R. L. Stine

Stopy hrĹŻzy 91

Kdo spĂ v mĂ©m

hrobÄ›?

KDO SPĂŤ V MĂ‰M

HROBÄš?

R. L. Stine

NAKLADATELSTVĂŤ

S I G N E T

2

Copyright Â© 1995 by Parachute Press, Inc.

Translation Â© VĂˇclav MikolĂˇĹˇek 1996

Published in the arrangement with

Permissions & Rights Int. Ltd.

ISBN 80-86021-31-9

3

I.

Fakt, nenĂ snadnĂ˝ krĂˇÄŤet do Ĺˇkoly s hlavou zaboĹ™enou do knĂĹľky.

Dva bloky od barĂˇku jsem zakopl o chodnĂk a vrazil do poĹˇtovnĂ schrĂˇnky.

Jo, musel jsem doÄŤĂst DÄ›ti, odvahu!

â€žAĹľ si tuto knihu pĹ™eÄŤteĹˇ, pĹ™estaneĹˇ se bĂˇt,â€ś pĂĹˇou na obalu. Kdo z vĂˇs znĂˇ Shadyside, tomu je jasnĂ©, proÄŤ jsem si ji koupil â€“ a proÄŤ jsem ji musel rychle doÄŤĂst.

V obyÄŤejnĂ˝ch mÄ›stech se lidi zabĂ˝vajĂ obyÄŤejnĂ˝mi vÄ›cmi.

My v Shadyside se zabĂ˝vĂˇme duchama.

Teda, aspoĹ� jĂˇ se zabĂ˝vĂˇm.

BojĂm se duchĹŻ, kteĹ™Ă v lese za Fear Street hrajĂ s klukama a holkama na schovku, i kdyĹľ osobnÄ› jsem to nezaĹľil. Ale znĂˇm lidi, kteĹ™Ă to zaĹľili.

BojĂm se vypĂˇlenĂ©ho sĂdla na Fear Street. HemĹľĂ se to tam duchama uĹľ celĂˇ lĂ©ta. AlespoĹ� spoluĹľĂˇci to Ĺ™ĂkajĂ.

ZdajĂ se mi o Fear street zlĂ© sny. Je to nejstraĹˇidelnÄ›jĹˇĂ ulice ve mÄ›stÄ› â€“ nebo moĹľnĂˇ na na celĂ©m svÄ›tÄ›. MĹŻj patnĂˇctiletĂ˝ brĂˇcha Kevin tvrdĂ, Ĺľe duchovĂ© z Fear street jsou straĹˇnĂ. Koho zachvĂˇtĂ, ten nemĂˇ nadÄ›ji!

Kevin je taky straĹˇnej. StraĹˇnÄ› ho bavĂ mÄ› straĹˇit.

Ale teÄŹ je konec â€“ mĂˇm DÄ›ti, odvahu! UĹľ se mi nemĹŻĹľe nic stĂˇt.

Ta knĂĹľka to zaruÄŤuje â€“ jinak ji prĂ˝ mĹŻĹľu vrĂˇtit a dostanu zpĂˇtky penĂze.

Kluci a holky od nĂˇs ze tĹ™Ădy budou zĂrat. Taky je straĹˇnÄ› bavĂ, kdyĹľ mÄ› straĹˇej. HlavnÄ› o Halloweenu, coĹľ bude tenhle pĂˇtek â€“ za pÄ›t dnĂ.

4

O minulĂ˝m Halloweenu mi nakecali, Ĺľe v oddÄ›lenĂ obuvi obchoÄŹĂˇku Dalbyâ€™s prodĂˇvĂˇ duch. Celou zimu jsem kvĹŻli tomu chodil v dÄ›ravĂ˝ch teniskĂˇch, z kterĂ˝ch mi lezly prsty. MĂˇlem mi umrzly.

NÄ›kdy si Ĺ™ĂkĂˇm, Ĺľe si ze mÄ› udÄ›lali ĹˇaĹˇka. ĂšplnÄ› se pĹ™edhĂˇnÄ›jĂ, kdo pĹ™ijde s lepĹˇĂm nĂˇpadem, jak mÄ› postraĹˇit.

Je to dÄ›snĂ©. Ale teÄŹ je s tĂm konec. Jsem uĹľ skoro jako ty dÄ›ti z knĂĹľky DÄ›ti, odvahu! K letoĹˇnĂmu Halloweenu si budou muset najĂt jinou obÄ›ĹĄ.

NÄ›kdo zaĹ™val: â€žHej, Zacku!â€ś

Nejevil jsem zĂˇjem odtrhnout se od ÄŤtenĂ. Byl to Chris Hassler â€“

kĂˇmoĹˇ ze Ĺˇkoly.

My dva jsme kaĹľdej ĂşplnÄ› jinej. Chris je normĂˇlnĂ prĹĄavĂ© sĂˇdlo.

MĂˇ skoro rudĂ©, kudrnatĂ© vlasy a je samĂˇ piha. A poĹ™Ăˇd se smÄ›je â€“

nebo to tak alespoĹ� vypadĂˇ.

JĂˇ se nesmÄ›ju, jsem takovĂ˝ ten vĂˇĹľnĂ˝ typ. KoukĂˇte, co? BabiÄŤka Ĺ™ĂkĂˇ, Ĺľe mĂˇm â€žhlubokĂ©, vĂˇĹľnĂ© oÄŤi jako vĹˇichni muĹľi z rodu PepperĹŻâ€ś.

Tak jo.

MĂˇm rovnĂ© kaĹˇtanovĂ© vlasy a jsem nejmĂĹ� o hlavu vÄ›tĹˇĂ neĹľ Chris. Fakt je, Ĺľe jsem nejdelĹˇĂ ÄŤĂˇra z celĂ© pĂˇtĂ© tĹ™Ădy.

â€žHej, Zacku, poÄŤkej!â€ś zaĹ™val Chris znovu.

JeĹˇtÄ› vĂc jsem se ponoĹ™il do DÄ›ti, odvahu! a zrychlil krok.

ÄŚapnul mÄ› za ruku a zatĂˇhl k brance u nich pĹ™ed barĂˇkem. â€žJsi hluchej, nebo co?â€ś zeptal se.

â€žNejsem hluchej.â€ś Vytrhl jsem se mu. â€žJenom se tÄ› snaĹľĂm nevnĂmat.â€ś

Bleskurychle jsem nacpal DÄ›ti, odvahu! do batĹŻĹľku. Chris by se udusil smĂchy, kdyby je mÄ› u mÄ› vidÄ›l.

â€žCo to tam schovĂˇvĂˇĹˇ?â€ś vyhrkl.

â€žNic, takovej dĂˇrek, co jsem minulej tejden dostal od babiÄŤky k narozkĂˇm.â€ś

â€žCo kecĂˇĹˇ?! KnĂĹľku jsi od babiÄŤky nedostal. Dala ti ty puntĂkatĂ˝ ponoĹľky. Hele, zapomnÄ›l jsi, Ĺľe jsem byl na tvĂ˝ oslavÄ›?â€ś â€žNezapomnÄ›l.â€ś

Chris se uĹˇklĂbl. â€žCo je? Jo, ten had, co jsem ti dal, byl blbej dĂˇrek, to je fakt, ale jĂˇ za to nemĹŻĹľu, Ĺľe sis myslel, Ĺľe je pravej a 5

jeÄŤels jako sirĂ©na.â€ś

SĂˇhl jsem do batĹŻĹľku a vyndal gumovĂ©ho hada. â€žHm, ale co kdyby byl pravej?!â€ś ZamĂˇval jsem mu s nĂm pĹ™ed nosem.

Chris do nÄ›j plĂˇcl. â€žKdyĹľ se ti nelĂbĂ, tak proÄŤ sis ho nechal?â€ś

â€žAbych si do smrti pamatoval, jak jste se vĹˇichni debilnÄ› Ĺ™ehtali, kdyĹľ jsem s tou krabicĂ Ĺˇlehnul pĹ™es celej pokoj,â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žVĹľdycky, kdyĹľ se na nÄ›j podĂvĂˇm, pĹ™ipomene mi to, Ĺľe se od vĂˇs nemĂˇm nechat straĹˇit. UĹľ nikdy.

A hlavnÄ› ne od tebe.â€ś Ĺ oupl jsem hada zpĂˇtky do batĹŻĹľku.

â€žAle no tak, Zacku,â€ś zavrÄŤel Chris, â€žnerozumĂĹˇ menĹˇĂmu fĂłrku, pako?â€ś

â€žTo nebyl ĹľĂˇdnej fĂłrek,â€ś odsekl jsem. â€žPro vĂˇs to byla dÄ›snĂˇ sranda. AĹľ na to, Ĺľe to ĹľĂˇdnĂˇ sranda nenĂ. Bylo to od tebe hnusnĂ˝.â€ś Chris se zatvĂˇĹ™il uraĹľenÄ›. â€žJĂˇ jsem vĹŻbec nechtÄ›l bejt hnusnej.â€ś

â€žNechtÄ›l, jo?â€ś vyĹˇtÄ›kl jsem. â€žA ty si jako myslĂĹˇ, Ĺľe mÄ› bavilo dÄ›lat ze sebe na oslavÄ› svejch narozek debila?â€ś â€žTak sorry, jo, Zacku?â€ś Ĺ™ekl klidnÄ›. â€žJsme nejlepĹˇĂ kĂˇmoĹˇi, nebo ne? A chci ti Ĺ™Ăct nÄ›co dÄ›snÄ› dĹŻleĹľitĂ˝ho.â€ś â€žCo jako?â€ś zeptal jsem se.

Chris pomalu, se sklopenou hlavou, pĹ™eĹˇel k hlavnĂm dveĹ™Ăm a posadil se na schody. Ĺ el jsem za nĂm.

â€žJde o psa,â€ś zaÄŤal. Mluvil tiĹˇe, Ĺľe jsem ho skoro neslyĹˇel. â€žBojĂm se.â€ś

â€žBojĂĹˇ se psa?â€ś Ĺ™ekl jsem.

Chris sekl oÄŤima vpravo a pak vlevo, jestli nĂˇs nÄ›kdo neslyĹˇĂ. Pak mi poĹˇeptal: â€žNenĂ to normĂˇlnĂ pes. Je to psĂ duch.â€ś â€žPsĂ duch?!â€ś vyjevil jsem se. â€žHele, jĂˇ vĂm, o co ti jdeâ€¦â€ś

â€žFakt nekecĂˇm,â€ś pokraÄŤoval Chris. â€žTeÄŹ ne. A fakt se dÄ›snÄ› bojĂm.â€ś

Pamatuj na toho hada, Zacku, Ĺ™ekl jsem si. Pamatuj na hada. Pak jsem si vĹˇiml ChrisovĂ˝ch rukou. Klepaly se mu. Zamrzelo mÄ›, Ĺľe mu nevÄ›Ĺ™Ăm. â€žOukej,â€ś Ĺ™ekl jsem, â€žtak to vybal.â€ś â€žNo, teda, asi tak pĹ™ed tejdnem se v noci zaÄŤalo ozejvat takovĂ˝ dÄ›snĂ˝ vytĂ. PĂˇtrali jsme, co to mĹŻĹľe bejt, ale nic jsme nenaĹˇli. JenĹľe vÄŤera veÄŤer nĂˇĹˇ tĂˇtaâ€¦â€ś Chris se zarazil.

â€žCo vĂˇĹˇ tĂˇta?â€ś zeptal jsem se.

6

â€žVÄŤera veÄŤer byl tĂˇta s odpadkama. A ten psĂ duch na nÄ›j skoÄŤil.â€ś

Chris tÄ›Ĺľce polkl.

â€žJo? A byl to fakt psĂ duch?â€ś zeptal jsem se.

Chris se zhluboka nadechl. â€žTĂˇta se chrĂˇnil vĂkem od popelnice jako ĹˇtĂtem â€“ jenĹľe ten pes tĂm vĂkem proskoÄŤil.â€ś TeÄŹ se i mnÄ› rozklepaly ruce.

â€žJaâ€¦ jak ten psĂ duch vypadĂˇ?â€ś vykoktal jsem.

â€žNo, je ĂşplnÄ› bĂlej a na jednĂ˝ stranÄ› mĂˇ velkou ÄŤernou skvrnu,â€ś

odpovÄ›dÄ›l Chris.

â€žTĂˇta Ĺ™Ăkal, Ĺľe dneska veÄŤer pĹ™ijde zase. Tak je jasnĂ˝, proÄŤ se bojĂm, ne?â€ś

Jen Chris doĹ™ekl vÄ›tu, tak se to ozvalo. DÄ›snĂ© zavytĂ.

Ĺ kubl jsem hlavou a vytĹ™eĹˇtil oÄŤi. Byl to on! Ĺ�Ătil se pĹ™Ămo na mÄ›.

BĂlĂ˝ pes. S velkou ÄŤernou skvrnou na boku.

PsĂ duch!

7

II.

PsĂ duch zaĹ™val. Byl straĹˇnej. SkoÄŤil na mÄ› a srazil mÄ› na zem.

PraĹˇtil jsem hlavou o schody, aĹľ to zadunÄ›lo.

Na krk mi stekla horkĂˇ psĂ slina.

ZavĹ™el jsem oÄŤi. To je konec. Je po mnÄ›!

â€žCo blbneĹˇ, pako?!â€ś Ĺ™ekl Chris.

OtevĹ™el jsem oÄŤi. Chris stĂˇl nade mnou a plĂˇcal psĂho ducha po tlamÄ›.

