Andrew Hall

Stopy hrůzy 89

Všechny tváře smrti

I.

Smrt může mít nejrůznější tvář.

Tvář nelítostného zabíječe vzbuzující děs. Krvavou, zapáchající, rozkládající se masku. Hrůzný škleb šíleného klauna. Ale taky vlídný a konejšivý výraz těšitelky.

Úlevné pousmání očekávaného

vysvobození. A tak dál.

Terry Youngové vepsala smrt do obličeje nic nechápající údiv.

Terry vypadala, jako že tomu pořád ještě nevěří.

Takovouhle podobu má smrt velmi často. Zejména když se dostaví nečekaně. Což se v tomhle případě stalo.

Terry Youngovou našli pozdě večer u zadní zdi Borgentownské střední školy. Ležela na zemi jako odhozená, polámaná panenka, se kterou si už nikdo nechce hrát. Ve výšce dvou pater nad jejím tělem zelo do tmy otevřené okno. Za ním bylo malé odpočívadlo na točitém schodišti vedoucím do věže, kde se v celkem slušně zařízené observatoři scházeli členové astronomického kroužku. Terry mezi ně nepatřila.

Derek Foot ano. Zajímali ho mimozemšťané.

Policii zase zajímala ta hádka.

Derek se totiž s Terry to odpoledne ošklivě pohádal. Pár kluků a holek, kteří byli přitom, vypověděli, že to nebylo poprvé. A že se v poslední době jejich vztah hodně zhoršil. Nevěděli proč.

Derek to nepopíral.

„Ano,“ vysvětloval policii, „hádali jsme se. Terry se mýmu koníčku posmívala. A nelíbilo se jí, že mu věnuju čas, který bych měl spíš věnovat jí.“

O svém objevu se Derek pochopitelně nezmínil. Kromě Terry to 4

nikdo nevěděl.

A Terry už to nikomu neřekne.

Derek byl z toho, co se stalo, hrozně zničený. Dával si vinu, to se ví. Ale trval na tom, že Terry neviděl od chvíle, kdy se spolu odpoledne před školou ve zlém rozešli.

Večer byl v observatoři. James Crew, vedoucí kroužku, student čtvrtého ročníku, mu to potvrdil, stejně jako Matthew, Gloria, Scott a další, co se zhlídli ve hvězdách. Jenomže se taky všichni shodli na tom, že odcházel poslední.

Ani to Derek Foot nepopíral.

„Šel jsem asi půlhodinky po nich. Chtěl jsem ještě něco dodělat.

Normálně jsem zhasnul, zamkl a výpad. Ve škole už nikdo nebyl, takže jsem zmizel postranním vchodem, děláme to tak vždycky.

Normálně, kdo je poslední, zamkne a druhej den ráno klíče odevzdá.“

Policii se to zdálo podezřelé.

Ředitel školy pan Horowitz se zpocenou tváří objasnil detektivu Selwickovi, že astronomický kroužek má na starosti učitel fyziky a programování Ian McDermott. Je ovšem bohužel dlouhodobě nemocen, a tak…

„Nezdálo se nám nebezpečné nechat studenty bádat samostatně, samozřejmě za dodržení určitých stanovených pravidel,“ potil se pan Horowitz. „Nikdy jsme neměli žádné problémy a náš astronomický kroužek má vynikající pověst… Jistě víte, že samotná NASA…“

Detektiv Selwick to věděl, asi jako každý v Borgentownu. Že Národní úřad pro astronautiku poskytuje Borgentownské střední dotaci na vybavení a provoz observatoře, měl na svědomí Rod Schweickart, jeden z prvních amerických kosmonautů, který se tu narodil. Pořád ještě v NASA pracoval.

Selwick neměl v úmyslu ředitele nějak dusit. Přítomnost pedagoga v observatoři onen osudný večer by běh události nejspíš nijak neovlivnila. Ale i tak se tvářil přísně. Patřilo to k jeho profesi.

Nejvíc ze všeho by potřeboval zjistit, kde se tam Terry Youngová vzala. A proč šla ten večer do školy. Kdyby to věděl, dostal by se o kousek dál. Například k tomu, jestli z toho okna vypadla nešťastnou náhodou, nebo jestli…… do ní někdo strčil.

5

Selwick neměl ve zvyku se ukvapovat. Postupoval pomalu a metodicky. Ověřil si, že okno bylo otevřené. V tyhle mimořádně teplé květnové dny zůstávalo otevřené i v noci. Bylo osm metrů a šestadvacet centimetrů nad zemí, a tak se těžko dalo předpokládat, že by se někdo drápal tak vysoko po strmé zdi jen proto, aby ukradl třídní knihu.

Nad podlahou odpočívadla bylo okno umístěné všeho všudy ve výšce 58 centimetrů. Dalo se z něho vypadnout úplně snadno. Stačilo třeba jen zakopnout. Nebo zapotácet se. Selwick nevěřícně kroutil hlavou.

Bylo to tím, že Borgentownská střední škola byla původně anglickým hradem. Výstřední milionář Blackstone ho před válkou koupil a nechal převézt do USA jako své letní sídlo. Po jeho smrti připadl hrad městu, které z něj udělalo školu. Po několika přestavbách nakonec původní stavu připomínala jen čtverhranná věž, zakončená kulatou, rozevíratelnou kupolí observatoře. Celé to vypadalo jako pěst na oko.

Ale zatraceně pořádná pěst, klel v duchu detektiv Selwick, který se do Borgentownu přistěhoval před pěti lety ze Seattlu a za celou svou kariéru na nic podobného nenarazil. Podezříval anglickou šlechtu, že si svá sídla záměrně stavěla tak, aby z oken mohly bez problémů padat mladé, nevinné dívky. Vůbec se mu to nelíbilo.

Kdyby bylo na něm, zase by celý ten krám rozebral a poslal Angličanům zpátky.

Doporučeně.

Selwick vyslechl i naprosto zdrcené Terryiny rodiče. Nebylo mu to k ničemu. Věděli, že se jejich dcera stýká s Derekem Footem, ale pokládali ho za milého a slušného mladíka. Pan Young byl tichý, neprůbojný zubař s poměrně rozsáhlou klientelou a ještě rozsáhlejší pleší. Jeho průbojná, atraktivní žena pracovala v reklamní agentuře a naznačila, že má nejrůznější styky. Selwickem to ani nehlo.

V osudný večer řekla Terry rodičům, že jde za svou kamarádkou Marshou.

„Jo, byla tu,“ kývla Marsha a hned se rozplakala. Slzy jí tekly po tváři, kolem dokonale tvarovaného nosu a přes půvabně vykrojené rty až k trochu odbojně vysunuté bradě. Ani se nenamáhala je utírat, 6

jen sklopila hlavu s vlnitými vlasy zabarvenými do bronzova a nechala je kapat na zem.

Moc hezká holka,

řekl si Selwick, ale bylo to jen hodnocení

zkušeného pozorovatele, nic víc. Moc hezká a fajn.

„Probírali jsme tu věc s Derekem… víte?“ zvedla k detektivovi uslzené oči.

„Ano, slečno Masonová,“ řekl Selwick vlídně a přemýšlel, že by jí měl nabídnout kapesník. Ale nemohl si vzpomenout, jestli si ráno vzal čistý. „Pohádali se, že?“

Marsha si utřela oči a vysmrkala se. Její kapesník byl sněhobílý.

„Tentokrát to bylo vážný,“ řekla už klidně.

„Terry byla

rozhodnutá s ním skončit. Já jí to rozmlouvala. Byla fakticky nešťastná, vždyť už spolu chodili osm měsíců.“

Odmlčela se a Selwick trpělivě čekal.

„Potíž byla v tom, že oba byli hrozně paličatí, víte? Řekla bych, že v tom byla Terry po svý mámě. A Derek taky hrozně nerad ustupoval.“

„Jak dlouho se tu zdržela?“ chtěl vědět Selwick.

„Jen chvilku. Odešla před sedmou. Přinutila jsem ji, aby mi slíbila, že si to všechno ještě rozmyslí.“

„Neřekla vám, kam jde?“

Marsha jen zavrtěla hlavou a v očích se jí zase objevily slzy.

Selwick uvažoval, jestli tu otázku má vůbec položit. Ale asi musel.

„Byla tak nešťastná, že by…?“ nedořekl.

Marsha polekaně vzhlédla. Došlo jí to rychle.

„Myslíte, že by se zabila sama? Ne, to ne! V žádným případě! To by Terry nikdy nenapadlo.“

Selwick byl starý mládenec a v citech šestnáctiletých dívek se příliš nevyznal. Sebevražda prostě byla jen jednou z možností.

Vypadalo to, že ne příliš pravděpodobnou.

Pokud to tedy nebyla nehoda, zůstával hlavním podezřelým Derek Foot. Selwick si ho vzal do parády znovu.

Ale Derek, bledý a přepadlý, trval na svém. Opakoval, co řekl poprvé, a nakonec se se rozčílil. Na přitažlivé tváři s vystouplými lícními kostmi se mu objevil ruměnec hněvu.

7

„Jestli mi chcete naznačit, že jsem Terry zabil, jste na velkým omylu! Já jsem Terry miloval, abyste věděl. Jo, pohádali jsme se, mrzelo mě to, ale myslel jsem, že se to dá zase do pořádku. Chtěl jsem se jí omluvit a říct jí…“

Pokrčil bezmocně rameny a chvíli se zdálo, že se rozpláče. Ale ovládl se.

„Nevím, co se stalo,“ řekl tiše. „Ale do smrti si to budu vyčítat, to si pište!“

Evidentně Selwicka nenáviděl. Detektiv se mu nedivil. Ale Derekova výpověď jeho podezření nerozptýlila.

Pokračoval ve vyšetřování, ale nic zajímavého se už nedozvěděl.

Po týdnu mravenčí práce předložil svému nadřízenému, policejnímu náčelníkovu Hurstovi, dvě verze celého případu.

Obě vycházely ze stejného předpokladu – že Terry Youngová se od své kamarádky vydala do školy, aby si znovu promluvila s Derekem. Nejasné zůstávalo, jak se dostala dovnitř. Všichni členové astronomického kroužku dorazili hlavním vchodem ještě předtím, než ho školník v 18.30 zamkl. Podle něj byl zamčený i postranní vchod, ale Selwick to nepokládal za prokázané. Školník se tím tvrzením mohl také bránit nařčení, že neplní své povinnosti právě důsledně.

Terry Youngová pak zamířila po točitých schodech nahoru do observatoře. Nikdy tam nedošla. Na odpočívadle se jí zatočila hlava, zakopla, zapotácela se, vyhlédla z okna nebo něco podobného a prostě přepadla přes parapet a zřítila se z osmimetrové výšky na zem.

To byla první verze.

Podle té druhé dorazila Terry do školy, až když všichni, s výjimkou Dereka, odešli. Setkala se s Derekem, znovu propukla hádka a on ji úmyslně nebo nešťastnou náhodou shodil z okna.

Náčelník Hurst z té zprávy nebyl nijak nadšený. Ale ne existovalo nic, co by Selwickovi mohl vytknout.

„Řekněte mi soukromě,“ obrátil se na něj, „co si myslíte vy? Byla to nehoda nebo vražda?“

Selwick si tuhle otázku položil aspoň tisíckrát. Ale stoprocentně správnou odpověď neznal.

„Spíš bych si vsadil na nehodu,“ řekl váhavě.

8

Hurst přikývl a zavřel desky.

Případ Terry Youngové byl zatím odložen. Nikoliv však uzavřen.

Protože zbývala ještě jedna jediná nepatrná naděje, jak se dozvědět pravdu.

Mohla ji vyjevit sama oběť.

Terry Youngová totiž nebyla mrtvá.

9

II.

Terry Youngová ležela na

jednotce intenzívní péče v

Borgentownské nemocnici obklopená spoustou přístrojů, které pomáhaly udržovat její základní životní funkce. Byla v hlubokém kómatu.

Ze všech zranění, která utrpěla při pádu z okna, bylo nejvážnější proražení spodiny lebeční s následným poškozením mozku. Jeho rozsah a důsledky nebyli lékaři schopni jednoznačně určit.

Po dvou operacích byl proto stav Terry Youngové označen jako stabilizovaný, nicméně stále velmi vážný. Její ošetřující lékař doktor Hatcher se zdráhal vyslovit jakoukoliv prognózu. Mohlo se totiž stát cokoliv.

Terry se například mohla probrat a začít se uzdravovat. Mohla taky kdykoliv zemřít.

Anebo mohla zůstat v kómatu měsíce i roky. Existovaly takové případy.

Pán a paní Youngovi, Derek Foot, Marsha Masonová i detektiv Selwick věřili v první možnost. Nic jiného než věřit jim nezbývalo.

Všechno to bylo velmi smutné.

V úterý odpoledne přemýšlel Derek Foot o tom, jestli má jít na astronomický kroužek. Už dvakrát vynechal. Namlouval si, že k tomu má dobrý důvod.

Spočíval v tom, že se na něho všichni dívali jako na vraha.

Nikdo mu to sice do očí neřekl, ale Derek si dobře všiml, jaké postranní pohledy na něho ve škole vrhali. Jak v hloučcích na chodbě vždycky nápadně utichl hovor, když procházel kolem. Jak se mu 10

vyhýbali kamarádi. I Scott. Jediný, kdo za ním přišel, byla kupodivu Marsha. Přisedla si při obědě k jeho stolu, u kterého trčel sám s očima upřenýma do špenátu.

„Ahoj,“ řekla. „Máš tu místo?“

Napadlo ho, jestli si z něho neutahuje. Anebo jestli ho náhodou nechce veřejně obvinit. Ale Marsha se tvářila docela mile, a tak jen pokrčil rameny.

„Zrovna narváno tu není, jak vidíš,“ zamumlal.

Marsha se posadila a dala se do jídla.

Derek neměl chuť. V poslední době se musel děsně přemáhat, aby do sebe vůbec nasoukal pár soust. Zhubl dobrá tři kila a lícní kosti ještě víc vystoupily z jeho ostře řezaného obličeje. Patka tmavých vlasů mu padala přes oči, jako by se za ní chtěl schovat.

„Vykašli se na ně,“ řekla Marsha zničehonic. „Ono je to přejde.“

Málem mu do očí vhrkly slzy. Po Selwickových výsleších, podezřívavých pohledech spolužáků, dojemně protivného soucitu doma a deprimující návštěvě u Terryina lůžka konečně něco normálního. Byl Marshe vděčný.

„To chci vidět,“ procedil přes stisknuté rty.

Marsha k němu zvedla zrak.

„Hele, Dereku, přestaň se užírat, jo? Přestaň se litovat. Já vím, žes to neudělal.“

„Víš?“ vyjel proti své vůli Derek. Jako by si všechnu trpkost posledních dní chtěl vylít na Marshe, která v tom byla úplně nevinně.

Ze všech nejvíc. „Jak to můžeš vědět?“

Hned toho zalitoval, ale Marsha se nenaštvala. Dívala se na něho klidně svýma velkýma mandlovýma očima.

„Protože jsi ji měl rád.“

Jenomže Derek se znovu naštval. Měl prostě nervy v háji.

„Měl?“ opáčil zlostně. „Já ji m á m rád, Marsho! Sakra, všichni o ní mluví, jako by už byla mrtvá!“

„Jo, jasně,“ nenechala se Marsha vyvést z míry. „Promiň, Dereku!“

Konečně se zastyděl a přinutil se ke klidu. „Ne, ty promiň, Marsho. Já… bylo toho na mě nějak moc, nebo co.“

Marsha chápavě kývla.

11

„To bude dobrý,“ řekla. Znělo to nepřesvědčivě.

Ale Derek to přesto oceňoval. „Dík, Marsho,“ zamumlal.

Byl to právě rozhovor s Marshou, který ho nakonec přiměl k rozhodnutí na ten astronomický kroužek jít. Ale dopadlo to špatně.

V observatoři totiž kromě jejích pravidelných návštěvníků znuděně postával Carson Sisco. Ředitel Horowitz už nechtěl podruhé riskovat přísné pohledy policejních detektivů, a tak okamžitě zařídil pedagogický dozor. Slušně, nicméně rezolutně požádal Carsona Sisca, aby si to vzal na starost. Koneckonců Sisco zastupoval McDermotta i na hodinách programování, a to dokonce na samotnou McDermottovu žádost, který ho vedení školy představil jako svého spolužáka z univerzity. Pan Sisco se uvolit učit místo svého přítele.

Samozřejmě než se úplně uzdraví.

Logicky ho tedy mohl zastupovat i v astronomickém kroužku, i když na rozdíl od McDermotta neměl o astronomii ani ponětí. Ale to nebylo bezpodmínečně nutné. Ředitelovi Horowitzovi šlo hlavně o to, aby už nikdo nevypadával z oken jeho školy.

Carson Sisco byl pětatřicetiletý vazoun s naprosto kamennou tváří, v níž se nepohnul jediný sval. Hovořil chladným, nezúčastněným hlasem, který nikdy nezvyšoval a ve kterém se dokonce nedal najít ani odstín jakéhokoliv citu nebo pocitu.

Připomínal živý myslící stroj.

Derek Foot byl přesvědčený, že je to mimozemšťan.

Když se o tom zmínil Terry, smála se jako pominutá.

„Ty jsi vážně cvok, Dereku! Měl bys přestat Číst ty potrhlý knížky o UFO a civět v televizi na Krajní meze. Zádní mimozemšťani neexistujou, uvědom si to konečně. Aspoň mezi náma ne.“

A pak se zase pohádali.

Potíž byla v tom, že Derek si to opravdu myslel. Zastával názor, že mimozemšťané v minulosti mnohokrát navštívili naši planetu a že se pro to dá najít spousta nezvratných důkazů. Ty nejdůležitější ovšem americká vláda zatajovala – jako třeba tělo mimozemšťana, který zahynul při havárii létajícího talíře v Roswellu v roce 1947. V

některých novinách se dokonce objevila jeho fotografie.

12

Ovšem, tvrdil Derek, daleko víc mimozemšťanů se nepozorovaně vmísilo mezi normální lidi, sbíralo informace a provádělo všelijaké výzkumy. Třeba proto, aby zjistili, jestli naše civilizace už dospěla pro vesmírný kontakt. Nebo aby ji postupně ovládli a připravili následující kolonizaci planety. Nebo tak něco.

Stejně jako Terry, nebo ještě víc, se mu posmívali členové astronomického kroužku. Ti se totiž věnovali pozorování noční oblohy, studiu sluneční koróny a tak a poctivě usilovali o svou budoucí kariéru seriózních vědců. Že mezi sebou trpěli Dereka, byla McDermottova zásluha. Ne že by McDermott věřil na mimozemšťany a neidentifikovatelné létající objekty. Ale prohlašoval, že všechno musí být podrobeno výzkumu a nic nelze předem vyloučit. Připomněl jim, že mnoho vědeckých objevů bylo uskutečněno na základě zdánlivě nesmyslných, fantastických hypotéz anebo neuvěřitelných náhod.

To uznali. Ale terčem jejich vtipů byl Derek dál.

Jemu na tom nezáleželo. Záleželo mu na Terry.

„Terry, poslouchej mě, prosím tě,“ naléhal na ni. „ A nesměj se.

Viděl jsem létající talíř.“

Terry pobaveně zdvihla své úzké obočí.

„Bylo to ten večer,“ pokračoval Derek rychle.

„Všichni byli

zahrabaný do nějaký refrakční analýzy a já se koukal teleskopem, jen tak, protože bylo pod mrakem a hvězdy nebylo vidět. A pak jsem nahoře nad Sleeplandem uviděl rotující světelnej disk. Fakticky jsem ho viděl. Chtěl jsem je upozornit, ale rozmyslel jsem si to.“

„To jsi udělal dobře,“ řekla Terry uštěpačně.

„Stejně to netrvalo dlouho,“ nevšímal si jí Derek. „Pohyboval se strašně rychle od severozápadu k východu, pár vteřin stál na místě a jen rotoval a pak mi zmizel za stromama. Asi přistál.“

„Jo,“ ušklíbla se Terry. „Možná si k nám ufouni odskočili na colu, nebo tak něco. Nebo jim došly cigára.“

Derek musel zatnout zuby, aby nevybuchl. „Nevím, Terry. Fakt je, že se na stejným místě asi po třech minutách zase objevil, vystoupal nad stromy a vzápětí bleskurychle zmizel v mracích.

Terry, přísahám, že jsem to viděl.“

Podívala se na něj zelenomodrýma očima s dlouhými řasami.

13

Derek byl svou posedlostí trochu dojemný. Rozhodla se, že se už nebude snažit ho naštvat.

