla si, jak krásně se v tomhle domě poslouchaly pohádky, plné nadpřirozených bytostí. Dům je totiž podbarvoval svými tajemnými zvuky.

Otevřela okno a zaposlouchala se do šumotu větví. Náhle vítr vrazil prudce do pokoje a přehrnul přehoz na posteli. Sissy na něj hodila svou kabelu. Začala mít starosti o Ricka. Jestliže začal pít už teď, uvažovala hněvivě, bude do konce večera namol. Někdy jí s tím pitím jde tak na nervy, že by ho nejradši – zarazila se a otřásla se leknutím. Musí se mírnit a trochu se ovládat! V poslední době se jí to moc nedařilo. Věděla to a bála se toho. Nechce přece skončit jako Monica! Otevřela kabelu a začala vytahovat své hábity. Ostatně –

Rick za to ani moc nemůže, že tolik pije. Zapíjí samotu. Celá parta se od něho odtahuje, jako by měl nebezpečnou infekční chorobu.

Vzpomněla si na Elizabeth. I ta Ricka v klubu napadala, jak mohla a často mu dávala najevo, že kdyby chtěla, byl by na tom moc špatně.

Naznačovala mu snad, že na něho něco ví? Sissy tu protivnou myšlenku zapudila. O co jde? Rick nikdy nepředstíral, že je svatoušek, Elizabeth je mrtvá a na to, co si o Rickovi myslí kamarádi, se může Sissy vybodnout. Bude si chodit s kým chce.

Tohle je svobodná země.

Náhle prolétlo pokojem světlo blesku a o několik vteřin později zarachotil hrom. Sissy otevřela okno dokořán a toužebně se zadívala do mraků. Milovala bouřky a tahle, jak se zdálo, bude náramná!

„Už ses zabydlela?“ dolehl k ní z přízemí Megin hlas.

„Jo,“ zahalekala Sissy. „Neměj péči!“

Meg se vrátila do kuchyně. Stále jí strašila v hlavě myšlenka na lupiče, který by se tu mohl někde skrývat. Dusty si podobný problém zřejmě nepřipouštěl a choval se, jako by se nic nestalo. Přinesl z komory papírové tácky a začal servírovat pizzu, ohřátou v mikrovlnné troubě. Meg s nevolí pozorovala Ricka, který si otevřel 28

další pivo. Kolikáté to už asi je? napadlo ji.

Vítr zavál do kuchyně spršku deště a Meg se nahnula přes dřez, aby zavřela okno. Dusty si odhodil vlasy z očí. „Nech to otevřené, Meg. Je tu k zalknutí.“

Neprotestovala. Ještě se naplno nerozpršelo, ale do místnosti se začal drát vlhký vítr, který pohazoval záclonami. „Už brzy začne binec,“ prorokovala Meg.

„Jen ať moc nespěchá,“ řekl Dusty. „Část té naší hry se totiž hraje venku.“

„Žádný problém,“ zašklebil se Bryan. „Mám kabát.“

„A já si přinesla deštník,“ připojila se Kristin.

„Jo, deštník a všechny krámy, co jsi doma našla,“ setřel ji Bryan.

Meg rozsvítila venkovní světlo, které osvětlovalo cestičku ke kůlně a zaparkovaný mikrobus. Zadívala se do stromů, které se ohýbaly pod nárazy větru a předváděly tanec větví v korunách.

„Doufám, že nevypnou světlo,“ strachovala se Kristin.

„Tohle není hurikán, ale normální bouřka,“ uklidňoval ji Bryan.

„To vím. Ale celá naše situace – vám snad nedošlo, že v tomhle domě byli lupiči? Co budeme dělat, jestli se sem vrátí?“

„Až se vrátí, najdou zatlučené okno,“ utrousil Dusty.

„Okno! Do takových starých domů se dá vniknout i jinak.“ Ztišila hlas. „Co jestli už tu jsou a my o tom nevíme!“ Byla na pokraji hysterie.

„Dej si pohov, Kristin,“ vyjel Bryan. „Prohledali jsme přece celý dům.“

„Jo, ale na půdě a ve sklepě jsme nebyli…“

„Dej pokoj. Všechny nás nakonec zjančíš!“

„Jezte rychle mládeži,“ vybízel Dusty. „Musíme trochu pohnout s naší hrou, než začne liják.“

Do kuchyně vstoupila Sissy a přitáhla si židli ke stolu. „Doufám, že jste mi tu ještě kus pizzy nechali. Tak jak je to s tou tvou hrou na vraždu, Dusty? Doufám, že je to jedna z těch, které už jsem hrála, takže snadno zvítězím.“

„Máš smůlu, Sissy,“ řekl Dusty. „Tohle není ta běžná hra, kterou ti v obchodě prodají v krabici se všemi potřebnými rekvizitami, fůrou rad a pravidel. Tuhle hru ještě nikdo nehrál, protože jsem ji zvlášť 29

pro vás vymyslel.“

„Ty sám?“ žasla Kristin prostoduše.

„Potíž s běžnými hrami je v tom, že se v nich nikdy nevyskytne vhodné seskupení účastníků,“ řekl Jeff. „Buď hrají jen samé holky, nebo jen samí kluci.“

„To mi právě vadilo. Ani jedna tahle běžná hra se nehodí pro naši situaci. Proto jsem všechno musel trochu pozměnit. I tady ale budeme hledat vraha podle stop. Budou různé: zprávy, návody, předměty. Dá to pořádně zabrat.“

Ozvalo se rychlé, rázné klepání a všichni vyskočili od stolu.

„To je mrazák,“ usmál se Dusty. „Vyrábí ledové kostky.“

Meg vstala, nasypala si pár kostek do sklenice a zalila je vodou.

Na jídlo teď neměla ani pomyšlení a cítila, že se jí chvěje žaludek.

Co jestli má Kristin pravdu a ve sklepě číhá nebezpečný psychopat?

Kdyby to bylo ve filmu, určitě by tam už čekal! Obrátila se na Dustyho. „Myslím, že by před tou hrou stálo za to se ještě podívat do sklepa.“

„To nejde,“ odbyl ji Dusty. „Musíme začít hned.“

„Počkej, Dusty,“ vpadla Sissy. „Když jsi tu hru vymyslel, tak ji přece nemůžeš hrát!“

„Samozřejmě nemůžu nic hledat, ale stejně si zahraju. Budu vám počítat skóre.“

„Doufám, že nebudeme muset jít do sklepa,“ špitla Kristin, „a že budeme hledat všichni společně.“

„Na to zapomeň,“ zklamal její naděje Dusty. „Budete se muset rozdělit, jinak to nejde. První stopu dostanete ve formě hádanky.

Když ji rozluštíte a zařídíte se podle ní, dovede vás k místu další stopy. Jestli najdete něco neobvyklého, přineste mi to a já vám povím další.“

„To máme jít každý sám?“ zhrozila se Kristin.

„Ne. Po dvou. Potíž je v tom, že jako rozhodčí nemohu s nikým utvořit dvojici. Ricku, nešel bys sám?“

„Jistě. To je přesně v mém stylu,“ zasmál se Rick. Vstal, došel k ledničce a otevřel si další pivo. Meg na něho ohromeně civěla. Zdálo se jí totiž, že Rick už nemá pevný krok.

„Dobrá. Všichni jste dojedli?“ zeptal se Dusty. Nečekal na 30

odpověď a začal sbírat tácky, upatlané od kečupu. „Přines dort,“

vyzval Meg.

Meg nahlédla do krabice. Jak předpokládala, poleva se v horku trochu roztekla. Tím se nevzrušovala. Užasla ale nad tím, že to, co bylo v krabici, se narozeninovému dortu moc nepodobalo. Mělo to sice nahoře n á p i s „Šťastné narozeniny, Dusty!“ nechybělo ani sedmnáct svíček, ale po stranách byla napsána zvláštní slova: Eenie, Meenie, Miney, Moe. Meg se zadívala na Dustyho, ale neodvážila se ho zeptat, co to znamená.

Zapálila svíčky a donesla dort na stůl.

Roxy na něj nevěřícně zírala. „Eenie, Meenie, Miney, Moe? Co to má být?“

„Je to součást hry,“ řekl Dusty. Naznačil nožem v polevě, jak naporcovat dort na osm stejných kusů tak, že každé z těch záhadných slov rozdělil. „Ti dva, kteří sestaví ze svých dílů původní slovo, vytvoří spolu pár.“

„Takový kus dortu!“ řekl Jeff. „Už se těším.“

Všichni zírali. Dusty sfoukl svíčky dlouhým silným fouknutím.

„Skvělé!“ vykvikla Kristin. „Splní se ti přání. Přál sis vůbec něco?“

Usmál se. „To je tajemství.“ Meg mu pohlédla do očí a vyděsila se, jak jsou chladné a prázdné. Určitě ani nevěděl, že se na ni dívá. Z

dálky se ozvalo zahřmění a Meg se otřásla chladem.

Dívala se, jak Dusty rozděluje dort a neušlo jí, že dal Bryanovi druhý díl nápisu „Eenie“.

To znamenalo, že jí ho určil za partnera ve hře. Nevadilo jí to.

Bylo jí jedno, s kým bude hrát, jen když to nebude Rick, který ji odpuzoval. Zabodla lžičku do svého dortu a cítila, že na něco tuhého narazila. Rozebrala porci na kousky a objevila plastikovou kuličku.

Takovou, do jakých se vkládají bezcenné drobné hračky, které je možné vyhrát v automatech.

„Podívejte!“ vykřikla náhle Kristin.

„Našla jsem dárek!“ V

prstech svírala další kuličku.

„To jsou vaše první hádanky,“ opravil ji Dusty.

Teď si Meg teprve všimla, že má ve své kuličce složený papírek.

Stiskla kuličku, ta se otevřela a papírek vypadl. Meg ho rozbalila a 31

četla: „Beau shoot. (anagram).“

„Jestli se nemýlím, tak ty zprávy nemáme číst nahlas, že?“ zeptala se Roxy. „Když jde o to, donést co nejvíc věcí, neměli bychom jedni druhým prozrazovat své tipy. Je to tak?“

Meg se přistihla, že na Roxy upřeně civí a rychle stočila pohled stranou. Od chvíle, kdy Dusty začal Roxy podezřívat, necítila se v její společnosti dobře. Její bledý, bezvýrazný obličej s namalovaným obočím a růžovou skvrnou úst vytvářel hradbu, přes kterou nikdo nedohlédl k jejím myšlenkám. Meg to vadilo a posilovalo ji to v podezření, že Roxy je všeho schopná.

„Kde je seznam věcí, které máme hledat?“ naléhala Roxy.

„Žádný není,“ pokrčil rameny Dusty. „V téhle hře je zbytečný.

To, co hledáte, okamžitě poznáte. Jakmile tu věc budete mít, přineste mi ji a já vám povím další. Nezapomeňte, že každý pár má teď dvě hádanky, dvě stopy, které něco naznačují. První – kde máte hledat a druhá – co máte hledat.“

Všichni vstali od stolu a dvojice se začaly radit. Meg a Bryan zalezli do komory u zadního vchodu, aby měli na luštění klid. „Mně ten můj papír nedává vůbec smysl,“ stěžoval si Bryan. „Vypal ze mě, co je ve mně. Nic mi to neříká. Co máš ty?“ Rozbalil Meginu zprávu.

„To je ještě horší. Beau shoot. Nevíš, proboha, co to může být?“

„No – beau je starodávné slovo a znamená to, kluk, s kterým chodíš. Počkej, podívám se na to sama.“ Zahleděla se do papírku.

„Tys to nedočetl,“ řekla vyčítavě. „Tady pod tím je ještě napsáno, anagram.“

„Jo, jenže nevím, co to má být.“

„Znamená to, že písmena jsou přeházená. Taky se tomu říká přesmyčka. Beau shoot bude něco docela jiného.“ Meg se zamyslela.

Na přesmyčky byla odborník, jenže tahle měla poměrně dost písmen.

Musí to být hodně dlouhé slovo, nebo více slov. Pak si vzpomněla, že se část hry má hrát také venku – a měla to. „Boat house!“

vykřikla. „Domek na člunu! Musíme hledat tam. Vidíš? Když přeskupíš písmena, dostaneš místo beau shoot boat house.“

Závan větru zarumploval zadními dveřmi, až sebou oba trhli.

Bryan polkl. „Jdu si pro kabát.“

„Na déšť se vykašli. Neroztaješ. Co opravdu potřebujeme, je 32

baterka.“ To byl snadný problém. Baterka totiž stála přímo v komoře na polici. Meg ji vyzkoušela a měla štěstí. Baterie byly ještě dobré.

„Pojď,“

řekla.

„Vyjdeme dolní ložnicí. Kdybychom prošli

obývákem, bylo by každému jasné, že jdeme k jezeru.“

Bryan se rozhodl, že si přece jen skočí nahoru pro kabát. Když procházeli pokojem, viděla Meg odcházet Jeffa a Roxy, ale kupodivu Dusty v místnosti nebyl. Meg předpokládala, že tam bude čekat na věci, které mu hráči donesou. Asi odhadl, že první kolo potrvá déle a včas se vrátí. Meg otevřela dveře do haly a uviděla Sissy a Kristin, jak stoupají nahoru po schodišti.

Když se vrátil Bryan s kabátem, oba přešli halu. Přestože se snažili jít tiše, stará prkna jim skřípala pod nohama. Meg neměla ráda tenhle dům, plný záhadných zvuků a stínů. Opatrně otevřela dveře Rickovy ložnice a s úlevou zjistila, že tam Rick není. Lampa u postele svítila, ale jeho zavazadlo ještě stále leželo na posteli neotevřené.

Bryan se zadíval na zatlučenou díru ve dveřích. „Jen doufám,“

řekl nakonec, „že ten, kdo to tu tak pěkně vysklil, se nemíní vrátit.“

Meg věděla, že kdyby teď něco neudělala, začala by myslet na lupiče a nikdo by ji nedostal ven. Proto rychle otevřela dveře na verandu. Tahle zasklená veranda se původně táhla po celé délce domu, ale vadila Ellisům ve výhledu na jezero a tak ji dali skoro celou zbourat. Zůstal z ní jen malý úsek před ložnicí. Meg zírala přes s k l o d o tmy a stěží rozeznávala nejasné obrysy domku. Chvíli váhala, pak rozsvítila baterku a vyšla pod skleněnou střechu.

Uslyšela nad sebou strašlivé hromobití a vyjekla.

„Co to je?“ trnul Bryan.

„Vypadá to, že do střechy mlátí větve borovice.“

Zetlelé listí se vrhalo proti sklu se suchým šelestěním. Několik velkých kapek skanulo se skleněného stropu. Meg otevřela dveře a opatrně vykročila do temnoty. Ihned jí vítr navál do očí prach a přehodil vlasy přes obličej. Pro slzy přestala vidět a jako slepec se pomalu šourala směrem k domku.

„Nemám ti donést Kristinin deštník?“ nabízel se Bryan.

„Proboha, ne! Než bys s ním přišel, mohli bychom už dávno být tam i zpátky. Jestli chceme vyhrát, musíme sebou hodit.“

33

Bryan se nepřestával starat. „Dej pozor, ať neupadneš. Půda je kluzká a klidně si na ní můžeš zlámat nohu.“

„Nestraš pořád a raději přidej!“ odsekla Meg otráveně.

Před nimi vyvstaly obrysy domku. Meg náhle napadlo, že by se v něm mohl skrývat ten záhadný lupič a zamrazilo ji. Byla ráda, že nejde sama. Bryan by jí sice moc nepomohl, ale byl lepší než nic.

Dveře domku zlověstně zavrzaly, když se do nich opřela. Sevřela pevně baterku a zašeptala: „Tady to určitě musí být.“ Útulek pro člun pronikavě páchl zetlelým dřevem a hnilobou. Bylo slyšet šplouchání vln, narážejících zespodu na vor, na němž celý domek stál. Protože byli uvnitř, znělo to jako mořské vlnobití. Člun Ellisů, Elizabeth Ann, se mírně pohupoval ve svém chráněném doku. Světlo Megiiny baterky dopadlo na balík stočených lan, pak se v jeho záři objevila hromada záchranných vest.

„Myslíš, že máme hledat ve člunu?“ dumal Bryan.

„Asi ne. Heslo bylo přece domek a ne člun. Jen jsem zvědavá, jak se dovíme, že to, co najdeme, je opravdu to, co jsme měli hledat.“

„Třeba to bude v dárkovém balení.“

„Kam na ty skvělý fóry chodíš?“ řekla Meg uštěpačně. Znova posvítila na kupu záchranných vest. „Podívej se pod ně, Bryane, tam by mohlo něco být.“

„Doufám, že tam nebudou pavouci. Pavouci se mi hnusí.“

„Co to bylo na tom tvém papírku? Vypal ze mě co je ve mně?“

„Jo. Ale zatím mi to žádný smysl nedává.“ Znechuceně rozebíral kupu vest, když náhle ztuhl. Chvíli nepohnutě stál a pak tiše zašeptal:

„Ježíšmarjá!“

34

VI.

Rickovi příjemně šumělo v uších, a když si sáhl na nos, zjistil, že dotyk skoro necítí. Nebyl opilý, ale byl už v povznesené náladě.

Potom, co všichni odešli, našel na zemi plastikovou kuličku. Byla to jeho? Úmyslně na ni šlápl a rozdrtil ji. On přece nebude tajtrlíkovat v takové idiotské hře jen proto, že si to nějaký zazobánek vymyslel!

Má přece své vlastní nápady! Ohromné nápady!

Když se přesvědčil, že všichni jsou už pryč, vešel do haly a začal se tiše plížit po schodech do patra.

Za chvíli byl už zase zpátky v obýváku a zřejmě byl spokojen.

Teď to chce jen trochu štěstí, řekl si, a bude to v suchu. Úzké rty se mu vytáhly do úsměvu a vykročil ke kuchyni. Zalovil v ledničce a otevřel si další pivo.

Sissy měla pocit, že se k ní šťastný osud obrátil zády, když jí určil za společnici Kristin. Nenáviděla její vřískavý, pištivý hlas, tím spíš, že ho jeho majitelka tak často a ráda používala. Snad ani netušila, jak tím jde lidem na nervy. Sissy by jí bývala ráda s někým vyměnila, ale nebylo s kým. Všichni se po nálezu kuliček rychle rozprchli, ani se nenamáhali dojíst své dorty. Bývalo by logické, aby měla za partnera Ricka a Kristin zbyla na ocet, ale bylo jí jasné, že neměla šanci.

Zaprvé byl Rick už dost pod párou a zadruhé by stejně odmítl hrát.

Zůstala jí teda na krku Kristin.

„Já jsem tak ráda, že nemusíme jít do sklepa!“ šeptala šťastně nevítaná spoluhráčka.

„Jak to víš?“

„Podívej! Mám tu: Ctižádost tě dovede k výšinám! To přece 35

znamená, že musíme hledat někde v patře, možná i na půdě.“

„Nebo na střeše,“ dodala vážně Sissy a začala si čistit nehty.

„To snad ne!“ zděsila se Kristin. „Na střechu mě nikdo nedostane.

Začíná pršet, střecha je kluzká a je to dvě patra vysoko. Přece si nesrazím vaz!“

„Proč ne? Bylo by to od tebe docela milé.“

Kristininy oči se zaplavily slzami. „Proč musíš být na mě tak sprostá?“

Sissy se mile usmála. „Nevím. Asi to mám v povaze.“

„Nikdy jsem ti přece nic neudělala.“

Sissy si povzdechla. „Kristin, nechtěla bys přestat fňukat a začít radši hledat?“

„Zatím se budeš muset činit sama. Návod k tomu, co máme hledat, máš na svém papírku. Já to nevím.“

„Já taky ne. Nedává mi to smysl. Snad to něco naznačí tobě.“

Rozbalila svůj papírek: „Jsem ke koupi na stejném místě jako nápoje lásky.“

Kristin náhle zrudla a Sissy na ni užasle zírala. „Co je? Je to snad nějaká sprosťárna? Jestli ano, tak mi to ušlo.“ Zavrtěla nechápavě hlavou. „Jsem ke koupi na stejném místě jako nápoje lásky? – Tohle vzdávám. Budeš mi to muset vysvětlit.“

Kristin odvrátila hlavu. „Pojďme nahoru,“ řekla tiše.

„Je to něco osobního, že jo?“ nedala se odbýt Sissy. „Jinak bys tu neměnila barvy jako chameleón. Svěř se tetě Sissy. Můžeš se na ni úplně spolehnout.“

„Hleď si svého!“ odsekla Kristin.

Sissy to začalo bavit. Možná, že ta hra přece jen není taková pitomost. Zlomyslně doufala, že se Kristin ještě před koncem rozplyne v slzách a bude od ní pokoj. Pohlédla vzhůru. „Hele,“

ukázala na strop. „Padací dveře na půdu.“ Zatáhla za provaz ukončený rukojetí a dveře se pomalu sklápěly dolů. Pro výstup a sestup byly na horní straně opatřeny vysouvacím žebříkem. „Tak co?