â€žDostal jsem tÄ›!â€ś zajĂˇsal. â€žTo je pes mĂ˝ sestĹ™enice. MĂˇme ho doma, kdyĹľ je sestĹ™enice pryÄŤ.â€ś VyskoÄŤil jsem na nohy a sebral z verandy batĹŻĹľek. Byl jsem tak naĹˇtvanej, Ĺľe mÄ› ani nenapadla nadĂˇvka, kterou bych Chrisovi Hasslerovi Ĺ™ekl. OtoÄŤil jsem se a vypadl.

â€žZacku!â€ś volal za mnou Chris. â€žSnad ses nenaĹˇtval?!â€ś

PrĂˇskl jsem za sebou brankou. Tady to mĂˇĹˇ! povzdychl jsem si.

NesmĂĹˇ se nechat nachytat na debilnĂ kecy o duchĂˇch. Od Chrise. Od brĂˇchy Kevina. Od nikoho!

BÄ›Ĺľel jsem ulicĂ. Na nÄ›kterĂ˝ch verandĂˇch visely straĹˇidelnĂ© lucerny k Halloweenu. A velkĂ˝ dub na rohu Hawthrone street byl ovÄ›ĹˇenĂ˝ bĂlĂ˝mi pentlemi.

Ne, uĹľ mÄ› o Halloweenu nikdo nevystraĹˇĂ. V ĹľivotÄ› ne!

Chris mÄ› dobÄ›hl. â€žJsi naĹˇtvanej?â€ś zeptal se. DÄ›snÄ› funÄ›l.

â€žJdi se vycpat!â€ś odsekl jsem.

ZaboÄŤili jsme za roh. UvidÄ›l jsem svou nejlepĹˇĂ kĂˇmoĹˇku Marcy Noviovou. Byla k nĂˇm zĂˇdy a Ĺˇla do Ĺˇkoly. Marcy je od nĂˇs ze tĹ™Ădy a sedĂ pĹ™ede mnou. Proto ji krĂˇsnÄ› poznĂˇm i zezadu.

DobÄ›hl jsem ji. Chris taky.

8

â€žAhoj, kluci,â€ś Ĺ™ekla. â€žZacku, co se ti stalo? MĂˇĹˇ roztrĹľenou bundu.â€ś UkĂˇzala mi na rukĂˇv.

Koukl jsem se. MÄ›l jsem rukĂˇv rozervanĂ˝ od zĂˇpÄ›stĂ k lokti.

â€žZack mi pĹ™ed chvĂlĂ zachrĂˇnil holej Ĺľivot,â€ś Ĺ™ekl Chris, neĹľ jsem staÄŤil nÄ›co Ĺľvejknout. â€žJe pravej hrdina.â€ś â€žFakt jo?â€ś vyjevila se Mercy.

â€žJasnÄ›, Ĺľe jo,â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žZachrĂˇnil mÄ› pĹ™ed psĂm duchem.â€ś

Mercy protĂˇhla obliÄŤej. â€žZase nÄ›jakej blbej fĂłr, co? A tys mu na to, Zacku, skoÄŤil?â€ś PokrÄŤil jsem rameny.

Marcy si z lidĂ neutahuje. Proto ji taky povaĹľuju za svou nejlepĹˇĂ kĂˇmoĹˇku. ÄŚlovÄ›k jĂ mĹŻĹľe Ĺ™Ăct vĹˇechno. A je pĹ™i mnÄ›, kdyĹľ si ze mÄ› nÄ›kdo dÄ›lĂˇ ĹˇprĹĄouchlata.

ObÄ›hli jsme blok a vlĂtli do Ĺˇkoly. DveĹ™e tĹ™Ădy byly otevĹ™enĂ©. Proti nĂˇm pĂˇdila chodbou Debbie SteinfordovĂˇ. Debbie je nejmenĹˇĂ holka z naĹˇĂ tĹ™Ădy. SnaĹľĂ se to trochu vyrovnat ohromnĂ˝ma vlasama vyÄŤesanĂ˝ma vzhĹŻru.

â€žHele, teÄŹ bys nemÄ›la nikam utĂkat,â€ś Ĺ™ekla Marcy. â€žKaĹľdou chvĂli bude zvonit.â€ś

Debbie zavrtÄ›la hlavou. Ty jejĂ vlasy mÄ› Ĺˇlehly do obliÄŤeje.

â€žMĂˇme suplovĂˇnĂ a ta ĂşÄŤa mÄ› poslala do kabinetu pro kĹ™Ădy.â€ś

â€žCo se stalo s tĹ™ĂdnĂ Prescottkou?â€ś zeptal jsem se.

â€žNevĂm,â€ś odpovÄ›dÄ›la Debbie. â€žMarodĂ nebo tak nÄ›co.â€ś

Chris se uĹˇklĂbl. â€žSupi! SkvÄ›lĂ˝! V pĹŻl desĂˇtĂ˝ bysme mohli

zdrhnout. A pakâ€¦â€ś

â€žNe,â€ś pĹ™eruĹˇil jsem ho.

â€žA co jinĂ˝ho, kdyĹľ je supi?â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žNebuÄŹ srab!â€ś

â€žTak jĂˇ jsem srab?â€ś vyhrkl jsem. â€žHele, Marcy, taky si o mnÄ› myslĂĹˇ, Ĺľe jsem srab?â€ś

Marcy Ĺ™ekla: â€žDobĹ™e, nechceĹˇ dÄ›lat suplici problĂ©my, ale to jeĹˇtÄ› neznamenĂˇ, Ĺľe jsi srab.â€ś â€žAni frajer Chris nebude tyhle suplici dÄ›lat problĂ©my,â€ś Ĺ™ekla Debbie a ztiĹˇila hlas. â€žJe divnĂˇ.â€ś â€žJak divnĂˇ?â€ś zeptal jsem se. Zasunul jsem ruku do batĹŻĹľku a dotkl se gumovĂ©ho hada. KlĂdek, poruÄŤil jsem si.

â€žPodle mÄ› to nenĂ ĹľenskĂˇ, ale duch, Zacku,â€ś poĹˇeptala mi.

â€žCo magoĹ™Ăte, lidi?â€ś vyjekl jsem. â€žMyslĂte si, Ĺľe uĹľ je Halloween?

9

Velkej den, kdy se straĹˇĂ Zack, co? Hele, tak na to klidnÄ› zapomeĹ�te.

UĹľ v tom nejedu.â€ś

â€žJĂˇ za to nemĹŻĹľu, ale ta suplice fakt vypadĂˇ jako duch,â€ś

pokraÄŤovala Debbie s vykulenĂ˝ma oÄŤima. â€žKĹŻĹľi mĂˇ bĂlou, ĂşplnÄ› prĹŻsvitnou. Je to vĹˇechno hroznÄ› divnĂ˝.â€ś â€žUĹľ se nemĹŻĹľu doÄŤkat, aĹľ budu ve tĹ™ĂdÄ›.â€ś ProtĂˇhl jsem se mezi nimi. â€žCo je divnĂ˝, to je odteÄŹka moje.â€ś PofrÄŤel jsem dveĹ™mi do tĹ™idy.

A mĂˇlem jsem zaĹ™val.

Ta suplice byla fakt duch.

10

III.

NovĂˇ ĂşÄŤa nemÄ›la obliÄŤej. MĂsto oÄŤĂ mÄ›la dvÄ› ÄŤernĂ© dĂry. A vznĂˇĹˇela se nad zemĂ.

RozhlĂ©dl jsem se po tĹ™ĂdÄ› a zĂral. Jak to, Ĺľe spoluĹľĂˇci nebyli vydÄ›ĹˇenĂ?

Znovu jsem se podĂval na suplici. TentokrĂˇt poĹ™ĂˇdnÄ›. ZĂˇvoj! MÄ›la zĂˇvoj. Jo, tak proto se mi zdĂˇlo, Ĺľe je duch!

VĹŻbec se nevznĂˇĹˇela, jenom na sobÄ› mÄ›la lehkĂ© bĂlĂ© Ĺˇaty aĹľ na zem. A bĂlĂ© boty.

A lesklĂ© bĂlĂ© rukaviÄŤky. Nebylo na nĂ vĹŻbec nic dÄ›snĂ©ho. DivnĂˇ byla, to jo. Ale ne straĹˇidelnĂˇ.

Zhluboka jsem se nadechl a zapadl do lavice. Byl jsem na sebe hrdej, ponÄ›vadĹľ jsem vĹŻbec nezaĹ™val. A dokonce jsem ani neutekl.

ZĹŻstal jsem klidnej a normĂˇlnÄ› jsem si zjistil pravdu.

UĹľ je to jasnĂ˝, pomyslel jsem si. Jsem jako ty dÄ›ti z DÄ›ti, odvahu!

Sledoval jsem, jak suplice pomalu zvedĂˇ ruku a sundĂˇvĂˇ si klobouk se zĂˇvojem. MÄ›la dÄ›snÄ› svraĹˇtÄ›lĂ˝ obliÄŤej. A byla dÄ›snÄ› bledĂˇ. Skoro bĂlĂˇ. Jako ten jejĂ ohoz. Vypadala vyloĹľenÄ› ledovÄ›.

Ĺ�ĂdkĂ˝mi vlasy jĂ prosvĂtala pokoĹľka. TĂ˝ musĂ bejt nejmĂĹ� sto let, pomyslel jsem si.

Chris, Marcy a Debbie veĹˇli do tĹ™Ădy zrovna, kdyĹľ zaÄŤalo zvonit.

â€žDobrĂ˝ den, chlapci a dÄ›vÄŤata,â€ś spustila suplice. â€žJmenuji se GauntovĂˇ. Budu vĂˇs uÄŤit, dokud se panĂ uÄŤitelka PrescottovĂˇ neuzdravĂ. VypadĂˇ to, Ĺľe bude doma nejmĂ©nÄ› tĂ˝den. V hodinÄ› kreslenĂ bychom jĂ mohli namalovat pohlednice s pĹ™ĂˇnĂm brzkĂ©ho uzdravenĂ. A teÄŹ se, prosĂm, postavĂme k PĹ™Ăsaze vÄ›rnosti.â€ś KdyĹľ jsme dopĹ™Ăsahali, sĂˇhla GauntovĂˇ do hornĂ zĂˇsuvky, vyndala 11

tĹ™ĂdnĂ knihu a zaÄŤala dÄ›lat dochĂˇzku.

â€žAbernathy Danny,â€ś zvolala vysokĂ˝m, piĹˇtivĂ˝m hlasem.

â€žZde.â€ś

â€žZde?â€ś zeptala se a sjela nĂˇs oÄŤima. â€žJenom zde? KdyĹľ jsem byla ve vaĹˇem vÄ›ku, hlĂˇsili jsme se celou vÄ›tou.â€ś â€žZde, panĂ uÄŤitelko,â€ś opravil se Danny.

â€žAch, tak je to lepĹˇĂ, viÄŹ, Danny?â€ś pronesla ĹˇĹĄastnÄ›.

Pak vyvolĂˇvala dalĹˇĂ jmĂ©na. UkĂˇzalo se, Ĺľe kaĹľdĂ©mu, koho si v tĹ™Ădnici odĹˇkrtne, nÄ›co Ĺ™ekne.

â€žHassler Christopher.â€ś

â€žZde, panĂ uÄŤitelko,â€ś zaknĂkal Chris.

â€žMĂˇĹˇ vskutku hezkĂ˝, jasnĂ˝ hlas,â€ś poznamenala GauntovĂˇ.

PokraÄŤovala v dochĂˇzce. ÄŚekal jsem, co z nĂ vypadne, aĹľ dojde ke mnÄ›.

â€žNoviovĂˇ Marcy.â€ś

â€žZde, panĂ uÄŤitelko,â€ś odpovÄ›dÄ›la Marcy.

GauntovĂˇ zvedla oÄŤi. â€žMĂˇĹˇ vskutku rozkoĹˇnĂ© vlasy, dÄ›venko.â€ś

â€žDÄ›kuji vĂˇm, panĂ uÄŤitelko.â€ś

â€žPepper ZachariĂˇĹˇ.â€ś

â€žZde, panĂ uÄŤitelko,â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žZachariĂˇĹˇ. TakovĂ© krĂˇsnĂ© starosvÄ›tskĂ© jmĂ©no.â€ś Sklopila zrak a povzdychla si.

â€žAle lidi mi Ĺ™ĂkajĂ Zack, panĂ uÄŤitelko,â€ś ozval jsem se. â€žDokonce i mĂˇma a tĂˇta.â€ś

â€žJistÄ› ti nebude vadit, kdyĹľ tÄ› budu oslovovat ZachariĂˇĹˇi, viÄŹ, Ĺľe ne?â€ś Ĺ™ekla. â€žUdÄ›lĂˇĹˇ tĂm svĂ© starĂ© uÄŤitelce jen radost, milĂ˝ hochu.â€ś MilĂ˝ hochu! UcĂtil jsem, jak mi rudnou uĹˇi. VĹľdycky mi zrudly, kdyĹľ jsem mÄ›l ostudu.

â€žNebude,â€ś zamumlal jsem.

Chris se v lavici otoÄŤil a zatlemil se na mÄ›. A dÄ›lal poĹ™Ăˇd pusou jedno slovo. NemusĂte bĂ˝t experti v odeÄŤĂtĂˇnĂ, aby vĂˇm doĹˇlo, Ĺľe to slovo je pako.

Potom se GauntovĂˇ zvedla a veĹˇla mezi lavice. Koukala na nĂˇs, jako by nĂˇs zkoumala.