„Dereku, přece víš, že takovýhle věci vidí každou chvíli někdo.

Jsou toho plný noviny. Nakonec se vždycky ukáže, že to byl nějakej meteorologickej balón, polární záře, atmosférická porucha, laserová show Bee Gees nebo tak něco. Buď rozumnej, Dereku.“

Ale Derek stál na svém.

„Jel jsem se tam druhej den podívat, hned po škole. Ale nenašel jsem žádný stopy po přistání.“

„No tak vidíš,“ řekla Terry a myslela si, že tím to končí.

„Jenže já nevěděl přesně, kde se to odehrálo. Moh jsem to jen odhadovat. To bych musel projezdit celej Sleepland křížem krážem.“

Ach jo, pomyslela si Terry. Trochu se k Derekovi přitiskla a položila mu ruku na rameno. Třeba se uráčí a dá jí pusu.

Jenomže na to neměl Derek ani pomyšlení.

„No a ten samej den zničehonic vážně onemocněl McDermott, kterýmu nikdy předtím nic nebylo, a ve škole se objevil ten divnej Sisco, co vůbec nevypadá jako učitel a člověku se jen podobá.“

Terry se rozzlobila. Tohle už Derek fakticky přeháněl.

„Ježíši, Dereku, to všechno je jen obyčejná náhoda. Takový věci se stávají, ne? Snad bys nechtěl pana Sisca rozkuchat, abys zjistil, jestli nemá pod kůží nějaký dráty?“

Derek nervózně zavrtěl hlavou. Kruci, kdy už Terry pochopí, že mimozemšťani žádný dráty nemají. Nemusejí je mít. Nejde o roboty.

Terry to pletla všechno dohromady.

„Je to divný,“ pronesl smířlivě. „Jednou jsem Sisca zahlíd večer ve škole, když jsme šli z kroužku. Možná si ho všim i někdo jinej.

Když nás zblejsk, děsně rychle se zdekoval. Můžeš mi říct, co tam dělal?“

„To nemůžu,“ připustila Terry. „A můžeš mi povědět ty, proč by se nějaký zelený potvory trmácely bůhvíkolik světelnejch let, aby po nocích šmejdily v Borgentownský střední škole?“

A Derek sklapnul.

Na to teda odpověď neměl.

Nicméně svůj názor na Carsona Sisca nezměnil.

14

„Ahoj,“ řekl Derek stísněně. Všechny hlavy v observatoři se k němu otočily. Jejich majitelé zamumlali odpověď a zase se rychle vrátili ke svý nesmírně důležitý práci. I Scott, s kterým jediným si Derek jakž takž rozuměl.

„Dereku,“ řekl Carson Sisco naprosto bezvýrazně a upřel na něj studenej, nic neříkající pohled.

To Derekovi stačilo. „Přišel jsem si jen pro svý zápisky,“ řekl a snažil se zachovat klid.

Nikdo k tomu nic nepodotkl.

Derek zamířil ke svému stolu, přičemž Sisca obešel opatrným obloukem. Ten se ani nepohnul, ale jeho oči registrovaly každý Derekův pohyb.

Vyhrabal ze zásuvky dva tlusté sešity a desky s výstřižky a vypadl. Tentokrát se už s pozdravem ani neobtěžoval.

Ještě než došel k odpočívadlu, uslyšel, jak nahoře práskly dveře a někdo volá jeho jméno. Zastavil se.

Po schodech k němu běžel James Crew.

James byl o rok starší, vážný kluk s brýlemi a řídkými vlasy, patřil k nejlepším studentům na škole a chystal se ke studiu astronomie na Columbijské univerzitě. Zil jenom s matkou a říkalo se, že na tom finančně nejsou zrovna nejlíp. Ale byl nesmírně ambiciózní, kromě astronomie ho nic nezajímalo a nikdo nepochyboval o tom, že se z něj stane vážený vědec. Derek byl překvapený, že za ním přišel právě on. Myslel si, že to bude Scotty.

„Hele, Dereku,“ začal James, ale hned se odmlčel.

Stáli na odpočívadle. Okno, z kterého vypadla Terry, bylo zavřené. Přesto na oba to místo působilo velice nepříjemně. Na Dereka víc.

„Totiž,“ zkusil to znova James, „já bych nechtěl, aby sis myslel, že tě někdo vyhazuje, Dereku, nebo tak.“ Mluvil rozpačitě a díval se na zem k Derekovým nohám. „Klidně můžeš kdykoliv přijít, hlavně až se to všechno vyřeší… s Terry a tak, vždyť víš…“

„Myslíš, až umře?“ řekl tvrdě a nelítostně Derek. „Nebo až mě zavřou, že jsem ji zabil?“

James poplašeně vrtěl

hlavou. „Ne, to ne, Dereku… já si

nemyslím, že bys s tím měl něco společnýho,“ koktal. „Jen… přece 15

víš, že chci na univerzitu a že budu potřebovat stipendium… moc by mi nepohlo, kdyby se moje práce tady spojovala s… s nějakým skandálem… chápeš?“

Derekovi z toho bylo špatně od žaludku. Každej myslel jen na sebe, zatímco chudinka Terry…

„Víš co? Dej mi pokoj, Jime!“ řekl a otočil se. Ještě zavadil pohledem o to nešťastné okno a srdce se mu znovu sevřelo.

Ach, Terry…

Přesně v té chvíli se o pár mil dál, v Borgentownské nemocnici Terryino srdce zastavilo. Na monitorech se objevila výstražná červená barva a zazněl pronikavý signál.

V několika vteřinách se do pokoje vřítil resuscitační tým A 3.

16

III.

Terry Youngová byla velmi překvapená.

Náhle totiž viděla, slyšela a cítila. Ale když zjistila, co vidí, slyší a cítí, došlo jí, že už je zřejmě mrtvá.

Nacházela se někde vysoko nad svým lůžkem, na němž spočívalo tělo. Kolem se hemžili lékaři a sestry s rouškami přes obličej.

Vzduchem létaly napůl nesrozumitelné příkazy.

Terry viděla, jak do jejího těla vniká jehla stříkačky s roztokem adrenalinu. Sledovala, jak mladý doktor připravuje defibrilátor.

Připadalo jí to zábavné.

Teprve pak ji napadlo, jak je to možné? Zmateně vztáhla ruce před oči a prohlížela si je. Pak se přelétla pohledem celá.

Vypadala normálně, jen byla nějaká bledá. Jakoby průsvitná. Měla na sobě džíny a to zelené tričko, v němž večer vypadla z domu.

Mohla se bez problémů pohybovat. Ale… cítila se nevýslovně lehce.

Rozhlédla se kolem. Obklopovala ji slabounká záře, která ji zřejmě udržovala ve vzduchu. Přes ni byl okolní svět trochu rozmazaný a vzdálený.

Terry nebyla hloupá. Musela si přiznat, že je z ní duch. To znamená, že zemřela.

Trochu ji to zmátlo. Bylo nepříjemné umřít takhle mladá. A nechat tu všechny bez jediného slova. Mámu a tátu, Dereka, Marshu… Ani se s nimi nestihla rozloučit.

A v tom její myslí jako blesk prolétlo poznání.

Ona přece nezemřela jen tak.

Někdo ji zabil.

Terry bohužel nevěděla kdo.

17

Pokoušela si vzpomenout na ten večer, kdy se od Marshy rozeběhla ke škole, aby se smířila s Derekem. Chtěla mu říct, že je to všechno hloupost. Že nejdůležitější je láska. Nepochybovala o tom, že Derek to taky tak cítí. Stačí si to uvědomit.

Hlavní dveře už byly zamčené a Terry věděla, že zvonek nahoře v observatoři neuslyší. Už se smiřovala s tím, že bude muset počkat, až kroužek skončí. Ale postranní dveře zamčené nebyly. Kupodivu.

Terry nad tím neuvažovala. Vrazila dovnitř, proběhla halou a brala po dvou točité schody nahoru do věže. Na odpočívadle se zastavila.

Chtěla se vydýchat?

Možná. Ale daleko spíš ji něco zastavilo. Co to bylo?

Terry si nedokázala vzpomenout.

Věděla, že narazila na něco zvláštního. Na něco překvapivého. Co ji donutilo zůstat stát.

Byla to jen vteřina. Protože vzápětí ucítila na zádech něčí ruku, která ji prudce postrčila vpřed.

Terry vyjekla a pak už, zcela omráčená hrůzou, vypadla z otevřeného okna a teplým květnovým večerem se řítila dolů k tvrdé zemi.

Hrůza a zděšení z ní úplně vymazaly vzpomínku na to, co těsně před pádem viděla. Ať se snažila sebevíc, nedokázala si vzpomenout.

Zmatená těkala očima na všechny strany. Dole pořád ještě probíhal boj o její život.

Co to má všechno znamenat? uvažovala. Proč jsem tady a v téhle podobě? Jsem živá nebo mrtvá? Duch… nebo ještě něco jiného?

Horečnatě přemýšlela.

A zas to přišlo naprosto neočekávaně, zčistajasna.

Protože tvoje smrt zůstala neobjasněná, Terry. Tvůj vrah je na svobodě a ničeho se nebojí. Nikdo ho nepodezřívá. Musíš ho odhalit, Terry.

Ale jak? Zaúpěla v duchu. Co můžu dělat?

Tentokrát ji nikdo nepomohl, nic ji nenapadlo. No, tady na to rozhodně nepřijdu, řekla si Terry a snesla se na zem. Nikdo si jí nevšiml. Pootevřenými dveřmi vyklouzla na chodbu a zamířila k východu.

18

Vyhýbala se těm, které potkávala, i když podvědomě tušila, že je to zbytečné. Nejspíš by prošli skrz ní. Ale byl to takový zvyk. Ještě ze života.

Přesto do ní ve vstupní hale narazil spěchající zřízenec. Bylo to, jak předpokládala. Nic se nestalo. Ale muž se zastavil a nechápavě se rozhlížel. Zdálo se mu, jako by ho ovanul proud chladného vzduchu.

Kde se tu vzal? Zavrtěl hlavou a spěchal dál.

Terry vyšla z nemocnice do teplého večera. Cítila jeho vůně a vlídné doteky. Bylo to krásné a omamující. Ne jako tam uvnitř.

V témže okamžiku náhle ucítila, jak ji něco táhne zpět.

Tam do toho nemohoucího těla.

Já nemůžu, vzpírala se Terry. Nechci.

Musím zjistit, kdo mě zabil!

Bránila se tomu nutkání vší silou. Nakonec, z nějakého nejasného popudu, vyslala dovnitř silnou a jasnou myšlenku.

Na pokoji jednotky intenzívní péče se rovná čára na monitoru zavlnila. Ostrý, nepříjemný zvuk se postupně změnil v uklidňující pípání.

„Je zpátky,“ řekl někdo s úlevou.

Všichni se napřímili a oddychli si. Na čele se jim perlil pot.

„To je divné,“ řekl doktor Hatcher. „Už jsem tomu nevěřil.“

Naprosto nesmyslně se sklonil nad nehybné tělo a zašeptal:

„Terry? Slyšíš mě, Terry?“

Terry ho slyšela. Slyšela ho tam venku.

Ale odpovědět mu nemohla.

19

IV.

Terry přemýšlela.

Nevěděla, kolik má času. Nevěděla, co si ve své nové situaci může dovolit. Nevěděla, kde by své pátrání měla zahájit.

Ve škole? Na tom odpočívadle? Tam by nic neobjevila. Všechno přece důkladně prohlédla policie. To, co Terry spatřila krátce předtím, než ji někdo vystrčil z okna, už tam nebylo.

Co to, proboha, bylo?

Pořád si nemohla vzpomenout.

Pomalu jí docházelo, že sama nic nepořídí. Bude muset někoho požádat, aby jí pomohl. Marshu? Dereka?

Najednou se jí strašlivě zastesklo po všem, co měla, když byla ještě naživu. Přesněji, když byla ještě normálním člověkem.

Překvapilo ji, že se docela obyčejně rozbrečela. Půjde se podívat domů!

Utřela si slzy hřbetem ruky a vydala se na zastávku autobusu.

Přijel za pár minut, byl poloprázdný a Terry do něj nastoupila.

Posadila se k oknu a dívala se ven. Autobus projížděl známými ulicemi, všude zářila světla a po chodníku proudily davy lidí, zamilované dvojice se držely za ruce. Bylo jí smutno. Proč nemůže být mezi nimi? Protože ji někdo zabil.

Zastávka na Třetí avenue, kousek od jejich domu, byla prázdná.

Autobus zpomalil, ale když se nikdo z lidí uvnitř nechystal vystupovat, zase přidal plyn.

„Hej, moment!“ vykřikla Terry. „Tady vystupuju!“

Nic.

Vyletěla ze sedadla a hnala se k řidiči. „Zastavte, prosím vás!

20

Musím vystoupit!“ Vůbec nereagoval.

Zacloumala jeho ramenem. Ale její ruka neměla žádnou sílu.

„Hej! Slyšíte? Zastavte!“ Bylo to zbytečné. Vůbec ničeho si nevšiml. Autobus míjel zastávku se známým přístřeškem a dvěma namodro nalakovanými lavicemi. Terry pochopila, že to bude mít těžké.

V panice se vrhla ke dveřím.

Musí se dostat ven!

A najednou stála na zastávce. Autobus zmizel v zatáčce.

Terry nechápavě zírala. Nějak prošla zavřenými dveřmi, ale ani nespadla, ani se nezapotácela, prostě jen byla venku.

Její rozpaky pozorovala s vlídným úsměvem vysoká, štíhlá žena v dlouhých bílých šatech s kytičkou fialek ve výstřihu. Vypadala, jako by se právě vracela z nějakého p lesu. Ačkoliv ty šaty neměly zrovna nejmodernější střih. Terry si jí předtím nevšimla.

Byla si tím dokonce jistá. Na zastávce přece nikdo nebyl, jinak by řidič zastavil!

Bílá dáma udělala dva kroky směrem k ní. „Neboj se,“ řekla. „Nic se ti nestane. Nikdy se ti nic nestane.“

„Vy mě vidíte?“ vykulila se Terry.

„Ano,“ usmála se žena. „Já ano.“

„Ale… jak to?“

Ženin úsměv překreslila podivná hořkost.

„To by bylo dlouhé povídání, Terry. A já nemám čas.“

Rychle se ohlédla přes rameno.

„Vy mě znáte?“ vydechla Terry.

Dáma v bílém jen lehce pokynula rukou.

„To teď není důležité. Jen si pamatuj, že se můžeš dostat, kamkoliv budeš chtít. Když si to budeš hodně a správně přát.“

„Já… ničemu nerozumím, paní. Kdo vlastně jste?“

Náhle se ze tmy vynořili dva muži. Jako by se zhmotnili z květnového šera. Vypadali přísně.

„Nesmíš s ní mluvit, Emily,“ ozval se ten starší. I když bylo teplo, měl na sobě dlouhý, černý plášť a na hlavě kulatý klobouk. „Není jedna z nás.“

„Ale…“ namítla chabě žena v plesových šatech.

21

„Pojď, Emily,“ řekl ten druhý, ještě skoro chlapec s vlasy hladce sčesanými dozadu. Natáhl ruku.

Žena v bílém zklamaně vzdychla, vrhla ještě jeden smutný pohled na Terry a pak se otočila ke svým společníkům. Vzápětí všechny tři pohltila tma.

Terry nic nechápala. Kdo byli ti lidé? Jak to, že ji viděli a mohli s ní mluvit? Byli to taky… duchové? Ale co ten chlápek myslel slovy, že není jedna z nich?

Příliš mnoho otázek, na které neexistovala odpověď.

Pokrčila rameny a vydala se k domu, kde bydlela celých těch krásných šestnáct let.

Okno v přízemí svítilo, ale žaluzie byly zatažené a ona nemohla nahlédnout dovnitř. Zkusila knoflík dveří. Ale nedokázala jím pohnout. Její ruka sice cítila chladný dotek kovu, avšak neměla moc jím pootočit. Terry to mamě zkoušela a pomalu se jí zmocňovalo zoufalství.

Bylo to beznadějné.

A pak si vzpomněla na slova té podivné ženy v bílých šatech.

Můžeš se dostat, kamkoliv budeš chtít.

A vzpomněla si, jak vypadla z toho autobusu.

Zavřela oči. Chci být uvnitř, přála si celou silou své vůle. Chci být uvnitř, u mámy a táty.

Ale nic se nestalo.

Když oči otevřela, stala pořád ještě před dveřmi s rukou na pochromovaném knoflíku. Jak to, že to nefunguje?

Přece říkala, že se můžu dostat kamkoliv. Když si to budu hodně a správně přát.

Přála si to opravdu hodně. Ale co to znamenalo správně? Jak správně?

Zkoušela si představit obývací pokoj s plynovým krbem, obrazem zimní krajiny se zapadajícím sluncem na stěně a hlubokým ušákem, ve kterém tak rád sedával její otec. Představila si sedací soupravu s malým polštářkem, na němž bylo vyšité červené srdíčko. Dostala ho ke svým sedmým narozeninám a pořád ho tahala nahoru dolů.

Představila si keramickou vázu na stole a koberec s indiánským vzorem.

22

A najednou tam byla!

Jako by někdo mávl kouzelným proutkem.

Stála uprostřed pokoje a rozhlížela se kolem. Táta s mámou seděli v křeslech a mlčeli. Televize běžela, ale nezdálo se, že by ji sledovali. Před paní Youngovou leželo album s červenými sametovými deskami. Byly v něm všechny Terryiny fotografie od té, kterou pořídili pár minut po jejím narození, až k té, na níž byla s rodiči u moře v Řecku. Paní Youngová co chvíli pohladila samet dlaní a z hrudi se jí přitom vydral žalostný povzdech.

Pan Young k ní vždycky obrátil zrak, ale nic neřekl. Pod očima měl tmavé kruhy.

Terry přepadla strašlivá lítost. Byli tak zdeptaní a zničení. Kvůli ní.

„Mami,“ vykřikla a běžela k ní.

„Mami, tati, já jsem tady!

Nebuďte smutní. Jsem s vámi!“

Samozřejmě že ji neslyšeli. Neviděli ji.

Zkoušela se jich dotknout, pohladit je, políbit je na tvář, ale nic nefungovalo. Jako by to byly neživé sochy.

Ne, to ne. To ona byla neživá.

Terry se rozplakala. Panebože, nemůže je utěšit. Nemůže vůbec nic.

Slzy se jí řinuly proudem.

Ale věděla, že je to marné.

Chvilku se na ně ještě dívala, dokud pláč neustal. A pak zamířila ke schodišti, aby se podívala na Pusy.

Pusy byla její malá sestřička. Ve skutečnosti se jmenovala Cathleen, ale říkali jí Pusy, protože jí ještě nebylo pět a byl to mazlíček celé rodiny.

Dveře jejího pokoje byly pootevřené, a tak Terry bez problémů vklouzla dovnitř. Pusy ležela v posteli pod odkopanou přikrývkou, kudrnaté vlásky se jí lepily k hlavě a kulatá pusa ze spánku legračně odfukovala. Terry cítila, jak ji zalévá vlna něhy.

Ach, Pusy, ještě že naši mají aspoň tebe.

Sklonila se nad spící sestřičku a políbila ji na zcuchané vlasy.

Ozvalo se tesklivé zakňučení.

Terry se podívala ke svým nohám. Na kulatém polštáři na podlaze 23

u Pusyiných nohou ležel černý kokršpaněl Dizzy. Teď zvedl hlavu a neklidně pátral kolem bystrýma očima. Znovu tázavě zakňučel.

„Dizzy,“ zajásala Terry, „ty chlape černej! Ty víš, že jsem tady, viď?“

Dizzy se postavil a zavrtěl ohonem. Sklonil hlavu a z hrdla se mu vydralo měkké zavrčení. Vypadat trošku zmatený z toho, že se nikde neobjevovala známá ruka, která by ho podrbala za ušima.

„Ticho, Dizzy,“ poručila mu Terry.

„Nesmíme Pusy vzbudit.

Kdybys věděl, jak mi je, Dizzy.“

Dizzy se znovu stočil do klubíčka. Už si zvykl, že psi znají spoustu věcí, o kterých lidi nemají ani potuchy.

Co teď? uvažovala Terry. Co můžu dělat, když nedokážu navázat kontakt se žádným člověkem? Jak mám objevit svého vraha? A potrestat ho?

Náhle se jí zmocnil neklid. Neklid a hluboká únava. Pochopila, že musí pryč.