Lezeš?“ vybídla Sissy.

„Až po tobě.“

„Dobrá, i když je trochu riskantní se k tobě otáčet zády,“ dráždila ji Sissy. „Mohla bys mě v rozrušení třeba propíchnout, nebo něco 36

takového…“

Kristin zaťala pěsti. „Drž hubu!“

První, co Sissy uviděla, když vylezla na půdu, byla slabá žárovka, upevněná provázkem na blízkém trámu. Snažila se k ní dostat.

Opatrně našlapovala, aby se nezřítila zpátky do otevřeného poklopu.

Půda byla nacpaná krámy a nezbývalo jí moc místa k pohybu.

Nakonec přece jen uvolnila provázek a zamžikala, když se jí holá žárovka zahoupala přímo před očima. Pomalu začala v tom haraburdí rozeznávat tvary. Byly tu bedny a rozpadlá křesla, pelesti postelí, matrace. Všechno to bylo pokryté starými lůžkovými přehozy. Celek vytvářel neskutečnou, strašidelnou krajinu.

V otvoru padacích dveří se objevila Kristinina hlava. „Tak co?

Našlas něco?“

„Ne. Asi by mi moc pomohlo, kdybys mi laskavě řekla, co mám vlastně hledat. Je to opravdu nápoj lásky?“

Kristin beze slova vystoupila po žebříku a rozhlížela se v naprostém zmatku. Sotva zkusila udělat krok, zakopla o složená zahradní lehátka a musela se zachytit trámu, aby neupadla.

„Dávej pozor,“ napomenula ji Sissy. „V životě jsem neviděla tolik krámů pohromadě.“

Nad hlavou se jim náhle ozvaly rány a skřípavé zvuky. „Někdo je nahoře!“ vyjekla Kristin.

„Nesmysl! To jen větve bubnují o střechu.“ Přesto však i na Sissy působily ty zvuky tísnivým dojmem. Starý dům praskal v nárazech větru, všude byla tma, jen dvě holky tu stály v malém ostrůvku světla slabé žárovky.

Kristin se otřásla. „Aspoň, že je tu světlo.“

„Jo. Nanejvýš pětadvacetiwattovka. Copak se při tom dá něco najít? Je to horší než svíčka z vánočního stromku.“

„To nám naopak ulehčuje situaci. Cokoli hledáme, musí to být v okruhu toho světla,“ pištěla vzrušeně Kristin. „Jestli Dusty chtěl, abychom něco našli, tak to určitě nestrčil do tmy.“

„Vida!“ podivila se Sissy. „Přece jen něco v té hlavě máš.“

„Nejsem tak hloupá, jak si myslíš.“

„To už taky ani nejde,“ utřela ji Sissy a opatrně našlapovala do mezer mezi bednami. Cítila stružky potu na zádech. Na půdě bylo 37

neuvěřitelné dusno, i když venku vál ostrý vítr, který sem vnikl pod okapy a roztančil pokrývky na nábytku, jako by se pod nimi skrývalo něco živého. Bylo to deprimující a Sissy se sevřelo srdce. Náhle ulpěla očima na zemi. „Tohle musí být ono!“ vykřikla radostně a zvedla balíček, zabalený do stříbrné folie ovázané zlatou stužkou.

Třpytil se ve světle žárovky jako diamant.

„Máme to otevřít?“ zapochybovala Kristin.

„Jasně. Tohle přece nic neříká!“ Sissy strhla fóliový obal a odhodila ho. Objevila se bílá krabička, vycpaná dřevitou vlnou.

„Musí to být hodně malé.“ Zalovila ve vlně a nahmatala něco hladkého a trochu mastného, co na omak připomínalo svíčku.

Vylovila svůj nález a překvapením vydechla. Byla to hrubě zpracovaná vosková panenka a měla propíchnuté srdce špendlíkem.

Místo očí měla modré korálky a na hlavě jí seděla hnědá paručka, o několik čísel větší. Někdo zřejmě sundal z hlavy paruku dlouhovlasé panence a neuměle ji ostříhal na krátko.

„Ne!“ vydechla Kristin.

„Co se děje?“ vyjevila se Sissy.

„Copak to nevidíš?“ kvílela Kristin a zakryla si rukama obličej.

„Ta panenka – vypadá – to mám být já!“

Náhle se všechno propadlo do temnoty.

„Zhaslo světlo,“ řekla Sissy a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Nehýbej se, Kristin, nebo spadneme těmi dveřmi dolů.“ Naprostá temnota jim znemožňovala orientaci. Kdyby nebylo kvílení větru, zdálo by se Sissy, že je v hrobě. Do mysli se jí pomalu začalo vkrádat podezření, že světlo zhaslo v celém domě, jinak by přece muselo prosvítat otevřenými dveřmi zdola.

„Zhaslo to všude,“

informovala spoluhráčku a hlas se jí nezvykle třásl. Náhle uslyšela zdola ránu a tiché zaklení. Následoval svištivý zvuk a tlumené bouchnutí. Dveře sklápěcích dveří zapadly.

„Zavřeli nás tu!“ zaječela Kristin a spustila povyk, přehlušující hukot větru.

38

VII.

Roxy nebyla ve své kůži. „Štěstí, že jdeme spolu, Jeffe. Sama bych nikam nevlezla ani za nic.“

„Bububu!“ vybafl na ni Jeff a popadl ji za zápěstí.

„Nech si ty fórky. Nakonec mě ještě vyděsíš!“

„Víš, co vznikne, když se tři blondýnky postaví k sobě uchem k uchu?“ zašklebil se Jeff. „Větrný tunel!“

„A tomu se mám smát?“

„No tak, Roxy, přece to nebudeš brát osobně. Je to jen srandička.“

Kousla se do rtů.

„Vím, že si myslíš, že jsem praštěná. Ale

nemohu si pomoct. Takovouhle obskurní hru jsem ještě nehrála.“

„Cos čekala, když ji vymyslel Dusty? Vždycky ho napadne nějaká šílenost. Loni o narozeninách napekl s Elizabeth pro všechny cukroví. V každém kousku byla na papírku nějaká předpověď, kterou Dusty vymyslel. Já měl papírek s věštbou: Staneš se největším trpaslíkem.“

„Pulitzerovu cenu by za to asi nedostal. Radši mi ukaž, co ti napsal teď.“

Jeff jí podal papírek.

„Následuj nejneúspěšnější baseballové

mužstvo do míst, kde skončilo! No – skončilo úplně dole v žebříčku, takže to asi bude sklep.“

Jeff otevřel dveře a stiskl vypínač. Vešli a Roxy za nimi zavřela dveře. Nechtěla, aby si ostatní všimli otevřeného sklepa. Doufala, že Jeff neslyší, jak jí tluče srdce. Vždycky se bála tmy a byl jí protivný pach plísně, kterým tu byl vzduch doslova zamořen. Násilím zahnala strach.

Sissyina poznámka o banánu druhé jakosti ji stále ještě pálila a 39

umiňovala si, že v téhle hře všem vytře zrak a ukáže jim, že je lepší než ostatní. „Musí to být někde dole,“ usoudila a začala opatrně sestupovat po dřevěných schodech do jícnu temného sklepa.

Sotva Jeff vstoupil na betonovou podlahu pod schody, zakopl o prázdnou lepenkovou krabici. Nebylo tu skoro vidět. V příšeří rozeznal jen obrysy několika dalších krabic, holé roury, které se táhly podél stropu a obstarožní černý kotel. Právě uvažoval, kterým směrem se má vypravit, když zhaslo světlo.

Temnota na Roxy těžce dolehla. Nevěděla náhle, kde je. Zoufale hledala očima sebemenší paprsek světla, ale nikde nic. Zbyla jí jen tma a hrůza.

„Nehýbej se, Roxy,“ řekl Jeff, „ať se nepřerazíš. Asi praskla žárovka.“

„Kdybych aspoň, já blbec, nechala ty dveře otevřené,“ naříkala Roxy. „Šlo by sem trochu světla z haly. Jenže já nechtěla, aby ostatní věděli, že hledáme právě tady. Nemohla jsem tušit, že se ta pitomá žárovka podělá!“

„Zkusím najít schody,“ ozval se Jeff. „Říkej něco, ať vím, kde stojíš. Pomůže mi to v orientaci.“

„Jeffe! Slyšels to?“

„Co?“

„Někdo nahoře vykřikl!“

„To se ti jen zdá. Já nic neslyšel – au!“ Jeff si sáhl na čelo, kterým narazil do něčeho, co tam podle jeho vědomí, nemělo být. Domníval se, že jde přímo ke schodům, ale stále narážel do nějakých předmětů.

Propadl panice. Klid! utěšoval se. Zhluboka dýchat! Dřív nebo později musím schody najít. Přece tu nemůžu pořád běhat dokola.

„Co se ti stalo?“ ozvala se úzkostlivě Roxy. „Řekni něco!“

„Dal bych teď království za balíček sirek.“

„Ale Jeffe – co když na nás zapomenou, nebudou nás tu hledat a za pár let z nás zbydou jen kostry?“

„Takovéhle řeči nám opravdu moc pomůžou! – Sláva! Našel jsem schody!“

„Buď opatrný. Radši na ně nelez.“

„Jo? A jak se dostaneme ven, když tu zůstanu?“

„Neblázni, rozbiješ si hubu. Počkáme, až sem za námi někdo 40

přijde.“

„Nešil. Dám si pozor. Na schodech už zabloudit nemůžu.“

Roxy zaslechla slabé, skřípavé zvuky, jak Jeff stoupal vzhůru.

Cítila se skoro fyzicky zavalená tmou a špatně se jí dýchalo. Tohle nebyla tma, na jakou byla zvyklá ze svého pokoje, kam se záblesky světla prodíraly kolem okenic a pod dveřmi. Tady byla absolutní, nepřirozená a hluboká. Připadalo jí, že se octli v útrobách nějaké obrovské příšery, která je pohltila, a přestalo jí to myslet. Za chvíli začne plácat nesmysly. „Před chvílí opravdu někdo křičel,“ řekla nazdařbůh. „Teď už se nikdo neozývá.“

„Třeba nemůže,“ ozvalo se ze tmy. „Třeba už je mrtvej.“ Jeff vylezl na konec schodů a ucítil pod rukou hladký plech dveří. Věděl, že je u cíle a šmátral po klice. Jestli se hned nedostane ven, úplně zblbne! V tom okamžiku se světlo samo od sebe znova rozsvítilo.

„No to mě podrž!“ ulevil si Jeff. S nesmírnou úlevou otevřel dveře.

„Podruhé za sebou nesmíme zavírat.“

„Žádné podruhé nebude,“ vykřikla Roxy a vyběhla po schodech za Jeffem. „Na to zapomeň! Tam dolů už mě nikdo nedostane!“ Stěží popadala dech a toužebně se dívala přes halu ke kuchyni. Pocit úlevy se náhle projevil jako lehká mdloba.

„To bych rád věděl, kam šli ostatní?“ řekl Jeff.

„Kam šli ostatní, je mi jedno. Já chci domů! Ze všeho mi tu naskakuje husí kůže. Rozhodně tu nebudu až do rána!“ Roxy cítila, že je na pokraji hysterického pláče a raději odvrátila hlavu.

„No tak, Roxy, vydrž,“ těšil ji Jeff a položil jí ruku na rameno.

Vzhlédla k němu a bylo jí jasné, že to s ním taky pěkně otřáslo.

Olízla si suché rty. Tenhle dům je učiněná hrozba! Jako by četl všechny její myšlenky a dokázal ji usvědčit ze všech hříchů. I když věděla, že dům samozřejmě nic takového nedovede, toužila se co nejdřív odsud dostat. Staré stavení jí nahánělo hrůzu.

Jeff poctivě prohledal v kuchyni všechny zásuvky, řadu kuchařských knih a skryté kouty, kde by mohl Dusty pohodit klíčky od vozu. Nebylo pravděpodobné, že je má u sebe. Jeff by si byl rád vypůjčil mikrobus. Odvezl by Roxy domů a pak by se vrátil. Začal litovat, že ji přemluvil, aby s ním jela. Vzpomněl si na zhaslé světlo a začal se utvrzovat v myšlence, že se tu děje něco nekalého.

41

Roxy zírala ustrašeně z okna. „Už se sem valí dešťová clona.

Bude to pěkná čina!“ Prásknutí hromu otřáslo okenními tabulkami a zároveň se spustil strašný liják, který ostřeloval zem jako kulometná palba.

Do kuchyně nahlédl Rick a nepřítomně se na ně zadíval. „Nevíte, děťátka, kde tu mají preclíky?“

„Preclíky!“ vypěnila Roxy. „Všiml sis vůbec, že vypnuli světlo?

Trčeli jsme celou dobu ve sklepě jako v pasti a ty máš takovéhle starosti?“

Rick pokrčil rameny.

„No co? Vždyť ho zase zapli,“ řekl

nevzrušeně, „tak na co si stěžujete?“ Mrkl do komory, sebral pytlík preclíků a chystal se zpátky do obýváku. Roxy nechápala, jak může být Rick tak klidný. Přičítala to tomu, že je opilý a nevnímá, co se kolem děje. Nejraději by shrábla kus dortu a hodila ho Rickovi do obličeje. To by ho snad probralo.

Na chodbě se ozvaly kroky. Do kuchyně vpadla Kristin s očima navrch hlavy a hned za ní Sissy. „Někdo nás chtěl zabít!“ zavřeštila Kristin.

Rick žmoulal svůj preclík. „Měj rozum,“ zahuhňal na půl úst.

„Kdo by vás chtěl zabíjet? Komu by to stálo za to?“

Sissy se svezla do křesla. „Brzdi, brzdi, Kristin,“ napomenula kamarádku. „Vždyť se nic nestalo. Prostě zhaslo světlo a to je všechno.“

„To není všechno. Někdo nás nahoře zavřel,“ trvala na svém Kristin. „To si nevymýšlím. Jasně jsem slyšela zaklapnout padací dveře, hned jak zhaslo světlo. A ještě ke všemu jsme našly tohle!“

chrlila ze sebe a mávala voskovou panenkou jako pracně získanou trofejí.

„A hele!“ podivil se Rick. „Skoro bych řekl, že jsi to ty. Stejné oči, vlasy – a stejně vyjevená. Opravdu je ti ta hračička podobná.“

„Tak vidíš, Sissy,“ ječela Kristin. „Já jsem ti to říkala. To mám být já a Dusty mě chce zabít!“

„Co to vůbec je?“ vmísila se Roxy.

„Prodává se to jako panenka vúdú,“ řekla Sissy.

„No tohle!“

Jeff objal Roxy okolo krku, hladil jí vlasy, rytmicky ji kolébal a 42

tiše bručel do ucha: „Vúdú, vúdú, všude s tebou půjdu!“

Kristin se otřásla a snížila hlas do dramatického šepotu. „Vidíte tu jehlu, zaraženou přímo do srdce? Někdo na mě přivolává srdeční mrtvici! Chce mou smrt!“

„Myslím, že to odneseš jen bolením břicha,“ zasmál se Jeff.

„Jak si z toho můžeš dělat psinu?“ zlobila se Roxy. „Už jsi zapomněl, jak jsme bezmocně trčeli ve sklepě, když zhaslo světlo?

Ještě teď se z toho celá klepu!“

Vodopád deště zabubnoval na okno a všichni sebou trhli.

„Kde je Bryan?“ napadlo náhle Kristin.

„Snad se mu něco

nestalo?“

„Spíš by mě zajímalo, kde je Dusty,“ ozval se Jeff.

Ticho, které nastalo, přerušovaly jen nápory lijáku. Seděli v obýváku jako trosečníci, jako primitivní kmen, který se v noci vyděšeně choulí u svého táborového ohně. Tak to aspoň Roxy připadalo. V temnotě, která je obklopovala, se cítila ztracená. Hrozba panenky vúdú zapůsobila i na ni. Celý dům se proti nim postavil.

Poslouchá, co si povídají a trpělivě čeká, až na ně dolehne neštěstí, které jim předem určil. Rychle se kousla do rtu, aby se vzpamatovala.

„Myslím, že Dusty sedí pěkně v suchu a tahá za provázky, na kterých všichni tancujete jako pimprlata.“

Rickův hlas se ozval v tichu jako poplašný signál.

„Co tím chceš říct?“ vykvikla Kristin.

Rick pokrčil rameny. „Celkem nic, protože nic nevím. Ale Sissy mi řekla, že se Dusty začíná chovat jako blázen.“

„Myslíš, že by mohl být nebezpečný?“ Kristinin hlas přeskakoval vzrušením.

„Ne!“ ozval se rozhodně Jeff.

„Dusty nikomu neublíží.“ Vrhl

rychlý pohled na Roxy.

„Samozřejmě že ne, pokud má ovšem všech pět pohromadě,“

ozvala se Sissy.

„Je normální,“ ujistil jí Jeff, ale v duchu trochu zakolísal.

„Snad,“ souhlasila Sissy, „ale něco mi není jasné. Zdá se mi totiž, jako by tu celou hru dělal kvůli Bryanovi.“

„Možná, že je Bry už mrtvý!“ děsila se Kristin. „A po něm 43

přijdeme na řadu my!“

Jeff našel Roxyinu ruku a stiskl ji tak silně, až ji to zabolelo. Roxy by ráda byla věděla, co si o tom všem Jeff myslí. Znal Dustyho líp než všichni ostatní. Pokládal by ho za schopného mstít se tímhle způsobem za Elizabethinu smrt? Lámala si hlavu, až jí naskočily na čele vrásky.

„Kristin tu šílí úplně zbytečně,“ řekl Jeff s určitostí. „Dusty by Bryanovi nic neudělal.“

„Dobrá,“ přikývla Sissy. „Ale kde všichni jsou? Kdyby tu Bryan a Meg byli, cítila bych se mnohem jistější. Nemůžeš přece popřít, že se Dusty chová přinejmenším divně. Na nikoho skoro nepromluví, a když se dnes díval na Bryana, čišela z něho nenávist. A kromě toho –

napadlo už někoho z vás, že to světlo nemuselo zhasnout kvůli bouřce?“ Pátravě se rozhlédla kolem.

„Já už to tu nevydržím!“ vykřikla Kristin. „Je mi úplně jedno, co si o mě kdo pomyslí, ale teď jdu a zavolám tátu, aby si pro mě přijel!“

„Posluž si, tamhle máš telefon,“ řekla suše Sissy a ukázala směrem ke komodě. Jenže telefon tam nebyl. Jen holá zásuvka naznačovala, že je to místo, kde stával.

Roxy bylo ze všeho nanic. Co teď mohou dělat? Trčeli tu v opuštěné, staré barabizně bez vyhlídky na únik a všude cítila nebezpečí. Kdyby se tu našlo aspoň malé, skryté místo, kam by mohla zalézt! Jenže – jestli nebezpečí přichází od Dustyho, pak je to k ničemu. Dusty je tady doma a nikdo mu nikam neunikne, ať se schová kamkoli…

Tečku za jejími chmurnými úvahami udělala jako vždycky Kristin, která hystericky zaječela:

„Všichni jsme ztraceni! Všichni jsme v pasti!“

44

VIII.

V Megiině hlavě rostl zmatek a napětí. Co to Bryan našel? Proč se nehýbe?

„Ježíšmarjá!“ vydechl Bryan znova. „To snad není pravda!“

Meg se třásly ruce, ale podařilo se jí ustálit světlo baterky na Bryanových zádech.

„Co máš?“ domáhala se netrpělivě. „Cos našel?“

„Pistoli!“

Meg oběhla Bryana a posvítila si na hromadu uprášených záchranných vest. Vytvářely hnízdo, v jehož středu se matně blýskala úctyhodná, automatická pistole, která už svým zjevem dokáže odradit útočníka od nepředložených činů.

„Kde se tu vzala?“ zašeptala užasle Meg.

„Dal ji sem Dusty, to je jasné.“

Meg vylovila z kapsy svůj lístek a posvítila si na něj. „Vypal ze mě, co je ve mně.“ Zarazila se. Proč takhle? Přece Dusty Bryana nenavádí, aby z pistole vystřelil! Ovšem, jestli ho opravdu podezírá z vraždy své sestry – kdo ví? Už sama ta pistole je jakési obvinění.

Bryan tu stál jako vycpaný panák. Ve vyvalených očích měl zmatek a ostré světlo baterky mu úplně vybělilo obličej.

„To je ta pistole, kterou byla zabitá Elizabeth,“ vysoukal ze sebe těžce. „Dusty si myslí, že jsem ji zabil já…“ Zapotácel se a náhle se bezvládně sesul do hromady vest, přímo na pistoli. Meg zpanikařila.