KdyĹľ doĹˇla k poslednĂ lavici u okna, rozlehl se tĹ™Ădou skĹ™ĂpavĂ˝ zvuk. ĂšplnÄ› mÄ› z toho rozbolely zuby. Co je to za randĂˇl? vyjevil 12

jsem se.

OtoÄŤil jsem se k parapetu, kde jsme mÄ›li tĹ™ĂdnĂho kĹ™eÄŤka Homera.

ProhĂˇnÄ›l ve svĂ© klĂcce kolo. V ĹľivotÄ› jsem ho nevidÄ›l tak zuĹ™ivÄ› makat. A makal ÄŤĂm dĂˇl tĂm rychleji a kovovĂ© kolo skĹ™Ăpalo jako blĂˇzen.

Co se mu stalo?

pomyslel jsem si. Pojmenovali jsme Homera

podle Homera Simpsona, protoĹľe je dÄ›snĂ˝ lenoch. PĹ™inutĂ se k pohybu jedinÄ›, kdyĹľ musĂ k misce se ĹľrĂˇdlem.

Tak proto to kolo tak skĹ™Ăpe, usoudil jsem. V ĹľivotÄ› na nÄ›m nebÄ›hĂˇ.

ĂšÄŤa GauntovĂˇ zĂrala. â€žAle, ale, co se s tĂm zvĂĹ™Ăˇtkem dÄ›je?â€ś

â€žNormĂˇlnÄ› celej den spĂ,â€ś Ĺ™ekla Marcy.

GauntovĂˇ se sklonila a upĹ™ela oÄŤi do klĂcky. A Homer jeĹˇtÄ› vĂc pĹ™idal.

Ĺ˝ertovnÄ› na klĂcku poklepala.

â€žNo tak, maliÄŤkĂ˝,â€ś pronesla roztomile. â€žTeÄŹ budeĹˇ hezky zticha, ano?â€ś

SkĹ™ĂpĂˇnĂ okamĹľitÄ› pĹ™estalo. Homer seskoÄŤil z kola a zahuÄŤel do pilin.

HĂşĂşĂş! zaĹ™val jsem v duchu. Tahle Gauntovka by si mohla z fleku otevĹ™Ăt vĂ˝chovnĂ˝ Ăşstav pro kĹ™eÄŤky. MÄ› by Homer v ĹľivotÄ› neposlechl.

â€žNo, dÄ›ti, copak dÄ›lĂˇte po kontrole dochĂˇzky?â€ś

Chrisovi vyletÄ›la ruka. VÄ›dÄ›l jsem, o co mu jde. A rozhodl jsem se, Ĺľe ho utĹ™u.

Ĺ vihl jsem rukou do vzduchu.

â€žAno, ZachariĂˇĹˇi?â€ś

â€žPo kontrole dochĂˇzky dÄ›lĂˇme velkou pĹ™estĂˇvku, panĂ uÄŤitelko,â€ś

pravil jsem. â€žA po velkĂ˝ pĹ™estĂˇvce dÄ›lĂˇme obÄ›d.â€ś

Kluci a holky se zasmĂˇli. No, teÄŹ bude Chrisovi chvĂli trvat, neĹľ mi zase Ĺ™ekne, Ĺľe jsem pako, pomyslel jsem si.

â€žAle, ale, hoch se smyslem pro humor!â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žAch, ZachariĂˇĹˇi, jestlipak pro tebe bude taky takovĂˇ zĂˇbava, aĹľ zĹŻstaneĹˇ po Ĺˇkole a budeĹˇ psĂˇt stokrĂˇt na tabuli: â€šUĹľ nikdy nebudu drzĂ˝ ke svĂ© uÄŤitelce.â€�?â€ś VytĂˇhla z krabice s kĹ™Ădami noĹľĂk na kĹ™Ădy a pĹ™istoupila ke mnÄ›.

13

To je zajĂmavĂ˝, kdyĹľ si Chris dÄ›lĂˇ srandu ze suplujĂcĂch uÄŤitelĹŻ, v ĹľivotÄ› se mu nic nestane. Jak to, Ĺľe mÄ› to postihlo hned na poprvĂ©?

â€žAch, ZachariĂˇĹˇi, Ĺľe bys byl tak nevychovanĂ˝?â€ś Ĺ™ekla Gauntovka a s kaĹľdĂ˝m slovem mi ĹĄukla noĹľĂkem do lavice.

â€žNejsem, panĂ uÄŤitelko,â€ś zamumlal jsem s oÄŤima upĹ™enĂ˝ma na noĹľĂk.

â€žTo si myslĂm,â€ś pravila Gauntovka, â€žHned jsem si vĹˇimla, Ĺľe nepatĹ™ĂĹˇ k podobnĂ˝m firmĂˇm.â€ś â€žJĂˇ jenomâ€¦ totiĹľâ€¦â€ś

â€žAle ne, nemusĂĹˇ se omlouvat. MnÄ› ne,â€ś Ĺ™ekla. â€žMy dva spolu pĹ™ece budeme vychĂˇzet dobĹ™e, Ĺľe ano?â€ś NaÄŤeĹľ mi strÄŤila prsty pod bradu a donutila mÄ›, abych se jĂ podĂval do oÄŤĂ.

â€žDĂˇm si na tebe pozor, ZachariĂˇĹˇi Peppere!â€ś

MÄ›la studenĂ© ruce. CĂtil jsem to i pĹ™es ty jejĂ rukaviÄŤky.

Jako led.

14

IV.

â€žAchhhhh, ZachariĂˇĹˇi,â€ś zakviÄŤel Chris.

VypĂˇtral jsem ho sedÄ›t s Marcy na druhĂ©m konci jĂdelny. ProtĂˇhl jsem se mezi stoly a zajel na Ĺľidli proti nim. Chris se ke mnÄ› naklonil. â€žZa-cha-ri-ĂˇĹˇ, ach, takovĂ© pĹ™e-krĂˇs-nĂ© jmĂ©no!â€ś zakviÄŤel tĂm svĂ˝m pĂpavĂ˝m hlasem, kterĂ˝ se ĂşÄŤe GauntovĂ© tolik lĂbil.

DÄ›lal jsem, Ĺľe to nevnĂmĂˇm. â€žTak co Ĺ™ĂkĂˇte Gauntovce?â€ś zeptal jsem se.

â€žPodle mÄ› by ji mÄ›li sebrat poldovĂ© z oddÄ›lenĂ pro potĂrĂˇnĂ dÄ›snĂ˝ mĂłdy,â€ś zahalekala od kraje stolu Tiffany LoomisovĂˇ. â€žKde k tomu ohozu pĹ™iĹˇla?â€ś â€žTĹ™eba si myslĂ, Ĺľe uĹľ je Halloween,â€ś pĹ™idal se Danny Abernathy.

â€žJo,â€ś Ĺ™ekla Tiffany, â€žs takovĂ˝m ohozem nebude mĂt o Halloweenu konkurenci.â€ś

â€žVĹˇimli jste si, jak je bĂlĂˇ?â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žTa snad v ĹľivotÄ› nevidÄ›la slunĂÄŤko.â€ś

Marcy dojedla sendviÄŤ. ChvĂli koukala do prĂˇzdna. Pak se vzpamatovala a Ĺ™ekla: â€žGauntovka je divnĂˇ, ale umĂ nauÄŤit vÄ›ci. Jako tĹ™eba, jak nĂˇm vysvÄ›tlila to slovo proud: â€šProud se nepĂĹˇe prout, protoĹľe voda v Ĺ™ece neproutĂ, nĂ˝brĹľ proudĂ.â€� DobrĂ˝, co?â€ś â€žJako ĂşÄŤa je fakt dobrĂˇ,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žAle nejspĂĹˇ to bude tĂm, Ĺľe uĹľ uÄŤĂ sto let. A taky jĂ urÄŤitÄ› sto let je.â€ś â€žVĂte, co si myslĂm o Gauntovce?â€ś uchichtl se Chris. â€žĹ˝e je zamilovanĂˇ do Za-cha-ri-ĂˇĹˇe.â€ś â€žVykaĹˇli se na to, blbe,â€ś okĹ™ikl jsem ho.

â€žUstanovila tÄ› krmiÄŤem Homera na tenhle tejden,â€ś pĹ™idala se Tiffany se smĂchem.

15

Koukl jsem na hodiny v jĂdelnÄ›. Deset minut do konce polednĂ pĹ™estĂˇvky. â€žJo, mÄ›l bych ho jĂt nakrmit. RozdÄ›lĂm se s nĂm o jabko.â€ś â€žJdu s tebou,â€ś Ĺ™ekla Marcy. â€žZbyl mi kousek celeru.â€ś

â€žJĂˇ taky,â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žJenĹľe ode mÄ› si nic nevezme.â€ś

Sebrali jsme si vÄ›ci a vyrazili zpĂˇtky do tĹ™Ădy.

â€žNazdar, dÄ›ti,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka, kdyĹľ jsme vpadli do dveĹ™Ă. â€žVy jste ale snaĹľivĂ ĹľĂˇci! Do zaÄŤĂˇtku odpolednĂho vyuÄŤovĂˇnĂ zbĂ˝vĂˇ jeĹˇtÄ› deset minut.â€ś â€žMy jsme pĹ™inesli Homerovi svaÄŤinu,â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žTo je od tebe velice svÄ›domitĂ©, ZachariĂˇĹˇi.â€ś

â€žDÄ›kuji,â€ś zamumlal jsem. ÄŚekal jsem, Ĺľe se Chris rozeĹ™ve smĂchy.

Ale nestalo se. CivÄ›l nÄ›kam jinam.

â€žHele!â€ś Ĺ™ekl a ukĂˇzal pĹ™ed sebe. â€žS Homerem se stalo nÄ›co hroznĂ˝ho!â€ś

â€žAsi ho seĹľral ten tvĹŻj psĂ duch,â€ś zachechtal jsem se. Myslel jsem, Ĺľe je to zase nÄ›jakĂ˝ jeho debilnĂ fĂłrek.

â€žJĂˇ si nedÄ›lĂˇm srandu,â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žFakt se stalo nÄ›co hroznĂ˝ho.â€ś

Marcy nakoukla do klĂcky. â€žChris mĂˇ pravdu!â€ś

PodĂval jsem se na kĹ™eÄŤka.

Homer zbÄ›lal! Do poslednĂho chloupku.

16

V.

Kluci a holky pĹ™ibÄ›hli z obÄ›da a nahrnuli se ke klĂcce.

â€žNÄ›kdo nĂˇm kĹ™eÄŤky vymÄ›nil,â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žTohle nenĂ Homer.â€ś

â€žCo to plĂˇcĂˇĹˇ? Je to Homer,â€ś ozvala se Marcy. â€žVĹľdyĹĄ se mu podĂvej na ouĹˇka. VidĂĹˇ ty ĹˇkrĂˇbance? ZapomnÄ›l jsi, jak k nim pĹ™iĹˇel?

JasnÄ›, Ĺľe je to Homer.â€ś

â€žNÄ›co podobnĂ˝ho se prej mĹŻĹľe stĂˇt lidem, kdyĹľ zaĹľijou nÄ›co hroznĂ˝ho,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žNevÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe se to mĹŻĹľe stĂˇt i zvĂĹ™atĹŻm.â€ś Ale stalo se. A hned jsem vÄ›dÄ›l, kdo to zpĹŻsobil.

Gauntovka!

VĹľdyĹĄ, jak rĂˇno Homer vyvĂˇdÄ›l, kdyĹľ se k nÄ›mu pĹ™iblĂĹľila! Ano, urÄŤitÄ› to byla ona, pomyslel jsem si. Musela to bejt ona!

â€žCo se to tam dÄ›je?â€ś ozvala se Gauntovka a vydala se k nĂˇm.

â€žHomer zbÄ›lal, panĂ uÄŤitelko,â€ś Ĺ™ekl Chris a ustoupil od klĂcky.

Jakmile Homer Gauntovku spatĹ™il, rozklepal se a zaboĹ™il hlavu do pilin.

MĂˇ strach, Ĺ™ekl jsem si. ZvĂĹ™ata prej dokĂˇĹľou poznat, co je v lidech. A Homer je zdÄ›Ĺˇenej. KaĹľdej to vidĂ.

JĂ©Ă©Ă©Ă©â€¦ zdÄ›sil jsem se taky. Co kdyĹľ Gauntovka je opravdu â€“

duch!

â€žZbÄ›lenĂ srsti nenĂ nic neobvyklĂ©ho,â€ś pravila Gauntovka a vytrhla mÄ› ze zamyĹˇlenĂ. â€žMnohĂˇ zvĂĹ™ata mÄ›nĂ na zimu barvu. Ĺ�ĂkĂˇme tomu pĹ™irozenĂ© maskovĂˇnĂ.â€ś â€žTo jako, aby nebyly seĹľranĂ˝ od jinejch zvĂĹ™at?â€ś zeptal se Danny.

ĂšÄŤa se usmĂˇla. â€žVelmi sprĂˇvnÄ›, Danny. BĂlĂ© zvĂĹ™e nenĂ ve snÄ›hu tak nĂˇpadnĂ©. ÄŚĂm je nenĂˇpadnÄ›jĹˇĂ, tĂm mĂˇ vÄ›tĹˇĂ nadÄ›ji, Ĺľe nebude lapeno â€“ a seĹľrĂˇno. ZnĂˇ nÄ›kdo jeĹˇtÄ› nÄ›jakĂ© jinĂ© zvĂĹ™e, kterĂ© na zimu 17

mÄ›nĂ barvu?â€ś

â€žHranostaj!â€ś zvolala Marcy.