Zdálo se jí, že k ní blíží velký černý vír. Za chvíli ji pohltí a odnese zpátky, tam do toho bezvládného těla připojeného na přístroje v Borgentownské nemocnici. Chtěla se bránit, křičet, že nemůže, že se ještě nic nedozvěděla, ale nějak věděla, že je to marné a zbytečné.

Okamžik před tím, než ji černý vír uchvátil, vrhla rychlý pohled do oválného zrcadla na stěně Pusyina pokoje: A spatřila v něm přesně to, co očekávala.

Nebylo tam vůbec nic.

24

V.

V ten pozdní večer mělo plnou hlavu starostí ještě mnoho dalších lidí.

Například Derek Foot. Musel pořád myslet na to, co se stalo Terry. Byl zoufalý z toho, že jí nemůže pomoci. Že nemůže dělat vůbec nic.

Kromě toho mu nešel z mysli Carson Sisco. Potřeboval by zjistit, zda je to opravdu mimozemšťan. Jestliže bylo Derekovo podezření správné, mohlo mít jeho objevení se v Borgentownu souvislost s následujícími událostmi, možná i s Terryinou nehodou. Když se někde objeví mimozemšťané, vždycky se začnou dít podivné a nevysvětlitelné věci. Derek to věděl.

Rozhodl se, že navštíví nemocného Iana McDermotta a pořádně se ho na Sisca vyptá. Pak se uvidí.

Ian McDermott seděl u kuchyňského stolu a pil už třetí kávu.

Neustále jím zmítaly pochybnosti. V posledních d nech se několikrát rozhodl, že zajde za ředitelem Horowitzem a všechno mu řekne.

Řekne mu, jak to ve skutečnosti bylo. •

Možná by měl zajít rovnou na policii.

Ale vždycky to vzápětí zavrhl. Znamenalo to totiž, že by tím ohrozil i sám sebe. Svou pověst. A učitelské místo, na kterém mu dost záleželo.

Kromě toho pořád existovala možnost, že nejde o nic nelegálního, nebo spíš nezákonného.

Ian McDermott se modlil, aby to už skončilo.

25

Carson Sisco měl za sebou velmi nepříjemný telefonát.

„Už jste to našel, Carsone?“ zeptal se ho chladně mužský hlas. –

„Ne, ještě ne,“ odpověděl Sisco.

„Pan Tottoni je netrpělivý,“ pokračoval hlas. „už to trvá příliš dlouho. Nechcete ho zklamat, že ne?“

To Sisco opravdu nechtěl. Nedovedl si to ani představit.

„Máte ještě týden,“ řekl muž na druhé straně a zavěsil.

Carson Sisco stiskl zuby. Cítil se mizerně.

Především lhal a to se mu mohlo šeredně nevyplatit. Naštěstí volal pouze tajemník pana Tottoniho, ne on sám. Panu Tottonimu byl Sisco lhát nedokázal.

A nedokázal by se ani před něho postavit a přiznat se, že neuspěl.

Protože pan Tottoni byl jako jeho otec, možná ještě víc, vždyť svého skutečného otce Carson Sisco neznal.

Pan Tottoni ho doslova sebral na ulici. To už měl Carson za sebou dva roky ve výchovném ústavu pro nezletilé, což bylo de facto vězení. Potloukal se po městě s bandou podobných ztroskotanců, žebral, kradl, rval se a přespával, kde se dalo. Věděl, že ho nic dobrého nečeká. Skončí v kriminále.

Pak se objevil pan Tottoni. Vzal ho k sobě, dal mu vzdělání, výchovu a pak i dobré místo ve své organizaci. Nic za to od Carsona Sisca nechtěl. Jen aby každý úkol, který dostane, rychle a úspěšně splnil.

Carson by pro pana

Tottoniho bez váhání zabil. Neměl by

sebemenší výčitky svědomí.

A teď mu hrozilo, že selže.

Nejhorší na tom bylo, že zpočátku šlo všechno dobře. Bez problémů se dostal do Borgentownské střední školy. Musel jen trošku zmáčknout McDermotta. Není to těžké, když na člověka něco víte.

Chvíli mu trvalo, než objevil tu skrýš. Ale nakonec se mu to podařilo. Měl pocit dobře vykonané práce.

Jenomže když ji nakonec otevřel, byla prázdná.

To se mohlo stát. Informace, které měl k dispozici, nebyly jednoznačné. A kromě toho byly staré skoro padesát let.

Ale Carson Sisco byl odborník a bez obtíží poznal, že skrýš není 26

prázdná dlouho. V prachu na jejím dně byl ve světle baterky zřetelně znát otisk čtverhranného předmětu zhruba o rozměrech 30 x 30

centimetrů. A protože v tom prázdném čtverci žádný prach nebyl, muselo se to stát nedávno. Velmi nedávno.

Někdo ho předešel.

Carsonovi nezbývalo nic jiného, než toho člověka najít. Měl představu, kde ho hledat. Zbýval mu týden.

Člověk, kterého Carson Sisco hledal, civěl na balíček z voskovaného papíru, jehož okraje byly zalité červeným voskem s otiskem nějaké pečetě nebo pečetního prstenu. Ve vosku, stářím už trochu zčernalém, mohl bez obtíží přečíst dvě propletená písmena. R

a B.

Myslel si, že ví, co znamenají.

Ale přesto anebo právě proto se pořád zdráhal balíček otevřít.

Protože až to udělá, nebude už mít možnost to napravit. Byl velmi nerozhodný.

Taky se trochu bál.

Věděl, že se o balíček zajímá Carson Sisco. A když nad tím tak přemýšlel, Carson Sisco vypadal nebezpečně.

Nakonec zhluboka vydechl a přinutil třesoucí se prsty rozlámat vosk. Vzal nůž na dopisy a vsunul ostří pod chlopeň. Papír byl tuhý a šlo to ztěžka.

Pak balíček otevřel.

Mockrát uvažoval o tom, co je uvnitř, ale teď stejně vyjekl a oči se mu rozšířily. Uvnitř byly peníze.

Samé stodolarové bankovky v úhledných svazcích přelepených světlezelenou papírovou páskou. Na pásce byla vytištěná celková suma v jednom balíčku.

Nemusel složitě počítat. To by svedlo malé dítě.

Leželo před ním půl miliónu dolarů.

Zuby se mu rozjektaly. Tohle už nebyla žádná legrace. S něčím takovým si vůbec neměl začínat.

Musí to okamžitě odevzdat! Musí jít na policii. Všechno jim vysvětlí a oni to pochopí.

Jenomže v tom byl háček.

27

Policie by ho okamžitě začala spojovat s tím, co se stalo Terry Youngové. A pak… On ty peníze potřeboval.

Až na samém okraji Downhillu bylo staré parkoviště.

Vybetonovaná plocha byla rozpraskaná a ze škvír rostla tráva, malé žluté květiny a dokonce i pár trnitých keřů. Parkovalo na ní šest nebo sedm vyřazených obytných přívěsů, které se staly domovem pro ty, co na lepší bydlení neměli. Borgentown s úpravnými ulicemi,

vilkami a obchodními domy se odtud zdál být vzdálený, ačkoliv Downhill byla také jeho, i když spíš zapomenutá a hlavně hodně přehlížená čtvrť.

Z parkoviště to bylo nejblíž na starý hřbitov.

Ne, že by tam obyvatelé přívěsů chodili na procházku nebo tak.

Na hřbitově byly jen staré a opouštěné hroby s napůl povalenými náhrobky, které pomalu zarůstaly plevelem a černým bezem. Život tam zastupovaly hlavně neuvěřitelně hbité černé veverky, které se často vydávaly za potravou až k přívěsům. Ale obvykle to byl chudý lov.

Ilona Konrádyová pokládala blízkost hřbitova za velmi výhodnou věc.

Byla to nemožně tlustá žena s černými, kroutícími se vlasy, v nichž se dosud neobjevil ani jediný náznak šedin, ačkoliv jí muselo být už hodně přes šedesát. Jejímu mrzutému kocourovi, který v nějaké rvačce přišel o oko, už naopak černou srst stříbro trochu zabarvilo.

Ilona Konrádyová byla rozrušená. Mocně oddechovala a mohutná ňadra tak vytvářela na její pestře květované a už poněkud zašlé blůze hotové vlnobití. Plamen svíčky, odrážející se ve velké kruhové náušnici z pravého zlata, se co chvíli polekaně zachvěl. Iloniny tučné prsty bloudily po kulatém stolku a dotýkaly se známých předmětů, jako by se jejich majitelka potřebovala ujistit, že všechno je v pořádku.

Ale nebylo. Dnes se jí nedařilo navázat spojení.

Bylo to zvláštní, protože obvykle to šlo velice snadno. Ilona Konrádyová už v tom měl praxi.

Tenhle večer se jí nikdo neohlásil, ačkoliv se snažila několikrát.

Jen jednou zaslechla rozčilené a nesrozumitelné hlasy.

28

Bylo to podivné a jí se to nelíbilo. Něco se stalo. Něco viselo ve vzduchu. Protože duchové byli velmi, ale velmi neklidní.

Kolem všech těchto lidí obcházela smrt. Vypadala jako rozmarná milenka, které si nedovede vybrat. A ještě neměla žádnou tvář.

29

VI.

Skončila škola a všichni se vyhrnuli ven. Bylo teplo, slunce hřálo, jako by chtělo uspíšit příchod všemi očekávaného léta, z parku byla cítit vůně trávy z poprvé zastřiženého trávníku. Ptáci zpívali jako na soutěži.

Derek nic z toho nevnímal. Kdyby tu byla Terry, jistě by se z nádherného počasí těšil s ní. Ale takhle… A kromě toho měl před sebou důležitý úkol.

Doufal, že už dnes se dostane o kus dál.

„Ahoj, Dereku,“ ozvalo se za jeho zády. Otočil se.

Marsha Masonová se na něho dívala s trochu nejistým úsměvem.

Měla na sobě plátěné kraťasy sahající až ke kolenům a košili s modrobílými kostkami. Vyhrnuté rukávy a tři rozepnuté knoflíky u krku odhalovaly opálenou pokožku, kterou si Marsha pořídila při zimním lyžování v Sierra Nevada. Byla tak nějak nedbale krásná.

„Ahoj,“ zamumlal Derek. Marsha se do jeho plánů nehodila.

„Kam se ženeš?“ zeptala se ho. „Myslela jsem, že bysme spolu mohli zajít za Terry.“

Ale Derek nechtěl jít do nemocnice. Děsně ho deptalo, když viděl Terry tak… neživou.

Zavrtěl hlavou.

„Nezlob se,“ řekl stísněně, „já… To je k ničemu. Nemůžu pro ni nic udělat.“

Marsha chápavě kývla.

„Jo,“ řekla, „já vím. Pořád mi vrtá hlavou, jak se to mohlo stát.“

„To právě chci zjistit,“ odpověděl téměř proti své vůli Derek.

Marsha na něho působila jako olej na rozbouřené vody.

30

„Jo?“ vykulila Marsha mandlové oči. „A jak? Máš něco za lubem?

Totiž… myslela jsem… chtěla bych ti pomoct, Dereku!“

Dívala se na něho s takovým zaujetím, že nemohl odolat.

Konečně, ve dvou by to možná šlo snáz. A hlavně, necítil by se tak osamělý.

„Jdu za McDermottem,“ oznámil jí stroze.

„Za panem McDermottem?“ divila se. „ A proč? Co ten s tím má společnýho?“

Derek váhal jen chvilku. Na Marshe, na její upřímné dychtivosti bylo něco odzbrojujícího. S povzdechem ze sebe vysypal tajemství, o němž dosud řekl jenom Terry. Na rozdíl od ní se Marsha nesmála.

„Hůůů,“ vydechla. „To zní děsivě. Fakticky si myslíš, že by Sisco mohl bejt mimozemšťan?“

Derek o tom byl přesvědčený, ale řekl jen: „To se uvidí.“

„Jedu s tebou, Dereku,“ prohlásila kategoricky Marsha.

Chtěl namítnout, že to může být nebezpečné, ale nakonec to neudělal. Byl vlastně rád.

Nasedli do Derekova dodge a vyrazili od školy dolů po Scenic Drive směrem k Boylstonu, kde v pronajatém bytě bydlel Ian McDermott. Po cestě mlčeli a cítili, jak v nich vzrůstá napětí.

„Tady je to,“ oznámil po čtvrthodince Derek a zajel k chodníku.

Vystoupili před jednou z řadových vilek, podobných si jako vejce vejci, prošli upravenou

předzahrádkou, vyšlápli šest schodů a

zmáčkli tlačítko zvonku pod štítkem se jménem jejich nemocného učitele.

Chvilku to trvalo. Pak se na prosklených dveřích odhrnula záclonka a oni zahlédli zvědavé oko. Zámek cvakl a dveře se otevřely. Jen napůl.

McDermott nevypadal zdravě. Hubenou tvář měl šedou, vlasy rozcuchané a bradu zarostlou třídenním strništěm. Jeho pohled polekaně těkal z jednoho na druhého.

„Dereku,“ zamumlal. „… Marsho. Co se děje?“

„Přišli jsme vás navštívit,“ řekl Derek. „Jak se vám vede?“

„Já… už je to lepší. Díky,“ breptal McDermott zmateně. Marsha se rozhodla zasáhnout. „Můžeme jít dál, pane McDermotte?“ Zdálo se, že mu to není dvakrát po chuti. Ale pak přece jen ustoupil.

31

„Jistě… já jen… víte, žádnou návštěvu jsem nečekal.“

Prošli kolem něho a on je zavedl do neuklizeného, nevyvětraného pokoje. Vládl v něm nepořádek, všude se povalovalo použité nádobí, otevřené knihy a kusy oblečení. Marsha ohrnula nos.

„Posaďte se,“ vybídl je McDermott. „Promiňte,“ rozhodil rukama,

„zrovna jsem se chystal, že to tu trošku uklidím. To víte… jsem sám… a ta nemoc…“ Pokusil se o

úsměv, ale příliš se mu to

nepovedlo.

Derek se posadil na okraj židle. Marsha zůstala stát.

„Co vám vlastně je, pane McDermotte?“ zaútočil Derek přímo.

Bylo mu tu hrozně nepříjemné.

„Co?“ polekal se McDermott.

„Nevím… totiž lékaři si pořád

nejsou jistí… prý nějaká infekce, nebo co.“

Co teď? přemýšlel horečnatě Derek. Mám mu rovnou říct, co si o tom myslím? Nejspíš by s námi vyrazil dveře.

Ale Marsha ho zachránila.

„Pan Sisco nám řekl něco jinýho,“ pronesla naprosto suverénně.

Derek normálně čučel.

Iana McDermotta však její slova překvapila ještě víc. Při vyslovení Siscova jména sebou vysloveně škubl. V očích se mu objevilo zděšení.

„Sisco?“ vypravil ze sebe přiškrceným hlasem. „Co ten…? Vy jste s ním mluvili?“

„Samozřejmě,“ odtušila klidně Marsha a Derek se nestačil divit.

Nemohl přece jen tak přihlížet.

„Je to přece váš přítel, ne?“ řekl.

McDermott na něho vrhl krátký pohled štvaného zvířete.

„Sisco?“ zamumlal, jako by nechápal, o čem se mluví. Pak rezignovaně svěsil ramena. „Vůbec ho neznám.“

Tentokrát se ani Marsha na nic nezmohla. Oba se nechápavě dívali na svého učitele.

McDermott se opřel lokty o stůl, hlavu složil do dlaní a jeho prsty nervózně vjely do neučesaných vlasů.

„Já už nemůžu,“ zanaříkal. „Musím… Nevím, co se děje. A…

nelíbí se mi to. Vůbec se mi to nelíbí.“

Potřásl hlavou, jako by chtěl zahnat dotěrné myšlenky.

32

„Co se stalo, pane McDermotte?“ vzchopila se konečně Marsha.

„Povězte nám to.“

„Ano…“ mumlal McDermott. „Já… neměl jsem to dělat.

Jenomže…“

Derek začínal být netrpělivý. Oč vlastně šlo?

„My už něco víme,“ zkusil blufovat jako Marsha. A zase to zabralo.

McDermott zhluboka vzdychl. Jeho ruka nahmatala krabičku cigaret. Vložil si jednu do úst a zapálil ji třesoucími se prsty. Zdálo se, že ho to trochu uklidnilo.

„Předtím jsem učil v Trentonu,“ řekl tiše. „Bylo to… Stala se tam taková věc. Jedna žákyně mě nařkla…“

Z McDermotta to lezlo jako z chlupatý deky.

„… že jsem ji obtěžoval. Bylo to naprosto nepodložený obvinění,“

rozčílil se McDermott a dvakrát rychle potáhl z cigarety. Pak se rozkašlal.

„Jenomže… vyšetřování a tak… bylo to nepříjemný, hodně, to si umíte představit. Nakonec jsme se dohodli, že bude pro všechny nejlepší, když školu opustím… s dobrými referencemi, chápete?“

Derekovi byl najednou McDermott hrozně protivný.

„Myslel jsem, že tím to skončilo. Že je to jednou provždy vyřízená věc. Nastoupil jsem v Borgentownu, všechno bylo v pořádku… než se objevil Sisco.“

„Vy jste ho neznal ze studií?“ ozvala se Marsha.

McDermott zavrtěl hlavou.

„Ne… ne. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Přišel a řekl mi, že se potřebuje na nějaký čas dostat na školu. Přinutil mě…“

Derek s Marshou ohromeně mlčeli.

„Věděl, co se stalo v Trentonu,“ zakňoural McDermott ublíženě.

„Vyhrožoval mi, že to zveřejní. Bylo by to… musel bych… chápete?

Nezlobte se, prosím.“

Marsha se na něho podívala s opovržením.

„To je všechno?“ zeptala se.

„Ano,“ kývl McDermott. Jako by se mu ulevilo, když se mohl někomu svěřit. „ Já nevím, co tu chce. Nemám ani tušení. Ale určitě nic dobrého…“

33

Derek by už nejradši vypadl. McDermott se mu definitivně zprotivil. Zbývala poslední otázka.

„Je to mimozemšťan?“ vypálil od boku.

McDermott sebou trhl, pohlédl udiveně na Dereka a pak se skřehotavě zasmál. Znělo to jako nářek postřeleného havrana.

„Kdo? Sisco? Ach, bože, Dereku, já zapomněl… Tebe to ještě nepustilo, co?“

Derek se zvedl a zamířil ke dveřím. Marsha ho následovala.

McDermottova slova je vyprovázela.

„On je něco daleko horšího, Dereku. Dej si pozor.“

Vyšli na chodbu. Už se nemohli dočkat, až zase budou na čerstvém vzduchu. Poslední větu Iana McDermotta už proto neslyšeli.

Zněla smutně a rezignovaně, ale přesto v ní bylo jednoznačné varování:

„Dejte si pozor, děti!“

34

VII.

Terry Youngová si vzpomněla.

Ležela stále ještě na jednotce intenzívní péče a na jejím stavu se nic nezměnilo. Ale neponičená část jejího mozku fungovala, a třebaže pro své okolí setrvávala Terry v hlubokém bezvědomí, zásobovala ji neutříděnými obrazy, které nedávaly žádný ucelený smysl. Ale jeden se jí vracel opakovaně a postupně nabýval zřetelnějších obrysů.

Terry se zastavila na odpočívadle. Stála trochu v předklonu a mocně vydechovala. Když se napřímila, padl její pohled na vnitřní zeď věže z nahrubo otesaných kamenných kvádrů. A spatřila tu podivnou věc.

Jeden z kvádrů ze zdi vyčníval, pootočený podél svislé osy. Za ním se černal prázdný otvor.

Terry překvapeně žasla. Tajná skrýš!

O téhle škole, která byla kdysi dávno starým anglickým hradem Hawkshillem, se povídalo ledacos. Terry to pokládala za zábavné, ale vcelku neopodstatněné a neškodné řeči.

A teď se ukázalo, že aspoň věž, která v podstatě jediná zůstala ušetřena rozsáhlých stavebních zásahů, skrývá záhadné tajemství.

Terry rázem zapomněla na Dereka. Tohle teda bylo něco!

Neuvědomila si hned, že to nemůže být jen tak. Přistoupila ke zdi.

Skrýš byla prázdná.

V tom okamžiku ji napadlo, že někdo ji musel otevřít těsně před tím, než sem dorazila. Ale už bylo pozdě.

Koutkem oka zahlédla, jak se z ohbí schodiště nad ní vynořil něčí stín. Nestačila se ani pohnout.

35

Z otevřeného okna k ní zavanul proud teplého vzduchu.

A opak už jen cítila, jak se jí čísi silná ruka opřela do zad a prudce do ní strčila.