V první chvíli ji napadlo, že je Bryan mrtvý, ale když se k němu naklonila, zjistila, že dýchá.

Vtom zaslechla ve směru od člunu podezřelý zvuk. Prudce vyskočila, baterka jí vypadla z ruky, zhasla a zakutálela se do tmy.

45

Stála tiše a napínala sluch, ale všechny zvuky překrývalo bubnování kapek na střeše. Znova ji opanovala hrůza ze tmy. Neviděla nic. Ani člun, ani Bryana. Stěží rozeznala obrys dveří, kterými sem proudil vlhký vzduch, a nezahlédla v dálce ani světla domu. Museli vypnout proud, usoudila. Ale proč? napadlo ji a zachvěla se. Opatrně ustupovala ke stěně, když náhle zaslechla další skřípavý zvuk a hned nato tlumenou ránu. Někdo tu je! vyděsila se. V zoufalství se opřela o stěnu a snažila se nedýchat.

U člunu zaplálo světlo a začalo se pomalu blížit k ní. Bloudilo po hrubých, dřevěných stěnách až se nakonec usadilo na kotoučích lan.

Hledá mě! třásla se Meg hrůzou. Toužila utéct, ale nedokázala se pohnout z místa.

„Meg, jsi tady?“ ozval se ze tmy Dustyho hlas. „Jsi v pořádku?“

Úlevou se jí podlomila kolena. „Dusty! To jsi ty? Vyděsils mě k smrti!“

„Kde je Bryan?“

„Tady. Kousek přede mnou. Asi se mu udělalo špatně a omdlel.

Měli bychom zavolat doktora.“

Dusty si posvítil na zhroucenou postavu a Meg si všimla, že se Bryan nepatrně pohnul. „To byl on, kdo zabil Elizabeth,“ řekl tiše Dusty. „Proto omdlel, když uviděl tu pistoli. N o – teď to aspoň víme.“

„Z takového nálezu by omdlel každý druhý,“ namítala Meg.

„Sama jsem měla co dělat, abych se udržela na nohou.“

Bryan zasténal a zdálo se, že se pracně snaží zvednout.

„Už přichází k sobě,“ řekl Dusty. „Radši se ztratím. Nechci, aby mě viděl. Kdyby se někdo po mě sháněl, tak o mně nevíš!“

„Dusty, co to má –“

„Jsi jediná, na kterou se můžu spolehnout,“ přerušil ji Dusty a zhasl světlo. „Ani slovo! Rozumíš?“

„Dej mi aspoň svou baterku, ať se odsud dostaneme zpátky.“

Dusty ji vložil Meg do nastavené dlaně a zmizel ve tmě.

Zatím se Bryan zřejmě probral. „Nic nevidím!“ ozvalo se zoufale ze tmy. „Proboha, já nic nevidím! Jsem slepý!“

„Co bys taky chtěl vidět?“ konejšila ho Meg. „Vždyť je tu tma jako v pytli. Počkej chvíli…“ Zápolila s baterkou, než se jí podařilo 46

ji rozsvítit. Byla nová a statečně prorážela tmu lodního domku.

„Dej si pozor,“ varovala Meg. „Ležíš přímo na pistoli a hlaveň máš zaraženou do břicha!“

Bryan zděšeně vyskočil, porazil Meg, která stála za ním a oba se těžce svalili na zem. Baterka se odkutálela stranou, ale naštěstí stále svítila. Meg nad tím zajásala a teprve pak si uvědomila, že nemůže dýchat. „Bryane!“ zasípala. „Odval se někam! Ležíš mi loktem na žaludku!“ Bohužel, než se Bryanovi podařilo vstát, musel na ten loket přenést celou svou váhu a Meg v tu chvíli viděla všechny svaté.

Nakonec se mu podařilo odkulit a zastavil se až na samém kraji voru.

„Dej pozor!“ vykřikla Meg. „Spadneš do vody!“ Sama se zkusila postavit na nohy a zjistila, že je celá rozlámaná a všechno ji bolí.

Kdo by to do Bryana řekl, že takhle zpanikaří a oba nás vyválí po zemi? Je to blázen! Zvedla baterku a vyslala nebesům dík za to, že při pádu nezhasla. „Měli bychom se vrátit zpátky,“ navrhla. „V domě se nesvítí. Vrtá mi to hlavou.“

„Možná, že bychom tu měli ještě chvíli zůstat.“

„Když nechceš, tak nechoď, ale já se vrátím.“

„Přece bys mě tu nenechala?“

„Tak pojď se mnou.“

„Hele – v tomhle blázinci? Podívej!“

Meg se otočila ke dveřím. Nebe se náhle roztrhlo a rachot deště, bijícího o střechu se změnil v ohlušující randál. Kraj se utopil ve vodě, jen z dálky sem pronikla nepatrná záře slabého světla. V domě znova rozsvítili. „Asi na chvíli vypnuli proud kvůli bouřce,“ snažila se Meg najít logické vysvětlení, ale sama tomu moc nevěřila.

„Neměli bychom tady tu pistoli nechávat,“ řekl Bryan.

„Proč? Já se jí rozhodně ani nedotknu.“

„Tak ji vezmu sám.“

„Dej si pozor, může mít lehkou spoušť.“

„To jsou rady! Jako bych o zbraních nic nevěděl!“

„Když ji musíš mít, tak si ji tedy vem a pojď už. Ale miř, prosím tě, pořád do země!“

„Strašně tam leje!“

„Takhle může lejt až do rána. Chceš tu snad kvůli tomu přespat?

Jdeme!“ Meg vykročila do deště. Okamžitě se jí přilepily vlasy k 47

hlavě a proudy vody jí zalily oči. Pracně se začala prodírat ke světlům domu, která sotva viděla. Netoužila být s labilním Bryanem o samotě a chtěla se co nejdříve dostat k ostatním. Tušila, že Bryan jde s pistolí za ní, ale nemyslela na něho. Její starosti patřily Dustymu. Proč se schovává? O co mu jde? Jestli se domnívá, že při tom jeho strašidelném večírku někomu vypoví nervy a přizná se k vraždě Elizabeth, pak to není moc dobrý nápad. Vyděsit jde každého.

Bryan například strachem omdlel, ale k ničemu se tím nepřiznal. A kdyby se nakrásně prozradil někdo z ostatních, Dusty by o tom ani nevěděl. Všichni byli v domě, zatímco on sledoval Bryana v lodním domku.

Před domovními dveřmi se z porouchaného okapu valil mocný vodopád. Kdo se chtěl dostat dovnitř, musel jím chtě nechtě proběhnout. Tíha vody div nepovalila Meg na zem. Rychle otevřela dveře, oklepala se a zamířila k obýváku.

Sissy, Kristin a Jeff na ni civěli s otevřenou pusou. „Proboha, Meg, jak to vypadáš?!“

„Kde je Bryan?“ vykřikla Kristin.

„Jde za mnou.“

„Zaplať pánbu! Už jsem měla strach, že ho Dusty zabil.“

„Kam na ty pitomosti chodíš?“ zeptala se Meg a oběma rukama si protřásala slepené vlasy. Boty měla úplně promočené a prádlo se jí lepilo na tělo. Toužila po horké koupeli a suchých šatech.

„Dusty je nebezpečný,“ trvala na svém Kristin. „Z té jeho šílené hry se všichni zblázníme.“

„Nebuď blbá. Nic takového se nestane.“

„Jo! Podle vás jsem já ta blbá! Jenže co vidím, to vidím, a nenamlouvám si, že je všechno v pořádku, když si s námi zahrává bláznivý maniak!“ Kristin přešla k oknu a vyděšeně civěla na šňůry deště otvorem mezi záclonami. „Určitě se teď někde schovává venku a čeká jen na svou příležitost!“

„Kde je vlastně Dusty? Nevíš o něm, Meg?“ ozvala se Sissy.

Meg pokrčila rameny a nebylo jí přitom nejlíp. Litovala svého slibu, že Dustyho neprozradí.

Dveře se otevřely a vešel Bryan. Z kabátu mu stékala voda na podlahu a namáhavě mžoural slepenými řasami.

48

Rick se dal do smíchu. „Vypadáš jako utopená krysa, kamaráde.

Jdi si dát horkou sprchu. Jestli se hned nezahřeješ, čeká tě parádní zápal plic.“

„Bry!“ vypískla Kristin a vrhla se mu do náruče.

„Neblázni, dětino,“ bránil se Bryan. „Vždyť se celá umáčíš!“

„Ty jsi živý!“ křičela Kristin. „Myslela jsem si, že už tě nikdy neuvidím. Bylo to strašné. Představ si, že jsme byly na půdě a někdo nás tam zavřel a zhasnul světlo!“

„Ty dveře přece nebyly zamčené,“ uváděla to Sissy na pravou míru.

„A Dusty si opatřil panenku vúdú, která vypadá úplně jako já,“

nedala se přerušit Kristin, „– a zapíchl jí do srdce jehlu, aby mě zabil! Já umřu, Bryane!“

„Myslím, že si můžeš ušetřit starosti,“ uklidňoval ji Jeff. „Vsaď se, o co chceš, že tyhle panenky vúdú jsou americké zboží první jakosti, s pečlivou výstupní kontrolou a s roční zárukou. Nežijeme na Haiti, ale ve Státech! Ostatně – kdy jsi naposled viděla někoho, kdo zemřel na tajemné síly nějakého praštěného talismanu?“

„Copak tohle!“ ozvala se stísněně Roxy. „Horší je, že nám někdo ukradl telefon.“

„Už vás vůbec napadlo,“ vmísil se do hovoru Rick, „že všechny tyhle zmatky nemusí mít na svědomí Dusty? Jestli se sem vloupali lupiči, mohou být stále ještě tady a dokonce se už dávno mohli Dustyho zbavit.“

Meg těžce polkla. Proč vlastně Dusty uspořádal svůj večírek na tomhle vystrkově? Kristin má pravdu. Je to šílenost. Mrzelo ji, že z Dustyho nevytáhla, o co mu opravdu jde. Takhle neví o mnoho víc než všichni ostatní. I když chtěl Dusty třeba jen vyprovokovat možného vraha své sestry, nějak se mu to vymklo z rukou. Nikdo například nepočítal s tím vloupáním do domu. Co jestli tu lupiči opravdu někde jsou?

„Počkat!“ zasáhla Roxy. „Přece nebudeš nikomu namlouvat, že lupiči vyrábějí dárkové balíčky s panenkami vúdú a ukládají je na půdách? Vždyť je to nesmysl. Tohle je Dustyho dílo.“

„Dusty si asi vůbec neuvědomuje, jak nám ta jeho hra jde na nervy,“ poznamenal Jeff sklíčeně.

49

Bryan se zatím marně snažil vyndat pistoli z kapsy kabátu. Zbraň byla tak velká, že mu uvázla v podšívce. Otáčel jí na všechny strany a všichni trnuli. Kristin poděšeně zapištěla a Jeff si ochranitelsky stoupl před Roxy.

„Dej tu potvoru pryč,“ nabádala Meg. „Polož ji v kuchyni na stůl.“

„Co ti to vlezlo do hlavy?“ usmál se Bryan na Jeffa a podal mu pistoli. „Myslel sis snad, že chci zastřelit Roxy?“

Jeff několikrát obrátil pistoli a pozorně si ji prohlédl. Pak ji vrátil Bryanovi. „Zdá se, žes udělal dobrý lov. Je to Sig-Sauer P dvě-

dvacet-osm a patří panu Ellisovi.“

„Chceš snad říct, že je to ta pistole, co zabila Elizabeth?“ vyjela Meg. „Jak to můžeš tvrdit?“

Jeff si odkašlal. „Jsou na ní iniciály Dustyho otce a dobře ji znám.

Pan Ellis mi ji loni ukazoval hned potom, co ji koupil. Zajímal jsem se o ni, protože mi táta říkal, že tyhle pistole chce nakoupit policejní sbor.“

„Radši odnesu ten krám do kuchyně,“ řekl Bryan. Svlékl si promoklý kabát, pověsil ho na věšák vedle komory a zmizel s pistolí za kuchyňskými dveřmi.

„Nechce se mi věřit, že

policie tu vražednou zbraň Ellisům

vrátila,“ řekla Meg, sotva Bryan odešel.

„Proč ne?“ namítl Jeff. „Elizabeth přece zemřela nešťastnou náhodou.“

„Dusty si to nemyslí. A ta nastražená pistole v domku měla jistě nějaký účel.“

„Nějak mi to nedochází. Jaký účel? Co to dokazuje?“ krčil rameny Jeff.

„Jenom to, že se Dusty úplně zbláznil,“ odsekla Sissy. „Nejlepší by bylo zamknout všechny dveře a poradit se, jak přivolat pomoc.“

„Co nám to pomůže?“ kvičela Kristin. „Tenhle barák má víc oken a dveří než stěn! Je to hotový cedník. Dustymu stačí praštit do okna cihlou – a je tady!“

„Nebuď idiot!“ klidnila ji Meg. „Dusty to možná trochu přehnal, a rozhodně není maniak.“

„Jak to můžeš vědět?“

50

„Prostě to vím.“ Náhle si vzpomněla na okamžik, kdy si tím tak jistá nebyla. To bylo tehdy, když měla pocit, že Elizabeth promlouvá k Dustymu z hrobu. Byl to samozřejmě nesmysl. Meg nevěřila na duchařské historky. Ale už to, že ji to vůbec napadlo, svědčilo o tom, že s Dustym přece jen není něco v pořádku.

„Myslím, že bychom měli prohledat dům,“ navrhla Sissy.

„Ty si opravdu myslíš, že se Dusty zcvoknul?“

„Ani ne. Jen bych ráda věděla, kde je. Měli bychom se po něm podívat.“

„To se mi zdá docela rozumné,“ přikývl Jeff. „Mohlo se mu taky něco stát a teď někde leží a nemůže se hnout. Když zhaslo to světlo, mohl si klidně zlomit nohu. Nebude škodit, když to tu trochu pročešeme.“

„Sama nikam nejdu!“ vykřikla Kristin. „Musíš jít se mnou, Bryane!“

Meg se váhavě připojila k prohlídce. Pochybovala, že tu Dustyho najdou. Nejspíš se ještě stále schovává v domku.

„Pojď, Meg, zkontrolujeme ložnice v patře,“ vybídla ji Sissy.

„Počkej na mě, Bry!“ pištěla Kristin a vrhla se za ním do kuchyně.

„Já si vezmu sklep,“ řekl Jeff, „a ty, Roxy, mrkni do Rickova pokoje.“

Rick se nedal vyrušit. Seděl rozvalený na gauči a hlásal světu, že se na nějaké hledání vykašle.

Jeffovi se sice moc nezamlouvalo, že si vzal sklep na starost sám, ale byl strašně zvědavý, co tam vlastně měl s Roxy najít. Tentokrát nechal dveře do haly otevřené a sotva sestoupil dolů, začal prohledávat lepenkové krabice. Celkem brzy našel, co hledal. Byl to malý balíček, zabalený do stříbrné fólie a ovázaný zlatou stužkou. V

první chvíli byl na vahách, má-li ho vůbec otevřít. Pak si dodal odvahu, strhl obal krabičky, rozhrnul dřevitou vlnu a objevila se další panenka. Byla to jedna z těch staromilských hraček, které se rozdávaly jako soutěžní ceny na okresních trzích, odlitá z nejlevnějšího plastiku a ne právě v nejlepším stavu. Uprostřed čela měla namalovaný černý puntík a přes bryndák se jí táhl stručný nápis: Liz. Jeff stiskl rty. Přikryl panenku znova dřevitou vlnou, nacpal do krabice stříbrný obal a ukryl nález mezi haraburdí. Pak se 51

vztyčil a snažil se přemýšlet. Co tohle mělo znamenat? Neměla Sissy nakonec přece jen pravdu, že Dustymu přeskočilo?

Když vyšel ze sklepa, Sissy už na něj čekala. „Nebyl tam, že?“

zeptala se.

Jeff zavrtěl hlavou. „Nic. Ještě vyběhnu ven a podívám se, jestli není v mikrobusu.“ Chvíli zaváhal, pak si vyhrnul límec u košile a vyrazil do deště.

Než doběhl k vozu, byl promočený na kůži. Zabouchal na dveře auta, ale nebylo to slyšet. Všechny zvuky přehlušil rachot deště. Ani světla domu nepomáhala v orientaci. Proudy vody je zakryly skoro neprůhlednou clonou. Postranní dveře byly všechny zamčené, ale Jeff obešel vůz a zkusil zadní. Povolily a Jeffovi se ulevilo. Rychle je otevřel a skočil dovnitř. Bylo nádherné zbavit se na chvíli deště.

Skoro zalitoval, že nemá důvod se tu zdržet déle. Na první pohled bylo totiž jasné, že tu nikdo není. Dlouhána, jako je Dusty, by v tom malém prostoru určitě nepřehlédl. Po minutě se odhodlal k cestě zpátky. Zabouchl dveře a pádil k domu. V kuchyni narazil na Roxy.

„Našel?“ zeptala se věcně.

Zavrtěl hlavou.

„My jsme ho taky nenašli. Nakonec jsme to museli vzdát. Meg si chtěla dát sprchu, ale Rick usoudil, že by měla pustit napřed Bryana, protože je na tom ze všech nejhůř. Prý omdlel, když našel tu pistoli.“

„Nekecej. Vážně omdlel?“

„Jo. Nemá nakonec epilepsii nebo něco takového?“

„Nesmysl. Má jen naděláno v kalhotách.“

„Abych se přiznala – já taky moc kuráže nemám.“ Roxy se zatřásl hlas. „Víš – když ostatní hledali dole, vyběhla jsem do patra a prohledala všechny Dustyho krámy. Pokoušela jsem se najít klíčky od vozu, jenže tam nikde nebyly. Víš, co to znamená? Bez Dustyho se odsud nedostaneme. Co když –“

Jeff ji vzal do náručí. „Co když co? Měj rozum, Roxy. Klepeš se jako list!“

„Asi blázním. Začínám mít pocit, že Dusty po mně jde a čeká na první příležitost, aby mě oddělal.“

„Tebe? Proč by to, sakra, dělal?“

„Já nevím.“

52

„Tak se uklidni! Začínáš jančit jako ta bláznivá Kristin. Co se může stát? V nejhorším zajdu ráno na silnici a stopnu nějaké auto.“

„Tady ti tak v tuhle dobu někdo pojede!“ Osušila si slzu a pokusila se o úsměv.

„Myslím,“ řekla omluvně, „že začínám být

trochu nepříčetná a mluvím blbosti. Teď bys měl ale radši jít nahoru a vzít si něco suchého na sebe.“

Byli na půl cestě do patra, když se ozvalo zaječení.

53

IX.

Jeff odstrčil Roxy stranou a rozběhl se po schodech dolů.

Do haly přiběhla Sissy. „Co se děje? Kdo to křičel?“ V patách za ní se objevili ostatní.

Z koupelny se mátožně vypotácel Bryan. Vlasy měl slepené beztvarou hmotou a po obličeji a ramenech mu stékaly husté, rudé kapky.

„Proboha!“ vydechla Sissy. „Někdo ho praštil do hlavy!“

„Já chci pryč!“ zavřeštěla Kristin.

„Sedni si, Bry,“ přispěchala na pomoc Meg. „Hlavně se moc nehýbej! Přinesu obvazy. Potřebuješ první pomoc.“

„Já si nechci sednout,“ odporoval Bryan. Olizoval si zapatlané prsty a blbě se přitom usmíval.

„Je v šoku,“ zděsila se Meg. „Zatím ho posaďte, přinesu nějaké deky.“

„Jděte se vycpat, idioti!“ zahučel Bryan vztekle. „Nikdo mě nepraštil. Jestli si myslíte, že tohle je krev, tak jste vedle. Je to kečup!“

„Kečup!“ vypískla Kristin.

Nastalo tíživé ticho. Všichni civěli jeden na druhého a nevěděli, jak se mají zachovat.

„To není zrovna moc vtipnej fór, Bryane,“ přerušila mlčení Meg.

„Všichni jsme na zhroucení a ty si vymyslíš takovouhle pitomost!“

„Podle tebe jsem se snad pocákal sám? No – to je vrchol!“ vrčel Bryan podrážděně. Svlékl si košili a otíral si s ní obličej. „Když jsem vešel do koupelny, spadlo mi to na hlavu, a kdyby jen tohle, bral bych to jako dětinskou recesi. Jenže sotva jsem se vzpamatoval, 54

začal na mě někdo mluvit! Přitom vím jasně, že jsem tam byl sám.“

„Bůhví, co jsi slyšel.“

„Pořád totéž. Ten hlas tiše šeptal a stále opakoval: Vím, co máš na svědomí, vím, co máš na svědomí, vím, co máš na svědomí“ – pořád dokola. „Pak jsem uklouzl po kečupu, svalil se na zem a hlas zmlknul.“

„Bry, já chápu, že tenhle večer nás všechny vynervoval, ale slyšet nějaké duchy –“ zapochyboval Jeff.