â€žVelmi sprĂˇvnÄ›, Marcy,â€ś Ĺ™ekla Guantovka. â€žOvĹˇem je takĂ© moĹľnĂ©, Ĺľe Homer trpĂ nedostatkem vitamĂnĹŻ. I to mĹŻĹľe vyvolat zmÄ›nu barvy. MyslĂm, Ĺľe bychom se na to mÄ›li zeptat pana uÄŤitele pĹ™Ărodopisu.â€ś KdyĹľ jsem se nad tĂm zamyslel, usoudil jsem, Ĺľe Gauntovka Ĺ™ĂkĂˇ pravdu. â€žBoĹľe! Zase jsem to seĹľral!â€ś zavrÄŤel jsem si pro sebe. â€žZase jsem zpanikaĹ™il a ono pĹ™itom o nic nejde. Je to jasnĂ˝ â€“ jeĹˇtÄ› dneska musĂm doÄŤĂst DÄ›ti, odvahu! â€ś Gauntovka zatleskala. â€žKonec krmenĂ, dÄ›ti. DĂˇme se zase do prĂˇce.â€ś

VytĂˇhl jsem Homerovu nĂˇdobku na vodu a Ĺˇel ji doplnit k umyvadlu na opaÄŤnĂ©m konci tĹ™Ădy. Gauntovka Ĺˇla se mnou.

â€žZdĂˇ se, Ĺľe tÄ› mĹŻj biologickĂ˝ vĂ˝klad zaujal, ZachariĂˇĹˇi.â€ś

NevÄ›dÄ›l jsem, co na to Ĺ™Ăct. Chris mÄ› ostĹ™e sledoval a pusu mÄ›l zpotvoĹ™enou tĂm svĂ˝m debilnĂm Ĺˇklebem.

No, Gauntovka zĹ™ejmÄ› ĹľĂˇdnou odpovÄ›ÄŹ neÄŤekala. â€žHned se mi lĂ©pe uÄŤĂ, kdyĹľ kolem sebe vidĂm zanĂcenĂ© ĹľĂˇky.â€ś PĹ™ikĂ˝vl jsem a rozbÄ›hl se s nĂˇdobkou zpĂˇtky k Homerovi. KdyĹľ jsem mĂjel Chrisovu lavici, slyĹˇel jsem, jak Ĺ™ĂkĂˇ Tiffany: â€žHele, GauntovÄŤin mazlĂÄŤek.â€ś ZahihĹ�ala se.

MÄ›li jsme dÄ›jĂˇk. â€žDnes odpoledne si zahrajeme na Americkou revoluci,â€ś pravila Gauntovka. OtevĹ™ela krabici a zaÄŤala z nĂ vytahovat starodĂˇvnĂ© cĂnovĂ© vojĂˇÄŤky.

â€žDanny, ty budeĹˇ velitelem BritĹŻ,â€ś oznĂˇmila. â€žPojÄŹ si seĹ™adit vojsko.â€ś

Danny vykroÄŤil ke katedĹ™e a Gauntovka se nĂˇs zeptala: â€žKdo by si chtÄ›l zahrĂˇt George Washingtona?â€ś VĹˇichni zvedli ruku. ĂšÄŤa nĂˇs zaÄŤala projĂĹľdÄ›t oÄŤima.

CivÄ›l jsem do lavice. VojĂˇÄŤci se mi lĂbili, to jo, ale nemÄ›l jsem zĂˇjem se zase ztrapĹ�ovat. A uĹľ vĹŻbec ne od Gauntovky.

â€žZachariĂˇĹˇi, nechtÄ›l bys bĂ˝t vĹŻdcem povstalcĹŻ?â€ś ozvalo se nade mnou.

Chris se debilnÄ› zahihĹ�al.

PĹ™esunul jsem se ke katedĹ™e a sebral pĂˇr vojĂˇÄŤkĹŻ.

18

A vtom jsem si vĹˇiml nÄ›ÄŤeho zvlĂˇĹˇtnĂho na GauntovÄŤinÄ› krku.

Bylo to tmavĂ©, ÄŤervenĂ©. DlouhĂ© a hrbolatĂ©. NÄ›jakĂˇ dÄ›snĂˇ vyrĂˇĹľka!

NechtÄ›l jsem, aby si myslela, Ĺľe na ni vejrĂˇm. Rychle jsem sklonil hlavu k vojĂˇÄŤkĹŻm. Ale stejnÄ› jsem se podĂval znovu. NenĂˇpadnÄ›. Po oÄŤku.

VyrĂˇĹľka se pohnula.

Bylo to ĹľivĂ©!

Gauntovce lezl po krku tlustĂ˝, slizkĂ˝ ÄŤerv!

19

VI.

Byl to tlustĂ˝, oslizlĂ˝ ÄŤerv. Sledoval jsem, jak Gauntovka zvedĂˇ ruku a sundĂˇvĂˇ si ho z krku. Vzala ho do prstĹŻ v rukaviÄŤkĂˇch a odnesla do koĹˇe.

Koukl jsem na lidi. VĹˇichni se tlaÄŤili kolem mapy, kterou Gauntovka rozloĹľila na podlaze. Nikdo to nevidÄ›l.

TĹ™eba to bylo jenom nÄ›jakĂ˝ smĂtko, Ĺ™ekl jsem si. Ale moc jsem tomu nevÄ›Ĺ™il.

Po zbytek odpoledne jsem s nikĂ˝m nemluvil. Po dÄ›jĂˇku jsme vyrĂˇbÄ›li pĹ™ĂˇnĂÄŤka pro Prescottku. A pak byl konec vyuÄŤovĂˇnĂ.

Marcy, Chris a jĂˇ jsme Ĺˇli ze Ĺˇkoly spolu. Ale nic jsem jim neĹ™ekl.

Ten veÄŤer jsem doÄŤetl DÄ›ti, odvahu!

Oukej, Zacku, Ĺ™ekl jsem si, kdyĹľ jsem druhĂ˝ den rĂˇno vchĂˇzel do tĹ™Ădy, a teÄŹ odvahu! Ĺ˝ĂˇdnĂ˝ho ÄŤerva jsi u Gauntovky nevidÄ›l.

Pamatuj, co pĂĹˇou v DÄ›ti, odvahu! NevidĂĹˇ, co vidĂĹˇ, ale vidĂĹˇ, co chceĹˇ vidÄ›t.

A ty, Zacku, chceĹˇ vĹľdycky vidÄ›t nÄ›co straĹˇidelnĂ˝ho, pĹ™ipomnÄ›l jsem si.

S tĂm byl konec!

ChladnokrevnÄ› jsem pĹ™eĹˇel k lavici a posadil se. PozornÄ› jsem si prohlĂ©dl GauntovÄŤin krk. SejrovÄ› bĂlĂˇ pokoĹľka. Nic vĂc. Ĺ˝ĂˇdnĂ˝ ÄŤerv.

Gauntovka udÄ›lala dochĂˇzku a povstali jsme k PĹ™Ăsaze vÄ›rnosti.

NĂˇsledovala matika. â€žChce jĂt nÄ›kdo k tabuli a pĹ™edvĂ©st, jak nĂˇsobĂme desetinnĂˇ ÄŤĂsla?â€ś zeptala se ĂşÄŤa.

Zkusil jsem bĂ˝t neviditelnĂ˝. ĂšplnÄ› jsem splynul z ĹľidlĂ. Myslel jsem, Ĺľe jsem nepolapitelnĂ˝. HlĂˇsilo se hodnÄ› klukĹŻ a holek.

â€žCo kdybys nĂˇm to pĹ™edvedl ty, ZachariĂˇĹˇi?â€ś navrhla Gauntovka.

20

â€žKdyĹľ jĂˇ nĂˇsobenĂ desetinnejch ÄŤĂsel moc neumĂm, panĂ uÄŤitelko,â€ś

pĂpl jsem.

â€žProto se to uÄŤĂme,â€ś Ĺ™ekla ĂşÄŤa. â€žAbychom to umÄ›li, nemĂˇm pravdu?â€ś

â€žJenĹľe, vĂteâ€¦ jĂˇ totiĹľâ€¦â€ś zaÄŤal jsem, ale najednou mi vyschlo v puse nebo co. Hlas mi ĂşplnÄ› zmizel.

â€žJe ti ĹˇpatnÄ›, milĂ˝ hochu?â€ś zeptala se Gauntovka tĂm svĂ˝m pisklavĂ˝m hlasem. â€žSnad ses nĂˇm nerozstonal, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ?â€ś ProĹˇla mezi lavicemi ke mnÄ›. â€žNemÄ›l by ses odebrat na oĹˇetĹ™ovnu?â€ś NatĂˇhla ruku, aby mi sĂˇhla na ÄŤelo.

â€žVĹŻbec nic mi nenĂ. ÄŚestnĂ˝ slovo, panĂ uÄŤitelko,â€ś Ĺ™ekl jsem a odtĂˇhl se. NechtÄ›l jsem, aby se mÄ› dotĂ˝kala tÄ›mi svĂ˝mi ledovĂ˝mi prsty.

Znovu natĂˇhla ruku. BĂlĂˇ rukaviÄŤka byla cĂtit hlĂnou. A vypadala zapranĂˇ.

KdyĹľ mi sĂˇhla na ÄŤelo, vzpomnÄ›l jsem si, Ĺľe i naĹˇe babiÄŤka mÄ›la nÄ›kdy dÄ›snÄ› studenĂ˝ ruce. Ĺ�Ăkala tomu ĹˇpatnĂˇ prokrvenost â€“ prĂ˝ je to normĂˇlnĂ, kdyĹľ je ÄŤlovÄ›k starej.

Musel jsem to vydrĹľet. Gauntovka pĹ™ece za ty svĂ˝ studenĂ˝ ruce nemohla.

Jak na mÄ› sĂˇhla, ucĂtil jsem chlad vĹˇude, aĹľ v hlavÄ›. Byla to ostrĂˇ, palÄŤivĂˇ bolest.

â€žNo, horeÄŤku nemĂˇĹˇ, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla. â€žTy se bojĂĹˇ, Ĺľe neuspÄ›jeĹˇ, viÄŹ, milĂ˝ hochu. BojĂĹˇ se, aby se ti ostatnĂ nevysmĂˇli.â€ś PokrÄŤil jsem rameny. â€žJĂˇ ty desetinnĂ˝ ÄŤĂsla fakt vĹŻbec nechĂˇpu.â€ś

â€žNe, tobÄ› se nikdo vysmĂvat nebude, ZachariĂˇĹˇi. NÄ›co ti Ĺ™eknu.

JeĹˇtÄ› nikdy se mi nestalo, aby nÄ›jakĂ˝ ZachariĂˇĹˇ v mĂ© tĹ™ĂdÄ› nevynĂˇsobil desetinnĂˇ ÄŤĂsla!â€ś Sekl jsem oÄŤima po ostatnĂch. NezdĂˇlo se, Ĺľe by se nÄ›kdo smĂˇl.

Dokonce ani Chris. Ale vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe kdyĹľ se mi nesmÄ›jĂ teÄŹ, urÄŤitÄ› se budou smĂˇt, aĹľ pĹŻjdeme domĹŻ.

No, nemÄ›l jsem na vĂ˝bÄ›r. Ĺ el jsem k tabuli.

â€žTĹ™icet sedm celĂ˝ch, dvacet devÄ›t setin nĂˇsobeno ÄŤtyĹ™mi sty sedmdesĂˇti dvÄ›ma celĂ˝mi, ĹˇedesĂˇti tĹ™emi setinami,â€ś vyhrkla na mÄ› Gauntovka. â€žNapiĹˇ to na tabuli, ZachariĂˇĹˇi.â€ś Ruka se mi roztĹ™Ăˇsla. MÄ›l jsem co dÄ›lat, abych ta ÄŤĂsla vĹŻbec 21

napsal.

â€žPokraÄŤuj,â€ś Ĺ™ekla. â€žNapiĹˇ vĂ˝sledek.â€ś

TÄ›Ĺľce jsem polkl. â€žJĂˇ to nevĂm,â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žJak to, Ĺľe nevĂĹˇ, ZachariĂˇĹˇi?â€ś zeptala se Gauntovka.

â€žPonÄ›vadĹľ nevĂm, jak se to poÄŤĂtĂˇ.â€ś NechĂˇ mÄ› tu takhle stĂˇt celej den? ZaÄŤĂnala se mÄ› zmocĹ�ovat panika. CĂtil jsem, Ĺľe mi rudnou uĹˇi.

â€žTy to dokĂˇĹľeĹˇ, ZachariĂˇĹˇi,â€ś pronesla Gauntovka pevnÄ›. â€žVĂm, Ĺľe to dokĂˇĹľeĹˇ, milĂ˝ hochu.â€ś VykroÄŤila ke mnÄ›.

SkĹ™ip. SkĹ™ip. SkĹ™ip. SlyĹˇel jsem Homera v klĂcce. UĹľ zase zuĹ™ivÄ› prohĂˇnÄ›l kolo.

â€žTicho tam, Homere!â€ś poruÄŤila ĂşÄŤa. â€žZachariĂˇĹˇ se potĹ™ebuje soustĹ™edit.â€ś

SkĹ™ĂpĂˇnĂ okamĹľitÄ› ustalo.

Ruka se mi vznesla vzhĹŻru. DrĹľel jsem v prstech kĹ™Ădu, ale vĹŻbec jsem ji necĂtil. Prsty mi najednou ĂşplnÄ› znecitlivÄ›ly.

Co se to se mnou dÄ›je? Bylo to, jako by mi k tomu pĹ™Ăkladu tĂˇhl ruku nÄ›jakĂ˝ obrovskĂ˝ magnet nebo co.