Nezmohla se ani na výkřik.

Dereku, promiň, prolétlo ji hlavou.

Zem byla hrozně blízko.

A byla tvrdá.

Nebylo to tak jednoduché a Terry se k tomu poznání

propracovávala po kouskách. Ale nakonec byl obraz úplný a ona už nedokázala najít nic, čím by ho mohla doplnit.

Nepoznala toho, kdo se ji pokusil zabít.

Nebyla to nehoda. Ani nešťastná náhoda. Stala se obětí vraha A nikdo to nevěděl. Neměli o tom ani tušení. Terry jim to musela říct.

Zkusila se odpoutat od svého ubohého těla. Už se jí to jednou, samo od sebe, povedlo. Tentokrát se o to pokusila vědomě.

Něco jí říkalo, že je to nebezpečné. Že by při tom mohla zemřít.

Ale ona věděla, že smrt na ni čeká tak jako tak. Několikrát ji zahlédla. Měla podobu zářivého světelného kruhu, z něhož zněla tichá a uklidňující hudba. Zval ji k sobě a lákal. Bylo to tak krásné, že by mu nejraději běžela vstříc s doširoka rozevřenou náručí.

Jenomže tu byla ta věc.

Poutala ji k jejímu bezvládnému tělu, k nepokojnému světu plnému bolesti, starostí a trápení. Musela ji nejdřív vyřídit.

Pomalu a nekonečně dlouho sbírala sílu. Už věděla, že nemá cenu pokoušet se dostat domů, ani k Derekovi nebo k Marshe. Upnula se na jedinou osobu.

Na neznámou ženu v bílých šatech.

Teď!

Povedlo se to. Terry byla venku.

Na nemocničním pokoji znovu zazněl poplach.

Místo, kde se ocitla, bylo podivné. Mírně se svažující louka s vysokou travou končila u jezera, jehož hladinu čeřil lehký vánek. To je Green Lake, uvědomila si Terry s úžasem. Tady jsem přece byla s Derekem, tenkrát, když mi dal první pusu! Sevřelo se jí srdce.

36

Ale krajina byla zahalená v bílých, vířících závojích, skrze něž prosvítala slabounká nadpozemská záře. Ta zvláštní mlha odkrývala jen kousek louky a jezera a za ní jako by nebylo nic.

Terry se rozeběhla k vodě.

Žena v bílých šatech stála na břehu a zamyšleně hleděla na temnou vodu.

„Vítej, Terry,“ řekla a ani se neotočila.

Terry se ničemu nedivila. Přece si přála se s ní setkat.

„Pomozte mi, prosím,“ zašeptala.

Žena k ní obrátila vlídnou tvář a usmála se.

„Nemáme moc času, Terry. Ty nemůžeš zůstat v našem světě dlouho. Ještě sem nepatříš. Je to velmi divné a nikdo si nepamatuje, že by se stalo něco podobného. Někteří se proto bojí s tebou mluvit.

Ale já ti chci pomoci.“

Terry tomu nerozuměla. Už chtěla něco říct, ale žena ji zarazila.

„Posad se, Terry. Sem,“ ukázala na vyplavený kmen nějaké stromu.

Posadily se vedle sebe. Terry pod sebou nic necítila. Jako by seděla ve vzduchu.

„Jmenuju se Emily,“ pronesla tiše žena, „a jsem duch, stejně jako moji… přátelé. Budou někde blízko. Každému z nás se stalo něco, co nám nedovoluje… no, lidé by nejspíš řekli odpočívat v pokoji. Je to složitější, ale nemůžu ti to vysvětlovat, na to vážně není čas.

Já vím, co tě trápí. Hledáš svého vraha.“

Terry k ní vzhlédla s náhlou nadějí. Žena však se smutným úsměvem zavrtěla hlavou. Kytička fialek v jejím výstřihu zavoněla.

„Ne,“ řekla, „ani my nevíme, kdo to byl. Stejně bychom nemohli nic dělat. Musíš se obrátit na své kamarády.“

„Ale to nejde,“ vykřikla Terry. „Oni mě neuvidí! Neuslyší mě!

Nemůžu nic dělat!“

„Poslouchej mě, Terry,“ naléhala žena v bílých šatech. „Existují lidé, kteří se s námi dokážou spojit. Dokážou s námi omezeným způsobem komunikovat.“

„A kdo? Nějaký spiritisti, nebo co?“

„Mají prostě takovou schopnost. Myslím, že bych tě za někým takovým mohla zavést a ty bys prostřednictvím té osoby mohla 37

poslat vzkaz.“

„Opravdu?“ potěšila se Terry. „Kdo je to? Pojďme tam hned!“

„Teď to nejde,“ řekla tiše žena. „ A myslím, že bychom to ani nestihly.“

Zadívala se někam daleko přes jezero. Terry sledovala její pohled a spatřila, jak se ve vířící mlze objevil černý střed. Pochopila, že se bude muset vrátit.

„Příště, Terry, přijď ke starému hřbitovu v Downhillu, ano? Budeš si to pamatovat? Ke hřbitovu. Slyšíš, Terry?“

Terry odtrhla zrak od černého sloupu prázdnoty, který se rychle blížil.

„A co vy, Emily? Budete tam taky?“

Žena natáhla ruku, jako by ji chtěla pohladit po vlasech, ale pak ten zbytečný pohyb nedokončila.

„Samozřejmě, Terry. Budu tam a pomůžu ti.“

Černý sloup mohutněl a Terry věděla, že ji za chvilku vtáhne dovnitř.

„A co se stalo vám?“ nedala ji ještě zvědavost, i když už cítila, jak slábne.

„Zahynula jsem skoro na stejném místě jako ty. Spadla jsem z ochozů hradní věže Hawskhillu před 65 lety,“ odpověděla klidně žena v bílém.

Terry se chtěla ještě něco zeptat, ale už to nestihla. Černý sloup ji pohltil.

„Myslím, že v tom měl prsty můj milovaný manžel Richard Blackstone,“ dodala žena už jen sama pro sebe.

Doktor Hatcher šel nemocniční chodbou a přemýšlel o tom, co se před chvilkou odehrálo v pokoji Terry Youngové. Pak zavrtěl hlavou.

„Vůbec nechápu, co ji ještě drží při životě,“ zamumlal.

38

VIII.

Derekův dodge se pomalu šoural hustým provozem na Constitution Avenue. Na město se zvolna snášel soumrak.

„Co teď, Dereku?“ přerušila Marsha chvíli mlčení.

„Já nevím,“ přiznal se Derek. „McDermott mě pěkně naštval.“

Marsha ho už už chtěla popíchnout škodolibou poznámkou o zhroucení jeho teorie o mimozemšťanech, ale pak si to rozmyslela.

„Jo, je to děsnej slaboch,“ řekla místo toho jen.

„Nejspíš bysme měli jít rovnou za Siscem,“ uvažoval Derek.

„Jestli někdo něco ví, je to on.“

„Jenže z něj to nevypadne tak snadno jako z McDermotta, to si piš. A pak… slyšels, že je nebezpečnej.“

„Stejně nevíme, kde bydlí. Dnes už to nezmáknem,“ řekl zklamaně Derek.

„Mohli bysme si aspoň zajít na pizzu,“ navrhla Marsha nesměle.

Derek na ni vrhl krátký, zkoumavý pohled, ale pak na nejbližší křižovatce zahnul doprava a za pár minut už obratně zasunul dodge mezi ostatní auta na malém parkovišti pizzerie U Alexe.

Vešli dovnitř. Téměř všechny boxy byly obsazené a šum hlasů se mísil s vůní připravovaných jídel. Pár hlav se k nim otočilo, ale nikdo je nepřivítal halasným pokřikem, jak by se to možná stalo ještě před čtrnácti dny.

„Černá ovce,“ zabručel Derek a zakormidloval ke vzdálenému stolku se dvěma židličkami.

„Vykašli se na ně, ono je to přejde,“ uklidňovala ho Marsha.

„Ale…“ mávl rukou Derek, „já si z nich nic nedělám. Můžou mi vlézt na záda.“

39

Alex, proslulý svou pseudoitalštinou a oblibou operních árií, měl plné ruce práce. U baru mu pomáhal James Crew, chodil sem po škole čtyřikrát týdně, aby si trochu přivydělal. Derek se při pohledu na něj zamračil. Ale pak ho něco napadlo.

Nejdřív to musel říct Marshe. Bral ji teď už jako rovnocennou partnerku ve svém pátrání a navíc musel přiznat, že je mu v její společnosti dobře.

U jejich stolku se objevil Alex v propoceném tričku. Přes objemné břicho měl černou zástěru s množstvím italských vlaječek. Byl to príma pošuk.

„Buona sera, signore e signorina,“ zahalekal. „Čím mohu nasytit vaše žaludky, když vaše srdce již jistě nasycena jsou?“

Derek se na něj překvapeně podíval. Z Alexe občas vypadly neuvěřitelné věci.

Marsha se zasmála.

„Já si dám žampionovou pizzu, Alexi. A chery colu, prosím.“

Derek si celkem bez zájmu objednal totéž. Neměl zrovna myšlenky na jídlo.

„Bene, molto bene,“ zahlaholil Alex a odcválal.

„Já se z něj zblázním,“ řekla Marsha vesele.

„Jo,“ souhlasil Derek. „ Je fakticky šílenej.“ A pak se rychle vrátil k tomu, co měl na srdci.

„Hele, Marsho, taky tě zajímá, proč se Sisco tak nutně potřeboval dostat na naši školu?“

„Jasně,“ vyhrkla nadšeně Marsha. „To je právě na celým případu to nejzáhadnější. Ty něco víš?“

Derek zavrtěl hlavou.

„Ne, nemám ani tušení. Ale jednou večer, když jsme odcházeli z kroužku, jsem ho zahlíd, jak tam šmejdí.“

„Šmejdí? A co jako?“ nerozuměla Marsha. Předklonila se, aby jí neuniklo ani jediné slovo a její bronzové vlasy zašimraly Dereka na tváři.

„No, nic. Byl to jen okamžik, on hned zmizel. Tenkrát jsem tomu nevěnoval pozornost. Bylo to sice divný, že byl ve škole tak pozdě, ale mohlo to mít spoustu normálních důvodů. Teď je mi to

podezřelejší.“

40

„Jo,“ vydechla Marsha, „když teď víme, jak moc se tam potřeboval dostat… Ale proč?“

„Tenkrát,“ pokračoval Derek, „jsem šel s Jimem, něco jsme probírali. Napadlo mě, když jsem ho tady viděl,“ pohodil hlavou směrem k baru, „že si možná něčeho všiml.“

„Tak se ho zeptáme!“

Derek kývl. Po tom, co se mezi nimi odehrálo posledně, neměl moc chutí s Jamesem Crewem hovořit. Ale asi nebylo zbytí.

Alex přinesl jídlo a oni se do něj pustili. Derek jen tak uždiboval, ale Marsha jedla s chutí.

Problém rozhovoru s Jamesem se vyřešil sám od sebe. Přišel, aby odnesl prázdné talíře.

„Ahoj,“ zamumlal a uhýbal očima. Popadl talíře a chystal se zmizet.

„Počkej, Jime,“ ozval se Derek, „potřebuju se tě na něco zeptat.“

Oči Jamese Crewa za kulatými skly brýlí poplašeně zamrkaly.

„Hele, nemám čas na dlouhý řeči. Je tu dneska děsnej frmol,“

vymlouval se.

Derek to nebral na vědomí.

„Pamatuješ, Jime, jak jsme šli spolu z kroužku? Bylo to tak před třema nedělema…“

„Nevím,“ řekl James Crew, „možná. A co má bejt?“

„Zahlíd jsem ve škole Sisca. Zdálo se mi, že se před náma schovává. Nevšim sis ho taky?“

S Jamesem Crewem se stala podivná změna. Zbledl jako stěna a ruce se mu rozklepaly. Příbory zadrnčely na bílém porcelánu.

„Sisca? Co…?“

Nebyl schopen se vymáčknout. „Co je ti, Jime?“ divila se Marsha.

Konečně se vzpamatoval.

„Nic. Co by mi bylo? Nikoho jsem neviděl. Sisco? Co by tam hledal?“

James mluvil překotně a naléhavě, jako by se je pokoušel přesvědčit o pravdivosti svých odpovědí. Derekovi to bylo podezřelé.

„Mysleli jsme, že bys nám to mohl říct ty,“ vyslala Marsha opět jednu zkusmou střelu. Ovšem zase se dokázala strefit.

„Já?“ vyděsil se James. „ Já o ničem nevím, fakt. A už musím 41

letět. Ahoj!“

Strašlivou rychlostí se vypařil.

Oba se za ním dlouho dívali.

„Kecá,“ utrousila nakonec Marsha.

„Jo,“ souhlasil Derek okamžitě. „Určitě před náma něco skrejvá.“

„Ale co? A proč?“ –

„To zatím nevím. Ovšem, ty jsi byla skvělá, Marsho. Jako u McDermotta. V životě jsem neviděl nikoho takhle blufovat. Byla bys skvělá hráčka pokeru,“ musel ji pochválit Derek. Protože její otázky vždycky mířily do černého.

„Díky,“ zasmála se Marsha. „Třeba se tím začnu živit, co ty víš?

V pokeru se točí velký prachy.“

Ještě jednou se zasmála té představě a v dobré náladě položila svou dlaň na hřbet Derekovy ruky. Překvapeně zvedl oči.

Bylo mu to příjemné. Mariana dlaň byla tak hebká a teplá… byla jako hojivá mast. Ale najednou mu v mysli vytanul obraz neživé tváře Terry a on rychle a s pocitem provinění svou ruku stáhl.

„Promiň,“ zamumlala Marsha a sklopila oči.

„Ne, to je dobrý. Já jen, že…“

Narůstající rozpaky rozehnala Marsha obratnou změnou tématu.

„Takže co vlastně ví, nebo neví James Crew? A co s ním provedeme?“

Derek nad tím přemýšlel.

„Poslyš, Dereku,“ začala váhavě a opatrně Marsha, „nemohl to Terry udělat on?“ Ale tentokrát byla vedle.

„Ne,“ odmítl to Derek rezolutně. „Byl celý večer v observatoři a odešel dřív, než se to Terry stalo.“

„Moh někde počkat…“

„Ne, Marsho,“ vrtěl hlavou Derek, „buď si jistá, že policii napadlo i tohle. Ten detektiv byl strašně důkladnej, určitě prověřil i tuhle možnost. Ne. Jeho hlavním kandidátem na vraha jsem pořád já,“

dodal trpce.

„Nesmysl,“ zabručela Marsha, ale příliš přesvědčivě to neznělo.

Ale Derek se tím nemínil dál zabývat.

„My se musíme soustředit na Sisca,“ řekl zamyšleně. „Za tím vším je on, to se vsadím. I když to nejspíš není mimozemšťan,“

42

dodal zklamaně.

Marsha byla ráda, že tuhle nesmyslnou stopu opustil.

„Co teda podnikneme, šéfe?“ otázala se s hranou lehkostí.

„Musíme zjistit, kde bydlí. A pak ho navštívíme… třeba když zrovna nebude doma.“

Marshe to okamžitě došlo.

„Ty se k němu chceš vloupat, Dereku?“ vytřeštila své mandlové oči. Odrážela se v nich malá, tancující světélka. „ Jo,“ řekl suše.

Marsha polkla, ale nic nenamítala. „Možná bysme jeho adresu mohli získat v kanceláři školy,“ navrhla. „Tam ji určitě budou mít.“

„Jenže pod jakou záminkou?“ nesouhlasil Derek. „ A co jim řekneme, až se nás zeptaj, proč jsme nešli rovnou za ním?“

„Hm,“ připustila oprávněnost jeho námitek Marsha. „ A co kdyby…“

„Na to zapomeň, Marsho,“ přerušil ji Derek. „ Do kanceláře se vloupat nehodlám!“

Podívali se na sebe a oba se rozesmáli. Připadalo jim legrační, jak si báječně rozumějí.

„Nejlepší bude,“ navrhl Derek, „normálně ho sledovat, až půjde ze školy. Je to nejjednodušší způsob, jak získat jeho adresu.“

To byla pravda.

„Zítra?“ zeptala se Marsha.

„Zítra,“ potvrdil to Derek.

Byli dohodnutí.

Derek zkoušel upozornit Alexe, že budou platit. Když se znovu otočil k Marshe, spatřil, že hledí před sebe vyděšenýma očima. Z

tváří se jí vytratila barva.

„Hej,“ řekl pobaveně, „co se děje? Viděla jsi ducha?“

Marsha se ani nepohnula.

„Podívej se ven, Dereku,“ zašeptala suchým, napjatým hlasem.

Vrhl pohled k oknu vedoucímu na parkoviště.

Na sklo byla přilepená čísi tvář.

Pouliční světlo zkreslovalo její rysy, ale nebylo těžké poznat, komu patří.

Šedé oči se ani nepohnuly. Pevně sevřená ústa vypadala, jako by právě vynesla rozsudek.

43

Byla to chladná, krutá, nelítostná tvář.

Čišela z ní smrt.

Derek mrkl na Marshu. Byla celá bledá.

Ale když o vteřinu později vrátil k oknu, tvář už tam nebyla.

Carson Sisco zmizel.

44

IX.

Na město se snesla dusná noc. Ležela na domech, ulicích a parcích jako těžká houně znemožňující volně dýchat. Ale nad Sleeplandem, nízkou pahorkatinou severozápadně od Borgentownu, se už začínala kupit černá, vodou nasáklá mračna. Blížila se bouře, která měla konečně všem ulevit.

Ilona Konrádyová se potila. Okna přívěsu byla zavřená a záclonky zatažené. Na stolku, uprostřed pentagramu neuměle nakresleného fixem na kusu kartonu, hořela černá svíčka. Vzduch ještě zahušťovala těžká, omamná vůně sušených květů a bylin, jejichž směs doutnala v mosazné misce pokryté vyrytými nápisy v neznámém jazyce. Černý kocour Faust ležel bez hnutí v proutěném křesílku.

Ilona cítila, jak jí čůrky potu stékají po tlustém těle. Ale snažila si toho nevšímat a plně se soustředila na svůj úkol. Cítila, že dnešní noc je velice příhodná pro rozhovor s duchy.

Přihodila do misky špetku sušených bylin a začala polohlasně mumlat úvodní zaříkávadla.

„Ve jménu Isar, jménem Asrael, vzývám vás duchové temnot…“

Terry se překvapeně podívala na Emily. Vznášely se spolu v těsném prostoru přívěsu, obě nehmotné a neviditelné.

„Co to dělá?“

„Vyvolává duchy,“ usmála se lehce žena v bílých šatech. „Má to ale pěkně popletené…“

„To musí dělat, když chce s někým z vás mluvit?“ kulila Terry oči. Nic podobného v životě neviděla.

„Ale ne. To si jen myslí. Říkala jsem ti, že existují lidé s 45

mimořádnými duševními schopnosti, kteří s námi mohou omezeným způsobem komunikovat. Stačí, když nás zavolají. To všechno kolem, křišťálové koule, stolky, karty, pentagramy, dým, zaříkávadla, je jen divadýlko, které jim pomáhá věřit, že je to nějaké složité mystérium.

Necháváme je přitom, pro nás je to nakonec taky výhodné.“

„Ale…“

„Terry, na to nemáme čas,“ přerušila ji Emily. „Promluvím s ní.“

Terry přemohla svou zvědavost a už jen sledovala, jak se duch v bílých šatech přesunul ke stolku a zůstal viset ve vzduchu přímo proti tlusté a zpocené ženě. Plamen svíčky se polekaně zachvěl. Černý kocour zvedl hlavu a jeho jediné oko se zalesklo. Krátce prskl a srst se mu naježila.

„Je tu někdo?“ vypravila ze sebe Dona Konrádyová. Její masité tváře se třásly. „Kdo jsi?“

„To jsem já, Emily,“ ozvala se žena v bílém. Její hlas se změnil, byl odosobněný a naléhavý.

„Ach, Emily,“ vydechla s úlevou Ilona Konrádyová, jako by se jí ulevilo. Možná se bála, že se jí ozve někdo strašný. Nějaký zlý, krvelačný duch.

Teď se uvolnila. Mohutně vydechla a oči se jí stočily, takže z nich bylo vidět jen nažloutlé bělmo. Dostala se do tranzu.

„Co žádáš, duchu?“ otázala se povzneseně. Terry vyprskla.

Nemohla se udržet, bylo to všechno hrozně legrační.

Emily se k ní s pohoršením obrátila a Terry si provinile přikryla ústa dlaní. Nesmí ji rušit.