„Duchy vynech a pojď si poslechnout sám,“ vyzval ho Bryan.

Vrátil se ke dveřím koupelny a otevřel je. Všichni strnuli, protože až do haly bylo náhle slyšet tichý šepot: „Vím, co máš na svědomí a mohu to prozradit, vím, co máš na svědomí.“

Chvíli tu všichni ohromeně stáli a neodvážili se pohnout. První, kdo se vzpamatoval, byl Jeff. Odvážně vešel do koupelny a rozsvítil.

Nastalo ticho. Za okamžik se vrátil a nesl malý magnetofon. „Tady máme náš hlas,“ ohlásil vítězně. Postavil přístroj zadní stranou ke světlu a hlas se ozval znova. Když ale magnetofon obrátil, šepot ustal. Zkusil stroj zastínit rukou, – co máš na svědomí, vím, co máš na svědomí, vím, co máš…

„Co je to za záhadu?“ žasla Roxy.

Bryan polkl. „Žádná záhada v tom není. Hned jsem si myslel, že to bude něco takového. Přece nebudu věřit na duchy! Jen se divím, čím se to vlastně ovládá.“

„Je tu asi fotobuňka, jaká se užívá u automatických kamer pro focení plachých zvířat. Když tělo zvířete zastíní světlo, kamera spustí. Tenhle krám stál na polici u dveří. Jakmile Bryan otevřel dveře, zastínil jimi světlo žárovky a magneťák se rozjel,“ vysvětloval Jeff.

Roxy byla na pokraji hysterie. „V životě bych neřekla, že si s námi bude Dusty takhle sadisticky zahrávat. Nevím, jak kdo, ale já se tu rozhodně nebudu jen tak potloukat po domě a čekat, co se zase stane! Vždyť se na to podívejte: Nevíme, kde se Dusty schovává, nemůžeme odsud zmizet a nemůžeme ani zavolat o pomoc. Jsme bezmocní jako kachny na vejcích! Pokud jde o mě, já se teď zamknu v ložnici a nevytáhnu z ní paty!“

„To je to nejlepší, co můžeš udělat,“ řekl Jeff.

55

Roxy vyběhla po schodech a zabouchla za sebou dveře.

„Nejradši bych to udělal taky,“ přiznal Jeff. „Začíná mi to tu jít pěkně na nervy!“

„Co se ti na tom nelíbí?“ ozval se Rick. „Je to přece docela milá srandička. Trochu mi to připomíná halloweenový mejdan.“ Jeff překvapeně vzhlédl. Vůbec si neuvědomil, že ten protivný tenisový profík je tu s nimi.

„Asi by ses tak nebavil, kdyby se něco stalo tobě!“ vyjela Kristin.

Rick rýpl Bryana do žeber. „Z hlasů si nic nedělej, brácho. Ty platí jen na lidi, kteří mají špatné svědomí. Že jo?“

Bryan se odtáhl. „Ztrať se, Ricku!“

„Vidím, že pán je trochu přecitlivělý,“ posmíval se trenér.

„Nech Bryana, Ricku!“ zasáhla Sissy. „Už si toho dnes užil dost.“

„Všichni toho máme dost,“ přidala se překotně Kristin. „Ale co taky můžeme čekat, když tu máme šílence, který zhasíná světla, zapatlává lidi kečupem a pořád se někde schovává? Dusty je magor a všichni to odneseme!“

„Světlo mohlo zhasnout samo,“ řekl smířlivě Jeff. „Třeba ho vypnuli kvůli bouřce. Dusty s tím nemusí mít vůbec nic společného.“

„To si vyprávěj svý babičce,“ odpálila ho Sissy.

„No – tak se tu dobře bavte, kojenci,“ zašklebil se Rick. „Vemte si příklad ze mě. Já se do ničeho nemontuju, tak se mi nemůže nic stát.“

Odcházel a tiše si pískal.

„Myslím, že Roxy měla dobrý nápad,“ řekl Jeff. „Pojďme všichni do pelechu a zamkněme se. Teď v noci už stejně nemůžeme nic dělat. Jen bych rád věděl, kde ten Dusty je. Doufám, že se mu nic nestalo.“

„Já si postavím ke dveřím prádelník,“ prohlásila Kristin. „Stejně ale neusnu. Takový maniak si vždycky najde nějaký způsob, jak se ke mně dostat.“

„Dusty není maniak,“ bránila ho Meg. Nikdo ji ale neposlouchal.

Všichni odtáhli do svých pokojů a nechali ji v hale samotnou. Teď si teprve uvědomila, že je celá provlhlá a špinavá. Stačila si sice převléknout blůzu, ale i ta nová byla už nasáklá vodou, která jí odkapávala z vlasů. Všechno ji svědilo a toužila si umýt bláto z nohou a protáhnout se pod horkou sprchou. Vešla do koupelny.

56

Dlažková podlaha byla postříkaná kečupem, zředěným vodou. I na stěně pár kapek uvázlo. Odhrnula závěs sprchy a otočila kohoutkem.

Ze sprchy vytryskla horká voda. Prohledala celou koupelnu, ale žádnou skrytou past nenašla. To jí dodalo odvahu a rozhodla se, že se vykoupe.

Když vyšla nahoru do pokoje, aby si donesla toaletní potřeby, našla tam Sissy zahloubanou do nějaké obskurní knížky. „Co je?

Snad se nejdeš koupat?“

„Myslím, že půjdu. Všude je klid.“

„Dej si pozor. Může ti pod zadkem vybuchnout vana.“

„Bez starosti. Půjdu do sprchy a ta je v pořádku.“ Meg prohrabávala svou tašku a snažila se najít fén. „Sissy, nemyslíš, že to světlo vypnul Rick? Mohl se klidně dostat do komory k hlavnímu vypínači.“

„Proč by to dělal?“

„Třeba se zlomyslnosti.“

„Nenasazuj Rickovi psí hlavu!“ vypěnila Sissy. „Byl to snad on, kdo nás zatáhl do téhle pustiny a vymyslel si idiotskou hru? Rick sice není oslnivý hrdina, ale má to aspoň v hlavě v pořádku, na rozdíl od někoho, koho radši nebudu jmenovat.“

„Nech si svý blbý narážky! Dusty dostal v poslední době pořádně zabrat a jediné, co pro něho můžeme udělat, je stát při něm a neroztrubovat o něm, že je blázen.“

„Jo. Ale jestliže mluví a jedná jako blázen, tak co si máme myslet?“

„Sama jsi cvok! Úplně jsi zblbla po tom, co se stalo Monice. Tebe nemá na svědomí Dusty, ale tvá ségra.“

Meg jen o vlásek uhnula letící knížce, kterou po ní Sissy hodila.

Knížka pleskla o stěnu a spadla na zem.

„Okamžitě vypadni!“ vykřikla Sissy. Tvář jí zbělela vztekem.

„Koukej mazat, nebo tě zabiju!“

Meg vystřelila ze dveří a zabouchla za sebou. Tiskla si sáček s toaletními potřebami na prsa a pádila do koupelny. Stěží popadala dech. Co ji to jen napadlo zatahovat do toho ještě Monicu? Když otočila klíčem v zámku a vydýchala se, strašně se zastyděla. Byla by se ráda Sissy omluvila, ale věděla už předem, jak to dopadne. Sissy 57

se v pokoji zamkne a dovnitř ji nepustí. Takhle rozběsněnou ji Meg ještě nikdy neviděla.

Stoupla si pod sprchu a otevřela kohoutek naplno. Sklonila hlavu a těšila se z proudu vody, který jí bubnoval do zad. Pak se narovnala a mýdlová voda jí začala stékat po obličeji. Napadlo ji, že ze samých starostí o Dustyho začíná bláznit sama. Trápilo ji, že se před ní skrývá. Viděla ho sice v lodním domku, ale přece tam nebude trčet celou noc! Jestli chce z Bryana vyrazit nějaké doznání, měl by být tady v domě, aby mohl vývoj událostí sledovat. Nechápala ani, jak může Dusty podezřívat z vraždy takového strašpytla, jako je Bryan.

Pochopila by, kdyby podezíral třeba Roxy. Nikdo o ní prakticky nic nevěděl a mohla leccos skrývat. Není snad Roxy dokonce ta záhadná Elizabethina společnice, s kterou chodila nakupovat? Bylo by to možné. Jeff přece řekl, že Roxy dovede báječně imitovat pana Hamneta a že vyhrála v břichomluvecké soutěži. Dokonce prý u nich visí obrázek, jak stojí na stupni vítězů i s panákem, za kterého mluvila. Nebylo by pro ni těžké změnit hlas, a kdyby se navlékla do křiklavých šatů, vzala si paruku a nápadně se nalíčila, nikdo by ji nepoznal. Už proto, že než nastoupila po Elizabeth do týmu povzbuzovaček, nikdo si jí ani nevšiml. Meg si nepřítomně drbala záda a popouštěla uzdu fantazii. Udělat z Roxy maškaru a jít se s ní projít, to byl druh humoru, který by Elizabeth seděl. Jenže – mohla by skoro přísahat, že se ty dvě nijak blíž neznaly. Nebo se mýlí?

Nebylo by možné, že si Elizabeth našla v Roxy objekt pro své rady, jako to udělala s Kristin? Náhle Meg napadlo, že o mnohých problémech Elizabethina

života Dusty asi vůbec nevěděl.

Sourozenecká sdílnost v dospívání mizí, podobnost dvojčat se vytrácí a každý začne žít svůj vlastní život a obklopovat se vlastními přáteli.

Tyhle úvahy nejsou ale k ničemu! Fakt je, že jestliže Roxy chodila k Ellisům v přestrojení, měla skvělou možnost vraždit. I kdyby ji někdo v kritický den viděl v okolí domu, nikdo by nehledal souvislost mezi výstřední, zmalovanou brunetou a éterickou Roxy Blishovou.

Když Meg vylezla ze sprchy, cítila se o mnoho líp. Byla aspoň čistá a měla pocit, že její úvahy nebyly zbytečné. Možná, že bude mít pro Dustyho několik dobrých nápadů, pokud ho ovšem někde objeví.

58

Pak zjistila, že si zapomněla vzít noční košili, ale to nevadilo. Stejně se rozhodla spát v džínách, aby byla připravená, kdyby se zčistajasna zase něco semlelo.

Nakoukla opatrně do haly. Zela prázdnotou a všude bylo ticho, přerušované jen hukotem deště. Všechny dveře byly zavřené a v Meg to probouzelo tíživý pocit samoty. Zoufale si přála, aby tu někdo byl, ale všichni už asi spali. Děsily ji skřípavé zvuky prken, po kterých se plížila ke svému pokoji. Nakonec tu strastiplnou cestu zdolala a právě když se chystala stisknout kliku dveří, zahřměl výstřel.

59

X.

Meg se zděšeně rozhlédla kolem. Nic se nedělo, ani jedny dveře se neotevřely. Jak to, že nikdo nic neslyšel? Vždyť ten výstřel byl tak silný, že to vypadalo, jako by ho někdo vypálil přímo dole v domě!

Zkameněla nepopsatelnou hrůzou. Náhle se jí zdálo, že slyší tiché kroky. Zahodila pytlík s toaletními potřebami, prudce se obrátila a dala se do běhu. Málem srazila Bryana, který právě stoupal po schodech.

„Dávej bacha!“ řekl jí nerudně.

„Ještě se kvůli tobě oba

pomlátíme!“

„Bryane!“ vykřikla. „Ty jsi živý! Zaplaťpánbůh!“

„Co šílíš? Proč bych neměl být živý?“

„Nevím. Asi už zbytečně panikařím. Taky jsi to slyšel?“

„Co?“

„Tu ránu přece.“

„Jo, něco jsem slyšel,“ řekl trochu nejistě. „Vypadalo to, jako kdyby někdo v kuchyni vystřelil.“

„Ano, to je přesně ono! Musíme se podívat, jestli se někdo neporanil.“

„Máš rozum? Ať je v té kuchyni kdokoli, je ozbrojený a může to do tebe napálit,“ oponoval Bryan. S nevolí pozoroval, jak Meg civí na jeho roztřesené ruce a rychle je schoval do kapes.

„Dobrá, Bryane,“ řekla Meg téměř laskavě. „Jdi si lehnout a já se do té kuchyně podívám.“

„Proč ten sarkasmus?“

„Nejsem sarkastická, ale uznej, že někdo by to měl zkontrolovat.

Když se ti nechce, udělám to sama.“ Vykročila dolů po schodišti a o 60

krok za ní ji váhavě následoval Bryan.

Měla srdce až v krku, když opatrně otvírala létací dveře kuchyně.

Byla připravená se okamžitě vrhnout zpět, kdyby se objevilo nějaké nebezpečí. Ke své úlevě však zjistila, že na vinylové podlaze žádná mrtvola neleží.

„Planý poplach,“ poznamenal věcně Bryan. „Myslím, že si s klidem můžeme jít lehnout.“

„Počkej!“ zarazila ho Meg. „Někdo tu byl a s tou pistolí hýbal!

Položil jsi ji přece předtím na stůl?“

„Jo.“

Teď ovšem zbraň na stole nebyla. Ležela na dřezu vedle páru kuchyňských gumových rukavic a špinavých papírových tácků od večeře. „Přece jsi musel někoho vidět, když jsi byl dole, Bryane,“

naléhala Meg. „Kde jsi přesně byl, když se ozvala ta rána?“

„To se sice dámám neříká, ale seděl jsem na hajzlu, když to chceš vědět.“

Do kuchyně nakoukla Sissy. „Neviděl někdo Ricka? Stěžoval si, že ho bolí hlava a já jsem mu celou věčnost sháněla prášky. Nakonec jsem je splašila u Kristin, jenže teď mi k nim zas chybí Rick.“

„Třeba si šel lehnout,“ usoudil Bryan.

„To by mě naštval. Když už jsem se tak naběhala kvůli jeho pitomým aspirinům, měl si tu na ně aspoň počkat…“

„Pst!“ zakřikla ji Meg. „Slyšeli jste to?“

„Co?“ vyjevil se Bryan. „Já nic neslyšel.“

„Já ano.“ Meg se přikradla ke dveřím, prudce je otevřela – a do obýváku se vbatolila Kristin v rozepnutém županu.

„Volala jsem vás,“ řekla vyčítavě. „Copak jste mě neslyšeli?“

„Jak vidíš, neslyšeli.“ Meg byla nervózní. Marně si namlouvala radost z toho, že tu nenašla mrtvolu a všechno je tedy v pořádku.

Nepomáhalo to. Cítila, že kolem nich obchází nebezpečí a že se něco strašného stane.

Kristin se usadila na gauči. „Šla jsem si k vám do pokoje trochu popovídat, ale nikdo tam nebyl. Pak jsem slyšela, jak všichni běží po schodech dolů. Myslela jsem, že se zase něco stalo a úplně jste na mě zapomněli. Je to hrozné být v tomhle baráku sám. Měli bychom si sem všichni přinést deky a spát společně. Jedině tak se ubráníme…“

61

Kristininy výlevy přerušilo hlučné bušení. Všichni ztichli a zadívali se jako hypnotizovaní na domovní dveře, které se otřásaly pod prudkými údery.

„Někdo tam je!“ špitla Kristin. „Ještě štěstí, že je zamčeno!“

Meg se zdálo, že přichází o rozum. Jediné, co se jí v tom okamžiku vybavilo, byla dětská říkanka Kůzlátka, má děťátka, otevřete vrátka! Ještě chvíli a začne se hystericky smát.

„Kdo je tam?“ zeptala se statečně Sissy.

„No přece já, doprčic. Otevřete!“ Hlas patřil Dustymu.

Sissy opatrně otevřela a do dveří vpadl Dusty společně s prudkým závanem větru. „To byla doba!“ vrčel. „Stojím venku jako tvrdý Y a teče mi voda za krk!“

„Dusty!“ vykřikla Meg. „Kde jsi, proboha, celou dobu byl? Všude jsme tě hledali!“

„Byl jsem se podívat dole v domku, jestli se neuvolnil člun.“

„Tos tam byl celou tu dobu?“

„No –“ podrbal se na mokré hlavě – „ještě jsem si udělal takovou malou procházku.“

„Samozřejmě,“ řekla Sissy posměšně.

„V takovémhle lijáku je

procházka to nejlepší. Kdo by odolal?“

Vešla Roxy. „Kdo to tu střílel?“ zeptala se vyjeveně. Celá se ztrácela v ohromném zeleném županu s ozdobnou šňůrou. „Sotva Kristin odešla, slyšela jsem ránu a chtěla jsem seběhnout dolů, ale nemohla jsem najít kontaktní čočky.“

To hledání ti trvalo dost dlouho, pomyslela si Meg. „Taky jsem něco slyšela,“ řekla nahlas, „ale nevím, co to bylo. Jseš si tak jistá, že to byl výstřel?“

„Slyším dobře,“ urazila se Roxy.

„Mohl by to být nanejvýš

samozápal a rána z výfuku, jenže kde by se tu vzalo nějaké auto?“

Sissy odešla do haly a začala bušit na dveře Rickovy ložnice.

„Ricku! Ricku, jsi tam?“ Pak zalomcovala klikou. Nebylo zamčeno a dveře se otevřely. Meg zvědavě nahlédla Sissy přes rameno a zjistila, že pokoj je prázdný. Lampa u postele svítila na trenérovu kabelu, k t e r á t u stále ještě ležela nerozbalená. Dveře do koupelny byly dokořán. Sissy přešla po špičkách pokoj a opatrně do nich nahlédla, jako by čekala, že najde ve vaně Rickovu mrtvolu. Samozřejmě tam 62

nebyla.

Meg se zatím věnovala prohlídce kryté terasy. Nikde nic. Jen déšť třískal do střechy a citelně se ochladilo. Meg se rychle stáhla zpátky.

Náhle ji něco napadlo.

„Kde je Jeff?“ vykřikla. „Proč nešel s námi dolů?“ Roxyina tvář nabrala barvu jejího zeleného županu. Pak se Roxy rozběhla a pádila ke schodům. Všichni ostatní se vrhli za ní. Slyšeli, jak bouchá na dveře klukovského pokoje a doběhli právě ve chvíli, kdy vpadla dovnitř. Užasle zírali na Jeffa, který se mátožně posadil v posteli a rozespale se zeptal: „Co je?“

„Neslyšels mě klepat?“ naléhala Roxy a rozsvítila světlo. Jeff zamžoural a přitáhl si deku až k bradě. „Ne, spím jako dřevo. Co se děje?“ Chvíli na všechny nechápavě civěl a pak jeho zrak ulpěl na Dustym. „Jak to vypadáš? Kape z tebe voda jak z lochnesky. Kde jsi byl? Všude jsme tě hledali.“

Dusty zahučel něco o člunu.

„A teď,“ vpadla Sissy, „nemůžeme zase najít Ricka. Ve svém pokoji není.“

Jeffa to neznepokojilo. „Třeba šel ven.“

„Jo, ale taky tu někdo vystřelil,“ přihodila Meg.

„Kdoví, co jsme slyšeli,“ zapochyboval Bryan.

„Ať už se střílelo nebo ne,“ ozvala se Kristin, „nevím, proč máte najednou všichni strach o Ricka. Ten se o sebe postará sám.“

Sissy se zakabonila.

„Nevím, proč bychom ho neměli hledat.

Když zmizel Dusty, všichni prolézali dům jako diví.“

„No –“ řekla Roxy smířlivě, „přinejmenším už víme, že Rick nemůže být tady v patře, protože všechny ložnice byly obsazené.

Musí být někde dole.“

„Třeba se opil,“ uvažovala Sissy, „a neví, co dělá. Nebo se mu udělalo špatně. Stěžoval si, že ho bolí hlava. Měli bychom se po něm podívat venku.“

„Mohl bys jít ty, Bryane,“ navrhla Kristin. „Máš plášť a můžu ti půjčit deštník.“

„Jestli si myslíte, že se budu plácat v dešti, tak jste vedle.“

„Tak ten plášť půjč mně,“ řekla Sissy. „Kde ho máš?“

„Je – visí dole na věšáku u komory. Jenže nevím, proč z toho 63

všeho děláte takovou vědu. Nepřeháníte to trochu?“

„Něco se mu mohlo stát,“ stála na svém Sissy. „A jestli mi nikdo nepomůže, nevadí. Najdu si Ricka sama.“ Otočila se a odešla dolů do haly.

Zarachotil hrom a všichni sebou trhli. Pak už jen tiše stáli jako ztracenci, pohroužení do vlastních myšlenek.