ZaÄŤal jsem psĂˇt. Moje ruka vyrĂˇbÄ›la jedno ÄŤĂslo za druhĂ˝m.

â€žVelmi dobĹ™e, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka pyĹˇnÄ›. â€žVÄ›dÄ›la jsem, Ĺľe to dokĂˇĹľeĹˇ.â€ś

JenĹľe jĂˇ jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe jsem to nedokĂˇzal. Bylo to nÄ›co jinĂ©ho.

NÄ›co mi vedlo ruku.

22

VII.

Ruka mi klesla. KĹ™Ăda vypadla a rozbila se o zem.

â€žVelmi sprĂˇvnĂ˝ vĂ˝poÄŤet, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla ĂşÄŤa. â€žVraĹĄ se na svĂ© mĂsto.â€ś

OdpotĂˇcel jsem se mezi lavice a padl na Ĺľidli. Ruce mÄ› svrbÄ›ly.

MravenÄŤilo mi v nich nebo co.

Zkusil jsem zahĂ˝bat prsty. DobrĂ˝.

Zvedl jsem oÄŤi ke Gauntovce. SpokojenÄ› se na mÄ› usmĂvala â€“ a mrkla!

Byla to ona, pomyslel jsem si. Donutila mÄ› ten pĹ™Ăklad vypoÄŤĂtat.

Vedla mi ruku!

Na tohle DÄ›ti, odvahu! nestaÄŤilo. Musel jsem to Ĺ™Ăct Marcy a Chrisovi. Ne, nebyla to ĹľĂˇdnĂˇ halucinace. Bylo to doopravdy.

KdyĹľ koneÄŤnÄ› zazvonilo a byla hlavnĂ pĹ™estĂˇvka, vystĹ™elil jsem ke dveĹ™Ăm, abych na chodbÄ› odchytil Marcy a Chrise.

â€žZavĂˇlel jsi v matice,â€ś Ĺ™ekla Marcy.

â€žTo teda jo,â€ś pĹ™idal se Chris.

â€žTo jsem nebyl jĂˇ,â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žCo to plĂˇcĂˇĹˇ?â€ś zachechtal se Chris.

NaznaÄŤil jsem jim, abychom Ĺˇli stranou. NechtÄ›l jsem, aby Gauntovka â€“ nebo nÄ›kdo jinĂ˝ â€“ slyĹˇel, co jim budu Ĺ™Ăkat.

â€žTo jsem nebyl jĂˇ. JĂˇ ty pĹ™Ăklady vĹŻbec neumĂm. Ani jsem nehnul rukou.â€ś

â€žCoĹľe?â€ś vyjevil se Chris.

â€žGauntovka mÄ› zhypnotizovala nebo co. To ona mi tu ruku vedla,â€ś Ĺˇeptal jsem. â€žJe to duch. UĹľ je to jasnĂ˝.â€ś Chris se popadl za hruÄŹ a nÄ›kolik krokĹŻ ustoupil. â€žNe! Pomoc!â€ś

23

zaĹ™val. A pak se rozchechtal.

â€žNeplĂˇcej koniny, Zacku,â€ś Ĺ™ekla Marcy.

â€žTak mysli,â€ś huÄŤel jsem do nĂ. â€žKdyĹľ dostala naĹˇĂ tĹ™Ădu, Homer zbÄ›lal. ÄŚlovÄ›k zeĹˇedivĂ, kdyĹľ zaĹľije nÄ›co straĹˇnĂ˝ho, to vĂ kaĹľdej, ne?â€ś â€žMoje mĂˇma Ĺ™ĂkĂˇ, Ĺľe zeĹˇedivĂ ze mÄ›,â€ś zaĹ™ehtal se Chris.

Marcy si ho nevĹˇĂmala. â€žGauntovka nĂˇm pĹ™ece vysvÄ›tlila, jak je to s Homerem, zapomnÄ›l jsi? MaskovĂˇnĂ nebo nedostatek vitamĂnĹŻ nebo tak nÄ›co.â€ś â€žJenĹľe se dÄ›jou dalĹˇĂ divnĂ˝ vÄ›ci,â€ś nedal jsem se.

â€žTo jo,â€ś vloĹľil se do toho Chris, â€žtĹ™eba, jak jsi vypoÄŤĂtal to nĂˇsobenĂ desetinnejch ÄŤĂsel.â€ś Marcy ho ĹˇĹĄouchla do prsou.

Ĺ�ekl jsem: â€žJasnÄ›, Marcy. JĂˇ to vĹŻbec neumĂm. Ĺ�ĂkĂˇm ti â€“ ona mi vedla ruku! A jeĹˇtÄ› nÄ›co. VÄŤera mÄ›la Gauntovka na krku velkĂ˝ho ÄŤerva. A vĹŻbec jĂ to nevadilo. ProstÄ› si ho jen tak sundala a bylo to.â€ś â€žSuper!â€ś zajĂˇsala Marcy. â€žSkvÄ›ly!â€ś Ĺ™ekl Chris.

â€žTakĹľe co s tou Gauntovkou udÄ›lĂˇme?â€ś zeptal jsem se.

â€žSeĹľeneme jĂ nÄ›jakej odÄŤervovaÄŤ,â€ś namĂtl Chris. â€žJako dĂˇvĂˇme tomu psovi naĹˇĂ sestĹ™enice.â€ś Jo, od Chrise jsem ĹľĂˇdnou moudrost neÄŤekal. Ale co. Marcy?

ZavrtÄ›la hlavou. â€žJe fakt divnĂˇ. Zacku. Ale nenĂ duch. Ĺ˝ĂˇdnĂ˝ duchovĂ© a podobnĂ˝ koniny neexistujou.â€ś TakĹľe ani Marcy â€“ moje nejlepĹˇĂ kamarĂˇdka â€“ mi nevÄ›Ĺ™ila. Co jsem mÄ›l dÄ›lat?

Popadla mÄ› za ruku a tĂˇhla mÄ› chodbou pryÄŤ. â€žPojÄŹ se najĂst.

UvidĂĹˇ, aĹľ se najĂĹˇ, udÄ›lĂˇ se ti lĂp.â€ś

â€žMĂˇm hlad, Ĺľe bych seĹľral koĹ�skĂ˝ho ducha,â€ś Ĺ™ekl Chris, kterĂ˝ cupital do jĂdelny za nĂˇmi.

Najednou jsem se zarazil.

â€žCo se dÄ›je?â€ś zeptala se Marcy.

â€žNic. ZapomnÄ›l jsem si v lavici jĂdlo z domova. DoĹľenu vĂˇs uvnitĹ™, lidi.â€ś

RozbÄ›hl jsem se chodbou. Jestli je Gauntovka poĹ™Ăˇd jeĹˇtÄ› ve tĹ™ĂdÄ›, tak jsem bez obÄ›da, pomyslel jsem si. ProtoĹľe sĂˇm se tam neodvĂˇĹľĂm.

24

Nakoukl jsem dovnitĹ™. TĹ™Ăda byla prĂˇzdnĂˇ.

PĹ™eklusal jsem k lavici a zvedl desku.

Na zem vypadlo nÄ›co bĂlĂ©ho.

GauntovÄŤina rukaviÄŤka!

25

VIII.

Co dÄ›lĂˇ GauntovÄŤina rukaviÄŤka u mne v lavici? vyjevil jsem se. A odpovÄ›dÄ›l jsem si: UrÄŤitÄ› tu ÄŤmuchala. A ztratila pĹ™itom rukaviÄŤku.

N a o bÄ›dÄ› jsem o tom nemluvil. Teda fakt je, Ĺľe jsem nemluvil vĹŻbec. NÄ›jak jsem nemÄ›l na mluvenĂ nĂˇladu.

KdyĹľ jsme se vrĂˇtili do tĹ™Ădy a Gauntovka chtÄ›la zahĂˇjit dalĹˇĂ hodinu, Chrisovi vyletÄ›la ruka.

BoĹľe, ne! ĂšplnÄ› jsem v lavici ztuhl. On jĂ snad chce Ĺ™Ăct, co jsem o nĂ Ĺ™Ăkal. Ĺ˝e je duch!

â€žPanĂ uÄŤitelko,â€ś spustil. â€žBlĂĹľĂ se Halloween aâ€¦â€ś

Sklopil jsem hlavu. Dlouze jsem si vydechl.

â€žâ€¦a panĂ uÄŤitelka PrescottovĂˇ Ĺ™Ăkala, Ĺľe v pĂˇtek budeme slavit,â€ś

dokonÄŤil to.

â€žTak budeme slavit,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žDÄ›kuji, Chrisi, Ĺľes to pĹ™ipomnÄ›l.â€ś

OtoÄŤila se k tabuli, â€žnapĂĹˇeme si, co vĹˇechno budeme na tu slavnost potĹ™ebovat.â€ś

â€žCukrovĂ,â€ś vykĹ™ikla Debbie.

ĂšÄŤa GauntovĂˇ zaÄŤala psĂˇt. KĹ™Ăda se zlomila a vypadla jĂ z ruky.

Bobby Dreyfuss, kterĂ˝ sedÄ›l v prvnĂ lavici, pĹ™iskoÄŤil a Ăşlomek sebral.

NÄ›jak se mi nedaĹ™ilo pĹ™eÄŤĂst, co psala. KaĹľdĂ© pĂsmeno bylo jinak velkĂ©. A dÄ›snÄ› naÄŤmĂˇranĂ©.

â€žOzdoby,â€ś ozvala se Marcy.

ĂšÄŤa GauntovĂˇ psala a kĹ™Ăda skĹ™Ăpala po ÄŤernĂ© tabuli. A znovu jĂ upadla.

â€žNemĂˇte nÄ›co s rukou, panĂ uÄŤitelko?â€ś zeptal se Bobby, kdyĹľ kĹ™Ădu znovu zvedl.

26

â€žArtritida,â€ś Ĺ™ekla GauntovĂˇ. â€žTo se stĂˇvĂˇ, kdyĹľ ÄŤlovÄ›k zestĂˇrne.â€ś

â€žA mĂˇte tu artritidu taky v druhĂ˝ ruce, panĂ uÄŤitelko?â€ś zeptal se Bobby.

Gauntovka mÄ›la druhou ruku zastrÄŤenou v blĹŻze. Napadlo mÄ›, jestli nĂˇhodou normĂˇlnÄ› nepĂĹˇe tou druhou rukou. MÄ›l jsem dojem, Ĺľe jo, ale nemohl jsem si vzpomenout.

â€žMÄ›li bychom se soustĹ™edit na to, co budeme potĹ™ebovat na tu slavnost,â€ś Ĺ™ekla.

â€žAle jĂˇ jenomâ€¦â€ś kvikl Bobby.

â€žUklidni se, Bobby,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka pĹ™ĂsnÄ›. â€žBudeme pokraÄŤovat.â€ś

Ale pak hodila kĹ™Ădu do krabice a Ĺ™ekla: â€žNo, myslĂm, Ĺľe seznam nebude zapotĹ™ebĂ.â€ś Zeptala se: â€žDebbie, nechtÄ›la by ses ujmout obÄŤerstvenĂ?â€ś â€žMyslĂte jako pitĂ?â€ś zeptala se Debbie nejistÄ›.

â€žVelmi sprĂˇvnÄ›, milĂˇÄŤku,â€ś odvÄ›tila Gauntovka. â€žNa oslavĂˇch Halloweenu se obvykle podĂˇvĂˇ jableÄŤnĂ˝ moĹˇt. Tak co, ujmeĹˇ se toho?â€ś â€žAno, panĂ uÄŤitelko,â€ś Ĺ™ekla Debbie.

â€žA jak to bude s kelĂmky a tĂˇcky?â€ś

Danny Ĺˇermoval rukou ve vzduchu. â€žMĹŻj tĂˇta dÄ›lĂˇ v obchoÄŹĂˇku Dalbyâ€™s,â€ś zvolal. â€žMohli bysme je mĂt zadarmoâ€¦ aspoĹ� myslĂm.â€ś â€žTo je skvÄ›lĂ©!â€ś zajĂˇsala Gauntovka. â€žMusĂĹˇ za nĂˇs tatĂnkovi podÄ›kovat.â€ś

â€žBudeme hrĂˇt hry?â€ś zeptal se Chris. â€žVybĂrĂˇme na nÄ› penĂze.â€ś

â€žJakĂ© hry mĂˇĹˇ na mysli, Chrisi?â€ś zeptala se Gauntovka. â€žNÄ›co jako ChyĹĄ osla za ocas?â€ś

â€žLepĹˇĂ je ChyĹĄ upĂra za tesĂˇky,â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žAnebo co tĹ™eba Podvedenou mrtvolu?â€ś

â€žTo znĂ trochu straĹˇidelnÄ›, ne?â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žDÄ›ti, opravdu se vĂˇm takovĂ© hry zamlouvajĂ?â€ś â€žNo, kdyĹľ je Halloween,â€ś Ĺ™ekl Chris, â€žmusej bejt hry straĹˇidelnĂ˝.

V Dalbyâ€™s urÄŤitÄ› seĹľeneme nÄ›jakĂ˝ perfektnĂ hry.â€ś

â€žRadĹˇi byste to mÄ›li zkusit v Ĺ˝asneĹˇ, aĹľ padneĹˇ,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žJe to novĂ˝ obchod hned vedle Stopâ€™Nâ€™Shopu. Chrisi, vezmeĹˇ si s sebou Zacka a Marcy. Pomohou ti s vĂ˝bÄ›rem ozdob. Ale 27

hlavnÄ› nekupujte nic straĹˇidelnĂ©ho, je to jasnĂ©?â€ś

Zazvonilo. VypĂˇlil jsem z lavice ke dveĹ™Ăm. â€žTy jeĹˇtÄ› chvĂli zĹŻstaneĹˇ, ZachariĂˇĹˇi,â€ś zavolala na mÄ› Gauntovka.