„Potřebujeme pomoc,“ zazněl zase ten Emilyin dutý, naléhavý hlas.

„Oóó,“ reagovala na to Konrádyová s potěšením. Asi se jí příliš často nestávalo, že by ji duchové žádali o pomoc.

„Musíš najít Marshu Masonovou,“ oznámila ji Emily, jak se dohodla s Terry.

„Marshu Masonovou,“

opakovala,

„z

Borgentownské střední školy. Předáš jí vzkaz od Terry. Řekneš jí, že Terry zabili. Že ji někdo vyhodil z okna. Rozumíš, Ilono?“

Zdálo se, že na tlustou ženu v květované blůze je to příliš složité.

Na čele se jí perlily velké krůpěje potu.

„Marsha…“

mumlala,

„Terry…

zabili. Nevím…“

Terry

46

Youngová byla netrpělivá. Moc si od toho neslibovala, i

„Hej,“ vykřikla. „Tady jsem! Já jsem Terry! Jdi za Marshou, slyšíš!“

Ilona Konrádyová sebou polekaně trhla. Ručeji vylétly k hlavě a přitiskly se ke spánkům. Tváří přelétl záchvěv bolesti.

„Co je to? To bolí,“ zanaříkala.

Starý kocour zavřeštěl a vystřelil z křesla, jako by ho někdo nakopl.

„To nesmíš!“ ozvala se nahněvaně Emily. „Ty s ní nemůžeš mluvit!“

„Jak to?“ nechápala Terry.

„Nejsi opravdový duch. Jsi jen… vždyť ještě žiješ, Terry. Nevím, jak je to možné a… někteří z nás si myslí, že je to špatné. Že nám to uškodí. Ale já jsem ti chtěla pomoct, protože… myslela jsem, že máš podobný osud jako já. Jenomže ty všechno pokazíš!“

Žena v bílém, vždycky tak laskavá, vypadala najednou nahněvaně.

Terry Youngová přepadla hluboká beznaděj. Všechno je to na nic, stejně umře a nikdo se už nikdo nedozví, kdo za to může. Ani ona ne.

Skončí jako Emily a její jedinou zábavou bude pokec s touhle potrhlou bábou a jejím kocourem.

„Ilono,“ obrátila se Emily znovu k tlusté ženě. „ Poslouchej, mě, Ilono!“

Ale Ilona Konrádyová cítila jen bodavou bolest někde uvnitř hlavy. V marném pokusu se jí zbavit škubala hlavou ze strany na stranu a tiše kvílela.

„Ajajajaj, nemtudom, nemtudom…“

Žena v bílém to vzdala.

„Je to marné, zkazilas to, Terry,“ řekla smutně.

Těžký, dusivý vzduch v přívěsu najednou zavířil. Svíčka zaplápolala a zhasla. Zvenčí se ozvalo vzdálené dunění hromu.

Po Emilyině boku se objevil chlápek s buřinkou, kterého Terry viděla tenkrát na zastávce. Popadl ženu v bílém za paži a táhl ji pryč.

„Říkali jsme ti, že to nemáš dělat, Emily,“ zasyčel. „Za tohle tě stihne trest!“

Žena v bílých šatech s kytičkou fialek ve výstřihu jen sklopila hlavu. Vypadala nešťastně. Chlápek se obrátil k Terry.

47

„A ty,“ pronesl výhružně, „už mezi nás nechoď, d o kud k tomu nebudeš mít právo. Jinak…“

„Jinak co?“ naštvala se Terry. To ještě scházelo, aby ji komandovali nějací záhrobní dozorci. „Vy jste taky spolek na baterky, to vám řeknu. Místo, abyste mně pomohli, tak dusíte tu ubohou paní, která má z vás jediná srdce! Sakra, copak ani na onom světě není žádná spravedlnost?“

Zdálo se, že chlápka v buřince Terryina tiráda překvapila.

„Do toho ty nemáš co mluvit,“ zahuhlal. „Varoval jsem tě!“

Vzduch znovu zavířil a oba zmizeli.

Ilona Konrádyová se klepala jako sulc a zuby jí jektaly. Ačkoliv ničemu nerozuměla, cítila, jak temné síly cloumají přívěsem. Bála se o svůj život.

Terry s ní osaměla. Nevěděla, co by ještě mohla udělat. Navíc tušila, že se brzy bude muset vrátit. Venku znovu zahřmělo.

Přesunula se ke stolku.

„Paní,“ zkusila znovu promluvit, „já bych fakt potřebovala, abyste zašla za Marshou. Nezlobte se.“

Ilona Konrádyová bezmocně zakvílela.

Terry by do toho nejradši praštila. Zvedla své průsvitné ruce a plná zlosti na celý svět jimi prudce máchla.

Stolek se překotil.

Ilona Konrádyová vyjekla a omdlela.

Zpod křesla vystartoval kocour, prolétl místností jako žhavá střela a s děsivým skřekem zahučel pod postel. Terry vyvalila oči. No tohle?

Temný sloup černoty ji uchvátil a odnášel pryč.

Do mohutného kaštanu na downhillském hřbitově uhodil blesk.

Rána, která následovala, otřásla celým Borgentownem.

Spustil se liják.

Možná to bylo právě jeho hučení, které Ilonu Konrádyovou probralo k vědomí.

Rozkašlala se. Celý přívěs vyplňoval hustý, dusivý dým. Pomalu a s obtížemi se rozhlédla kolem.

Stolek byl převrhnutý. Doutnající byliny se vysypaly z nádobky a 48

tiše propalovaly díru do jejího ručně pleteného koberečku z nejrůznějších odstřižků. Kouř jí plnil plíce.

Udusím se, uvědomila si mátožně.

Zkusila se postavit, ale sotva udělala krok, svezla se k zemi. Nohy jí neposlouchaly.

Duchové! uvědomila si. Tohle je pomsta duchů!

Jenomže proč? Ona jim přece nic neudělala. Proč ji chtějí zabít?

S vypětím všech sil se doplazila ke dveřím a otevřela je. Závan svěžího, deštěm vonícího

vzduchu působil jako lok životodárné

vody. Aneb spíš

maďarské meruňkové pálenky, kterou si Ilona

Konrádyová ve vzácných chvílích finanční jistoty chodila kupovat do drugstoru Chaima Weisse.

Potřásla hlavou, jako by se vzpamatovávala z úderu palicí, a vyškrábala se nohy.

Co se vlastně stalo? Co se tu dělo? Hlava jí třeštila.

Udusala doutnající koberec a postavila stolek. Otevřela okno. Ve skříňce pod dřezem, pokud se pamatovala, měla být láhev se zbytkem laciného červeného vína.

Sláva! Neobtěžovala se hledáním sklenice a napila se přímo z ní.

Tučné laloky na krku

s e j í pohybovaly, jak osvěžující tekutina

stékala dolů vyprahlým hrdlem.

Konečně se všechno trochu ustálilo a Ilona Konrádyová byla schopná přemýšlet.

Co po ní duchové chtěli?

Emily… Nemluvila s ní poprvé. Ale tentokrát na ni Emily naléhala. Něco po ní žádala. V mysli jí vytanulo to jméno. Marsha…

Marsha Masonová. A … Terry. Terry někdo zabil.

Ilona tomu nerozuměla. Kdo byla ta Terry? Nikdy předtím se s tím jménem nesetkala. Hlava jí bolela jak střep.

Na chvíli jí přepadlo pokušení na všechno zapomenout. Vzít si dva prášky na spaní a doufat, že zítra z toho bude jen ošklivá vzpomínka.

Jenomže věděla, že takhle to nepůjde. Nemůže ignorovat žádost duchů. Mohli by se jí pomstít.

Mohli by ji zabít. To, co se stalo dnes, bylo varování. Musí Emily vyhovět.

49

Ztěžka usedla do křesla, které znechuceně zasténalo pod její vahou. Zpod postele se obezřetně vyplazil doktor Faust, a když viděl, že nehrozí žádné nebezpečí, skočil jí do klína. Ilona Konrádyová ho nepřítomně podrbala za ušima. Marsha.

Marsha Masonová. Hned zítra.

50

X.

Marsha s Derekem seděli v autě na parkovišti a s napětím sledovali vchod do školní budovy. Až vyjde Sisco, budou ho sledovat. A pak… pak se uvidí.

Marshe se to moc nelíbilo.

„Dereku,“ řekla, „já fakticky nevím. Připadá mi to všechno nějaký střelený.“

Derek stisk rty a kolmé rýhy táhnoucí se podél jeho úst jako by se ještě prohloubily.

„Jo,“ připustil, „možná to je střelený. Ale musíme něco udělat…

teda, já musím něco udělat. Kvůli Terry.“

Marsha to chápala.

„Volal jsem do nemocnice,“ pokračoval Derek. „N i c s e nezměnilo. Myslím… tak nějak jsem to vycejtil z toho, co říkal doktor Hatcher… že Terry… že nemá moc šancí.“

Čelo se mu zkrabatilo. Vypadalo to, že se rozpláče.

Marshe se sevřelo srdce a v chápajícím gestu mu položila dlaň na rameno.

„No tak, Dereku… Jdu do toho s tebou. Terry byla moje nejlepší kámoška.“

„Jo,“ zamumlal Derek, „díky.“

Po Siscovi nebylo ani vidu, ani slechu.

Před školní budovou se zato objevila neuvěřitelně tlustá matróna v květované blůze a černé plandavé sukni se zlatým kruhem v uchu.

Kolébala se na asfaltu jako obchodní loď zasažená japonským torpédem.

„Co je tohle?“ vyjevil se Derek.

51

„Nová profesorka biologie,“ řekla suše Marsha a Derek se rozchechtal. Marsha byla fakticky číslo.

„No, možná nás bude mít na tělák,“ přidal se.

Teď už se řehtali oba. Byla to šílená představa.

Ženština odchytila jednoho kluka, který se zrovna vyřítil ze dveří.

„Hele, to je Buddy,“ poznala ho Marsha. „Co mu chce?“

„Možná spolu něco maj,“ vyprskl Derek. Znovu se rozchechtali jako blázni. Ale Marsha najednou přestala.

„Koukni. Ukazujou na nás!“

Derek se podíval. Opravdu! Buddy Schultz ukazoval té bábě na Marshin cihlový austin. Vybrali si její auto, protože Derek si myslel, že dodge by byl při sledování Sisca moc nápadný.

Ženština se rozkolébala směrem k nim.

Oba zmlkli a zírali.

„Co má tohle bejt?“ šeptla Marsha.

Byla to jen řečnická otázka. Derek neměl po ruce žádnou vtipnou odpověď, a tak jen míčky sledoval, jak se podivná osoba přibližuje.

Zastavila se před autem a civěla přes jeho skla dovnitř. Její černé oči se upíraly na Marshu. „Co chce?“ zeptala se Marsha. Derek pokrčil rameny.

„Vypadá, jak by tě chtěla uhranout,“ pokusil se o vtip, ale tentokrát se Marsha nezasmála. Natáhla ruku ke dvířkám. „No tak to zjistíme, ne?“

„Jdu s tebou,“ řekl Derek, ale Marsha zavrtěla hlavou. „Ne.

Nezapomeň, kvůli čemu tu jsme. Hlídej Sisca.“ Derek se podvolil.

„Dávej si bacha, Marsho,“ řekl starostlivě. Zářivě se na něho usmála a vystoupila z auta. Bába se ani nepohnula.

Marsha k ní popošla a se staženým hrdlem se zeptala:

„Dobrý den. Potřebujete něco?“

Ilona Konrádyová měla před sebou těžký úkol.

„Ty jsi Marsha?“ vypravila ze sebe a podvědomě se rozhlédla kolem sebe. Nedalo se vyloučit, že ji Emily sleduje.

„Marsha

Masonová?“

Marsha kývla. „ Ano. Co chcete?“

„Mám pro tebe vzkaz.“

„Vzkaz?“ podivila se Marsha. „A od koho?“

52

„Já…“ nevěděla Ilona Konrádyová, jak by jí to vysvětlila,

„totiž…“ A pak to že sebe vysypala. „Mám ti vzkázat, že Terry zabili. Že ji někdo vyhodil z okna.“

Marsha si div nekecla na zem. Co to má znamenat?

„Terry…“ blekotala, „jako to? Terry přece… leží v nemocnici…

ona nemůže… vy ji znáte?“

Ilona Konrádyová zavrtěla hlavou. S lidmi je to ještě horší než s duchy.

„Ne,“ řekla, „neznám. V životě jsem ji neviděla. Ale ona ti to vzkazuje.“

To bylo něco děsného. Marsha koukala, jako by se jí vysypal hrách.

„Ale.“ blábolila dál, „když ji neznáte… vy nevíte… jak to, že mi to vzkazuje?“

„Řekli mi to duchové,“ prozradila nerada Ilona Konrádyová.

„Oni… já s nimi mluvím, víš? Někdy. Jsou… jsou teď velmi neklidní… asi kvůli tomu. Kvůli té tvé Terry. Já… se bojím,“ dodala napůl proti své vůli.

Marsha na ni zírala jako na zjevení. Ta ženská byla potrhlá. Byl to normální cvok. Ona na duchy nevěřila.

„To je blbost,“ řekla. Byla to ta nejpitomější věc, kterou kdy slyšela. „Nevím, co chcete, ani kdo vás poslal, ale měla byste mi dát pokoj. Terry byla… Terry je moje kamarádka, víte?“

Ilona Konrádyová kývla. Měla to za sebou. Co bude dál, už nebyla její starost.

„Já jsem ten vzkaz předala,“ zahuhlala. „Všichni jste to viděli.“

Zakoulela očima, jako by parkoviště bylo plné šmírujících duchů.

Možná bylo.

A pak se otočila a bez dalších slov se odkolébala pryč. Čekala ji dlouhá a únavná cesta.

Pro Ilonu Konrádyovou byla návštěva Borgentownu něco jako pro normálního člověka výlet do Ugandy. Bude jí trvat věčnost, než se z toho vzpamatuje!

A to ještě za předpokladu, že jí duchové dají nějaký čas pokoj.

Marsha zapadla do auta úplně vykolejená. Derek, zvědavostí celý 53

vytočený, naléhal, aby mu řekla, co se děje, ale ona nebyla na chvíli schopná vyřknout jediné slovo.

Pak dvakrát nasucho polkla a převyprávěla mu svůj rozhovor s Ilonou Konrádyovou.

„Tý jo!“ vyrazil ze sebe Derek udiveně. „Co si o tom myslíš? Je něco takovýho možný?“

Marsha pochybovačně zakroutila hlavou.

„Podle mě je to celý nesmysl. Terry nemůže… ona je přece…“

„Jenže jak by se ta bába mohla dozvědět, co se stalo?“

„Psalo se přece o tom v novinách. A vůbec… celý město nemluvilo pár dní o ničem jiným.“

„No jo,“ připustil Derek. „Ale proč šla za náma… teda za tebou?

Jakej měla důvod?“

To Marsha nevěděla. Bylo to fakticky divný.

„Nemá cenu nad tím koumat,“ ozval se po chvilce přemýšlení Derek. „Tohle asi nezjistíme, ledaže bysme s ní ještě dali řeč.“

„Měla jsem takovej dojem, že se něčeho bojí.“

„Já nevím,“ uvažoval nahlas Derek. „Možná některý lidi vážně mluvěj s duchama. Jsou věci, který se nedaj vysvětlit. Hele, například mimozemšťani…“

Marsha ho rychle přerušila. Mimozemšťané, to by jim ještě chybělo!

„Jo, jenže Terry není žádnej duch. Ona přece žije!“

„To je houby život,“ zamumlal trpce Derek. „No… já bych každopádně vycházel z toho, že Terry skutečně nevypadla z toho okna sama. Stejně jsem si to vždycky myslel.“

A jsme tam, kde jsme byli, pomyslela si Marsha.

U Sisca.

Carson Sisco stál u okna počítačové učebny a díval se dolů na studentské parkoviště. Nebyl to žádný trouba. Naopak.

Všichni ho pokládali za nesmírně schopného člověka. Jeho nepřátelé by řekli schopného všeho. Přátele neměl. To ale bylo vedlejší.

Viděl osamoceného Austina a věděl, že v něm sedí Derek Foot a Marsha Masonová. Bylo mu jasné, že čekají na něho. To mu vyhovovalo. Oni, nebo spíš Derek, byli Míčem, kterým se daly 54

odemknout dveře jeho problému.

A protože čas utíkal, musí to vykonat hned.

Dnes.

Co mu dělalo menší starosti, byla ta podivná cikánská bába, nebo co to bylo, která před chvílí mluvila s Marshou. Podle Marshiných reakcí poznal, že to bylo něco velmi důležitého a nečekaného.

Svraštil obočí. Neměl rád, když se v jeho plánech objevovaly nevykalkulované prvky.

Nejlepším a nejjednodušším řešením bylo rychle je odstranit.

Eliminovat.

Tohle slovo měl Carson Sisco v oblibě. Pravý koutek úst se mu lehce posunul směrem vzhůru. S trochou fantazie se to dalo považovat za úsměv.

Konečně se dočkali.

Z masivních dveří Borgentownské střední školy, které po obou stranách střežily apokalyptické příšery vytesané do kamenných portálů, vyšel Carson Sisco. Nedíval se napravo ani nalevo a klidným krokem zamířil k parkovišti profesorského sboru.

Derek s Marshou se přesto na sedadlech

Austina instinktivně

přikrčili.

Sisco došel k mírně otlučenému kombíku. Poznávací značka napovídala, že si ho nejspíš pronajal v místní půjčovně Eddieho Slicka. Nastoupil, nastartoval a rozvážným obloukem vyjel z parkoviště.

Marsha chvíli počkala a pak vyrazila za ním.

„Dávej bacha,“ nabádal ji nervózní Derek. „Nejezdi moc blízko za ním, ať si tě nevšimne.“

„Neboj,“ uklidňovala ho Marsha.

S dostatečným odstupem následovala modré kombi po příjezdové cestě ke škole a pak se o dvě auta za ním zařadila do hustého provozu na Scenic Drive. Vypadalo to, že Sisco nikam nepospíchá.

„Fajn,“ procedil přes zuby Derek.

Marsha se ho držela bez obtíží.

„Fakt nepochopím,“ prohodila, „proč z toho vždycky v těch filmech dělaj takovou kovbojku. Jde to úplně snadno.“

55

„Jen to nezakřikni.“

Proti jejímu očekávání nezahnul Sisco vlevo na Main street, která by ho přivedl do Boylstonu, ale pokračoval dál. Za křižovatkou provoz zřídl a Marsha raději zvýšila odstup.

„Kam jede?“ zamumlala pro sebe.

Po Scenic Drive mohl nissan dojet až k výpadovce na

Woodbridge anebo odbočit vpravo a sjet do Downhillu.

„Jede do Downhilu,“ řekl s naprostou jistotou Derek.

„Jak to víš?“ divila se Marsha. Downhill neměl nejlepší pověst a městská rada už několikrát projednávala návrh na asanaci celé čtvrti.

Neprošel. Nikdo si totiž neuměl představit, co s těmi lidmi tam.

„Podle mě je divný, když učitel z Borgentownský střední bydlí v Downhillu.“

„Jenže,“ namítl okamžitě Derek, „Sisco ve skutečnosti není žádnej učitel. A pak, v Downhilu se tě nikdo na nic neptá, chápeš? Nikdo nechce vidět žádný doklady. Každej se tam stará sám o sebe a do cizejch věcí nestrká nos. Jasný?“

„Jo,“ kývla Marsha. Derek měl pravdu. Sisco zabočil k Downhillu.

Projížděli zanedbanými ulicemi plnými odpadků, které vroubily pokroucené, uschlé akáty. Malé krámky měly oprýskané vývěsní štíty a zaprášené výlohy. Po chodnících se toulali opuštění psi.

Sisco zpomalil před oprýskaným činžákem. V přízemním okně visela napůl nečitelná cedule s nápisem K pronajmutí.

Marsha zastavila Austina padesát metrů před domem. Oba se okamžitě skrčili.

Carson Sisco vystoupil a bez sebemenšího zaváhání zmizel v domě. Napřímili se.

„Je to dobrý,“ vydechl Derek. „Nevšiml si nás.“

Mýlil se.

„No jo, ale co teď?“ chtěla vědět Marsha.

„Nic. Normálně počkáme. Určitě někam vypadne.“

„A když ne?“

„Tak ne. Hele, tím si budem lámat hlavu, až se to stane.“ Zmlkli a uvelebili se na sedadlech.

Smrt vzdychla a nasadila si tvář chladnokrevného zabijáka.