Meg popustila uzdu fantazii a začala rozvíjet teorii, která ji děsila a zároveň uspokojovala. Jak by to bylo krásné a jednoduché, kdyby Elizabethiným vrahem byl Rick! Třeba jím opravdu je a tím, že teď nevydržel a utekl, dal Dustymu důkaz o své vině. Bylo to tak výborné řešení, že ho radši ani příliš nezkoumala, aby nezjistila, že je to pitomost. Jestliže ta hra někoho vyděsila, pak to rozhodně nebyl Rick. Ten na ni shlížel s hlubokým opovržením. Nevěděla, co si má myslet. Možné bylo úplně všechno.

„Co se podívat do komory?“ ozvala se Roxy. „Třeba tam Rick je.

Taky může být ve sklepě.“

„Jestli budeme znova prohledávat dům, měli bychom se držet pohromadě,“ navrhl Bryan. „Třeba se tu Rick někde zabarikádoval, čeká, až se někdo z nás objeví a chystá se ho zlikvidovat. Možná právě proto vystřelil, aby si oběť přilákal. Jenže když půjdeme všichni společně, nemůže se nám nic stát.“

„To je docela možné,“ přisolila si Meg. „Rick taky mohl vypnout to světlo. Neměl zájem s námi hrát, a přesto se okolo nás pořád motal. Zřejmě mu o něco šlo.“

„Samozřejmě mu o něco šlo,“ souhlasila Roxy. „Hlavně o pivo v lednici.“

Dusty si drbal ručníkem hlavu. „Co takhle kdybyste na chvíli vypadli, vážení? Potřebuju se převléct.“

Vyšli na chodbu. Za chvíli vylezl z pokoje i Dusty v čisté košili.

Ještě si ji ani nestačil dopnout, když se na konci schodiště objevila udýchaná Sissy. „Nemůžu najít ten tvůj kabát, Bryane.“

„To není možné. Dával jsem ho přece na věšák.“

Sešli dolů a zjistili, že kabát na věšáku opravdu není. Jen kapky vody na podlaze označovaly místo, kde předtím visel.

„Je to jasné,“ řekl Dusty. „Rick si vzal Bryanův plášť a vzal roha.

To by nám snad mohlo něco naznačit.“

64

„No jo – ale co?“ vzdychla Roxy.

Na schodech se objevil Jeff a svým zjevem připomínal právě probuzeného náměsíčníka. „Může mi někdo vysvětlit, co se zase stalo?“

„Rick si vzal Bryanův kabát a zmizel.“

„A co auto? Ještě tu je?“ Jeff vešel do kuchyně, přistoupil k oknu a zíral do tmy. „Dusty!“ zavolal po chvíli. „Pojď se podívat! Něco se mi nezdá.“

Dřív, než Dusty stačil zareagovat, procpala se k oknu Sissy.

Zadívala se na dvůr, vyrazila několik krátkých, zvířecích zakňučení, nabrala dech a dům se zachvěl ozvěnou jejího výkřiku.

65

XI.

Přes Jeffovo naléhání, aby děvčata zůstala raději v domě, se všichni naráz vyhrnuli ze dveří. Nevšímali si deště, který jim bil do očí, a spěchali k Rickovi, bezvládně ležícímu obličejem v blátě. Světlo nad vchodem stačilo Meg k tomu, aby si všimla, že Rick vyryl tápajícíma rukama do rozměklé hlíny jamky, které se teď rychle plnily vodou.

Pak teprve zpozorovala na zádech světlého pláště tmavý otvor a udělalo se jí zle od žaludku.

Jeff se sklonil nad Rickem a opatrně mu sáhl na krk. Meg věděla, že zkouší puls na krční tepně. Bylo jí na zvracení.

„Je mrtvý,“ řekl Jeff.

„Ne!“ vykřikla Sissy. „To není pravda!“

Meg jí položila ruku na rameno, ale Sissy ji vztekle odstrčila. „Dej ty svý špinavý pracky pryč a raduj se,“ soptila. „Tohle jsi přece chtěla, ne? To se ti úžasně hodí do krámu!“

„Nevíš, co mluvíš!“ vyjevila se Meg.

„Vím to naprosto přesně.“

„Pojď dovnitř,“ domlouvala jí Meg.

„Nezbláznila ses? Přece tu Ricka nenecháme ležet v blátě!“

„Mrzí mě to,“ řekl Jeff, „ale teď s ním nesmíme hýbat, dokud nepřijde policie.“

„Táta mě zabije!“ povzdechl nešťastně Bryan. „Proč se tohle všechno muselo stát?“

„Já chci domů!“ zavřeštěla Kristin.

„Kde je telefon, Dusty?“ zeptal se věcně Jeff.

„Schoval jsem ho pod pohovku.“

„Snad bychom měli Sissy odvést,“ navrhla Meg a marně se 66

snažila odlepit si mokré vlasy z obličeje.

„Rick je mrtvý,“ naříkala Sissy, „a všichni tu jen tak stojíte. Proč něco neuděláte?“

„Pojď dovnitř,“ vybídl ji Jeff. „Tady se nedá nic dělat. Musíme zavolat policii.“

Meg byla z policie dost vyděšená. Vzpomněla si, jak ji jednou zastavil policajt pro rychlou jízdu. Zažila tenkrát plno strachu a policista se nad ní tyčil jako Osud v tmavých brýlích. Dnes to ovšem bude ještě daleko horší! Seděla v kuchyni a slyšela, jak Jeff vytáčí číslo. Vyschlo jí v ústech a cítila, že má ulepené ruce. Kolem ní bezcílně přecházeli ostatní.

Zatoužila se napít. Otevřela ledničku a překvapeně ucouvla. Ze všech zásob tu zbyly jen tři načaté koly a sklenice s hořčicí. Kam se podělo pivo? Přece ho Rick nemohl všechno vypít! Kdyby to udělal, muselo by ho to zničit ještě dřív, než ho zabila kulka! Náhle se jí zbytky koly zhnusily a rychle lednici zabouchla.

Dusty sesbíral všechny plastikové kuličky ukryté v dortu a naházel je do drtičky odpadků. Dělaly tam takový kravál, až se zdálo, že se stroj rozskočí.

„Proč je ničíš?“ zeptala se Meg.

„Nechci, aby si policajti udělali falešné představy.“

„Dusty má pravdu,“ souhlasil Bryan. „Myslím, že o celé té strašidelné hře bychom se vůbec neměli zmiňovat.“

„Kde je ta panenka vúdú, Bryane?“ zeptal se Dusty.

K Megiině údivu sáhl Bryan do kapsy, vytáhl panenku a podal mu ji. Čekal ji stejný osud jako kuličky. Zmizela v drtičce.

„Co to provádíš?“ vyděsila se Kristin. „Chceš snad, abych taky skončila v téhle hnusné mašině?“

„Buď klidná,“ zchladil ji Bryan. „Do té by ses nevešla.“

Z obýváku přišel Jeff. „Policajti jsou už na cestě,“ ohlásil. „Taky jsem zavolal našim.“

„Kde je ta druhá panenka, Jeffe?“ zajímal se Dusty. „Myslím tu ze sklepa.“

„Dusty rozbil mou panenku vúdú,“ žalovala Kristin. „Co se teď asi stane mně?“

„Počkej, Dusty,“ zarazil se Jeff. „Snad bychom raději neměli ničit 67

důkazy.“

„Myslíš snad, že jsem Ricka zabil já?“

„Samozřejmě ne.“

„V tom případě všechny tyhle krámy nejsou důkazy a mohou policajtům jen poplést hlavu.“

„Mně se to nelíbí,“ trval na svém Jeff. „Všechno by mělo zůstat tak, jak to je. Jestli se pokusíme zamést stopy, bude to ještě horší.“

„Říkal tu někdo něco o sklepu?“ vmísila se zvědavě Roxy, ale kluci jí nevěnovali pozornost.

„Takže mi neřekneš, kde ta panenka teď je?“ naléhal Dusty na Jeffa.

„Ne, neřeknu.“

„Jsi opravdu nejlepší kamarád! Za všechny prachy.“

„Můžu si teď zavolat domů?“ zakňourala do ticha Kristin.

Když všichni obtelefonovali své rodiče, nastalo tíživé ticho.

Nikdo nemluvil a každý bojoval se svými starostmi a strachem. Pro Meg to byla snad nejhorší část večera. Srdce jí poděšeně tlouklo a zvedal se jí žaludek. Stále si musela připomínat, že nic špatného neudělala, samozřejmě až na tu výmluvu rodičům, že bude přes noc u kamarádky. Když jim před chvílí volala, byli podezřele klidní a to nevěštilo nic dobrého. Čím větší průšvih, tím byli obvykle klidnější.

Když si vzpomněla na jejich tiché, nevzrušené hlasy, přeběhl jí po zádech mráz.

Aby se mohla znova převléct, musela si vypůjčit garderobu od Kristin. Její džíny jí byly malé a sotva v nich dýchala. Napadlo ji, že by bylo načase porovnat, v jaké době kde kdo byl, poskytnout si navzájem alibi a vyměnit si názory na celý případ, ale neměla dost energie, aby něco takového navrhla. Místo toho jen seděla, civěla na telefon a občas se nesměle rozhlédla po místnosti.

„Táta mě zabije,“ řekl do ticha Bryan.

Meg se podívala na Dustyho. Netečně tu seděl, kousal si nehty a nikoho nevnímal. Jeho prázdné oči naháněly Meg hrůzu. „Však ona už si s tím policie nějak poradí,“ řekla nahlas.

„Nebudou mít moc práce,“ uryla Sissy nevraživě. „Stačí zjistit, kdo z vás Ricka zabil.“

68

„Mohla to být přece náhoda. Někdo tu pistoli zvedl a vyšla rána.

Takové věci se přece stávají –“

Vyrušilo ji zabušení na dveře. „Policie,“ ozval se hluboký hlas.

Jeff si urovnal vlasy, nervózně zamrkal a vypravil se k zadnímu vchodu. Za několik okamžiků stáli v obýváku dva policisté.

„Může někdo zemřelého identifikovat?“

„Jistě. Všichni jsme ho znali. Je to Rick Eason, tenisový trenér z klubu v North Hills.“

„Má někdo ponětí, co tu dělal?“ zeptal se vytáhlý policista.

„Já ho sem pozvala,“ přihlásila se Sissy.

„Měli jsme tu takový narozeninový večírek,“ připojila se Meg.

„Nikdo z nás neměl důvod Ricka zabíjet. Musela to být nešťastná náhoda. Aspoň si to myslím.“

Z tváří policajtů čišela nedůvěra. Když pak pořizovali seznam jmen a adres všech zúčastněných, všimla si Meg, jak menší z nich nadskočil, když padlo jméno Ellis. Bylo jasné, že si vzpomněl na Elizabethinu smrt. Taky to byla nešťastná náhoda!

Výslech, který následoval, dolehl na Meg jako noční můra. Přišel ještě jeden policista, který měl zřejmě vyšší hodnost než ti dva předchozí. Hned po svém příchodu rozdělil svědky. Meg a Kristin rozsadil do vzdálených rohů obýváku a ostatní rozptýlil po celém domě.

Meg vycítila, že počet policistů venku vzrostl. Slyšela kroky, útržky hlasů a chraptění policejní vysílačky. Teď k ní přistoupil ten vysoký policajt a přísně se na ni zadíval. „Vědí tví rodiče, že jsi tady?“

To byla moc nepříjemná otázka a Meg se ji snažila rychle nějak zamluvit. Začala mlít něco o spořádaném večírku, jehož jediným programem bylo sníst dort, zahrát si hru a jít spát. Bylo jí jasné, že jí to policajt stejně neuvěří, ale věděla, že to, co říká, je aspoň v podstatě pravda.

Policista se velmi zajímal o to, jak dobře kdo Ricka znal. Tady naštěstí nemusela Meg nic tajit. Mohla popravdě říct, že většina z nich ho znala jen od vidění. Ne, s nikým neměl spory. Ne, žádné nepřátele neměl. Ne, s nikým žádné problémy.

„Ještě nepřijeli mí rodiče?“ zeptala se. „Měli by tu přece už být.“

69

„Všichni rodiče čekají venku,“ ujistil ji policista. „Dokud tu vyšetřujeme, nemůžeme sem nikoho pustit.“

Výslech pokračoval. „Byla to opravdu jen malá oslava Dustyho narozenin,“ držela se Meg svého scénáře. „Snad nebylo rozumné dělat ji právě tady a bez dospělých, ale Dusty si to tak přál a my jsme mu vyhověli. Chtěli jsme ho trochu rozptýlit.“

Policista si hrál s propiskou, kterou stále zasouval a vysouval.

Cvak, cvak, cvak. Šlo to na nervy. „Vzpomínám si,“ řekl nakonec,

„že před pár týdny byla zabita Dustyho sestra. Ten dnešní případ se tomu nějak moc podobá.“

„Elizabeth se přece zastřelila náhodou. Pistole jí spustila v ruce…“

„Jo. Vy jste parta nevinných dítek a kolem vás se všechno děje náhodou.“

Rozbalil žvýkačku, strčil si ji do úst a Meg pocítila morbidní obdiv k práci jeho čelistí. „Máš nějaký názor na to, kdo mohl vystřelit?“

„Ne!“ vykřikla Meg.

Začal probírat seznam jmen. Chtěl vědět, kde kdo byl, když Meg zaslechla výstřel. Vysvětlila mu, že byli rozlezlí po celém domě. Ne, nebylo to zvláštní, všichni se už chystali do postele.

S pokračujícím výslechem otupěla a ztratila kontrolu nad tím, co říká. Mluví vůbec rozumně? Cítila se uražená, že na ni ten policajt pohlíží jako na nezodpovědnou rajdu, která nemá na práci víc, než vytloukat bláznivé mejdany. Prudce zatoužila dokázat mu, že je úctyhodná a spořádaná občanka, ale nebylo čím.

Trápení skončilo, když se policista začal věnovat Kristin, která se krčila za stolem.

Meg z jejich rozhovoru nic neslyšela, což byl samozřejmě účel, ale bylo jí to jedno. Ať Kristin řekne cokoli, ona sama se bude držet své verze a bude na ní trvat.

Teď, když tu konečně seděla v klidu, začala přemýšlet o Dustym.

Kde vlastně byl, když padl výstřel? Tvrdil, že byl v lodním domku, ale nemohl se vplížit do domu, sebrat v kuchyni pistoli a zastřelit Ricka? Vyčítala si, že se v kuchyni nerozhlédla po mokrých stopách dřív, než tam všichni nanesli fůry bláta. Teď už se těžko zjistí, jestli 70

tam někdo zvenku vešel. S hlavou v dlaních přemítala, že něco takového by ji vůbec nemělo napadnout. Dusty přece neměl důvod Ricka zabít. Kdyby už někoho zastřelil, byl by to Bryan, protože toho podezříval z vraždy Elizabeth. Meg zavadila pohledem o jednoho z policistů a z moře zmatků a chaosu se jí náhle vynořila strašná myšlenka. Plášť! Rick měl přece na sobě Bryanův plášť! Kdyby Dusty chtěl vraždit, mohl si ve tmě snadno oba splést!

Zatímco tu seděla pod zdrcující tíhou svého nápadu, začali pokojem procházet spolužáci v policejním doprovodu a mířili ke vchodu. Meg se zaradovala. „Už můžeme jít domů?“

Odpověď zklamala její naděje. Všichni musí znova vypovídat na policii, kde budou jejich výpovědi zaprotokolovány. Policisté shromáždili nešťastná dítka na dvoře. Liják už ustal, ale stále nepříjemně mrholilo. Meg si přála být statečná, ale když za policejním vozem, který blikal modrým světlem a chrchlal vysílačkou, uviděla rodiče čekající v autě, neovládla se a s pláčem se k nim rozběhla.

71

XII.

Propustili ji domů teprve za svítání. V hlavě měla prázdno a vůbec si už nepamatovala, co všechno policii namluvila. Žaludek jí svíralo závaží strachu a nedokázala se ho zbavit. Ještě po cestě domů se v autě svěřila rodičům se vším, na co si vzpomněla. Probrala otázky, které jí policajti kladli a znova a znova rozebírala situaci, která nastala po osudném výstřelu.

„Nevypadá to dobře,“ mračil se doktor Redding. „Chtělo by to advokáta.“

„Ale já přece nic neudělala!“ bránila se Meg. „Přišla jsem k tomu jak slepý k houslím!“

„Meg má pravdu,“ zasáhla paní Reddingová. „Je to sice strašné, ale nikdo ji nepodezřívá! Přichází v úvahu jen jako svědek.“

„Stejně se mi to nelíbí,“ zakončil debatu doktor Redding.

Jakmile dojeli domů, vypnula Meg telefon u postele a okamžitě usnula.

Když ji přišla matka vzbudit, svítilo už do pokoje odpolední slunce. „Máš tu hovor. Myslím, že je to Sissy.“ Paní Reddingová vypadala ustaraně.

Meg něco zahučela a natáhla se pro sluchátko. Pak si uvědomila, že vypnula telefon. Mátožně vstala a hledala zástrčku. Po chvíli ji našla a zasunula jí do zásuvky.

„Ahoj, to jsem já,“ ozvala se ve sluchátku Sissy. Meg zpozorněla.

„Sissy, jsi to opravdu ty? Hele – co všechno jsi policajtům řekla?“

„Řekla jsem jim pravdu.“

„Ježíšmarjá!“ zasténala Meg. Živě si dovedla představit, jak asi na policisty zapůsobila historka o pistoli, kterou Dusty ukryl v lodním 72

domku.

„Chceš přece, aby Rickova vraha chytili, ne?“ naléhala Sissy.

„Ani si nejsem moc jistá.“

„V tom případě nemáme o čem mluvit,“ řekla Sissy chladně.

„Počkej, ty mi nerozumíš. Samozřejmě bych si přála, aby ho chytili, pokud ovšem vůbec nějaký je. Já si totiž myslím, že to byla nešťastná náhoda. Někdo si s pistolí hrál, vyšla mu rána a teď se samozřejmě bojí přiznat.“

„Nebuď dětina, Meg. Tohle nebyla nešťastná náhoda.“

„Proč by nemohla být?“

„Protože je těch náhod trochu moc. Elizabeth taky zemřela náhodou!“

Meg zalapala po dechu.

„Pistole samy od sebe nestřílejí. Ricka někdo zabil,“ trvala na svém kamarádka.

„Sissy,“ naléhala Meg, „nevyptávali se tě na Elizabeth?“

„Samozřejmě ano a je to logické. Ono se totiž ukázalo, že Rick i Elizabeth byli zabiti stejnou zbraní.“

„To se určitě ví?“

„Balistickou expertizu nemám, jestli myslíš tohle, ale Jeff dosvědčil, že je to tatáž pistole a já mu věřím.“

Meg se užasle zadívala na budík. Je to možné, že už jsou tři hodiny odpoledne?

„Radši zavolám Dustymu.“

„Na to zapomeň. Toho se nedovoláš. Zkoušela jsem to několikrát, ale vždycky to vzal pan Ellis. Taky ho to pěkně zdrblo. Byl na cestách, tajemník ho v noci sháněl po všech čertech a ráno přiletěl do města. Pokaždé, když jsem volala, řekl, že Dusty ještě spí, ale nevěřím tomu. Dobře ví, že to s jeho synem vypadá bledě a nechce, aby s kýmkoli mluvil. Ví, co dělá. Kdyby nebyl vážený advokát a prominent, Dusty by už dávno seděl v lochu. Co taky jiného? Pozval nás v novinách na večírek s vraždou a taky se skutečně stala.

Všechno svědčí proti němu. Kdo si ten mejdan vymyslel? Dusty.

Komu patřila pistole? Dustymu. Kdo ji schovával v lodním domku?

Dusty. A kdo objevil Elizabeth zastřelenou stejnou pistolí? Taky on.“

Meg zaťala prsty do sluchátka. „Takhle bys neměla mluvit. Dusty 73

to neudělal. Kdyby tě teď někdo poslouchal – ostatně kdoví, jestli to právě nedělají! Neměly bychom radši mluvit francouzsky?“

„Dobře víš, že má francouzština není právě vynikající. Jestli si chceš popovídat, tak ke mně přijeď.“

Meg se rychle oblékla, popadla v kuchyni koblihu a stručně ohlásila: „Jdu k Sissy, mami.“

„Nezdá se ti, že bychom si teď měly promluvit především my dvě?“

„Vždyť jsem ti přece už všechno řekla,“ bránila se Meg. „A potřebuju zjistit, co všechno nakecala Sissy na policii. Přece ji znáš!