â€žJĂˇâ€¦ proÄŤ?â€ś

â€žNic vĂˇĹľnĂ©ho,â€ś Ĺ™ekla. â€žChci se tÄ› jenom na nÄ›co zeptat, milĂ˝ hochu.â€ś

PoÄŤkala, aĹľ vĹˇichni vypadnou, a pak zavĹ™ela dveĹ™e a otoÄŤila se ke mnÄ›.

â€žDĂˇĹˇ mi to?â€ś Ĺ™ekla.

â€žCâ€¦ co vĂˇm mĂˇm dĂˇt, panĂ uÄŤitelko?â€ś

â€žMĂˇĹˇ nÄ›co, co patĹ™Ă mnÄ›, ZachariĂˇĹˇi,â€ś pravila.

â€žJĂˇ jsem vĂˇm nic neukradl,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žÄŚestnĂ˝ slovo.â€ś

â€žVidÄ›la jsem, jak si to strkĂˇĹˇ do kapsy, milĂ˝ hochu?â€ś Ĺ™ekla. â€žJistÄ› to tam jeĹˇtÄ› bude.â€ś StrÄŤil jsem ruku do kalhot. RukaviÄŤka! ĂšplnÄ›

jsem na ni

zapomnÄ›l.

VytĂˇhl jsem ji. Vyklouzla mi z prstĹŻ a upadla na podlahu.

â€žNo, tak mi ji snad podĂˇĹˇ, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, milĂ˝ ZachariĂˇĹˇi?â€ś Ĺ™ekla Gauntovka.

Sehnul jsem se a Ĺ™ekl: â€žTo je mi lĂto, Ĺľe mĂˇte tu artritidu, panĂ uÄŤitelko.â€ś A podal jsem jĂ rukaviÄŤku.

â€žJakou artritidu, milĂ˝ hochu?â€ś

â€žNo pĹ™ece, jak jste Ĺ™Ăkala Bobbymuâ€¦â€ś

â€žAch, Bobbyâ€¦ Je tak vĹˇeteÄŤnĂ˝,â€ś poznamenala Gauntovka.

â€žMusela jsem mu dĂˇt nÄ›jakou odpovÄ›ÄŹ, Ĺľe ano?â€ś

SĂˇhla po rukaviÄŤce levou rukou. A pak z blĹŻzy vytĂˇhla pravou ruku.

NemÄ›la na nĂ kĹŻĹľi.

Jenom kosti.

Byla to ruka kostlivce.

28

IX.

â€žTa jejĂ rukaâ€¦ bylo to nÄ›co straĹˇnĂ˝ho,â€ś Ĺ™ekl jsem Chris a Marcy.

â€žNemÄ›la na nĂ vĹŻbec ĹľĂˇdnou kĹŻĹľi.â€ś

ĂšplnÄ› se mi podlamovala kolena, kdyĹľ jsem to lĂÄŤil, to teda jo.

Ĺ li jsme do obchodu s potĹ™ebami na slavnost, jak nĂˇm Ĺ™ekla Gauntovka.

â€žNemÄ›li bysme tam chodit,â€ś dodal jsem. â€žNemÄ›li bysme dÄ›lat nic, co chce Gauntovka.â€ś

â€žBojĂĹˇ se?â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žA vĹŻbec, jak dlouho jsi tu ruku vidÄ›l?â€ś

â€žJenom vteĹ™inku,â€ś pĹ™iznal jsem. â€žNeĹľ si natĂˇhla rukaviÄŤku. Ale to mi staÄŤilo. Ĺ�ĂkĂˇm vĂˇm â€“ Gauntovka je duch.â€ś â€žJdi do hĂˇje, Zacku. StarĂ˝ lidi maj takovĂ˝ ty kostnatĂ˝ ruce,â€ś Ĺ™ekla Marcy. â€žDÄ›snÄ› vyhublĂ˝.â€ś â€žTo nebyla hubenĂˇ ruka,â€ś nedal jsem se. â€žByly to kosti â€“ ĂşplnÄ› fakticky opravdickĂˇ ruka opravdickĂ˝ho kostlivce!â€ś â€žHele! Tady je to.â€ś Chris ukĂˇzal pĹ™ed sebe. â€žObchod s dekoracema.â€ś

Koukl jsem pĹ™es ulici. Jo, byl tam. AĹľ na to, Ĺľe Gauntovka Ĺ™Ăkala, Ĺľe se jmenuje Ĺ˝asneĹˇ, aĹľ padneĹˇ, a on se zatĂm jmenoval: Ĺ˝asneĹˇ, aĹľ zhebneĹˇ.

â€žHĂşĂşĂşaaaĂşĂşĂş! Tam urÄŤitÄ› bude duch, Zacku!â€ś zajĂłdloval Chris, kdyĹľ jsme si poĹ™ĂˇdnÄ› pĹ™eÄŤetli ceduli. â€žCo? JeĹˇtÄ› se ti chce dovnitĹ™?â€ś â€žNeplĂˇcej koniny, Chrisi,â€ś Ĺ™ekla Marcy a zamĂĹ™ila na druhĂ˝ chodnĂk.

â€žNezdĂˇ se, Ĺľe by mÄ›li otevĹ™Ăno,â€ś Ĺˇpitl jsem, kdyĹľ jsme se k obchodu pĹ™iblĂĹľili. â€žNesvĂtĂ se tam.â€ś Marcy byla prvnĂ u dveĹ™Ă. â€žAha, tak takhle je to,â€ś Ĺ™ekla. â€žVĂ˝loha 29

je natĹ™enĂˇ naÄŤerno.â€ś PĹ™itiskla obliÄŤej na sklo a zastĂnila si rukama oÄŤi.

â€žNic tam nevidĂm.â€ś

ZatlaÄŤila na dveĹ™e. NormĂˇlnÄ› se otevĹ™ely.

UvnitĹ™ visela na drĂˇtÄ› ze stropu zaprĂˇĹˇenĂˇ ĹľĂˇrovka. Houpala se vlevo vpravo, dopĹ™edu dozadu â€“ a vrhala po zdech straĹˇidelnĂ˝ stĂny.

Vypadalo to na velkĂ˝ obchod â€“ ale v tom nejasnĂ©m osvÄ›tlenĂ tÄ›Ĺľko Ĺ™Ăct. A taky to vypadalo, Ĺľe je prĂˇzdnĂ˝.

â€žHalĂł! Je tu nÄ›kdo?â€ś pĂpl Chris.

Ĺ˝ĂˇdnĂˇ odpovÄ›ÄŹ.

DveĹ™e se za nĂˇma zabouchly.

â€žJe tu nÄ›kdo?â€ś pĂpl Chris znovu.

Ozvalo se nÄ›jakĂ© zaĹˇustÄ›nĂ. A zase bylo ticho.

Moje oÄŤi koneÄŤnÄ› tomu Ĺˇeru uvykly. Podle zdĂ byly vysokĂ© dĹ™evÄ›nĂ© regĂˇly sahajĂcĂ skoro aĹľ ke stropu. A za nima byla zadnĂ ÄŤĂˇst obchodu â€“ ÄŤervenÄ› osvÄ›tlenĂˇ.

â€žNepĹŻjdeme radĹˇi do Dalbyâ€™s?â€ś Ĺˇpitla Marcy. â€žTady je to nÄ›jakĂ˝ divnĂ˝.â€ś

â€žTo je fakt,â€ś pĹ™isvÄ›dÄŤil jsem.

â€žPĹ™ece nezdrhneme,â€ś ozval se Chris. â€žTutovÄ› tu majĂ super vÄ›ci na Halloween. A Ĺ™ekl jsem mĂˇmÄ›, Ĺľe budu do ÄŤtyĹ™ doma. NemĂˇm ÄŤas nÄ›kde lĂtat.â€ś Chris se pustil do ĂşzkĂ© uliÄŤky mezi regĂˇly.

Ĺ el jsem za nĂm. NemÄ›l jsem zĂˇjem, aby o mnÄ› po Ĺˇkole rozhlaĹˇoval, Ĺľe jsem se bĂˇl v obchodÄ› s potĹ™ebama na Halloween.

DivnÄ› to tam zapĂˇchalo. NÄ›co jako plĂseĹ� â€“ nebo houba. Podlaha byla dÄ›ravĂˇ a hrbolatĂˇ. NÄ›co nĂˇm kĹ™upalo pod nohama.

â€žJak tu mĹŻĹľou prodĂˇvat, kdyĹľ tu nikdo nenĂ?â€ś zamumlala za mnou Marcy.

PopoĹˇli jsme jeĹˇtÄ› kousek. KĹ™up, kĹ™up, kĹ™upâ€¦

â€žCo je to za dÄ›snej zvuk?â€ś zeptala se Marcy.

PodĂval jsem se na podlahu. â€žNevĂm,â€ś odpovÄ›dÄ›l jsem. â€žJako bysme Ĺˇlapali po skoĹ™ĂˇpkĂˇch, nebo tak nÄ›co.â€ś Sklonil jsem se a upĹ™el oÄŤi na svĂ˝ boty â€“ a vtom jsem je spatĹ™il.

Byly jich miliĂłny.

Podlaha se hemĹľila odpornĂ˝mi ÄŤernĂ˝mi brouky.

Marcy je taky vidÄ›la. Oba jsme vyjekli.

30

V krĂˇmÄ› se najednou rozsvĂtilo. JasnĂ© svÄ›tlo. Marcy poklekla a podĂvala se na ty brouky zblĂzka. A dokonce vzala jednoho do ruky!

â€žUmÄ›lĂˇ hmota,â€ś prohlĂˇsila. â€žUmÄ›lĂ brouci.â€ś

â€žUch, vypadĂˇ to, Ĺľe tenhle obchod je celej uzpĹŻsobenej na Halloween,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žPerfektnĂ, co?â€ś ZasmĂˇli jsme se.

â€žHej, Marcy, to svÄ›tloâ€¦ kdo tu rozsvĂtil?â€ś zeptal jsem se.

RozhlĂĹľeli jsme se. Nikoho jsme nevidÄ›li.

â€žKde je Chris?â€ś zeptala se.

â€žByl pĹ™ede mnou,â€ś Ĺ™ekl jsem.

Napadlo mÄ›, Ĺľe se schoval mezi regĂˇly. Aby na nĂˇs vybafl. No, dobrĂ˝, tentokrĂˇt se mu to nepovede, Ĺ™ekl jsem si. ProjĂĹľdÄ›l jsem regĂˇly oÄŤima, hledal jsem nÄ›co, ÄŤĂm bych ho vystraĹˇil dĹ™Ăv neĹľ on nĂˇs.

RegĂˇly byly plnĂ© nejrĹŻznÄ›jĹˇĂch ĹˇĂlenostĂ. NĂˇdoba se sklenÄ›nĂ˝ma oÄŤima. SuchĂˇ ruka. SĂĹĄovka s kostmi. A rĹŻznĂ© perfektnĂ masky.

Vzal jsem dvÄ› masky do ruky. NatĂˇhl jsem si na hlavu gorilu.

SmrdÄ›lo to â€“ jako zkaĹľenĂ© maso, to teda jo. Ale dalo se to vydrĹľet.

Druhou masku jsem podal Marcy. Byla jeĹˇtÄ› ĹˇĂlenÄ›jĹˇĂ. ObliÄŤej zrĹŻdy s jednĂm okem na zkrvavenĂ© niti.

â€žChrisi!â€ś zaĹ™val jsem. â€žKde jsi?â€ś

Pak jsem se naklonil k Marcy a zaĹˇeptal: â€žUrÄŤitÄ› je schovanej tady za tĂm rohem. PostraĹˇĂme ho dĹ™Ăv, neĹľ on postraĹˇĂ nĂˇs.â€ś Marcy se zahihĹ�ala a natĂˇhla si masku na hlavu.

Kradli jsme se po ĹˇpiÄŤkĂˇch ke konci regĂˇlu. DoufĂˇm, Ĺľe Chris neslyĹˇĂ to praskĂˇnĂ tÄ›ch debilnĂch broukĹŻ, pomyslel jsem si.

OtoÄŤil jsem se k Marcy a zvedl tĹ™i prsty, jako Ĺľe budu poÄŤĂtat do tĹ™Ă a pak se na nÄ›j vyĹ™ĂtĂme.

Dal jsem signĂˇl a vyrazil. Mydlil jsem se pÄ›stmi do prsou jako King Kong a dÄ›snÄ› jsem vyl.

Marcy taky vyla â€“ piĹˇtivÄ› a jeĹˇtÄ› dÄ›snÄ›jc neĹľ jĂˇ. Bylo to perfektnĂ.

Fakt, kdybych nevÄ›dÄ›l, Ĺľe je to ona, asi bych se jich bĂˇl.

NÄ›co stĂˇlo za rohem, ale Chris to nebyl. Byl to chlap.

NejhrĹŻzostraĹˇnÄ›jĹˇĂ chlap, jakĂ©ho jsem kdy spatĹ™il. MÄ›l velkou, kulatou hlavu â€“ nÄ›co jako basketovĂ˝ mĂÄŤ. SejrovÄ› bĂlĂˇ kĹŻĹľe obliÄŤeje pĹ™echĂˇzela rovnou v pleĹˇ. Od hlavy k patÄ› byl zahalenĂ˝ ÄŤernou 31

plĂˇĹˇtÄ›nkou.