56

Vypadalo to, že bude mít spoustu práce.

57

XI.

Netrvalo to ani čtvrthodinku a Carson Sisco se znovu objevil.

Béžový oblek a kravatu vyměnil za obyčejnou, světlemodrou košili s rozhalenkou, černou koženou vestu bez rukávů a džíny. Na očích měl brýle proti slunci.

Bez rozhlížení zamířil na opačnou stranu, než parkoval Marshin austin. Oba členové jeho posádky si oddechli.

Počkali, až Sisco zmizí za prvním rohem, a pak se vysypali ven.

„Jdem na to,“ zavelel Derek.

Přeběhli ke vchodu do činžáku, vrhli kolem pár ostražitých pohledů a pak zapluli dovnitř. V chodbě bylo šero a páchlo tu dušené zelí.

Nebo něco podobného.

Marsha štítivě pokrčila nos a tázavě se podívala na Dereka.

Rozhodným pohybem ukázal na schodiště.

V přízemním bytě, kde nejspíš bydlel správce nebo domovník, hrálo na plné pecky rádio.

Jako myšky vyběhli po schodech.

Dům měl dvě patra, ale na Siscův byt narazili hned v prvním. Na hnědých dveřích, natíraných naposledy týden před útokem na Pearl Harbour, byl napínáčkem přichycený obdélníček bílého papíru s písmeny načmáranými obyčejnou propiskou. SISCO.

Neměli žádné podezření.

Ani ve snu by je nenapadlo, že jim to Carson Sisco chtěl usnadnit.

Věděl, že to nejsou žádní profesionálové.

Se zatajeným dechem a bušícím srdcem uchopil Derek knoflík dveří. Bylo zavřeno.

58

Carson Sisco byl profesionál.

Kdyby nechal otevřeno, už by je to mohlo trknout.

Marsha zklamaně vydechla, ale Derek na to byl připravený.

Vytáhl z kapsy kreditku a vsunul ji do škvíry mezi dveřmi a zárubní.

Viděl to v televizi nejmíň tisíckrát.

Plastiková karta odsunula západku, a když Derek zatlačil, dveře se bez odporu otevřely. Vklouzli dovnitř.

Carson Sisco pohlédl na hodinky a v duchu kalkuloval. Dám jim dvacet minut, rozhodl se. To by mělo být tak akorát.

Ulice ho zavedla ke hřbitovu. Nedbale kráčel kolem jeho polorozpadlých zdí. Ale byla to nedbalost jen zdánlivá, Carson Sisco všechno sledoval, registroval a vyhodnocoval. Byl to dobrý zvyk a mnohokrát už se mu vyplatil.

Vyšel na staré parkoviště, na němž byly jako boláky rozesety zašlé obytné přívěsy se spoustou harampádí kolem. Ušklíbl se. Tohle prostředí ztroskotanců a vyděděnců důvěrně znal. Nějaký čas se v něm pohyboval. Ale už nikdy se tam nevrátí. Nikdy!

Do jednoho z přívěsů se zrovna někdo soukal. Mozek okamžitě vyslal varovný signál. Sakra!

Co Sisco jednou viděl, pamatoval si napořád. Zejména tváře. V

jeho povolání to bylo nutné.

Byla to ta bába, která na školním parkovišti mluvila s Marshou!

Vypadalo jen jako náhoda, ale Carson Sisco na žádné náhody nevěřil. Všechno mělo svůj smysl.

Tenhle mu ovšem unikal. Musí to zjistit. Rychle vrhl pohled na hodinky.

To stihne.

Sotva se Ilona Konrádyová vyčerpaná únavnou poutí svalila do křesla, někdo zaklepal na dveře. Zasténala. Neměla na nikoho náladu. Rozhodla se, že neotevře.

Ale neznámý návštěvník nebral její rozhodnutí v úvahu. Dveře se s trhnutím rozlétly a do přívěsu vstoupil mladý muž s tmavými brýlemi. Ilona Konrádyová ucítila podivný chlad a mimoděk si sáhla na hrdlo.

59

„Co… kdo jste?“

„Policie,“ ozval se úsečný hlas. „Znáte Marshu Masonovou?“

Ilona Konrádyová věděla, že by jí měl ukázat služební průkaz nebo aspoň odznak, ale neodvažovala se ho o to požádat. Horečnatě přemýšlela, co má odpovědět.

Ale návštěvník neměl tolik času.

„Mluvila jste s ní dnes odpoledne. Co jste jí chtěla?“

Ilona Konrádyová se rozklepala. Všechno bylo špatně.

„Já… přinesla jsem jí vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

Muž udělal krok kupředu a Ilona v sebeobranném gestu zvedla paže před obličej.

„Od duchů… teda od nějaké Terry… že ji zabili…“ koktala.

Pošuk, uvědomil si Carson Sisco.

Jenomže něco ví. Něco málo.

„Kdo?“ zeptal se ostře. „Kdo ji zabil?“

„To nevím… neřekli…“ blábolila Ilona Konrádyová. Něco jí svíralo hrdlo. „Vy nejste od policie…“ řekla bez otazníku. Náhle si tím byla jistá.

Carson Sisco bleskově přemýšlel.

Nejspíš byla neškodná. Jenomže představovala nekalkulovaný prvek v jeho plánu. A ten je potřeba eliminovat.

Sáhl pod vestu a z náprsní kapsy vyndal krátkou pistoli s tlumičem.

Vystřelil jen jednou.

Do něčeho takového jako Ilona Konrádyová nebylo možné se nestrefit.

Na její pestré blůze se objevil další, temně rudý květ.

V koutě u dřezu něco zapraskalo.

Carson Sisco se bleskurychle pootočil a zamířil. Zpoza odpadkového koše se vyštrachal doktor Faust, který evidentně nevěděl, co se děje.

Carson Sisco zbraň zajistil a schoval.

Proti kočkám celkem nic neměl.

60

XII.

Místnost byla zařízená jen velmi uboze.

Pod holou žárovkou stal obyčejný stůl se dvěma židlemi. U

zaprášeného okna byla ke zdi přiražená prehistorická postel s mosaznými pelestmi, ale s pečlivě složenou přikrývkou a uhlazeným prostěradlem. Protější zeď hostila dřevěnou skříň s napůl vyvrácenými dveřmi a nízký prádelník. Z vodovodního kohoutku ukapávala voda do oprýskané výlevky.

Nehýbali se a jen se rozhlíželi.

„Tady bych teda bydlet nechtěla,“ zamumala Marsha.

„Radši se do toho dáme,“ rozhodl Derek. „Ať to máme za sebou a mužem vypadnout.“

Přikročil ke skříni. Marsha si vzala na starost prádelník.

Kromě dvou obleků, pláště a bot byl ve skříni také malý černý, překvapivě elegantní kufřík. Derek ho odnesl ke stolu. Marsha se k němu připojila. V prádelníku nic zajímavého neobjevila.

Kufřík nebyl zamčený. Mrkli se dovnitř.

Obsahoval novou košili v igelitovém obalu, ohmataný paperback nekonečného seriálu Hardy Boys, načatý karton cigaret Lucky Strike, svazek klíčů a barevný prospekt cestovní kanceláře lákající na dovolenou na Tahiti. To bylo všechno.

„Z toho se teda dozvíme!“ prskla Marsha a sedla si na židli.

Derek se ještě nevzdával. Zkoušel, jestli kufřík nemá dvojité dno, nebo tak něco. Nic.

Zklamaně se usadil vedle Marshy.

„Kruci!“ zaklel. „Žádný doklady, žádná stopa, nic. Klíče, jenže bůhví od čeho. Dovolená na Tahiti. Já se picnu!“

61

„Nová košilka. Cigára,“ mumlala Marsha. „Jsme vedle.“

Derek se bezradně rozhlížel místností. Vedly z ní ještě jedny dveře. Vstal, otevřel je a octl se v malém přístěnku zaplněném nejrůznějším harampádím. Sem nikdo nevkročil nejmíň sto let. Vrátil se ke stolu. Nebylo tu moc možností, kde by se dalo něco ukrýt.

Hlavou mu letěly všechny detektivky, které kdy viděl a četl. V

některých se vyskytovaly pěkně rafinovaný schovky.

Nic z toho se tu nedalo použít. I když…

No jistě!

Sklonil se a nahlédl pod stůl.

Ke spodku desky byla proužky izolepy přichycená bílá obálka.

Derek ji bez řečí odtrhl a hodil na stůl. Marsha uznale hvízdla. „Jseš dobrej, Dereku.“

Nepochybovali, že mají před sebou klíč k záhadě se jménem Carson Sisco.

Marsha se dlouho nerozmýšlela a nedočkavými prsty obálku otevřela.

Na stůl se vysypaly dva novinové výstřižky. Dychtivě po nich sáhli.

Byly na nich velmi podobné zprávy. První popisoval zážitek nějaké Brendy Carpenterové z Wyomingu, u jejíž farmy přistál létající talíř. Vystoupili z nich dvě bytosti s kulatými hlavami, omámily ji a odnesly do talíře, kde jí prý podrobily všelijakým lékařským testům. Paní Carpenterová se rovněž domnívala, že do její dělohy byl vložen zárodek a že do roka a do dne porodí mimozemšťana.

Na rozdíl od Brendy Carpenterové George H. Rosenblutta, o němž se zmiňoval druhý výstřižek, nezastihli mimozemšťané

nepřipraveného. Než stačili vylézt z talíře a něco na něm vyzkoušet, vystřelil na ně z obou hlavní své brokovnice, takže raději zase odstartovali a zbyl po nich jen oválný flek zváleného ovsa. Pan Rosenblutt se rozčiloval, že pojišťovna mu odmítá nahradit

způsobenou škodu, poněvadž přílet mimozemšťanů prý nelze označit jako živelní pohromu.

Marsha z toho byla vysloveně na větvi. Oči jí div nevypadly z důlků.

62

„Kristepane, co je zase tohle?“ zakvílela zoufale.

Ale Derekovi to bylo jasné.

Konečně měl důkaz.

„Říkal jsem ti, že je Sisco mimozemšťan!“

Carson Sisco tiše stoupal po schodech a v duchu se usmíval.

Věděl, že se Derek na ty výstřižky nachytá.

63

XIII.

Vůbec si nevšimli, že vstoupil dovnitř.

„Ahoj,“ řekl klidně.

Marsha a Derek vyletěli ze židlí, jako by je kopla mula, a vytřeštili oči. Krve by se v nich nedořezal.

Carson Sisco se na ně díval chladnýma, pobavenýma očima.

Pistole s tlumičem v jeho ruce se ani nepohnula. Pásl se na jejich zděšení.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat. Musel jsem vyřídit jednu maličkost.“

Nebyli schopni jediného slova.

Sisco se odlepil od dveří a přistoupil k nim.

Marsha se přece jen

vzpamatovala. Zvedla ruku v uklidňujícím

gestu a řekla přiškrceným hlasem: „Pane Sisco, my…“

Sisco prudce máchl pravačkou. Pažba pistole s tupou ránou dopadla na její hlavu, Marsha odlétla a v bezvědomí se zhroutila na postel. Na spánku se jí objevila stružka krve.

Derek přidušeně vykřikl a pohnul se, ale pistole, namířená na jeho hruď, ho zase okamžitě znehybněla.

„Jedinej pohyb,“ řekl Sisco výhružně.

„Jediný slovo. A jseš

mrtvej, Dereku.“

Derek Foot nepochyboval, že to myslí vážně. Byl strachy bez sebe. S něčím takovým nepočítal.

Jak mohli být tak hloupí?

„Otoč se a dej ruce dozadu,“ přikázal mu Sisco a on rychle poslechl.

Carson Sisco klidně odložil pistoli na stůl. Tyhle smrady by v 64

případě potřeby snadno zlikvidoval i holýma rukama.

Vytáhl z kapsy širokou lepicí pásku a v několika vteřinách spoutal Derekovi ruce i nohy. Pak ho bez slova neurvale srazil na židli.

Podobně to udělal i s bezmocnou Marshou zhroucenou na posteli.

Navíc jí pruhem pásky přelepil ústa.

Derek se pokusil protestovat. Najednou měl daleko větší strach o Marshu než o sebe.

„Vždyť se udusí!“

Sisco nijak nereagoval. Dokončil svou práci, popadl židli a posadil se na ni obkročmo proti Derekovi. Znovu vzal do ruky pistoli a zamířil na Dereka.

„No víš, v podstatě je mi jedno, jak vy dva chcípnete,“ zašklebil se.

Dereka polila hrůza. Bylo mu jasné, že Sisco je odhodlaný bez milosti je zabít.

„Ale…“ pokoušel se protestovat. I když se snažil být statečný, jeho hlas měl blízko k pláči. „Nic jsme neudělali!“

„Ne?“ posmíval se Sisco. „A co je tohle? Máš pro to jiný označení než vloupání?“

To teda Derek neměl.

„Kvůli tomu nás přece nemůžete zastřelit!“ vykřikl zoufale.

„Můžu,“ řekl Sisco docela klidně. „Můžu vás dokonce zastřelit bez jakéhokoliv důvodu, abys věděl.“

Sáhl do kapsy, vytáhl cigaretu a zapálil si. Kouř vyfoukl Derekovi přímo do obličeje.

Derek se rozkašlal. Zmocnila se ho příšerná panika. Vůbec nevěděl, co by mohl Siscovi říct.

„Je tu jedna možnost,“ ozval se Carson Sisco zadumaně, „ jak byste to mohli přežít.“

Derek se na něho podíval s úzkostnou nadějí.

„Vrať mi ty peníze, Dereku!“

Naděje se rázem vytratila. Derek zíral. O čem to mluví?

„Peníze?“ vypravil ze sebe nechápavě. „ Jaký peníze? Já o žádnejch penězích nevím.“

Sisco na něj vrhl ostrý, podezřívavý pohled.

„Půl miliónu dolarů,“ pronesl pomalu. „Půl miliónu.“

65

Derek vyvalil oči a div nespadl ze židle. Tohle bylo úplně šílený.

„Povím ti jeden příběh, Dereku,“ řekl zamyšleně Sisco, když se nedočkal odpovědi. „Nebude ti vadit, že tě chvilku zdržím, viď?“

O Dereka se vážně pokoušely mdloby. Sisco byl příšerný. Hrál si s ním jako kočka s myší. Bezmocně zavrtěl hlavou.

Sisco znovu odložil pistoli a pohodlně se uvelebil na židli.

„Ten příběh sahá daleko do minulosti,“ začal a z bezohledného zabijáka se jako mávnutím kouzelného proutku změnil v laskavého učitele vysvětlujícího tupým žákům záludnosti počítačového softwaru. „Do doby, kdy Richard Blackstone ještě zdaleka nebyl místním dobrodincem, ale teprve stál na samém začátku svý velkolepý kariéry. Předpokládám, že o něm něco víš, ne?“

Derek jen zmámeně kývl. Socha Richarda Blackstonea stála v parku u školy, která bývala jeho letním sídlem. A ještě předtím anglickým hradem.

„Fajn,“ pokračoval Carson Sisco. „Málokdo ví, že Blackstone se při své cestě vzhůru opíral o skupinu

lidí tvořících jistou…

organizaci. Neveřejnou, samozřejmě. Bez její pomoci by nezmohl nic.“

Derekovi došlo, že s největší pravděpodobností mluví o mafii. Ale jako to mělo souvislost s dneškem? A s ním?

„Po čase získal Blackstone všechno, co chtěl. Peníze, moc, postavení… Spolupracoval s vládou Spojených států. Podílel se na jejím válečném úsilí. Dospěl k názoru, že… spojení s organizací by mu mohlo být na škodu a rozhodl se vzájemnou spolupráci přerušit.

V pořádku. Organizace nikdy nikoho nenutí. Nakonec byla uzavřena jakási tichá dohoda. Jednou z jejích součástí, bylo i půl miliónu dolarů, které se Blackstone zavázal vyplatit organizaci jako… řekněme jako jistou kompenzaci.

Na podzim roku 1940 se v Borgentownu, v letním sídle

nafoukaného pana Blackstonea, konal malý soukromý večírek, jemuž byl přítomen i don Marcelo a další členové rodiny.“

Jak se Sisco ponořil do vyprávění, odhodil jakékoliv, stejně zbytečné, eufemismy.

„Měl tu být předán i ten půlmilión. Ale večírek měl velmi nečekané vyvrcholení. Hawkshill obklíčila federální policie, pár 66

významných mužů zahynulo při přestřelce a sám don Marcelo byl zatčen. Nikoliv však Richard Blackstone.“

Siscovy rysy na okamžik ztvrdly.

„Samozřejmě existovalo

důvodné podezření, že celý večírek byla léčka nastrojená Blackstonem. Ale organizace byla vážně postižená a musela se na čas stáhnout do ústraní. Navíc, Spojené státy vstoupily do války.

Don Marcelo byl odsouzen k 242 letům vězení a stal se jedním z nejpřísněji střežených vězňů v celé Americe. To se ví, že neztratil kontakt s organizací, ale jeho neustálé převozy z jedné věznice do druhé, pravidelné výměny dozorců a další opatření prakticky znemožňovala operativní řízení, které proto převzal jeho synovec, pan Tottoni.

Richard Blackstone navíc krátce po válce zemřel, jak víš, a nezanechal žádné potomky. Nějaký čas před smrtí se hodně změnil…

jako by litoval všeho, čeho se dopustil. A byla toho spousta, to by ses divil, Dereku. Zkrátka, část svého jmění odkázal dobročinným spolkům, letní sídlo přenechal městu Borgentown, které z něho udělalo školu, obrátil se k Bohu… blbec!“ sykl nenávistně Sisco.

„Jistou součástí téhle přeměny byl i dopis, který zaslal donu Marcelovi do vězení. I když v něm přímo nepřiznal svou účast na tragických událostech onoho podzimního večera roku 1940, vyjadřoval se o tom s velkou lítostí a omluvami. Nakonec oznamoval, že půl miliónu dolarů, které dlužil organizaci, ukryl ve svém letním sídle a opatrným způsobem i umístění skrýše popsal.“

Derek byl příběhem tak uchvácen, že na chvíli zapomněl na nepohodlí i na strach. Konečně mu začínalo svítat.

„Don Marcelo zemřel ve vězení před dvěma měsíci v požehnaném věku 87 let. Teprve tehdy se organizaci dostal do rukou Blackstoneův dopis… i když jsme o něm pochopitelně věděli. A pan Tottoni mě požádal, abych ty peníze, které organizaci patří, vyzvedl.“

Carson Sisco si povzdechl.

„Chci, abys to chápal správně, Dereku. Ty peníze nepatří mně.

Patří organizaci, a po právu. Zavázal jsem se, že je přivezu, a nemůžu pana Tottoniho zklamat. Proto mě tak naštvalo, když jsem zjistil, že jsi ty peníze ukradl!“

67

Sisco zmlkl a zapálil si další cigaretu.

Derek na něho ohromeně zíral. „ Ale… já žádné peníze nemám, pane Sisco!“ zakvílel, protože věděl, že mu Sisco neuvěří. „Vůbec nevím, o čem mluvíte. Nikdy jsem je ani neviděl!“

Sisco zavrtěl hlavou.

„Ten váš pitomej astronomickej kroužek! Byl jsem krůček od cíle.

Stačilo natáhnout ruku. Neměl jsem vůbec tušení, že se po škole pozdě večer budou poflakovat nějací haranti!“

Potřásl rameny.

„To byla chyba,“ přiznal nerad. „Ale já ji napravím. Tak kde jsou ty prachy, Dereku!“

Derekovi bylo do breku. Nepřesvědčí ho a Sisco ho bez milosti zabije. A Marshu taky.

„Já fakticky nevím,“ zamumlal rezignovaně. „Cestný slovo.

Můžete mě zabít, ale já nic nevím.“

Za jejich zády se ozvalo zasténání. Marsha se probírala. Sisco se nenechal vyrušit, ale Derekovi se trochu ulevilo.

Není mrtvá.

Zatím.

„Ten večer,“ promluvil znovu Sisco. Zdálo se, že uvažuje nahlas.

„Ten večer jste mě málem nachytali. Vím, žes mě zahlíd, když jsi odcházel. Musel jsem vypadnout. Nemohl jsem vědět, jestli to neohlásíte, a tak jsem musel pár dní počkat. Když jsem se tam vrátil, byla už skrýš prázdná. Někdo ji vybral. Ty, Dereku!“

Marsha znovu zasténala. Ale tentokrát tomu nevěnoval pozornost ani Derek. Hlavou se mu honila spousta věcí. Nejhorší na tom bylo, že i kdyby Sisca přesvědčil, stejně smrti neujde. Sisco přece nemohl nechat naživu žádné svědky. Přesto to zkusil.