Plácá, co ji zrovna napadne. Nerada bych, aby nasadila policajtům brouky do hlavy.“

„Myslím, že právě teď bys tam chodit neměla. Jestli jí něco chceš říct, tak jí zatelefonuj.“

„Jenže já se bojím, že nás poslouchají.“

„To ti přece může být jedno. Tajíš snad něco?!“

„Samozřejmě nic netajím. Ale mám strach o Dustyho.“

„On nemá čisté svědomí?“

„To přece nevím!“ vybuchla Meg. „Pusť mě k Sissy. Nebude to dlouho trvat. Hned jsem zpátky!“

„Margaret Emily,“ řekla matka přísně. „Asi ti nedochází, jak je tvá situace vážná. Zalhala jsi nám a tím ses – uznávám, že nevinně –

zapletla do těžkého zločinu. Uvědom si to laskavě.“

„Já to přece vím,“ kvílela Meg. „Ale právě proto musím nutně mluvit se Sissy.“

Stálo to pět minut doprošování, než se paní Reddingová obměkčila. Meg popadla z věšáku klíčky od auta a rychle se vypařila.

U Carmodyů zastihla Sissy sedící na posteli a přehrabující obsah odrbané krabice. Právě vytáhla jakousi plastikovou kartu a s ní velkou tubu aspirinu, která se začala kutálet po posteli. Slunce ozařovalo Sissyiny tmavé vlasy, které jí padaly do obličeje, takže nebylo vidět, jak se tváří a co si myslí. Ukládala drobnosti z krabice na postel s takovým soustředěním, že se zdálo, jako by hrála karetní hru.

„Myslím, že to tvá maminka pěkně odnesla,“ řekla Meg, sotva za sebou zavřela dveře.

74

„Ani se nediv. Je totiž přesvědčená, že jsem Ricka zabila já. Je to ta nejhorší možnost, kterou si dovede představit a jiným než nejhorším představám nevěří. Marně jí vykládám, že se policie nezajímá o mě, ale o Dustyho.“

„Opravdu myslíš, že ho

podezřívají?“ vyhrkla dychtivě Meg.

„Říkali něco?“

„Ani nemuseli. Bylo jasné, co si myslí, když si prohlédli zničené trosky v drtičce.“

„Kdo jim tohle prozradil?“ vyjela Meg.

„Já. Nemusíš se na mě koukat jako na vraha. Věděla jsem, že se Kristin rozhodla jim všechno říct, takže nemělo smysl něco zatloukat.“

Sissy už zřejmě nebavilo vybírat věci z krabice a obrátila ji dnem vzhůru. Lahvička Excedrinu-forte se odrazila od přikrývky postele a spadla na zem. Meg se pro ni sklonila a náhle si všimla, že na posteli leží několik řidičských průkazů. Sáhla po jednom z nich a nechápavě se podívala na Sissy. „Richard Hardy? Ale vždyť na té fotce je Rick!“

„Jo,“ souhlasila Sissy. „Jak se ukázalo, měl těch řidičáků několik.

Podívej, tady je další na jméno Richard Easterberg a je na něm údajně o pět let starší. Zřejmě si ho pořídil jako kluk, aby mohl jezdit dřív. Měl samozřejmě platný řidičák na své vlastní jméno. Tyhle jsou oba falešné. Snad si je schoval na památku.“ Sissy se narovnala a opřela se zády o čelo postele. „Je to všechno postavené na hlavu.

Představ si, že mi v poledne volali z klubu, abych vyklidila Rickovu skříňku. On mě totiž v lejstrech uvedl jako nejbližší příbuznou!

Věřila bys tomu?“ Pohlédla na zavřené dveře. „Ani jsem o tom mámě neřekla. Má toho dost i tak.“

„Co je tohle?“ zeptala se zvědavě Meg a vytáhla z hromádky krámů videokazetu. „Pornofilmy?“

„Moc vtipný! Je to záznam z utkání tenisového turnaje klubu.

Rick se snažil stále si vylepšovat hru a tohle si dal natočit, aby viděl, kde dělá chyby.“ Sissy stiskla rty a odhodila falešný řidičák na postel. „Je sice pravda, že mě Rick začal už dost nudit, ale když se podíváš na tohle, je to k pláči. Třeba ten Excedrin. Bral ho kvůli migrénám. Teď už ho nepotřebuje. Když si uvědomíš, že po člověku 75

zbyde j e n p ár krámů v krabici…“ Náhle se zarazila. „Proboha, myslíš, že na mě budou chtít, abych obstarala pohřeb?“

„Nikdo tě k tomu nemůže nutit. Manželé jste nebyli. Nebo snad ano?“

„Houby! Samozřejmě, že ne. Bože,“ kvílela, „co se to na nás navalilo? Tohle je úplně nejhorší rok v mém životě. Nejlepší by bylo změnit si jméno a začít někde jinde.“

„O to se přece Rick snažil, ne?“ řekla Meg suše. „Poslyš, přece si opravdu nemyslíš, že Ricka zabil Dusty.“

„No – asi ne. Jenže když to neudělal on, tak kdo?“

„To bys měla vědět nejspíš ty. Znala jsi Ricka nejlíp. Měl nějaké nepřátele?“

Sissy zavrtěla hlavou.

„Žádné staré lásky nebo bývalé manželky?“

„Pokud ano, tak rozhodně ne tady.“

„A co peníze? Třeba někomu nějaké půjčil, nebo si naopak vypůjčil sám. Přece musel mít někde účet a z toho by se dalo dost vyčíst. Ty, jako nejbližší příbuzná, máš právo do něj nahlédnout.“

„Na to rychle zapomeň. Až mě příště někdo označí za nejbližší příbuznou, tak ho něčím praštím. A peníze? Byl s nimi vždycky na štíru. Jestli vůbec nějaký účet měl, tak na něm určitě nic nebylo.

Vzpomínám si ale, že před pár týdny měl najednou tolik peněz, až jsem zírala. Vzal mě do senzační restaurace a dokonce mi naznačil, že teď to tak bude pořád.“

„Kdy to bylo?“

„Myslím, že asi týden po tom tenisovém turnaji, protože Rick v tom podniku potkal nějakou dámu, která v něm zvítězila, a gratuloval jí k úspěchu.“

Meg přešla ke stolu a otočila kalendář zpátky na září. „Kdy to přesně bylo? Mohlo by to být důležité.“

„Pochybuju.“ Sissy se zadívala do kalendáře.

„Vidíš? Tady v těch dnech se hrál turnaj. Mám je zaškrtnuté, protože Rick tam hrál jako profesionál, doplňující dvojice pro čtyřhru, když se sešel lichý počet hráčů. Celé dny se prakticky nehnul z hřiště a nebyla naděje, že bychom si mohli někam vyrazit.“

„To je ale přesně ten víkend, co zemřela Elizabeth!“

76

„No – a co?“

„Copak to nevidíš? Elizabeth zemře a hned nato dostane Rick peníze! Co když mu někdo zaplatil za to, aby Elizabeth sprovodil ze světa? Nemohl střílet Rick?“

„To je největší volovina, kterou jsem kdy slyšela! Proč by kdokoli platil Rickovi za vraždu Elizabeth? Co by tím získal? Ještě tak kdyby byla nepohodlná dědička, ale ona byla obyčejná holka jako všechny ostatní.“

„Ale stejně si myslím, že tohle všechno má nějakou souvislost,“

bránila se Meg.

„Jo. Policie taky hledá souvislosti. Jenže podle ní stojí ve středu všech událostí Dusty.“

„Nesmysl. Policie není tak pitomá. Říkej si, co chceš, ale Dusty svou sestru nezabil!“

„Vím, že by sis to ráda namluvila Meg, ale musíš přece uznat, že se Dusty choval jako blázen. Celý ten plán té ztřeštěné hry – pistole, panenka vúdú, Bryan upatlaný kečupem – to přece normální člověk nedělá!“

„Dusty neměl důvod Elizabeth zabít. Měli se rádi.“

Sissy vstala z postele a začala neklidně přecházet po pokoji.

„Nenapadlo tě někdy,“ řekla nakonec, „že na dvojčatech je něco strašidelného?“

„Ne. To je přece k smíchu!“ vyjela Meg.

„V některých primitivních společnostech zabíjejí dvojčata hned po narození. To je vědecky dokázáno. Co když si Dusty a Elizabeth byli tak blízcí, až to nebylo normální? Co když Dusty cítil, že mu sestra brání rozvinout svou vlastní osobnost a toužil se od jejího vlivu osvobodit? Mohl ji docela snadno zabít, protože mu důvěřovala.

Kdyby k ní přišel s pistolí v ruce, asi by se jen zasmála.“

„Byl přece na jezeře!“ hlesla Meg.

„Slyšela jsi někdy o autech? To je takový vynález, který zkracuje vzdálenosti, a Dusty ho klidně mohl použít. Zatímco jeho rodiče lenošili u vody, zajel si domů něco sníst a klidně přitom stačil Elizabeth zabít.“

„Ale Dusty podezírá Bryana.“

„Ano, to sice říká, ale nemusí tomu věřit. Zvlášť jestli vraždil 77

sám.“

„Copak to nevidíš?“ namítala horečně Meg. „Celý ten mejdan dokazuje, že Dusty Bryana podezříval doopravdy. Ta pitomá hra měla jen jediný účel: Aby Bryanovi povolily nervy a přiznal se k vraždě Elizabeth. Pistole v lodním domku, magnetofonová nahrávka, která stále opakovala, vím, co máš na svědomí a mohl bych to říct –

to všechno mělo Bryanem otřást.“

„Myslím, že Dusty měl úspěch, o jakém se mu ani nesnilo. Ono to totiž neotřáslo jen Bryanem, ale námi všemi. Když jsme našly panenku vúdú a zhaslo světlo, myslela jsem, že se Kristin složí. A abych nedělala hrdinu, se mnou to taky pěkně zamávalo.“

„Dusty si nebyl stoprocentně jistý, že Bryan je vrah, kterého hledá, proto rozhodil udičky do více stran. Ale na prvním místě stál přece jen Bryan.“

„Protože Bryan je praštěný neurotik. Toho by každý podezříval ze všeho možného. Ale dovedeš si představit, že by ten strašpytel měl odvahu vraždit?“

Meg to musela uznat. Opravdu to nebylo moc pravděpodobné.

„Poslyš,“ začala odjinud, „Dusty říkal, že za Elizabeth chodívala nějaká záhadná holka.“

Sissy se krátce zasmála. „Takže jsme se v pátrání jako obvykle dostali až k záhadnému, neznámému cizinci, že? Jenže nezapomeň, že kromě Dustyho tu holku nikdo nikdy neviděl a včera na mejdanu taky nebyla.“

„A co jestli ta záhadná ženská byla Roxy?“

„Co tě to napadlo?“ vyjevila se Sissy. „Jak jsi na to přišla?“

Meg jí krátce vysvětlila svou „variantu Roxy“ a zklamalo ji, že ji Sissy odmítá brát vážně.

„To je pitomost, Meg. Jestli ta záhadná bytost existovala, museli si jí nutně všimnout i jiní. Jenže nikdo ji neviděl. Dusty si ji vycucal z prstu, aby od sebe odvrátil podezření.“

„Poptám se v okolí. Jestli ta údajná Hilary opravdu chodila s Elizabeth nakupovat, někdo si jich všimnout musel – pokud ovšem nejezdily do Raleighu.“

„Ty si prostě tu svou bláznivou verzi neodpustíš, že jo? Jenže já mám pro tebe lepší tip: Co když Dustymu přeskočilo a nerozeznal ve 78

tmě Bryana od Ricka? Mohl Ricka zastřelit omylem.“

„Dusty není magor,“ zatvrdila se Meg. Současně si ale s hrůzou uvědomila, že se Sissy nebezpečně přiblížila k myšlence, která už ji samotnou napadla. Jestli si nedá pozor, vyžvaní nakonec, že Rick měl na sobě Bryanův plášť. „Měla bych se vrátit domů,“ usoudila.

„Máma mě sem vůbec nechtěla pustit a je z toho celá rozčilená.“

Sissy se znova posadila na postel, paže jí bezvládně sklesly podél těla a ve tváři měla vepsanou únavu. „Jestli je tvá máma jenom rozčilená, tak si může gratulovat. Moje je na tom mnohem hůř.“

Meg se nemohla zbavit myšlenky, že Elizabethina a Rickova vražda spolu souvisejí. Po cestě domů znova a znova omílala známá fakta. Rick po Elizabethině smrti dostal náhle peníze a oba mrtví byli zastřeleni stejnou pistolí. Věděla, že všechno začalo Elizabethinou smrtí, ale neměla ponětí, kdo ji mohl zabít. Zaťala prsty do volantu a usilovně přemýšlela. Dejme tomu, že vrahem byla ta neznámá holka a dejme tomu, že to byla Roxy. Ta z Elizabethiny smrti mohla něco vytěžit. Ale proč by chtěla zastřelit Ricka? Nebylo by možné, že Rick o té první vraždě věděl a vydíral ji? Tenisové kurty jsou přece tak blízko domu Ellisových, že ji mohl klidně vidět přijít a odejít.

Jenže jak by mohl poznat Roxy v přestrojení? Meg si dokonce ani nebyla jistá, jestli se Roxy s Rickem před tím mejdanem vůbec znali.

Musela uznat, že tahle teorie je trochu absurdní. Náhle ji napadlo něco jiného. Auto! Roxy by přece přijela k Ellisům autem, a to se dá daleko snadněji identifikovat než člověk, už proto, že má poznávací značku. Možná, že Roxy úmyslně zaparkovala u klubu, aby z domu nebylo na vůz vidět. Co z toho mohl vyvodit Rick? Uviděl nápadnou, zmalovanou holku, která zastaví u kurtů a nasměruje si to k Ellisům.

Začal se o ni zajímat a zapsal si, nebo si zapamatoval číslo auta.

Když pak Elizabethina smrt vyšla najevo, vystopoval si Roxy podle vozu a začal ji vydírat. Než Meg dojela domů, měla hlavu jako střep.

Teorie, nic než teorie! Potřebovala důkaz.

79

XIII.

Když se v pondělí ráno sešla Meg s Dustym u jeho skříňky na školní chodbě, nemohla si náhle vzpomenout na nic z toho, na co se ho chtěla zeptat. „Doufám, že Grunewald nebude moc řádit, když mu odevzdám ten úkol z matiky až zítra,“ řekl Dusty nepřítomně a pokusil se o úsměv.

„Dusty, co je s tebou? Je ti něco?“ Byla to pitomá otázka. Vypadal zbědovaně.

„Táta si myslí, že by mě neměl hájit on. Doporučuje nějakého cizího advokáta.“ Pomalu lovil své knihy ze skříňky.

„To ale

znamená, že je to průšvih jako hrom. Nesmím o tom s nikým mluvit.

Policajti samozřejmě objevili mé pozvání ve školních novinách a neumíš si představit, co to dalo vysvětlování. Pokoušel jsem se jim namluvit, že všechno byla jen pitomá hra, jenže když došlo na pistoli, kterou jste našli v domku, všechno se proti mně obrátilo.

Jsem na tom bledě.“ Olízl si rty. „Řekl jsem jim, že ta pistole nebyla nabitá. Dovedeš si snad představit, že bych donesl na mejdan nabitou zbraň? Ani náhodou! Pečlivě jsem se přesvědčil, že zásobník je prázdný.“

„Ale jak potom –?“

„Ukázalo se, že když vypálíš z poloautomatu, posune se další náboj samočinně do hlavně. Táta mi to včera vysvětloval. Takže zásobník může být prázdný a přesto jde ještě jednu ránu vystřelit.“

„Tys o tom náboji nevěděl?“

„Samozřejmě, že ne. Vždyť ti to říkám.“ Potřásl hlavou. „Vůbec to nechápu. Kdo myslíš, že zabil Ricka? Mohla by to být Sissy?“

Meg si vybavila kamarádku, melancholicky přehrabující Rickovy 80

skromné pozůstatky a zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne.“

„Jenže ona k němu patřila a my ostatní jsme ho skoro vůbec neznali. Nikdo přece jen tak nezastřelí člověka jen proto, že je mu protivný. A já? Nejsem za katrem jedině proto, že mi policie nedokáže přisoudit žádný motiv. Ještě ale stále koketují s chvilkovým pominutím smyslů.“ Chabě se usmál.

„Takže teď se

snažím, abych vypadal co nejnormálněji.“

Ozvalo se pronikavé ječení školního zvonku a všichni spěchali do svých tříd. Meg rozmluva s Dustym značně uklidnila. Zdálo se jí, že se chová rozumně. Příliš se dala ovlivnit těmi, kdo Dustyho považovali za cvoka! Teď jí bylo jasné, že má jen tíživé starosti a je z nich pořádně utahaný, což je ovšem naprosto normální.

Do třídy vešla paní Brownleeová, usadila se na místo a začala předčítat oběžníky.

„Tak co, jaká byla neděle?“ zašeptal Jeff.

„Nestála za nic.“

„Má byla určitě horší. Když mě policajti konečně propustili, vzal si mě do parády táta.“

„Našla policie nějaké stopy? Nešťourali v Rickově minulosti?“

„Myslíš snad, že mi něco pověděli? Nebuď blázen! Tam jsem musel odpovídat, ne se ptát! A táta si navíc asi myslí, že když jsem ho uvedl do takové otřesné situace, ztratil jsem všechna občanská práva.“

„Ale něco přece musíš vědět,“ naléhala Meg. „Myslí si policie, že to udělal Dusty?“

Jeff nešťastně pohlédl směrem k Dustymu. „Myslím, že ano.“

Hodina uběhla. Zvonek opět zazvonil. Meg se začala spolu s ostatními protlačovat dveřmi na chodbu a snažila se najít Dustyho ruku.

„Hej, Dusty, Meg!“ přiřítil se k nim Craig Weathers. „Ten Sissyin kámoš se prý zastřelil! Je to pravda?“ To stačilo k tomu, aby se kolem nahrnula fůra zvědavců.

„Nic nevím,“ řekl těžce Dusty. „Měli jsme u nás na jezeře večírek, pozdě v noci vyšel ten Sissyin přítel před dům a tam ho našli mrtvého. To je všechno.“

„Třeba se někdo zhlédl v tom seriálu, co vysílají na dvojce. Tam 81

je vrah, který běhá po celé zemi a střílí lidi na potkání. Je to úžasně hrůzostrašné!“ brebentila Muriel Fuerstová nadšeně.

„Mohli to být taky lovci,“ přidal se David Miller a posunul si brýle na nose.

„Mají dalekonosné pušky a mohou někoho úplně

náhodou zabít na míli daleko, aniž by o tom věděli. Na to by měl být nějaký zákon!“

Odpoledne Meg zjistila, že se po škole rozšířila nová, záhadná teorie vraždy, ve které zřejmě ona sama hraje významnou úlohu.

Všichni se za ní pokradmu ohlíželi a ustávali v hovoru, jakmile se k nim přiblížila. Nevěděla sice, o co jde, ale uráželo jí to. Pak ji napadlo, odkud vítr fouká. Když se s Dustym setkala po vyučování na parkovišti, ulevila si: „Nejradši bych tu hysterku Kristin zabila!

Chodí po škole a roztrušuje idiotské fámy.“

„Měla by sis dát pozor na jazyk,“ napomenul ji Dusty. „Kdoví, jestli ji za chvíli někde neobjevím mrtvou.“

„Co to říkáš?“ zděsila se Meg.

„To je můj osud, objevovat mrtvoly. V poslední době jsem si už na to zvykl.“

„Dusty, měli bychom si popovídat. Já mám totiž takový nápad.“

„Každý dobrý nápad by se mi náramně hodil.“

Meg se trochu začervenala. „Ona je to na první pohled pitomost, ale kdybychom to společně prošli, možná, že by se z toho něco kloudného vyvrbilo.“

„Samozřejmě,“ souhlasil ochotně. „Máš čas sjet k nám? Můžeme si o tom popovídat.“

82

XIV.

Když Meg dojela na příjezdovou cestu domu Ellisových, vystoupila z auta a rozhlédla se kolem. Přímo před ní byly kurty, na kterých se tužilo několik pěstěných, stříbrovlasých dam. Tak jako ony bylo úpravné i celé okolí. Sousedé nakupili suché listí do hald, které se ladně střídaly se záhony tykví a hrály tlumenými barvami konce podzimu. Bylo milé na to pohledět. Jen u Ellisů neměli na úpravu domu pomyšlení. Pelargónie na záhonech pod schody byly zčernalé mrazem a květiny v závěsných koších povadlé.

Dusty odemkl hlavní vchod a uvítal Meg slovy: „Ahoj, doufám, že jsi vymyslela něco rozumného.“

Meg se nervózně zašklebila. Vzpomněla si, jak se Sissy její teorii vysmála. Jenže Dusty se jí nevysměje, protože smát se už zřejmě zapomněl. Usadili se v kuchyni a Dusty vytáhl z lednice dvě dvoulitrovky šumivé minerálky. „Táta mi nařídil, abych nevytáhl paty z domu. Bojí se asi, že bych někde něco prožvejk. Teď je naštěstí na poradě se svým starým kamarádem, jinak by tu určitě byl a nespustil by mě z očí. Byli u vás doma policajti?“

„Už dvakrát,“ přikývla Meg. „Vysvětlili mi, že je to doplňovací šetření. Podle mě se na mě dívají jako na spoluviníka.“

„To jsi na tom ještě dobře. Já jsem podezřelý číslo jedna. Jak mě policajti vidí, začnou slintat. Proč myslíš, že táta teď sedí s tím kamarádem? Protože je to nejlepší advokát, jakého mohl najít.