Marcy mi zaĹ™Ăzla nehty do ruky a ukĂˇzala dolĹŻ. Na podlaze u chlapovĂ˝ch nohou nÄ›co leĹľelo.

Byl to Chris. A byl tuhej.

Z koutku Ăşst mu vytĂ©kal pramĂnek krve.

32

X.

â€žCo jste mu udÄ›lal?â€ś zaĹ™val jsem na chlapa. Strhli jsme si s Marcy masky a vrhli se Chrisovi na pomoc.

â€žChrisi!â€ś kĹ™iÄŤela Marcy. â€žChrisi, co ti udÄ›lal?â€ś

Chris otevĹ™el vĂÄŤka a vysoukal se do sedu. A zaĹ™val: â€žDostal jsem vĂˇs!â€ś

ZĹŻstali jsme na nÄ›j zĂrat jako opaĹ™enĂ.

â€žAle, no tak, lidi! Ztratili jste Ĺ™eÄŤ?â€ś uĹˇklĂbl se. â€žHele, co Ĺ™ĂkĂˇte?

NenĂ ta faleĹˇnĂˇ krev senzaÄŤnĂ?â€ś

â€žMĂˇ skvÄ›lou chuĹĄ, Ĺľe ano?â€ś pronesl holohlavĂ˝ chlap.

Chris vytĹ™eĹˇtil oÄŤi. â€žKdo jste?â€ś zeptal se a vstal z podlahy.

â€žJĂˇ?â€ś Ĺ™ekl chlap. â€žPĹ™ece Sangfwad osobnÄ›. Majitel tohoto zaĹ™ĂzenĂ. ÄŚĂm vĂˇm mohu poslouĹľit, mlĂˇdeĹľi?â€ś DrĹľel v nĂˇruÄŤĂ nÄ›jakĂ© chlupatĂ© zvĂĹ™Ăˇtko a hladil je po hlaviÄŤce.

â€žPĹ™iĹˇli jsme kvĹŻli Halloweenu,â€ś vydechl Chris.

â€žShĂˇnĂme vĂ˝zdobu pro naĹˇi tĹ™Ădu,â€ś dodala Marcy.

â€žOch, och, och!â€ś zvolal pan Sangfwad. â€žTak to vĂˇs urÄŤitÄ› posĂlĂˇ Evangeline!â€ś NaÄŤeĹľ se zazubil a odhalil velkou ÄŤernou dĂru, kterou mÄ›l mĂsto pĹ™ednĂch zubĹŻ.

â€žJakĂˇ Evangeline?â€ś zeptal se Chris.

â€žZe ShadysideskĂ© Ĺˇkoly,â€ś odpovÄ›dÄ›l pan Sangfwad. â€žUÄŤitelka na zĂˇskok.â€ś

â€žJo tak,â€ś vyjekl jsem. â€žvy myslĂte panĂ uÄŤitelku Gauntovou!â€ś

â€žAno, panĂ uÄŤitelku Gauntovou. A ty jsi jistÄ› ZachariĂˇĹˇ,â€ś Ĺ™ekl pan Sangfwad a pozornÄ› si mÄ› prohlĂ©dl. â€žEvangeline o tobÄ› mluvĂ moc hezky.â€ś â€žVy fakt znĂˇte panĂ uÄŤitelku Gauntovou?â€ś zeptal jsem se.

33

â€žJistÄ›. PanĂ uÄŤitelka GauntovĂˇ a jĂˇ jsme v Shadyside staĹ™Ă pĹ™ĂˇtelĂ©.

NavÄ›ky. Co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, Phoebe?â€ś zeptal se ĹˇedĂ©ho zvĂĹ™Ăˇtka v nĂˇruÄŤĂ.

â€žAle jĂˇ tady bydlĂm od narozenĂ,â€ś Ĺ™ekl jsem, â€ža v ĹľivotÄ› jsem o vĂˇs neslyĹˇel.â€ś

â€žĹ˝ivot nenĂ peĹ™ĂÄŤko, co ty na to?â€ś Ĺ™ekl pan Sangfwad.

Jo, tak na takovou odpovÄ›ÄŹ jsem fakt ÄŤekal!

Pan Sangfwad zvedl zvĂĹ™Ăˇtko nad hlavu.

SpatĹ™ili jsme dvÄ› ÄŤernĂˇ oÄŤka.

A pak vousy.

A pak ostrĂ© ĹľlutĂ© zuby.

â€žTo je krysa!â€ś zajeÄŤel jsem.

â€žNo, snad by ses Phoebinky nebĂˇl?â€ś Pan Sangfwad dal kryse pusu na hlaviÄŤku. â€žNenĂ roztomilĂˇ, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ?â€ś â€žMohla by vĂˇs kousnout!â€ś vyjekl Chris. â€žKrysa zĹŻstane krysou,â€ś

prohlĂˇsil pan Sangfwad. â€žMohl byste umĹ™Ăt!â€ś vykĹ™ikla Marcy.

â€žĹ�Ăkal jsem, Ĺľe je roztomilĂˇ,â€ś Ĺ™ekl pan Sangfwad. â€žNeĹ™Ăkal jsem, Ĺľe je nebezpeÄŤnĂˇ.â€ś

Pan Sangfwad poloĹľil krysu na podlahu. Myslel jsem, Ĺľe uteÄŤe, ale ona mĂsto toho zaÄŤala ÄŤmuchat kolem naĹˇich nohou.

â€žTakĹľe o jakĂ© hry na Halloween byste mÄ›li zĂˇjem?â€ś zeptal se pan Sangfwad.

â€žMĂˇte ChyĹĄ upĂra za tesĂˇky a Podvedenou mrtvolu?â€ś Ĺ™ekl Chris.

â€žSamozĹ™ejmÄ›,â€ś odpovÄ›dÄ›l pan Sangfwad. â€žJsou v regĂˇle ÄŤĂslo tĹ™i.

A takyâ€¦â€ś

Chris se rozbÄ›hl uliÄŤkou dĹ™Ăv, neĹľ to pan Sangfwad staÄŤil dopovÄ›dÄ›t.

â€žPodĂvej se jestli maj taky ChyĹĄ Ĺľivou mrtvolu a HroznĂ©ho vlkodlaka!â€ś zavolal jsem za nĂm.

â€žA mĂˇte ozdoby na Halloween?â€ś zeptala se Marcy zdvoĹ™ile.

â€žOzdoby na Halloween? Pro Evangelininy ĹľĂˇky? SamozĹ™ejmÄ›.

PĹ™edpoklĂˇdĂˇm, Ĺľe mĂˇte zĂˇjem o ÄŤernĂ© a oranĹľovĂ© pentle â€“ a takovĂ© ty vÄ›ci.â€ś

â€žTo je ono,â€ś Ĺ™ekl jsem. UĹľ jsem se nemohl doÄŤkat, aĹľ budeme z toho dÄ›snĂ©ho krĂˇmu venku. Z pana Sangfwada Ĺˇla normĂˇlnĂ hrĹŻza.

KdyĹľ jsme mÄ›li vĹˇecko, co jsme chtÄ›li, seĹˇli jsme se s Chrisem u pokladny.

34

Pan Sangfwad to seÄŤetl a Marcy zaplatila penÄ›zi, kterĂ© jsme vybrali ve Ĺˇkole.

Pak pan Sangfwad zaĹˇtrachal pod pultem a zavrÄŤel: â€žSakra, zrovna mi doĹˇly igelitky. PoÄŤkejte moment, dojdu pro nÄ› dozadu.â€ś Chris se podĂval na hodinky. â€žJe za deset minut ÄŤtyĹ™i.

MusĂm padat. MĂˇma mÄ› zabije, kdyĹľ nebudu doma vÄŤas.â€ś

â€žTak klusej,â€ś Ĺ™ekla Marcy. â€žMy uĹľ to se Zackem nÄ›jak pobereme.â€ś

â€žSuper!â€ś Ĺ™ekl Chris a vyrazil ke dveĹ™Ăm. â€žTak ÄŤau.â€ś

ÄŚekali jsme s Marcy u pokladny. PĹ™eĹˇlapoval jsem z jednĂ© nohy na druhou. ChtÄ›l jsem bĂ˝t od toho krĂˇmu co nejdĂˇl.

â€žCo tam tak dlouho dÄ›lĂˇ?â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žVĹľdyĹĄ teprve odeĹˇel,â€ś Ĺ™ekla Marcy. â€žKlĂdek, jo?â€ś

Pokukoval jsem po hodinkĂˇch. â€žMoĹľnĂˇ bysme to odnesli i bez tÄ›ch igelitek,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žMĂˇme zaplacĂno. Tak jdem.â€ś â€žPĹˇĹˇĹˇ,â€ś Ĺˇpitla Marcy. â€žUĹľ jde.â€ś

â€žOukejinky, oukejinky,â€ś zanotoval pan Sangfwad vesele, kdyĹľ se znovu objevil za pultem. Nastrkal ozdoby do igelitky.

â€žCo, jste si jistĂ, Ĺľe mĂˇte vĹˇechno, co na tu slavnost potĹ™ebujete?â€ś

zeptal se. â€žPro Evangeline je Halloween velice dĹŻleĹľitĂ˝ svĂˇtek.â€ś

ZahledÄ›l se mi do oÄŤĂ a dodal: â€žPamatuj si, Ĺľe prĂˇvÄ› ty ji nesmĂĹˇ zklamat.â€ś

35

XI.

â€žNo,â€ś Ĺ™ekl jsem Marcy, kdyĹľ jsme vypadli na ulici, â€žuĹľ mi vÄ›Ĺ™ĂĹˇ?â€ś

â€žCo ti jako mĂˇm vÄ›Ĺ™it?â€ś zeptala se.

â€žĹ˝e Gauntovka je duch,â€ś zasyÄŤel jsem.

â€žZacku, ty jseĹˇ fakt mĂˇklej.â€ś

â€žJak mĹŻĹľeĹˇ takhle mluvit?â€ś Skoro jsem Ĺ™val. â€žVĹˇechno, co s nĂ nÄ›jak souvisĂ, je ĂşplnÄ› dÄ›snÄ› divnĂ˝ â€“ vÄŤetnÄ› tohohle jejĂho dÄ›snĂ˝ho kamarĂˇda pana Sangfwada a toho jeho divnĂ˝ho krĂˇmu.â€ś â€žPan Sangfwad je trochu divnej, to joâ€¦â€ś Marcy se vytratil hlas.

â€ž Trochu divnej? â€ś vyjekl jsem. â€žHraje si s krysama! A neslyĹˇela jsi, co Ĺ™Ăkal? Ĺ˝e jsou s Gauntovkou v Shadyside starĂ˝ pĹ™ĂˇtelĂ©.

NavÄ›ky?! â€ś

â€žJo, a co mĂˇ bejt?â€ś

â€žA nenĂ ti divnĂ˝, Ĺľe jsme o nich v ĹľivotÄ› neslyĹˇeli?â€ś

â€žNoâ€¦â€ś zaÄŤala Marcy.

â€žPojÄŹ se mnou zejtra po vyuÄŤovĂˇnĂ,â€ś zarazil jsem jĂ. â€žBudeme Gauntovku sledovat. A uvidĂĹˇ, Ĺľe zjistĂme, Ĺľe je duch.â€ś â€žFajn,â€ś Ĺ™ekla Marcy.

â€žCoâ€¦ chceĹˇ Ĺ™Ăct, Ĺľe mi vÄ›Ĺ™ĂĹˇ?â€ś vyhrkl jsem. â€žNe,â€ś Ĺ™ekla Marcy.

â€žPĹŻjdu s tebou, aby ses uĹľ koneÄŤnÄ› pĹ™esvÄ›dÄŤil, Ĺľe ĹľĂˇdnĂ˝ duchovĂ© neexistujou!â€ś

â€žAle ona je duch, Marcy. UvidĂĹˇ.â€ś

MÄ›l jsem pravdu? Byla ĂşÄŤa GauntovĂˇ fakt duch?

UĹľ jsem si nebyl jistej vĹŻbec niÄŤĂm.

No, domluvili jsme se, Ĺľe ji budeme sledovat. A zjistĂme, jak to s nĂ je.

36

NemÄ›l jsem nejmenĹˇĂ tuĹˇenĂ, co s nĂˇma tenhle mĹŻj nĂˇpad udÄ›lĂˇ.

37

XII.

DalĹˇĂ den jsme jeli do Ĺˇkoly na kolech. PotĹ™ebovali jsme je odpoledne na to sledovĂˇnĂ Gauntovky.

Nemohl jsem se doÄŤkat poslednĂho zazvonÄ›nĂ.

JenĹľe kdyĹľ

vyuÄŤovĂˇnĂ skonÄŤilo, zaÄŤal jsem mĂt strach. Co kdyby nĂˇs Gauntovka naÄŤapala?

I kdyby nebyla duch, urÄŤitÄ› by byla pÄ›knÄ› naĹˇtvanĂˇ. A ten prĹŻĹˇvih potomâ€¦ to si ani neumĂte pĹ™edstavit!

A jestli je duch, mohlo by to s nĂˇmi dopadnout jeĹˇtÄ› hĹŻĹ™.

Co udÄ›lajĂ duchovĂ© lidem, kdyĹľ dostanou vzteka?

NevÄ›dÄ›l jsem. A ani jsem to nechtÄ›l vÄ›dÄ›t.