„Ne, to ne,“ vyhrkl Derek. „Jo, viděl jsem vás. Šli jsme s Jimem poslední… bylo mi to divný, ale… to bylo všechno. Zapomněl jsem na to. A Jim… Jim taky říkal… on říkal, že vás neviděl… ničeho si nevšiml…“

Zdálo se, že to Sisca zaujalo.

„Jim?“ zeptal se. „James Crew?“

„Ano,“ přisvědčil Derek, ale než si stačil uvědomit, že to od něho byla děsná hloupost zatahovat do celé té hrůzy ještě Jamese, jako 68

blesk ho náhle osvítilo poznání.

„Vy!“ vykřikl. „To vy jste vystrčil Terry z okna!“

Carson Sisco se ani nenamáhal to popřít.

„Smůla,“ řekl skoro s pobavením. „Byla v nesprávnej čas na nesprávným místě. Tohle je vážně pitomá škola. Každej si tu dělá, co ho napadne.“

Dereka zalila vlna nenávisti. Zapomněl na svůj strach i na Marshu a svět před jeho očima zrudl. Zatoužil se na toho bezcitného vraha vrhnout a ze všech sil ho praštit do jeho krutého, bezvýrazného obličeje. Jenomže se nemohl ani pohnout.

„Vy…“ zasípěl, „zabiju vás!“

Carson Sisco se zachechtal.

Někdo zaklepal.

69

XIV.

Carson Sisco reagoval jako blesk.

Vymrštil se ze židle, vytáhl pásku, kus jí utrhl a přelepil Derekovi ústa. Pak ho jedním trhnutím postavil na nohy, odvlekl ke kumbálu a strčil ho dovnitř. Derek se svalil na podlahu a bolestivě se přitom udeřil do ramene.

Klepání se ozvalo znovu.

„Moment,“ vykřikl Sisco. „Už jdu.“

Zvedl z postele Marshu a hodil ji k Derekovi, jako by to byl balík slámy.

„Ticho!“ poručil jim. „Jestli se jen pohnete, můžete se rozloučit se životem.“

Zavřel dveře.

Ocitli se v temnotě.

Derek ležel, jeho tělo se dotýkalo Marshina, rameno ho bolelo a v srdci měl bezmocný vztek smíšený s úzkostí. Marsha opět tlumeně zasténala. Už byla při vědomí. Ale on nemohl nic dělat.

Vůbec nic.

Přinutil se ke klidu a zkusil naslouchat hlasům z vedlejší místnosti.

Ian McDermott se snažil, aby jeho slova zněla rezolutně a odhodlaně.

„Chci se vrátit do školy, Sisco! Už toho mám dost!“

Carson Sisco se bavil. Ulevilo se mu, když zjistil, že nečekanou návštěvou je tenhle vyplašený ňouma. S tím si poradí levou rukou.

„Copak, copak?“ posmíval se.

70

„Nevím, co tu hledáš,“ pokračoval rozhořčeně McDermott.

Nervózně gestikuloval a na neoholené tváři mu naskočil ruměnec.

„Ale nelíbí se mi to. Vrať se, odkud jsi přišel!“

„Nebo co?“ zeptal se klidně Sisco.

„Nebo zajdu za ředitelem a všechno mu řeknu,“ vypískl McDermott.

„I o tom, co se stalo v Trentonu?“

McDermott se zarazil jen na okamžik. Byl rozhodnutý

necouvnout.

„Jo,“ přisvědčil. „T o v Trentonu… mám čistý svědomí.“ Carson Sisco přemýšlel.

Přes zavřené dveře Derek z jejich rozhovoru moc nepochytil. Ale ten druhý hlas poznal. Věděl, že vedle je McDermott. Možná by jim mohl pomoct, kdyby tušil, že jsou tu zavření.

Ve skutečnosti o tom dost pochyboval. McDermott byl slaboch.

Ale když už se překonal a šel za Siscem…

Každopádně to byla jediná možnost.

Musel se aspoň pokusit.

Začal se opatrně posunovat po podlaze.

„Podívej se, McDermotte,“ řekl Sisco. „Dneska je čtvrtek. V

pondělí se můžeš klidně vrátit ke svým ovečkám. Já jsem tady skončil. Oukej?“

Nebyla to tak docela pravda, ale Carson Sisco pevně věřil ve své schopnosti. O víkendu dá téhle díře definitivní sbohem.

Ian McDermott byl překvapený, že to šlo tak snadno. „Oukej,“

kývl.

Derek nahmatal nohama nějaký předmět. Tyč, násada koštěte, nebo co, opřená o stěnu. Pokrčil nohy v kolenou a pak prudce kopl.

Povedlo se.

Tyč se zřítila na zem a spolu s ní spousta dalších krámů. Byl to rachot.

McDertmott už byl na odchodu, když ten hřmot uslyšel. Otočil se.

71

„Co to bylo?“

Sisco zuřil. Ale nebylo na něm nic znát. „Myši,“ řekl. Byl to docela dobrý fór.

Jenže McDermott ho neocenil. Jeho pohled zalétl k zavřeným dveřím do přístěnku. „Koho tam máš?“

Sisco mlčel.

A pak udělal McDermott chybu. Možná ho spletla ochota, s jakou Sisco vyhověl jeho žádosti.

Místo toho, aby odešel, zamířil k přístěnku. Stihl jen dva kroky.

Neviděl pistoli, která se objevila v Siscově ruce. Výstřel ho překvapil.

Ucítil tupý náraz do zad a zhroutil se na prošlapaný koberec.

Zase jsem to zpackal, pomyslel si, než ho obestřela tma.

Vidíš, vidíš, řekla vyčítavě smrt a nasadila mu masku pozdní a neúčinné lítosti.

72

XV.

Carson Sisco ho původně nezamýšlel zabít. Ale když se to tak vezme, nezáleželo na tom.

Otevřel dveře do přístěnku.

Derek se schoulil do klubíčka. Marsha strnula.

Přestože Siscova pistole měla tlumič, výstřel se nedal přeslechnout. Stejně jako pád těla na podlahu.

Teď jsou na řadě oni.

Pohla je ledová hrůza. S křečovitě sevřenými víčky a zaťatými zuby očekávali smrtící rány. Ale ty nepřicházely.

Carson Sisco se sklonil, hmátl po Marshe a surově ji vyvlekl do pokoje. Posadil ji na židli, rozvázal ruce a strhl jí pásku z úst.

Marsha zalapala po dechu a rozhlédla se kolem.

McDermottovo tělo s krvavou skvrnou na zádech leželo kousek od jejích tenisek. Málem se ho dotýkala.

Sisco stál nad ní a pohrával si s pistolí.

Hlava jí třeštila.

Rozplakala se. Nemohla si pomoci. Všechno bylo tak příšerné!

Jak to mohli nechat dojít tak daleko? Proč se do toho vůbec pouštěli? Měli radši zajít na policii, za tím detektivem a říct mu o svém podezření. Třeba by jim uvěřil.

A ji by teď nečekala smrt. Ani Dereka.

Kdo mohl tušit, že Sisco je taková zrůda?

Rozvzlykala se ještě víc.

Sisca to přestávalo bavit

„Nech toho,“ řekl jí hrubě. „Přestaň řvát!“

„Co… co s náma uděláte?“ vysoukala přes vzlyky ze sebe 73

Marsha.

Pokrčil rameny.

„Ještě nevím.“

Nebyla to pravda.

„Pusťte nás, prosím,“ zanaříkala. „Nikomu nic neřekneme.“

Ani se nenamáhal jejím návrhem zabývat. Sáhl si k opasku a hodil před ní malý mobilní telefon. „Přestaň řvát a dobře poslouchej.

Nebudu to dvakrát opakovat!“

Vytáhla z kapsy malý kapesníček, otřela si oči a vysmrkala se.

Ruce se jí třásly. Měla hrozný strach.

„Zavolej Jamesi Crewovi,“ přikazoval dál. „Řekni mu, že s ním musíš okamžitě mluvit. Že je to nutné. Něco si vymysli, ale koukej, aby tomu uvěřil!“

Marsha omámeně naslouchala. Proč do toho chce namočit ještě Jima? Nedokázala najít žádný důvod, ale možná to bylo tím, že ji tak bolela hlava.

„Já…“ zakňourala, „neznám číslo…“ Vrhl na ni

podezřívavý

pohled, ale pak sebral z prádelníku místní telefonní seznam a šoupl ho před ni. Marsha jím listovala.

„Řekni mu, ať sem okamžitě přijede. Midnight street 15. A jestli se podřekneš…“

Nedořekl a místo toho jí přitiskl hlaveň s tlumičem k poraněnému spánku. Marsha ucukla, jako by byla z rozžhaveného železa.

Našla Jamesovo číslo.

Ještě jednou vyděšeně vzhlédla k Siscovi.

Ale ten jen znova pohnul pistolí. Bylo to přesvědčivější než jakékoliv slovo na světě.

Třesoucími se prsty mačkala jedno číslo po druhém.

Jime, prosím tě, modlila se přitom v duchu, nebuď doma.

Nezvedej to, Jime.

Marně.

Vzal to hned po druhém zazvonění.

„Tady je James Crew,“ ozval se.

„Jime…“ špitla vyděšeně, „Jime… to jsem já, Marsha.“

„Marsha?“ zeptal se překvapeně James Crew na druhé straně aparátu. „Co se děje, Marsho?“

74

„Musím s tebou mluvit, Jime,“ vysypala ze sebe překotně. Jedním okem pořád sledovala hrozící pistoli. „Teď hned.“

„Ale…“ namítal Jim, „já teď nemůžu. O co jde, Marsho?“

„Jime,“ málem se rozplakala Marsha, „Jime, je to hrozně důležitý.

Prosím tě, přijeď sem. Přijeď hned, Jime!“ Hlas se jí chvěl.

Sisco spokojeně kývl. Znělo to velmi přesvědčivě.

„Kam? A proč? Marsho?“

„Jsem tady dole, v Downhillu. Midnight street 15. Přijeď, prosím tě.“

„V Downhillu?“ otázal se Jim s nefalšovaným úžasem. „Co děláš, proboha, v Downhillu?“

„Nemůžu ti to teď vysvětlovat, Jime. Ale je to hrozně důležitý.

Potřebuju, abys mi pomoh! Prosím, Jime!“

V duchu viděla, jak váhá a jeho oči za kulatými skly brýlí splašeně mrkají.

„Dobrá, Marsho. Přijedu. Ale doufám, že mi to všechno vysvětlíš.“

„Jo, jasně,“ řekla. Hrdlo měla úplně vyprahlé.

„Midnight street 15?“ ujišťoval se ještě jednou James Crew.

„Budu tam za pár minut.“

Marsha úplně vyčerpaná položila mobil a v očích se jí zase objevily slzy.

„Výborně,“ řekl Sisco. „Děkuju ti, Marsho. Moc jsi mi pomohla!“

Panebože! Nenáviděla ho. Nenáviděla ho úplně strašně!

„A co teď s vámi dvěma?“ uvažoval nahlas Carson Sisco. Pusťte nás domů, prosila ho v duchu Marsha. Ale věděla, že něco takového Sisco neudělá. Daleko spíš je zastřelí.

Carson Sisco o tom vážně přemýšlel. Trochu by to zjednodušilo situaci.

Jenomže dokud neměl v rukou peníze, nemohl to riskovat. I když byl náchylný uvěřit, že to nebyl Derek, kdo je ukradl. Ale jistotu neměl.

Znovu Marshe spoutal ruce lepicí páskou. Když jí chtěl přelepit ústa, začala vyděšeně škubat hlavou.

„Ne… to ne… prosím!“

Ne že by něco dal na její prosby. Ale vlastně to nebylo nutné.

75

Neudělal to tedy a zavedl Marshu do přístěnku. Sundal pásku i z Derekových úst, pak ho prudkým škubnutím posadil a odtáhl ke stěně. Poručil Marshe, ať si sedne k němu.

Derekovy oči byly očima vyděšeného zvířete lapeného v pasti.

Chtěl něco říct, ale Sisco neměl v úmyslu připustit nějaké diskuze.

„Žádný řeči!“ zasyčel. „ A o nic se nepokoušej, Dereku. Víš, kam to vede. Kdybys sis nehrál na hrdinu, moh by tvůj kámoš McDermott už sedět v klidu doma a dloubat se v nose. Zabils ho, jestli to chápeš!“

Dereka to zdrtilo. Věděl, že je na tom něco pravdy. Ale pak ho znova popadla zuřivost. To všechno Sisco!

„Houby!“ zaječel. „Vy jste ho zabil! Jste hnusnej, úchylnej vrah!

To si vypijete!“

„Dereku,“ zašeptala zlomeně Marsha, „prosím…“

Nebylo by nejlepší, kdyby se teď Sisco naštval. Jenomže tomu podobné řeči nevadily. Vůbec si jich nevšímal.

„Byl bych ho nechal odejít,“ řekl. „No každopádně se postarám, aby se podruhy nic podobnýho nemohlo opakovat.“

Otočil se a vypadl. „Co chce dělat?“ zašeptal Derek. „Nevím,“

zaúpěla Marsha. „Ale hrozně se bojím, Dereku!“

Derek by ji rád pohladil a uklidnil. Ale ruce měl svázané za zády.

„Neboj,“ řekl proto jen. „Dostanem se z toho.“

Ale Marsha tomu nevěřila.

On ostatně taky ne.

Sisco byl v okamžiku zpátky.

„Tak,“ pronesl spokojeně. Sklonil se k Derekovi a přitiskl mu na obličej kus hadru napuštěný nějakou omamnou látkou.

Chloroform nebo něco takovýho, napadlo Dereka. Zkoušel škubat hlavou, zkoušel nedýchat, ale štiplavý pach ho pronásledoval, až mu nezbylo nic jiného, než se zprudka nadechnout.

Za malou chvíli mu hlava klesla.

Marsha skončila stejně.

Carson Sisco se spokojeně napřímil.

Finále mohlo začít.

76

XVI.

Terry Youngová chtěla ven. Potřebovala se dozvědět, jestli Marsha dostala její vzkaz. A vůbec, co se děje.

Jenomže její tělo ji tentokrát odmítalo pustit. Nebo spíš už Terry neměla tolik sil se od něho odpoutat. Slábla každým dnem, každou hodinou.

Umírala.

Ale nemohla… nesměla zemřít. Ještě ne. Ne dřív, dokud se celý svět a ona sama nedozví pravdu.

Soustředila veškerou svou vůli na únik. Musí to dokázat. Ještě jednou. Naposledy.

Jako by se vynořovala z nějakých temných bažin. Šlo to ztěžka a pomalu. Něco ji stahovalo dolů.

Bojovala a bojovala, až se jí to podařilo. Ohlédla se zpátky na své zubožené tělo a bylo jí do pláče. Proč musel její život skončit takhle?

Za tuhle strašnou nespravedlnost její původce zaplatí. Ona to dokáže.

Ocitla se před nemocnicí a rozhlédla se kolem. Už se s ešeřilo a město si navléklo žluté náhrdelníky světel. Foukal poměrně ostrý, chladný vítr, v němž byl ještě cítit déšť.

Terry věděla, že nemá moc času.

„Emily?“ zavolala.

Ale žena v bílých šatech, která jí tolik pomohla, se neobjevila.

Zlobí se na mě, napadlo Terry. Anebo jí ostatní duchové zakázali pomáhat neživé nemrtvé bytosti a drží ji někde schovanou. Jestli to teda jde.

Co se dalo dělat, bude se muset obejít bez ní.

Rychle přemýšlela. Nejdřív se podívá za tou tlustou Ilonou, kterou 77

poslali za Marshou.

Už věděla, jak na to.

Představila si vnitřek obytného přívěsu a ženštinu v barevných hábitech. Přála si být u ní. Šlo to snadno.

Ilona Konrádyová sice byla doma, ale Terry už se od ní nic dozvědět nemohla.

K louži krve, která se utvořila pod jejím tělem, se slétávaly mouchy. Jednooký kocour naježil srst, když se Terry objevila. On ji viděl, anebo alespoň cítil. Ale to Terry nebylo nic platné.

Se zděšeným úžasem shlížela na mrtvolu. Ničemu nerozuměla. Co se tu stalo?

Mělo to nějaký vztah k tomu, že s ní mluvily? Nebo se jen stalo oběti náhodného lupiče?

Odpovědi neexistovaly. Ale Terry najednou dostala strach. Strach o Dereka. A o Marshu. Ale hlavně o Dereka. Něco jí říkalo, že jsou v nebezpečí.

Ale nevěděla, kde jsou.

Začala intenzívně myslet na Dereka. Představovala si jeho podlouhlou tvář s vystouplými lícními kostmi, patku jeho hnědých vlasů, ústa, ruce, všechno, co měla tak ráda. Chtěla být u něho. S

ním. Podařilo se to.

Najednou se vznášela v malé, temné místnosti plné různého haraburdí. Derek s Marshou napůl leželi, napůl seděli opřeni o stěnu, hlavy na prsou.

Jsou mrtví, blesklo Terry hlavou. Přišla jsem pozdě.

Snesla se dolů a vykřikla:

„Dereku! Marsho!“

Chtěla jimi zatřást, ale samozřejmě to

n e š l o . B y l a úplně

bezmocná. To přece není možné, naříkala v duchu. A pak si všimla, že se jejich hrudě zdvíhají a klesají. Byli jen v bezvědomí.

Vůbec nechápala, co tu dělají. A kde je tohle místo. Nebylo u Dereka v domě, ani u Marshy. Neznala ho.

Chtěla se porozhlédnout po ostatních místnostech, když se Derek pohnul. Ze rtů se mu vydralo zasténání. Otevřel oči a potřásl hlavou.

Prober se, Dereku, pobízela ho Terry. Nemám moc času.

Derekovi to chvíli trvalo. Jen ztěžka si uvědomoval, kde je a co se 78

stalo, když mu to konečně došlo, otočil hlavu k Marshe.

„Marsho,“ zašeptal okoralými rty. „Jsi v pořádku?“ Nic. Derek jemně šťouchl hlavou do jejího obličeje.

Mají svázané ruce i nohy, uvědomila si Terry. Kdo jim to udělal?

„Marsho!“ opakoval Derek. „No tak…“

Marsha něco zamumlala.

Bylo znát, jak se Derekovi ulevilo. Ještě žili.

„Co… co se děje? Kde to jsem?“ mumlala Marsha.

„Pst,“ nabádal ji Derek. „Ať nás neuslyší.“

Terry viděla, jak se Marshiny oči rozšířily zděšením.

„Je tam ještě?“ zašeptala. „Co dělá?“

Oba zmlkli a naslouchali. Ale z vedlejší místnosti se neozýval sebemenší zvuk.

„Možná odešel,“ špitla s nadějí. „Dereku, musíme se odtud dostat!

On… Sisco zabil McDermotta.“

„Já vím,“ kývl Derek. Hlava se mu točila a chtělo se mu zvracet.

„A vystrčil Terry z okna!“

Terry úplně zkoprněla. Sisco? Ten nový učitel programování?

Proč by to dělal? Vždyť ho ani pořádně neznala!

„Ale proč, Dereku?“ vykřikla. Zapomněla, že ji nemůže slyšet.

Naštěstí stejnou otázku položila i Marsha. „Ale proč?“

„Když tě uhodil a ty jsi omdlela, vyprávěl mi dost dlouhe j a praštěnej příběh. Nemůžu ti to celý opakovat, ale šlo v něm o půl miliónu dolarů, který byl schovaný ve škole. Někde ve věži, kde je observatoř. Prej patřily mafii, a ta pro ně Sisca poslala. Sisco našel skrýš, ale byla prázdná. Myslel si, že jsem ty prachy sebral já.“

„A Terry? Co Terry?“ vydechla užaslá Marsha.

Derek smutně sklonil hlavu.

„Prostě ho načapala u tý skrýše a on ji vyhodil z okna. Nedělalo mu to žádný potíže. Je to zabiják.“

„Chudinka Terry,“ řekla Marsha.

„Nejhorší je, že za to můžu já,“ obviňoval se zoufalým hlasem Derek. „Kdybychom se nepohádali… neběžela by za mnou… a…“

Tak to není, Dereku, říkala si pro sebe Terry. To já se s tebou neměla hádat. Ale už se stalo.

Byla jako omráčená tím, co se dozvěděla. V mysli se jí znovu 79

vynořila ta scéna.

Otvírá postranní dveře do školy. Jak to, že nejsou zamčené?