Vyhlášený Barney Hudson! Oba si lámou hlavu, na čem založit mou obhajobu.“ Nadechl se. „Víš, čím se teď popravuje? Smrtící injekcí.

Prostě ti to píchnou a přestaneš dýchat. Aspoň tohle vypadá pro mě dobře!“

83

„Co to mluvíš?“ zhrozila se Meg.

„Nemohu si pomoct. Vždycky, když si myslím, že už to

podělanější být nemůže, něco se stane – a je to ještě horší.“

„Přece se musí najít něco, co to všechno vysvětlí. Pamatuješ, jak jsi mi říkal o té záhadné holce, co sem k Elizabeth chodila?“

„Jo,“ ušklíbl se. „A co s tím?“

„Nemohla to být přestrojená Roxy?“

„Proč by se přestrojovala? Kdyby chtěla Elizabeth navštívit, nikdo by jí v tom nebránil.“

„A co jestli už předem plánovala vraždu? Pak by se jí přestrojení hodilo. Mohla se tu klidně objevit i v den, kdy Elizabeth zemřela a mohla si být jistá, že nikoho nenapadne ji obvinit.“ Meg nabrala tempo. „Hned mě totiž napadlo, že podle tvého popisu byla ta holka pravým opakem Roxy. Roxy je přírodní blondýnka. Stačila by tmavá paruka a rázem by to přestala být ona, protože první věc, která ti na ní padne do oka je, že je tak strašně blond. Taky jsi říkal, že ta záhadná návštěvnice byla dost nalíčená. A nalíčení je už samo o sobě převlek, který tě změní k nepoznání. Viděl jsi někdy tu holku zblízka? Mluvil jsi s ní?“

„To ne,“ připustil Dusty. „Většinou jsem ji slyšel, jen když někam odcházely. Elizabeth na nás zavolala Ahoj a holka zachrchlala Na shledanou. Měla takový divný hlas.“

„To by sedělo. Roxy kdysi vyhrála břichomluveckou soutěž.

Viděl ji ještě někdo od vás?“

„Snad máma, jenže to nám teď moc nepomůže.“

Meg si povzdechla. „Nejlepší by bylo, kdyby ji tu viděl někdo, kdo nepatří do rodiny. Myslím, že by na policii moc nezapůsobilo, kdybys existenci té záhadné návštěvnice mohl potvrdit jen ty a maminka. A pořád mě vrtá hlavou, kam ty holky spolu vlastně chodily. Kdyby se couraly tady v okolí, musela by Elizabeth narazit na spoustu známých. Zvlášť jestli nakupovaly na hlavní třídě.“

„Myslím, že jezdily do Raleighu. Možná, že se chodily dívat na nějaké obskurní filmy nebo něco takového.“ To by bylo možné, napadlo Meg. V Raleighu skutečně dávali filmy, které se – šetrně řečeno – vymykaly hlavnímu proudu. „Já jsem je ovšem viděl odcházet jen jednou nebo dvakrát,“ pokračoval Dusty. „Nikdy se tu 84

moc neohřály. Skoro se mi zdálo, že se mi vyhýbají. Obvykle tu Elizabethiny návštěvy aspoň chvíli poseděly, popovídaly si s mámou, probraly mi sbírku cédéček a měly spoustu řečí. Tahle holka se sotva objevila a hned zase vypadla. Proto říkám, že je tajemná.“

„Tak ty si myslíš, že to nemohla být Roxy?“

„Sotva. Viděl jsem ji jen zběžně, ale to, jak chodila a mluvila, se mi zdálo nenormální. A Roxy rozhodně nenormální není. Mrzí mě, že jsem se na ni nepodíval důkladněji, ale byl jsem už zvyklý na to, že Elizabeth má i podivné kamarády. Jako třeba Bryana.“ Pokrčil rameny. „Do smrti nepochopím, co na tom vyplašeném moulovi viděla. Nebo – pamatuješ na Sue-Sue Menkenovou? Tu, co chodila s hlavou dohola? Ani nevíš, jak se mi ulevilo, když se nakonec odstěhovala!“

„Dobrá. Uznávám, že Roxy není vyšinutá. Jenže předstírat se dá všechno, ne?“

„To ano. Když jednou odcházely, byly postrojené jak na maškarní merendu. Přetáhly si sice přes sebe pláště, ale přesto vypadaly nemožně. Měly takové ty punčochy, co mají jen křížky z nití a jinak nic…“

„Síťové punčochy?“

„Asi se tomu tak říká. Mohly rovnou jít do nějakého

westernového salonu.“

„Kdo ze známých pořádal tenkrát kostýmní merendu?“

„Taky jsem se o to zajímal, ale nikdo. Je to beznadějné. Tu holku jsem viděl jen já – a možná máma. I kdyby celá ta tvá teorie byla správná, nikdy neseženeme důkaz.“

„Přece je musel někdo vidět pohromadě.“

„To je možné, jenže nikoho takového nenajdeme. A kromě toho –

já už nejsem schopen logicky myslet. Navalilo se toho na mě moc.

Nejhorší je, že se táta chová, jako bych Ricka opravdu zabil já! Že já ten mejdan vůbec pořádal!“

„Mohu se v okolí nenápadně poptat,“ nabídla Meg.

„Nech to radši plavat, nebo to všechno bude ještě horší.“

„Nevím, co by mohlo být ještě horší. Vidíš snad něco dobrého?“

„Třeba to, že mě ještě nezavřeli. Myslím, že by bylo nejlepší, aby ses na všechno vybodla. Ty mě ovšem stejně neposlechneš, protože 85

jsi ta nejpaličatější ženská, co znám. A teď bychom to tu měli rozpustit. Táta se může každou chvíli vrátit.“

Když Dusty doprovázel Meg k

autu, vypadal jako chodící

mrtvola, a když ji políbil, měl studené rty. Meg si vzpomněla na Elizabeth a otřásla se.

S hrůzou si uvědomovala, že ji Dusty svým pesimismem nakazil.

Teď už totiž považovala za naprosto pravděpodobné, že mohou Dustyho za tu vraždu nejen obvinit, ale i odsoudit. Špatně se jí dýchalo, stahovalo se jí hrdlo a zatínala zuby, aby se nerozbrečela.

Věděla, že by se měla co nejdřív vrátit domů, ale auto, řízené automatickým pilotem podvědomí, ji dovezlo k Sissy. Váhavě zazvonila a ulevilo se jí, když jí Sissy otevřela sama.

„Nevíš náhodou, kdo z našich známých pracuje na hlavní třídě?“

vychrlila ze sebe Meg. „Pokud možno na nějakém místě s dobrou vyhlídkou.“

„Myslím, že Angela Freemanová prodává v tom kiosku u fontány.

Aspoň donedávna tam byla.“

„Tu asi neznám.“

„Ale znáš. Když jsme chodily do kursu psaní na stroji, seděla přímo vedle tebe. Je to velká Kristinina kamarádka, čemuž se upřímně divím.“

„Myslím, že jí brnknu.“

„Proč? Co to má všechno znamenat?“

„Zahraju si na detektiva. Nemohla bys mi dát ty Rickovy věci?“

„Proč? Kromě prášků jsou to jen krámy. Z toho nic nevyčteš.“

„Něco tam být musí,“ stála na svém Meg, „a já chci sledovat každou stopu. Musím přece vypátrat, kdo má na svědomí obě ty vraždy!“

„Vidím, že z tebe vyrůstá nová Nancy Drewová. Jenže její slávy se asi nedočkáš a shoříš jako papír,“ ušklíbla se Sissy. Přesto ale šla do ložnice a přinesla Rickovu krabici.

Meg vyčkala do devíti, kdy na hlavní třídě zavírají obchody, a pak zavolala Angelu Freemanovou. Jakmile zaslechla její hlas, okamžitě se jí vybavila ta milá holka, kterou měla za sousedku při psaní na stroji. Z hovoru se dověděla, že prodavačka skutečně Elizabeth 86

několikrát na ulici viděla, ale na žádnou podivnou holku si nevzpomínala. Má prý co dělat, aby rychle prodala ty šéfovy blafy a nemá čas se moc rozhlížet kolem. Určitě by si ale byla všimla, kdyby se Elizabeth objevila v nějakém neobvyklém doprovodu.

Samozřejmě ji zajímalo, proč se Meg ptá. Byla zvědavá: „Má to snad nějakou souvislost s tou vraždou?“

„Možná.“ Meg si roztržitě hrála s listy filodendronu, zasazeném v okenním truhlíku. Byl to mámin parádní kousek, bohužel se jí úplně vymkl z ruky. Dostával totiž rozměry pohádkové rostliny, která spolkla Filadelfii. I ostatní předměty dnes vypadaly hrozivě. Máminy hrnce na stěně připomínaly Meg zcela nelogicky smrtící zbraně.

„Chtěla bych vypátrat něco, co by nakonec mohlo pomoct policii,“ dodala na vysvětlenou. „Nemohla by ses poptat v okolí?

Jestli někdo viděl Elizabeth s takovou divnou holkou, ráda bych to věděla.“

„Vezmu si školní ročenku a všem ukážu, jak Elizabeth vypadala.

Myslíš, že ji ta divná holka zabila?“

„To nevím, ale zkouším všechno možné.“

„A kdo vlastně zabil toho tenisového trenéra? Kristin říkala, že jste na tom mejdanu byli jenom vy a nikdo cizí.“

„Mohl tam kdokoli přijet autem. Není nutné se domnívat, že Ricka zavraždil někdo z nás,“ vykroutila se Meg. Brzdi! napomenula se. Přece jí nebudeš vykládat svou teorii o převlečené Roxy! To bys tomu dala! Roxy by se o tvém podezření dověděla ještě dnes. Ty holky co nevědí, to nepovědí.

„Je to tak vzrušující!“ vypískla Angela a věcně dodala: „Tak dobrá, já se poptám.“

87

XV.

Následující ráno bylo šedivé, podmračené a zcela odpovídalo Megiině náladě. Asi jsem to všechno vymyslela špatně, uvažovala chmurně. Ten nápad s přestrojenou Roxy je dost divoký. Proč se mi ze začátku tak líbil? Asi proto, že Roxy nesnáším. Jenže je tu jeden podstatný problém: Kdyby se Roxy chtěla Elizabeth zbavit, mohla to určitě vymyslet jednodušeji a nemusela ze sebe pracně dělat někoho jiného. Čím víc o tom Meg přemýšlela, tím si byla jistější, že její teorie je nereálná a může ji rovnou zahodit.

Setřásla kapky vody z deštníku, uklidila ho do skříňky a spěchala do své třídy. Sotva vnímala okolí.

Ozvalo se první zvonění a studenti se po chodbě začali rozbíhat do všech stran. Všichni byli promoklí a jejich těla vydávala těžký pach mokrých tenisek. Vrahovi se z toho lidského zápachu udělalo špatně.

Zabouchl svou skříňku a upřeně sledoval odcházející Meg.

Je to štěnice a navíc – strašně odolná štěnice. Nalepí se na člověka a nedá pokoj! Hraje si na detektiva a celá škola jí fandí!

Všechno tak krásně vycházelo, dokud do toho nezačala strkat nos! Je umíněná jako mezek, nedá si říct a nebude mít pokoj, dokud něco nevypátrá. Co když se jí to nakonec podaří? To by byl konec! Musím ji nějak zastrašit – ne – musím ji zabít! Budu mít sice o jednu noční můru navíc, ale jinou možnost nemám.

Meg vešla do třídy, hodila knihy na stůl a usadila se na místo. Jeff už tu byl, ale seděl se skloněnou hlavou a nebral Meg na vědomí.

88

Zamrazilo ji. Dusty měl pravdu! Policie čeká na první příležitost, aby ho mohla zatknout, a Jeff to samozřejmě ví. Proto s ní nechce mluvit!

Dusty vešel zároveň s posledním zazvoněním a vypadal uštvaně.

Meg se ani nepokoušela se s ním po první hodině setkat. K čemu by to bylo? Nic užitečného mu poradit nemohla. Na chodbě potkala Roxy. Neměla z toho radost a nechtěla se s ní bavit. Rychle se jí vyhnula, ale Roxy oběhla skupinu druháků a snadno ji dostihla.

Trochu křečovitě se usmívala.

„Tak co, Meg, jak to jde?“

„Všechno v pořádku,“ zahučela Meg neochotně a snažila se odtáhnout.

„Já myslela – jak ti jde pátrání?“ nedala se odbýt Roxy. Zdálo se, že je nervózní. Neustále si ovinovala pramen dlouhých světlých vlasů okolo prstu. „Sissy mi řekla, že sis odnesla domů plnou krabici Rickových věcí, protože si chceš zahrát na Nancy Drewovou a odhalit vraha. Moc se tím prý pobavila. Včera tě v Pizzové chýši nádherně imitovala. Všichni jsme řvali smíchy a Kristin málem spadla ze židle.“

Meg polkla. „Já v tom moc velkou psinu nevidím.“ Neměla chuť tu klábosit s Roxy o vraždě.

„Jo, Jeff by s tebou souhlasil,“ mlela Roxy. „Tomu se to taky nelíbilo, ale to Sissy nevadilo. Mohla se smíchy potrhat.“

„Měla si vzpomenout na ty dva zavražděné a bylo by po smíchu.“

„Jak to dva?“ nastražila uši Roxy. „Elizabeth přece zemřela náhodou, aspoň policie k tomu došla. Bylo to v novinách.“

„Snad.“ Meg se zatoužila rychle zbavit Roxyiných vybledlých očí a křivého úsměvu.

„Já opravdu nic nevím. Možná, že jsi líp

informovaná než já. Jeff je přece ten, kdo má policajta v rodině.“

„Ten mi tak něco řekne!“ posteskla si Roxy.

Meg se otočila na podpatku a zmizela ve třídě. Bylo jí jedno, co si o ní Roxy pomyslí.

Vyučování se táhlo nekonečně dlouho. Meg vzala sice na vědomí, že měli matematiku, dějepis a angličtinu, ale na nic se nedokázala soustředit. Hlavou jí vířily útržky zážitků, které ji dráždily, protože jim nedokázala dát smysl. Pistole v domku, výkřiky ve tmě, Rickovo tělo ležící v blátě.

89

Když se Meg vrátila po škole domů, nikoho tu nezastihla. Udělala si sýrový sendvič a přestěhovala se s ním na podlahu. Sedla si se zkříženýma nohama a začala probírat Rickovu krabici. Nedoufala sice, že v ní cokoli najde, ale potřebovala nějakou činnost, aby se nerozbrečela. Byla s rozumem v koncích.

Přece se z těchhle krámů musí dát něco vyčíst! přesvědčovala se snaživě. Jestli ta záhadná holka byla falešná stopa, musí tu přece být jiná, která povede k řešení. Mělo by se s tím problémem nakládat jako s algebrou. Něco vím, něco nevím, to jsou ty záhadné ixy a ypsilony. Kdyby znova posbírala všechny kousky skládačky, musela by se něčeho dobrat.

Začala ochutnávat Rickovy aspiriny, ale na nic nepřišla. Byly to skutečně jen aspiriny. Znechuceně si šla vypláchnout pusu. Přičichla k masti na nohy určené sportovcům. Vydávala stejnou vůni jako tentýž výrobek, který užíval otec. Nevěděla, co vlastně hledá, ale snažila se najít něco podezřelého, co by mohlo posloužit jako stopa.

Objela prstem hrany laminovaných řidičáků, ale byly neporušené. Co by se taky dalo do řidičáků schovat? Snad mikrotečka, a tu by stejně nepoznala, i kdyby ji našla.

Všechny věci v krabici byly až k pláči obyčejné a nedalo se z nich nic usoudit. Meg se rozhodla, že si dá v přemýšlení pauzu. Aby ji nějak obstojně přečkala, hrábla po Rickově kazetě, vložila ji do přehrávače a zapnula televizi.

Když naskočil obrázek Ricka, předvádějícího svůj dělový backhand, pocítila, že jí žaludek nebezpečně pohnul sýrovým sendvičem. Bylo šokující vidět Ricka, pobíhajícího po kurtu a přitom vědět, že to už neplatí. Všechno je jinak. Znova se jí zjevila Rickova široká záda, obepnutá pevnou látkou Bryanova pláště, vlasy, které prudký déšť rozdělil vzadu pěšinkou, průstřel v zádech, kterým vyprchal Rickův život. Meg se přistihla, že na ten záznam civí jako v tranzu. Dívala se, ale neviděla. Začala mít nepříjemný pocit, že něco důležitého prošvihla. Vstala, převinula pásek na začátek a pustila ho znova. Chvíli se nedělo nic. Pak se objevila Rickova ruka, která se zvedla k mocnému servisu. Nebylo na tom nic zvláštního, ale cosi jí říkalo, že se nedívá dobře. Znova vrátila pásek na začátek, uvedla ho do pohybu a náhle nevěřila svým očím. V pozadí za hřištěm uviděla 90

– Bryanův vůz! Zastavila chod. Kamera zaměřená na Ricka zabírala dostatečně jasně dům Ellisových. Bryanovo auto stálo přímo na příjezdové cestě v zahradě. Meg tu chvíli stála jako přibitá, jako by nechápala, že je to pravda.

Pak rychle vytáhla kazetu z přehrávače a zadívala se na nálepku.

Bylo tu tiskacími písmeny pečlivě napsáno: Tenisový turnaj – a dokonce to bylo datované! Datum se přesně kryl s dnem Elizabethiny smrti!

Meg se vrhla k telefonu a vytočila Dustyho číslo. Naštěstí se ihned ozval.

„Mám důkaz!“ vykřikla nadšeně do sluchátka. „Už vím, kdo zabil Elizabeth! Mám videozáznam, který byl natočen v den její smrti.“

Ztišila hlas – „A je na něm jasně vidět Bryanův vůz přímo před vaším domem.“

„To snad není možné!“

„Dá se dokonce přečíst poznávací značka.“

„Hned jsem u tebe.“

Dusty obvykle nechodil na návštěvu, pokud Megiini rodiče nebyli doma. Nepřáli si to. Jenže dnes na takové hlouposti nikdo ani nepomyslel. Za několik minut se Dusty zjevil u domovních dveří.

„Tak mi to předveď,“ vydechl netrpělivě.

Posadil se na postranní opěradlo gauče a hltal očima nahrávku. „Já věděl, že tam Bryan byl,“ řekl nakonec, „a tady se ukázalo, že jsem měl pravdu. Já toho hajzla zabiju!“

„Dusty! Nic si nezačínej!“

„To víš, že ne. Buď klidná. V životě bych nevěřil, že najdeme důkaz, že ten holomek u nás skutečně byl.“

Dusty byl pobledlý a vyčerpaný. „On zabil Elizabeth! Ta záhadná holka s tím nemá nic společného.“

„Máme důkaz jako hrom,“ ujistila ho Meg. „Bylo by nejlepší zavolat hned policii. Kdyby se s tím páskem něco stalo, tak jsme zase tam, kde jsme byli.“ Zalistovala v seznamu, našla číslo policejní stanice a vytočila ho. Ozvala se žena s vysokým hlasem.

„Nezavěšujte prosím, jste v pořadí.“ Nato začala hrát hudba.

„To snad není pravda,“ vzdychla Meg nešťastně. „Oni tam mají na hovory pořadník! Měla jsem rovnou volat devět nula nula.“

91

U dveří se ozval zvonek. „Já to vyřídím,“ řekl Dusty. Zvedl se a odešel.

„Kdo to jakživ slyšel, aby vás policie nechala čekat, když chcete usvědčit vraha?“ zašeptala Meg nevěřícně. „Kdo je to, Dusty?“

zavolala do předsíně. Nikdo neodpověděl. Stiskla knoflík, kterým zablokovala přerušení spoje, a zavěsila sluchátko. „Dusty?“ Zamířila k hlavnímu vchodu.

Sotva došla do kuchyňské části místnosti, objevil se ve dveřích Bryan. Meg se zježily vlasy hrůzou, když si uvědomila, že na ni míří pistolí. Pomalu ustupovala a nespouštěla z něho oči. Stále ještě měla příležitost utéct. Vlastně ne! V jediném volném východu stál Bryan.

„Co jsi udělal s Dustym?“ vyhrkla chraptivě.

„Stůj!“ vykřikl. „Nebo střelím! Ani hnout!“

Meg se nadechla tak prudce, že se málem zalkla. Bryan několika dlouhými kroky došel až k ní a namířil jí ústí pistole rovnou do obličeje. Meg si nemohla nevšimnout, že se mu zbraň chvěje v ruce a že má obličej pokrytý kapkami potu. Je vůbec při smyslech? zděsila se.

„Otoč se!“ poručil Bryan. Byla by mu vyhověla, ale nedokázala se v té chvíli pohnout. Stála a zírala do ústí pistole.

„Slyšelas?“ vyjel na ni. „Myslíš, že si dělám psinu?“

Tvář měl ztuhlou a oči se mu leskly, jakoby hleděly někam za hranice tohoto světa. Pomyšlení, že Bryanův obličej je to poslední, co na světě vidí, naplnilo Meg novou hrůzou.

„Co jsi udělal Dustymu? Kde je?“

„Trochu jsem ho uspal. Možná navždycky. Nevím. Praštil jsem ho pistolí, protože se na mě hned u dveří vrhl. Mimochodem – co tu vůbec dělá? Pokud vím, mělas být doma sama.“ Řekl to ukřivděně.

Meg zírala na Bryanovu pistoli a strašně se jí chtělo žít, i kdyby to mělo být jen o pět nebo o dvě minuty déle.

„Proč strkáš nos do cizích věcí?“ pokračoval Bryan zatrpkle.

„Proč si všichni nehledíte svého? Proč mě nikdo nenechá být? Jste stejní jako Elizabeth. Nic se jí na mně nelíbilo, vodila mě za ručičku a dělala ze mě šaška. Už jsem toho měl dost a chtěl jsem to s ní tu nešťastnou neděli skoncovat. Řekl jsem jí, že budeme mít pro sebe celý víkend. Ve skutečnosti se mi podařilo zdrhnout tátovi jen na pár 92

hodin, ale myslel jsem, že to na krátký rozhovor bude stačit.

Plánovala si patrně, že spolu někam vyrazíme. Když jsem jí řekl, že se s ní chci rozejít, úplně zešílela vzteky.“ Potřásl hlavou. „A nakonec mi začala vyhrožovat, že všechno poví!“

„Co chtěla povědět?“ vysoukala ze sebe Meg. Sotva se zmohla na slovo, ale snažila se, aby Bryan mluvil. Získá tím čas. Třeba se zatím Dusty probere a přijde jí na pomoc. „Co chtěla povědět, Bryane?“

U š k l í b l s e . „Celkem maličkost. Měli jsme spolu takovou neškodnou zálibu. Ale kdyby se o ní dověděl táta, tak mě roztrhne.

Celý život se ze mě snažil vymlátit vzorného syna, který by před lidmi reprezentoval jeho vytoužený obraz bezúhonného politika.

Totéž očekával od mámy, jenže tu naštěstí nebil. Byli jsme oba v jeho vleku a ani na chvíli jsme nemohli volně vydechnout. Kdyby teď vyšlo najevo, co jsem prováděl za jeho zády, asi by mě zabil.“

„A co jsi dělal?“

„Párkrát jsme si s Elizabeth zajeli do Raleighu na Rocky Horror Picture Show. Je to taková místní tradice, něco mezi maškarním a promítáním filmů. Nejlíp vymódění návštěvníci se předvádějí na jevišti, jsou tam různé výstupy – a samozřejmě promítání hororů.

Ohromně se mi tam vždycky ulevilo.“ Olízl si rty.

„Byla to

příležitost být někde, kde mě nikdo nezná a nemusím se stále hlídat.

Tam už jsem nebyl otloukaný strašpytel a vzorný senátorův synek.“

Slabě se usmál. „Pro jistotu jsem dokonce nebyl ani kluk.“

Meg chvíli trvalo, než jí to došlo.

„Ta záhadná Elizabethina

kamarádka jsi byl ty?!“

Bryan se krátce zasmál. „Vidím, že si mě Dusty zapamatoval. To mi lichotí. Musel jsem se samozřejmě vždycky držet stranou. Kdyby si mě Dusty prohlédl zblízka, byl by mě poznal. Samozřejmě by to tak moc nevadilo. Bylo by mu asi jedno, že jezdíme s Elizabeth do Raleighu jako maškary. Jenže kdyby se o tom někde zmínil a táta se to dověděl – prostě jsem to nemohl riskovat.“

„A proto jsi zabil Elizabeth?“ Meg se snažila, aby jí hlas zněl nevzrušeně a konejšivě. Dusty se už přece každou chvíli musí probrat! Pak ji napadlo, že má třeba pohmožděnou lebku a hrdlo se jí znova stáhlo hrůzou.

„Elizabeth si to zavinila sama,“ mračil se Bryan. „Já za to nemohl.

93

Chovala se jako blázen. Vytáhla na mě otcovu pistoli a křičela, že z našeho rozchodu nebude nic a nikdy mě nenechá odejít. Vyděsilo mě to. A když pak nakonec začala vyhrožovat, že o našich výletech poví tátovi – víš, co řekla? Měl by to vědět, aspoň by se u vás trochu pročistil vzduch! Panebože! Vím, jak by můj táta pročistil vzduch.

Zabil by mě. Snažil jsem se ji umlčet. Nakonec jsem jí vyrval pistoli.

Já ji nechtěl zabít. Chtěl jsem jen, aby konečně přestala vyhrožovat.

Vlastně jsem si v tu chvíli ani neuvědomil, že je mrtvá. Stále jsem čekal, že za chvíli zase promluví. Jenže jsem čekal marně. Zabil jsem ji a bylo mi to strašně líto, ale umínil jsem si, že všechno musím hodit za hlavu, nebo se sesypu. Jenže to tak snadno nešlo, protože se o mé víkendové návštěvě dověděl Rick, dal si dohromady všechny souvislosti a začal mě sprostě vydírat. Krysa! Řekl mi, že má o mé návštěvě důkaz na nějakém videozáznamu a že je kdykoli ochoten přehrát ho novinářům. Co jsem mohl dělat? Nemohl jsem mu věčně platit, protože bych ty peníze tátovi nijak nezdůvodnil. Tak jsem ho musel zabít taky.“ Těžce polkl. „Tu idiotskou věc v koupelně na mě nastražil on a pak mi přede všemi ještě řekl, že takové legrácky nejsou problém, když má člověk čisté svědomí! Vůbec se mě nebál.

Byl jsem pro něho jen strašpytel a zbabělec, kterého si otočí kolem prstu. Elizabeth si to ostatně taky myslela. Jenže se oba přepočítali.

Nejsem baba. Dovedu zabíjet, když je to potřeba. Teď se například musím zbavit tebe a Dustyho. Ale nebudu střílet, pokud mě k tomu nedonutíš. Tentokrát to bude opravdu nešťastná náhoda. Víš, kolik požárů má na svědomí neopatrnost při vaření?“

Zatímco stále mířil na Meg, přešel Bryan do kuchyňského koutu ke sporáku. Jednou rukou otevřel velkou láhev oleje, která stála na lince. Pak nedbale vylil celý obsah láhve do pánve na vařiči. Olej přetekl přes okraje a rozlil se po sporáku. Vypadalo to docela přirozeně. Tak by si nešikovný chlap mohl počínat. Jenže pak Bryan zapálil pod pánví hořák. Oheň, živený vyteklým olejem, prudce vzplanul a hlasitě zaprskal. „Velmi často,“ řekl Bryan konverzačním tónem, „nechají lidi pánev s tukem na plotně a celý dům vyhoří. To se děje dnes a denně. Tady se to dnes taky stane. Trochu tomu napomůžu parafinem, který jsem si dovezl.“ Přitáhl si rukou záclonu a namočil její konec do oleje. „Za chvíli tu bude pěkné teplo,“

94

poznamenal. „Ale neboj se. Neumřeš jako Johanka z Arcu.“

„Chceš mě zastřelit? Prosím tě, nedělej to, Bryane,“ škemrala Meg. „Nic na tebe neřeknu!“

„Nezastřelím tě, pokud se nepokusíš o nějakou pitomost. Praštím tě jako Dustyho. Budeš pěkně spát a o ničem nebudeš vědět. A pokud se bojíš ohně – ujišťuju tě, že se udusíš dřív, než k tobě dojde.“

K M e g iině hrůze vzplála záclona jasným plamenem a její horní část náhle zčernala. Oheň po ní vylézal stále výš a výš.

Bryan pomalu obešel kuchyňskou linku a přiblížil se k Meg.

„Ricka bylo snadné zabít,“ řekl zamyšleně. „Byl tak opilý, že zapomněl na opatrnost. Ani s ním nehnulo, když jsem v domku objevil pistoli. Každý jiný v jeho situaci by byl ve střehu, ale on ne.

Bylo snadné ho přimět, aby se ke mně otočil zády. Schoval jsem všechno pivo z lednice a řekl mu, že už došlo a další zásoby jsou v kůlně za domem. Ten bláznivý idiot si navlékl můj kabát a vypravil se do deště. Bylo to jednoduché. Natáhl jsem si kuchyňské rukavice a zastřelil ho.“ Ušklíbl se. „Na můj vkus je toho střílení už dost, takže tentokrát to bude opravdu nehoda. Odnesete ji oba dva, Dusty i ty.

Dusty mě podezřívá, tobě jsem se svěřil. Až zemřete, budu mít konečně klid. Vina zůstane na Dustym a ten už se nikomu zpovídat nebude. Případ uzavřen.“

Z pánve na sporáku se valil černý dým. Takhle rozpálený olej Meg ještě nikdy neviděla. Každou chvíli se musí vznítit!

Bryan se pohnul směrem k ní. Ústí pistole se nebezpečně přiblížilo a Meg od něj nemohla odtrhnout zrak. Byla jako v hypnotickém spánku.

Náhle Bryanovi zasvítily oči.

„A h e l e – kazeta!“ vykřikl.

„Rickova kazeta! Tak Sissy přece jen nekecala, když říkala, že ji máš!“ Měl bohužel pravdu. Na gauči skutečně ležela kazeta – Rickův důkaz pravdy. „Podej mi ji!“ přikázal Bryan.

Meg se naklonila dozadu, aby na ni dosáhla. Když ji pak pevně cítila v prstech, vymrštila ruku a hodila ji vší silou Bryanovi do obličeje – Bryan uhnul a z pistole vyšla rána. Těsně vedle Meginy hlavy se odštípl ze zdi kus omítky. Byla vyděšená, ale ještě si stačila uvědomit, že se jí nic nestalo. Bryan náhle zakolísal, upadl na zem a 95

pistole mu vypadla z ruky. Namáhavě se zvedal a snažil se ke své zbrani doplazit po čtyřech. Meg nečekala. Prolétla kolem něho, popadla matčinu nejtěžší pánev, praštila s ní Bryana do hlavy a zuřivě odkopla pistoli do kouta. Bryan nejevil známky života, zato z předsíně se ozvaly šouravé zvuky.

Ve dveřích se objevil mátožný Dusty. „Jsi tu, Meg? Co se stalo?

Mám hlavu jako škopek!“

Meg se hystericky zasmála a vypnula vařič. „Nešlápni na Bryana, leží hned za kuchyňskou linkou.“

„Panebože!“

Meg strhla hořící záclonu, hodila ji do dřezu a pustila na ni proud vody. Bryan na zemi tiše zasténal. „Myslím,“ řekla Meg, „že by potřeboval ještě jednu ránu pánví.“

Dusty si opatrně ohmatával hlavu. „Zbláznila ses, Meg?“

„Asi ano,“ připustila klidně. Obešla linku a pátravě se zadívala na Bryana. „Vidíš? Lesknou se mu podrážky. Asi uklouzl po tom oleji, co tu rozlil.“

„Tak jdi pryč, ať se nesvalíš taky,“ radil nepřítomně Dusty. Stále se ještě nedokázal vzpamatovat.

„Nestarej se. Raději udělej něco s Bryanovou pistolí. Já se jí nedotknu ani za nic…“ Umlkla, protože z dálky zaslechla houkání sirény.

Zvuk se stále blížil, až se nakonec naplno rozeřval před domem.

Dusty rozhrnul záclony na dveřích vedoucích k příjezdové cestě a vyhlédl ven. „Jsou tu policajti,“ oznámil stručně. A Meg se dala do hysterického pláče.

96

XVI.

Sissy lízala zmrzlinu s takovým zaujetím, až jí cikánské náušnice poletovaly. „Pořád mi nejde na rozum, že policie přišla v tu pravou chvíli.“

„To je přece jasné,“ vysvětlovala Meg. „Slyšeli v telefonu všechno, co se u nás dělo. Když jsem čekala na spojení, zavěsila jsem sice sluchátko, ale předtím jsem stiskla tlačítko, které nechává linku propojenou. A z toho, co zaslechli, jim bylo jasné, že musí zasáhnout.“

„Ještě štěstí, že tě to napadlo.“

Dusty se zašklebil. „Jenže Meg si poradila i bez policie. Než jsem přišel k sobě, ležel už Bryan na zemi rozpláclý jak flundra.“

Seděli v bistru na hlavní třídě a Meg se rozhlížela kolem. Přestože měli Halloween už za sebou, byla ulice stále zaplavena množstvím blikajících světel. Mělo to asi podpořit předvánoční nákupní náladu.

Okolo stánku postávali náhodní chodci i celé rodiny s nařvanými batolaty a žvýkali pizzu. Stará paní přistrčila vozík s manželem ke stolu a odešla koupit jídlo. Byla tu pohoda a mír a Meg najednou nechápala, proč si vždycky tak ráda stěžovala, že v tomhle městě chcíp pes. Poslední události ji krutě poučily, že život tu rozhodně není jednotvárný.

„Určitě věděl, že po něm jdeš, Meg,“ řekla Sissy trochu v rozpacích. „Asi jsem měla před ním víc držet hubu. Jenže mě nenapadlo, že by právě Bryan mohl být vrah.“

„Mě taky ne,“ přiznala Meg. „Jsem opravdu úžasná Nancy Drewová! Celou dobu jsem podezřívala Roxy! A že jsi kecala, z toho si nic nedělej. Nebyla jsi sama. Určitě něco vyžvanila taky Angela.

97

Když už nikomu jinému, tak určitě Kristin. Jsou

nejlepší

kamarádky.“

„Hele! Roxy a Jeff už dorazili,“ ozval se trochu posměšně Dusty.

„Vypadá to, že se k sobě přilepili superlepidlem.“

„Co chceš? Roxy není tak špatná. Ber život z lepší stránky. Raduj se třeba z toho, že doktor nařídil Kristin zůstat doma a celý týden ji nebudeš muset poslouchat.“

„Ahoj, mládeži,“ usmál se poťouchle Jeff. „Víte, proč jsem vás sem sezval? Vyhlašuju velký volejbalový turnaj. Kdo bude na hřišti poslední, je Smrdutý Pukavec.“

„Žádný spěch,“ řekl Dusty a usadil se na židli. „Ty jsi právě ten, kterého tu potřebujeme. Jaký je poslední policejní raport?“

„Snad jen ten, že nebude těžké Bryana usvědčit. Policejní spojovatel slyšel v telefonu celé jeho doznání a samozřejmě ho taky nahrál. Byl to od Meg skvělý nápad, že zablokovala přerušení spojení. Pak mají samozřejmě Rickovu kazetu, která dokazuje, že v den vraždy byl Bryan u Ellisů a navíc spoustu jeho otisků na pistoli, kterou chtěl zabít Meg. Podle táty jediná možná obhajoba je založit ji na pominutí smyslů a to prý v tomhle státě moc velké vyhlídky nemá.“

„Elizabeth vždycky říkávala, že Bryan žije pod hrůzovládou svého otce,“ poznamenal Dusty. „Ani chudák nevěděla, jakou měla pravdu.

Dovedete si představit, že ten mrzák radši zabije čtyři lidi, než by rozčílil tátu?“

„Byl přesvědčený, že by táta zabil jeho, kdyby mu před volbami zmařil jeho nástup k politické slávě.“

„No – teď to může pan Whitfield klidně udělat. Kariéru guvernéra může zabalit.“

„Stejně by to asi Bryanovi prošlo, kdyby Rick tenkrát neviděl jeho auto u Ellisových,“ dumala Sissy.

„Jo,“ souhlasil Jeff. „Jenže ta hra na vraždu celý případ znova otevřela. Dusty celkem správně usoudil, že ve spádu různých událostí musí vrah udělat nějakou chybu, kterou se prozradí. Bryan si nemohl sestavit vlastní plán. Netušil, co se v příštích minutách stane a musel improvizovat.“

„Kdybych aspoň byla věděla, že ten hlas v koupelně na něho 98

nastražil Rick, mohlo mě napadnout, že ho možná vydíral,“ ozvala se Meg. „Jenže jsem myslela, že to udělal Dusty.“

„Byl bych vám řekl, že s tím nemám nic společného,“ hájil se Dusty. „Jenže já o tom vůbec nevěděl. Nikdo mi nic neřekl.“

„Kde jsi celou tu dobu vlastně byl?“ zeptal se Jeff. „Nemohli jsme tě najít.“

„Poslouchal jsem u zadního vchodu. Byl jsem zvědav, jak budete reagovat na to, co najdete.“

„Pro mě byl celý ten podnik úplná záhada,“ přiznal Jeff. „Pořád jsem se bál, že ti úplně přeskočilo.“

„Šlo spíš o to, aby přeskočilo vrahovi,“ usmála se Meg.

„Jo,“ přikývl Dusty. „Samozřejmě jsem nemohl být na všech místech najednou. Proto jsem vás před hledáním rozdělil do dvojic.

V každé dvojici jsem jednoho podezříval a jednomu důvěřoval. Meg jsem poslal s Bryanem, Sissy s Kristin a Jeffa s Roxy. Takže kdyby se někdo sesypal nebo dokonce přiznal, měl bych na to svědka.“

„Tys mě podezříval?“ vyhrkla nešťastně Roxy. „To mám tedy radost!“

Jeff ji konejšivě objal kolem krku. „Z toho si nic nedělej, zlato.

On tě tak dobře nezná jako já.“

Roxy se začervenala, když si vzpomněla, jak jí Elizabethina smrt přišla vhod a jak byla ráda, že se zbavila soupeřky, která ji stále zastiňovala. Dodnes se za to styděla a musela uznat, že ji Dusty podezříval celkem právem. Třeba se i celou tu dobu jako provinilec chovala!

Dusty se usmál. „Můj večírek se trochu vymknul z toho, jak jsem si ho představoval, že? Byl jsem nejdřív v lodním domku, kde jsem zastihl Meg s Bryanem a pak jsem stál celou dobu na terase pod okapem. Z okna jsem odstranil sklo, abych slyšel, co kdo v obýváku říká, jenže pak jste všichni vyběhli po schodech. Nevěděl jsem, co se děje a byl jsem z toho všeho jelen.“

„Dost se to všechno pomotalo,“ přikývla Meg. „Tys o Bryanovi tušil, že je vrah a nalíčils mu past s pistolí. Rick to o něm věděl a přichystal mu připomínku, že buď bude Bryan platit, nebo na něho Rick všechno prozradí. To byl ten záhadný hlas.“

Dusty

zíral na papírový ubrousek, který bezmyšlenkovitě

99

zmačkal. „Vůbec nevím, proč Rick vypnul světlo. Aspoň myslím, že to byl on.“

„Asi nám chtěl nahnat pořádný strach,“ řekla Meg.

„Neměl jsem tu pistoli vůbec brát s sebou,“ řekl nešťastně Dusty.

„Jenže to by pak –“

„Přece jsi nevěděl, že je nabitá!“ vpadla rychle Meg.

„Chudák Rick!“ povzdechla Sissy.

„Ten si o to aspoň koledoval,“ namítl Dusty. „Ale co chudák Elizabeth?“

Nastalo nepříjemné ticho.

„Bylo to hrozné,“ řekla nakonec Meg, „ale měli bychom se snažit na to už nemyslet.“

Sissy hltavě lízala zmrzlinu. „Třeba by vás zajímalo, že jsem se rozhodla najít si nového kluka. O jednom už dokonce vím.“

„Ne!“ zasténala Meg. „Raději se ani neptám, kdo ten šťastný je.“

„Někdo velmi spořádaný a strašně nudný tím, že je tak spořádaný.

Někdo, kdo by se snad líbil i mé mámě. Jediná chyba je, že si mě zatím ani nevšiml.“

„To není možné,“ utrousil Jeff.

„Myslím to tak, že si nevšiml mých dobrých stránek. Ale to se spraví. Za pár týdnů mám narozeniny a pozvu ho na ohromnou párty.

Vás zvu samozřejmě taky.“

Meg si povzdechla.

„Chtěla bych ti jen připomenout, že náš

poslední narozeninový dort skončil na policii jako doličný předmět.“

Sissy se zahihňala. „Nemějte strach. Ať už se na mém mejdanu stane cokoli, žádná hra na vraždu se hrát nebude.“

Všichni hosté bistra překvapeně vzhlédli, když se od stolu študáků ozval hlučný potlesk.