Proběhne halou a zamíří ke schodišti do věže. Bere to po dvou schodech. Musí říct Derekovi, že je to všechno hloupost a že láska…

Na odpočívadle se zastaví, aby si vydechla. Je tam něco nepatřičného. Teď už to vidí jasně. Jeden z kamenů ve zdi je vysunutý. Za ním je…

Uslyší nějaký zvuk, chce se otočit, ale spatří jen nezřetelný stín a zároveň ucítí, jak ji něčí silná ruka strčí do zad. Nemá šanci se něčeho zachytit. Nemá čas vykřiknout. Padá otevřeným oknem dolů do hluboké, prázdné tmy.

Tak se to stalo. A ruka patřila Carsonu Siscovi, zabijákovi z mafie.

Sisco chce zabít i Dereka a Marshu.

Derek se mezitím pokoušel uvolnit si pouta na rukou, ale marně.

„Nejde to,“ řekl. „Ten neřád děsně drží.“

„Ach, Dereku,“ zaúpěla Marsha. „Prosím, udělej něco, ať se odsud dostaneme! Já se bojím.“

Terry cítila, jak se kolem těch dvou na podlaze šíří vlny úzkosti a paniky. Kdyby jim tak mohla pomoct! Teď měli šanci uniknout, protože Sisco nebyl nablízku. Terry to věděla.

Rozhlížela se po přístěnku. U jedné stěny stála jednoduchá police z nehoblovaných prken plná všelijakých krámů. Mezi nimi, až úplně nahoře, bylo i vyřazené, zaprášené akvárium.

Terry si vzpomněla, jak se jí u Ilony Konrádyové v přívěsu podařilo převrhnout stolek. Musí to zkusit.

Vznesla se ke stropu, soustředila mysl na akvárium, rozpřáhla ruce a pak jimi prudce máchla.

Akvárium jenom trochu nadskočilo. Bylo moc těžké.

„Viděls to?“ vykulila se Marsha.

„Co?“

„Tam nahoře. To akvárium. Pohnulo se!“

„To je nesmysl!“ protestoval Derek. „Máš halucinace.“

Terry svůj pokus zopakovala. Se stejným výsledkem.

„Fakticky!“ vydechl Derek. „Pohnulo se. Co se to děje?“

Kdybys radši dával bacha, aby ti nespadlo na hlavu, rozčilovala se 80

Terry zbytečně. Bylo jasné, že akváriem nehne.

Musím jim pomoct, zoufala si. Musím. Dostali se do toho kvůli mně. A oni mně taky pomohli.

„Emily!“ zavolala. „Emily i vy ostatní, slyšíte?! Pomozte mi! Jen jednou, naposled! Pomozte mi! Už po vás nikdy nebudu nic chtít!

Přísahám!“

Naslouchala a rozhlížela se. Nic, nikde nikdo.

Zkusila to ještě jednou.

Zavřela oči a rozpřáhla ruce.

A najednou ucítila, jak je vzduch kolem ní plný neviditelné síly.

Tiše se usmála a máchla rukama.

Akvárium sletělo z police, jako by bylo z papíru. Rozpadlo se na velké střepy, které se příhodně poskládaly kolem obou zajatců.

„Děkuju vám, děkuju,“ zašeptala šťastně Terry.

Místo odpovědi slyšela jen vzdalující se šumění.

Derek nepřemýšlel, jak je to možné, že akvárium spadlo. Posunul se tak, aby se ruce svázané za zády dotkly nejbližšího střepu a začal jimi pohybovat. Šlo to docela snadno.

Marsha to zkoušela taky, ale byla o dost nemotornější. „Co dělá Sisco?“ mumlala vylekaně. „ Je tam vůbec? Jestli slyšel tu ránu…“

Terry věděla, že se momentálně nemusejí Sisca obávat, ale stejně se šla podívat do vedlejší místnosti. Prostě prošla zdí a byla tam.

Chvilku se rozhlížela, ale přitom už cítila, že se blíží okamžik, kdy bude muset zpátky.

Tentokrát z toho nebyla rozladěná.

Její příběh se uzavřel.

Ještě by se měla rozloučit s Derekem a Marshou. Už je neuvidí.

Vrátila se k nim.

Oba už měli ruce volné.

Marsha si je protáhla a pak náhle Dereka objala a dala mu obrovskou pusu. Ani neprotestoval.

Hej! chtěla vykřiknout Terry. Sakra co to děláš, Marsho? Derek je přece můj kluk!

Ale pak si

uvědomila, že už to není pravda. To všechno

neodvolatelně skončilo. A jestli má Derek s někým chodit, až ona tu nebude, je Marsha tou nejlepší. Bezva kámoška Marsha.

81

Hodí se k sobě.

Už necítila žádné rozladění. Poslala jim ještě poslední úsměv a pak natáhla ruce k vířícímu sloupu tmy. Ten šťastný úsměv jí na tváři zůstal.

V Borgentownské nemocnici zvedl unavený doktor Hatcher oči k nástěnným hodinám a řekl prázdným, neosobním hlasem:

„Pro záznam. Terry Youngová. Smrt nastala ve 20.03.“

82

XVII.

Polibek skončil a oba upadli do rozpaků. „Radši vypadnem,“ navrhl Derek se sklopenýma očima. „Jo. Jestli to půjde,“ přidala se ráda Marsha. Postavili se nohy.

Ještě chvíli naslouchali, ale odvedle se stále nic neozývalo. Derek se rozhodl, že dál váhat nebude.

Velmi opatrně a se zatajeným dechem otevíral dveře. Víc. A ještě víc.

Nahlédl do místnosti. Marshina hlava se objevila vedle jeho.

A téměř současně oba vyjekli hrůzou.

Derek Sisco seděl u stolu. Díval se na ně, ale nic neříkal. Nemohl.

Z obličeje měl krvavou kaši.

Smrt se tentokrát nijak nenamáhala s dodatečnými úpravami.

Marsha se začala klepat. Derek slyšel, jak jí za jeho ramenem zuby s drnčením narážejí o sebe. Samotnému se mu taky dělalo dost zle.

Nebyl to nejhezčí pohled. To teda ne.

Ale měl jednu výhodu.

Sisco už jim nemohl ublížit.

Derek položil Marshe ruku kolem ramen a jemně ji vtáhl do místnosti. Pomalu se šourali podél stěny, jako by se báli, že Sisco obživne a sáhne po nich.

Kulka mu vnikla do týla a vyletěla ven nad kořenem nosu. Ze Siscovy zabijácké tváře zbyla jen spodní čelist. Krev byla všude kolem. Všude.

Plížili se ke dveřím a přemáhali nevolnost.

83

„Ježíši,“ drmolila Marsha. „ Ježíši, to je hrozný! Kdo mu to udělal?“

Derek se domníval, že to ví. Ale mlčel. Bylo to dost neuvěřitelné.

Jenomže všechno do sebe zapadalo.

„Kde je McDermott?“ blábolila dál Marsha. „Není tu. Ležel támhle. Já ho viděla.“

Derek ji táhl pryč. Vypadalo to, jako by se od té hrůzné scény nemohla odtrhnout.

„Třeba nebyl mrtvej. Jen raněnej. Udělal to on. To je děsný, děsný, děsný…“

Derek se zastavil a zacloumal s ní.

„Přestaň, Marsho! Slyšíš? Padáme.“

Ale Marsha byla jako smyslů zbavená.

„Kde je McDermott?“ opakovala znovu. „Kde je? Ježíši…“

Úplně zvadla.

Derek si hodil její ruku přes rameno, nadzvedl ji a normálně ji vyvlekl na chodbu jako pytel zrní. Tam ji opřel o zeď a začal ji lehce plácat po tváři, aby se vzpamatovala.

Kde je McDermott, jí radši ani neříkal.

Všiml si ho.

Tedy jeho nohou. ~

To bylo totiž jediné, co zpod postele vyčuhovalo. Mrtvé nohy.

„No tak, Marsho!“ naléhal netrpělivě. „Seber se! Už jsme z toho venku. Rozumíš? Jsme z toho venku!“ Konečně se trochu zmátořila.

„Já… jo… promiň, Dereku. Já jen… už je to lepší… díky.“

Přestal do ní bušit.

„Budeš oukej?“ zeptal se s podezřením.

Kývla a nasucho polkla.

„Jo,“ řekla. „Jo.“

„Tak jdeme!“

Znovu ji objal kolem ramen a vedl ji chodbou ke schodišti osvětlenému slabou žárovkou. „Opatrně. A potichu.“

Znovu přikývla a opřela se o něj. Nebylo to nepříjemné. Vlastně se cítil jako ochránce. Nikdo je nezastavil.

Vyšli před dům. Chladivý večerní vzduch na ně působil jako balzám. Zhluboka se ho nadechli.

84

Marsha potřásala hlavou a měla v očích slzy, jako by stále ještě nemohla uvěřit tomu, že to přežili.

Derek rychle uvažoval.

„Marsho,“ ozval se po chvíli, „můžeš řídit?“

Utřela si oči.

„Jo,“ řekla. „Jsem dobrá, Dereku.“

„Fajn. Hele, jeď na policii a všechno jim řekni. Všechno, co víš.

Jdi za tím detektivem, za Selwickem.“

„A co ty?“ Zavrtěl hlavou.

„Já musím ještě něco vyřídit. Vezmu si Siscův kombík. Pak přijedu za tebou. Oukej?“ Byla ještě celá popletená.

„Ale… kam pojedeš, Dereku?“ nechápala to. „Co musíš vyřídit?

Vždyť už to všechno skončilo, ne?“

„Všechno ne. Je tu ještě něco. Jedna maličkost. Nebude to dlouho trvat, Marsho, neboj. A teď už jeď, ano?“

Pomalu přikývla a vydala se ke svému Austinu. Derek se za ní díval, dokud nenasedla a neodjela. Pak se sklonil k Siscovu autu.

Klíčky byly v zapalování.

Nasedl, nastartoval a vyrazil.

Čekal ho ještě jeden krátký rozhovor.

Musel si promluvit s tím, kdo zabil Carsona Sisca.

85

XVIII.

James Crew otevřel dveře a Derek ho vtlačil dovnitř. „Dereku,“

bránil se James chabě, „co je? Co se děje?“ Byl příšerně bledý a vypadalo to, že se sotva drží na nohou.

Pomalu ustupoval a Derek šel pořád za ním, oči upřené na jeho tvář.

Zapadli do Jamesova pokoje. Byl zavalený knihami, mapami, tabulkami a grafy. Nad psacím stolem svítila malá lampička.

„Tak co je, Dereku?“ koktal zděšený James. Docouval ke stolu a opřel se o něj dlaněmi.

„Přišel jsem ti poděkovat, Jime,“ promluvil konečně Derek a trochu se usmál. Ale byl to studený úsměv.

„Poděkovat? A za co?“

„Žes nám zachránil život. Mně a Marshe.“

James Crew se potil a oči za skly brýlí mu poplašeně mrkaly.

„Já… nevím, o čem mluvíš.“

„Ale víš,“ nedal se odradit Derek. Pořád se na Jamese upřeně díval. „Přece jsi zastřelil Sisca, nebo ne?“

Zdálo se, že se James Crew složí na podlahu. Celý se třásl.

„To je… nesmysl. Já jsem… já nic…“

„Hele, Jime,“ přerušil ho Derek, „ já jsem tam byl. Byl jsem tam, když Sisco donutil Marshu, aby tě zavolala. Tak nekecej.“

James jen zíral.

„Jen mi řekni, jak se ti to, proboha, povedlo? Vždyť to byl profesionální zabiják!“

James mlčel. Trvalo to věčnost, než promluvil.

„Já… nevím,“ řekl zdrceně. „Bylo to jako… zlej sen. Ale za to 86

můžete vy! Marsha! Vlákala mě do pasti.“

To byla pravda. Jenomže Marsha neměla na vybranou. Derek mu to nemínil vysvětlovat. To už nebylo důležité.

„Čekal na mě před domem. Zacpal mi pusu a vtáhl dovnitř. A tam… vyhrožoval mi… že mě odpráskne… bylo to hrozný! Já nejsem žádnej hrdina, jenže…“

James se zarazil.

„Jenže co?“ pobídl ho Derek.

„No on… ani ho nenapadlo, že bych moh… totiž jednu chvíli se otočil… ta pistole ležela na stole… já ji popadl a zmáčkl spoušť…“

Znovu oživená hrůza zkřivila Jamesovu tvář. Byl úplně na dně.

„Uklidni se, Jime,“ chlácholil ho Derek. „To je dobrý. Říkám ti, žes nám zachránil život.“

Na Jamese Crewa to nijak nepůsobilo. Pořád se třásl jako sulc.

„Jenom mi řekni, Jime,“ pokračoval Derek, „proč jsi hned nezavolal policii? Nemohli ti nic udělat.

Byla to přece jasná

sebeobrana!“

James rezignovaně svěsil hlavu.

„Já… nevím,“ zamumlal.

Ale Derek se s tím nespokojil.

„Kde jsou ty peníze, Jime?“ pronesl důrazně.

James zničehonic ožil. Vysloveně nadskočil.

„Jaký peníze? Co blbneš, Dereku? Já o žádnejch penězích nevím.“

„Lžeš,“ řekl neúprosně Derek. „Ty mafiánský prachy, po kterejch Sisco šel. Co byly schovaný ve věži. Tenkrát, když jsme šli spolu z kroužku, viděl jsi Sisca taky. Nejspíš jsi viděl víc než já. Bylo ti to podezřelý. Vrátil ses tam. Ještě ten den, nebo nazítří. Jsi koumák, Jime. Objevil jsi tu skrýš a prachy jsi normálně sebral.“

James Crew jen vrtěl hlavou. Rychleji a rychleji.

„Víš, co je na tom nejhorší, Jime?“ bušil do něho Derek slovy dál.

„Kdyby ses na to vykašlal, nebo kdybys ty prachy

odevzdal,

nemusela by Terry umírat! Mohla by žít! Mohla by být pořád se mnou!“ křičel Derek.

James jen pořád vrtěl hlavou, jako by ji měl na péro; Zakryl si uši dlaněmi, aby Dereka neslyšel.

„Kde jsou ty peníze, Jime?“

87

Ale James Crew mlčel jako zařezaný.

Derek se rozhlédl po místnosti. Pod zválenou pohovkou ležela papírová krabice od adidasek. Skočil po ní a než se James na něco zmohl, vytáhl ji a hodil na stůl. Pak odklopil víko.

Byla nacpaná stodolarovými bankovkami.

I když to Derek čekal, stejně ho ta fůra peněz ohromila. Půl miliónu dolarů pohromadě se hned tak nevidí. Civěl na ně neschopen slova.

To už se James probral. Chytil krabici a přitiskl si ji k hrudi.

„Jsou moje!“ vykřikl.

„Houby,“ ušklíbl se Derek. „Nejlepší bude, když je odneseš na policii.“

James se na něho zkoumavě podíval a pak sklopil hlavu.

„Dereku,“ řekl naléhavým hlasem, „já ty peníze potřebuju. Hele, vždyť víš, že chci na univerzitu a že je to drahý. Máma by na to v životě nesehnala. A teď ještě ke všemu leží v nemocnici a čeká ji operace. Ta taky nebude zadarmo. Potřebuju ty prachy.“

Derek ho chápal. Ale takhle to nešlo.

„Do háje, Jime,“ řekl, „stejně by na to přišli, až budou vyšetřovat Siscovu smrt. Marsha už jela na policii a všechno jim pověděla.“

Ale James byl jako malé dítě.

„O t ěch penězích nemusí být vůbec řeč,“

zamumlal

nepřesvědčivě.

„A co si myslíš, že jim povím, až budou vyslýchat mě? Že Sisco sem jen tak přijel a vraždil ze zábavy nebo co? Neblázni, Jime!“

naléhal na něj netrpělivě Derek. „Ty prachy by ti stejně nepřinesly štěstí. Vždyť víš, kolik kvůli nim umřelo lidí. Pojed se mnou na policii, Jime!“

Udělal krok směrem k němu a natáhl ruku.

Ale James Crew ustoupil. Hodil krabici s penězi na postel a řekl:

„Ne! Tohle je moje šance a ty mě o ní nepřipravíš, Dereku!“

Sáhl pod polštář.

A Derek, na něco takového absolutně nepřipravený, najednou hleděl do ústí pistole.

Siscovy bouchačky s tlumičem.

On se opravdu zbláznil, prolétlo mu hlavou.

88

Je schopný mě kvůli těm prachům zastřelit!

„Co šílíš, Jime?“ vypravil ze sebe. „Tohle ti nemůže projít. To už není žádná sebeobrana!“

James jen vrtěl hlavou. Ruka s pistolí se mu chvěla.

Možná bych mu ji mohl vyrazit, kdybych sebou mrsknul, uvažoval Derek v duchu. Možná ani nevystřelí.

Někde v dálce se ozval kvílivý zvuk policejních houkaček. Blížil se.

James je taky slyšel.

Znervózněl ještě víc.

„Polož to,“ řekl tiše Derek.

Houkačky už byly blízko.

Hodně blízko.

James pořád vrtěl hlavou a ruka se mu třásla.

Nevystřelí, ujišťoval se Derek. A policie tu bude každou chvilkou.

Houkající auta zahnula do ulice.

Už brzy to skončí.

James Crew vystřelil.

89

XIX.

Pohřeb skončil.

Všichni se rozcházeli teplým květnovým odpolednem, v němž voněly kvetoucí stromy, a svítilo jásavé jarní slunce. Bylo to paradoxní, že si v takovém krásném dni museli připomínat smrt.

Marsha měla oči zarudlé od pláče.

Pořád tomu nemohla uvěřit.

Máte někoho rádi, znáte ho a on najednou zmizí a už ho nikdy nespatříte. Nikdy. Jako by neexistoval. A nakonec i vy zapomenete.

„Ne,“ zašeptala, „to ne. Já nezapomenu.“ Derek se k ní otočil.

„Cos říkala?“

„Že na Terry nezapomenu,“ opakovala. Derek pokýval hlavou.

„Ani já,“ řekl vážně.

Vsunula svou dlaň do jeho a on ji pevně stiskl.

Přes nízký trávník k nim přicházel James Crew. Zastavil se dva kroky před nimi a v rozpacích několikrát přešlápl z nohy na nohu.

„Ahoj,“ řekl stísněným hlasem.

„Čau, Jime,“ řekla Marsha.

„Ahoj,“ pronesl neutrálně Derek.

„Tak jak to dopadlo?“ chtěla vědět Marsha a James se s úlevou rozpovídal.

„No, děsně mě vynadali. S tou sebeobranou nebyl problém, ale policajty nejvíc štvalo, že jsem to hned nehlásil, když jsem objevil ty prachy. Chvíli to vypadalo, že mě zavřou kvůli tomu. No, nakonec to skončilo kázáním. Já fakt nevím, jak jsem moh tak zblbnout.“

„To se stane,“ prohodila Marsha.

Derek mlčel. Pořád tu byla Terryina smrt. Jenomže stejně jako 90

Jamese za ni mohl vinit i sebe. Už toho musel nechat. Jednou provždy.

Protože vrahem byl Sisco.

„Jo a víte,“ pokračoval James, „že ty peníze asi nakonec dostane škola? Policajti si to aspoň myslí.“

„Bezva,“ řekla Marsha.

„Prej budu mít v tom případě nárok na nálezný,“ šklebil se James rozpačitě. „Možná. Až co řeknou právníci.“

„To by bylo fajn,“ ozval se Derek. Myslel to upřímně. Určitě by se tím vyřešily všechny Jimovy finanční problémy.

„Vlastně…“ poškrabal se James Crew za uchem, „… jsem ti ještě nepoděkoval, Dereku, žes policajtům nevykecal, co se stalo u nás.

Víš… to by mi asi neprošlo. Takže díky.“

„No jo,“ zabručel Derek. „Měls kliku, že ses netrefil.“

„Ty taky,“ hlesl James.

Derek se proti své vůli musel zasmát. To byl fakt suchej fór.

Marsha sledovala jejich rozhovor s vykulenýma očima. „Hele, vy dva,“ řekla, „o čem to mluvíte? Co se stalo?“

„Ale nic,“ mávl Derek rukou. „To je jen mezi nama klukama.“

Marsha ohrnula nos a pokrčila rameny.

James se rozloučil a oni se pomalu loudali k autům.

„Mám pocit,“ řekla Marsha trochu dotčeně, „že bysme my dva neměli mít před sebou žádný tajnosti.“

„Jó?“ předstíral Derek údiv. „Já vždycky myslel, že to platí až po svatbě.“

A oba se rozesmáli.