Vypadli jsme s Marcy ze tĹ™Ădy a schovali se ve vstupnĂ hale za vitrĂnou se ĹˇkolnĂ trofejĂ. A poÄŤkali jsme tam, dokud vĹˇichni ĹľĂˇci nevypadli.

KoneÄŤnÄ› se objevila Gauntovka. MĂĹ™ila k tÄ›ĹľkĂ˝m ĹľeleznĂ˝m ĹˇkolnĂm vratĹŻm. VĹˇiml jsem si, jak je oproti nim drobnĂˇ a kĹ™ehkĂˇ.

Napadlo mÄ›, jestli s nima vĹŻbec dokĂˇĹľe pohnout. Myslel jsem, Ĺľe ne.

JenĹľe ona se jenom dotkla drĹľadla â€“ a vrata se rozletÄ›la.

â€žVidÄ›las to?!â€ś poĹˇeptal jsem Marcy. â€žVidÄ›las, jak se ty vrata rozletÄ›ly? No, co na to Ĺ™ekneĹˇ?â€ś Marcy na mÄ› koukala jako na debila.

NemĂˇ smysl se s nĂ hĂˇdat, usoudil jsem. Za chvĂli se pravda zjevĂ v celĂ© svĂ© nahotÄ›.

KdyĹľ se vrata zase zavĹ™ela, pĹ™ebÄ›hli jsme k nim. MĂrnÄ› jsme je pootevĹ™eli a sledovali Gauntovku, jak sestupuje po schodech.

PĹ™eĹˇla ĹˇkolnĂ dvĹŻr a zapadla za kĹ™oviska. Vyklouzli jsme ze Ĺˇkoly ven.

38

â€žAle ne!â€ś zaĂşpÄ›l jsem. â€žZmizela nĂˇm!â€ś

â€žNezmizela,â€ś Ĺ™ekla Marcy a ĹˇĹĄouchla mÄ› do Ĺľeber.

MÄ›la pravdu. Gauntovka nebyla daleko â€“ kousek za kĹ™ovisky. Jela na kole.

â€žTo snad nenĂ moĹľnĂ˝, Ĺľe jezdĂ na kole!â€ś Ĺ™ekl jsem, kdyĹľ jsme zdrhali ke svĂ˝m kolĹŻm. â€žJe na to pĹ™ece dÄ›snÄ› starĂˇ!â€ś SkoÄŤili jsme do sedel a vyrazili za nĂ.

NeĹľ jsme dojeli k prvnĂ kĹ™iĹľovatce, byla zase pryÄŤ.

â€žKam myslĂĹˇ, Ĺľe na Park drive zatoÄŤila? Vpravo nebo vlevo?â€ś

zeptala se Marcy.

â€žJĂˇ nevĂm. MusĂme to risknout.â€ś

NaskoÄŤila zelenĂˇ a vzali jsme to vpravo. A za chvĂli jsme ji vidÄ›li

â€“ Ĺˇlapala pĹ™ed nĂˇmi. â€žSkvÄ›lĂ˝!â€ś zajĂˇsal jsem.

Znovu zatoÄŤila vpravo. Na Fear street.

Hned jsem si vzpomnÄ›l, co o Fear street Ĺ™Ăkal brĂˇcha Kevin â€“ Ĺľe tam pĹŻsobĂ ĂşplnÄ› nejstraĹˇidelnÄ›jĹˇĂ duchovĂ©.

â€žTo sedĂ,â€ś zahuÄŤel jsem na Marcy. â€žGauntovka bydlĂ na Fear street!â€ś

â€žI kdyby bydlela na Fear street, tak to poĹ™Ăˇd jeĹˇtÄ› neznamenĂˇ, Ĺľe je duch,â€ś odsekla mi moje nejlepĹˇĂ kĂˇmoĹˇka.

MĂjeli jsme fearstreetskĂ© barĂˇky. PĂˇr jich bylo perfektnÄ› zrenovovanĂ˝ch, ale ostatnĂ byly v hroznĂ©m stavu. Verandy byly na spadnutĂ, barva oprĂ˝skanĂˇ.

NÄ›kterĂ© domy byly prĂˇzdnĂ©. A nad tĂm vĹˇĂm se zlovÄ›stnÄ› tyÄŤily holĂ© zdi vypĂˇlenĂ© Fearovy vily. To byl stoprocentnÄ› nejstraĹˇidelnÄ›jĹˇĂ barĂˇk na celĂ©m svÄ›tÄ›.

Rychle jsme kolem nÄ›j pĹ™ejeli. NespouĹˇtÄ›li jsme Gauntovku z oÄŤĂ.

Slunce se uĹľ hodnÄ› nachĂ˝lilo k veÄŤeru. Fear street byla v tom nastĂˇvajĂcĂm Ĺˇeru fakt zvlĂˇĹˇtnĂ. Ani z jednĂ© ani z druhĂ© strany se neobjevilo auto. Ĺ˝ĂˇdnĂ joggeĹ™i. KromÄ› nĂˇs ĹľĂˇdnĂ˝ cyklista. A nikde ani ÄŤlovĂÄŤka, kterĂ˝ by si vyĹˇel na prochĂˇzku.

NaskoÄŤila mi husĂ kĹŻĹľe. Bylo to tam fakt straĹˇidelnĂ©. â€žHele, ona zpomaluje!â€ś

â€žTo se uĹľ urÄŤitÄ› blĂĹľĂ k svĂ˝mu barĂˇku!â€ś zvolal jsem. Gauntovka zastavila a slezla z kola. OpĹ™ela ho o obrovskou Ĺľeleznou brĂˇnu. O

brĂˇnu fearstreetskĂ©ho hĹ™bitova!

39

XIII.

Pomalu jsem vztĂˇhl ruku a pootevĹ™el ĹľeleznĂˇ vrata. Kov byl studenĂ˝ jako GauntovÄŤiny prsty.

PodĂval jsem se na Marcy. ZĹ™ejmÄ› ÄŤekala, aĹľ vejdu prvnĂ. â€žTak co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ teÄŹ?â€ś zeptal jsem se.

â€žLidi chodÄ›j na hĹ™bitov, to je normĂˇlnĂ,â€ś odpovÄ›dÄ›la. MÄ›l jsem dojem, Ĺľe se jĂ tĹ™ese hlas.

ProtĂˇhl jsem se dovnitĹ™, Marcy tÄ›snÄ› za mnou. CĂtil jsem se jako vetĹ™elec. KamennĂ© nĂˇhrobky se na mÄ› tvĂˇĹ™ily, jako bych se jim nelĂbil.

RozbÄ›hli jsme se mezi hroby. SkrÄŤili jsme se vĹľdycky za nĂˇhrobkem a pĹ™ebÄ›hli k dalĹˇĂmu hrobu. Museli jsme bejt ĹˇĂlenÄ› opatrnĂ. RozhodnÄ› jsme nestĂˇli o to, aby nĂˇs Gauntovka zmerÄŤila.

Najednou zafiÄŤel vĂtr a na stromech zavĂĹ™ilo listĂ. ZavĂĹ™ilo nad nehybnĂ˝mi nĂˇhrobky.

PoslednĂ sluneÄŤnĂ paprsky zmizely. Rozklepal jsem se.

ZaÄŤalo bĂ˝t docela chladno.

Gauntovka proplouvala mezi hroby. Kradli jsme se s Marcy za nĂ.

â€žZacku,â€ś Ĺˇpitla Marcy a ukĂˇzala k zemi. â€žPodĂvej!â€ś

Koukl jsem se dolĹŻ. Nohy se nĂˇm ztrĂˇcely ve zvĂĹ™enĂ©m prachu.

â€žCo to je? Odkud se to vzalo?â€ś

PraĹˇnĂ˝ vĂr se zvolna zvedal k naĹˇim kolenĹŻm. ZĂrali jsme, jak to houstne. A jak to stoupĂˇ.

â€žRadĹˇi bysme mÄ›li zmizet.â€ś Byl jsem z toho vyjevenej. Ale hned jsem se vzpamatoval. â€žNe, to uĹľ nejde. MusĂme za Gauntovkou.â€ś Ale kdyĹľ jsem znovu zvedl oÄŤi, Gauntovka byla pryÄŤ!

â€žKam zmizela?â€ś vyhrkl jsem.

40

â€žNevĂm,â€ś odpovÄ›dÄ›la Marcy a zamĹľourala do toho zvĂĹ™enĂ©ho prachu. â€žJe to ÄŤĂm dĂˇl tĂm hustĹˇĂ. Asi bysme se fakt mÄ›li vrĂˇtit.â€ś â€žTak jo, oukej,â€ś pĹ™ipustil jsem. â€žJenĹľe kudy? Kde je ta brĂˇna?â€ś

â€žPojÄŹ za mnou,â€ś Ĺ™ekla Marcy a hned vyrazila. ZahuÄŤela mezi nĂˇhrobky.

â€žMarcy, poÄŤkej!â€ś kĹ™iÄŤel jsem, protoĹľe jsem jĂ nestaÄŤil.

O nÄ›co zakopla â€“ nejspĂĹˇ o Ĺˇutr, nevĂm. Prach byl uĹľ ĂşplnÄ› vĹˇude.

Sekla sebou na zem a temnÄ› to zadunÄ›lo. Ale ve zlomku vteĹ™iny byla zase na nohou a utĂkala jeĹˇtÄ› rychleji neĹľ pĹ™edtĂm.

â€žMarcy!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žPoÄŤkej! Nebo se mi ztratĂĹˇ!â€ś

Znovu zakopla.

VidÄ›l jsem ji, jak v tom prachu zuĹ™ivÄ› mĂˇvĂˇ rukama.

â€žZacku!â€ś jeÄŤela. â€žPomoc!â€ś

A pak se mi nadobro ztratila z dohledu.

ÄŚekal jsem. Myslel jsem, Ĺľe se nÄ›kde ukĂˇĹľe â€“ nevÄ›dÄ›l jsem, kudy mĂˇm utĂkat. Ale neukĂˇzala se. â€žMarcy!â€ś zaĹ™val jsem. â€žKde jsi?â€ś Nic.

Marcy se vypaĹ™ila.

41

XIV.

â€žMarcy!â€ś zaĹ™val jsem

jeĹˇtÄ› jednou, tentokrĂˇt ĂşplnÄ› straĹˇnÄ›.

â€žMarcy!â€ś Nic.

Pomalu jsem vykroÄŤil.

VĹˇude kolem mÄ› vĂĹ™il prach. Nebylo vidÄ›t na krok.

Kam mohla Marcy zmizet? Narazila na Gauntovku? Nebo ji Gauntovka naÄŤapala sama?

Srdce mi straĹˇnÄ› buĹˇilo. PraĹˇnĂ˝ vĂr se ochlazoval a jĂˇ jsem se rozklepal. Ale pokraÄŤoval jsem v chĹŻzi a vĹľdycky po nÄ›kolika krocĂch jsem zavolal na Marcy.

â€žMarcy! Kde jsi? Marcy!â€ś

â€žTady, Zacku!â€ś

Marcy! KoneÄŤnÄ›!

Vzal jsem to smÄ›rem, odkud se ozvala â€“ a vtom mi uletÄ›ly nohy.

ZĹ™Ătil jsem se â€“ zahuÄŤel jsem do ĂşplnĂ© tmy.

A pĹ™istĂˇl jsem â€“ do nÄ›ÄŤeho vlhkĂ©ho a ĂşplnÄ› dÄ›snÄ› temnĂ©ho.

â€žAuuu!â€ś zaĂşpÄ›l jsem a chytil se za hlavu.

A zatĂmco jsem se hrabal do sedu, vysunula se z temnoty chladnĂˇ ruka a popadla mÄ› za rameno.

â€žNeeee! PusĹĄte mÄ›!â€ś zajeÄŤel jsem a pokusil jsem se vytrhnout.

â€žZacku, neĹˇil! To jsem jĂˇ.â€ś

â€žMarcy!â€ś odfrkl jsem si. â€žKde to jsme?â€ś

â€žAsi jsme spadli do hrobu!â€ś

â€žDo hrobu?! Neeee! To je konec!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žJeâ€¦ je tu nÄ›kdo?â€ś

â€žJe to prĂˇzdnej hrob, ty pako,â€ś sjela mÄ› Marcy. â€žJinak bysme do nÄ›j nespadli. NormĂˇlnĂ prĂˇzdnej hrob.â€ś 42

â€žOukej, oukej,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žJĂˇ jenomâ€¦ co kdybyâ€¦ tu tĹ™eba taky byla Gauntovka.â€ś

â€žGauntovka to brala ĂşplnÄ› jinudy, kdyĹľ jsme ji ztratili z oÄŤĂ.â€ś

â€žA jo! To je fakt,â€ś Ĺ™ekl jsem. Marcy si povzdychla.

â€žJe to tu pÄ›knÄ› hnusnĂ˝,â€ś Ĺ™ekl jsem a ukĂˇzal do temnoty. â€žJak se odsud dostaneme?â€ś

â€žSprĂˇvnĂˇ otĂˇzka,â€ś Ĺ™ekla Marcy.

NatĂˇhl jsem ruce a zaÄŤal se drĂˇpat ven.

JenĹľe ten hrob byl moc hlubokĂ˝.

TĂˇpali jsme rukama po stÄ›nĂˇch, hledali jsme nÄ›jakĂ˝ kĂˇmen nebo koĹ™en, nÄ›co, ÄŤeho bychom se mohli zachytit â€“ a vyĹˇvihnout se nahoru. Ale byla tam jenom hlĂna a drolila se nĂˇm mezi prsty.

â€žHele, mĂˇm nĂˇpad,â€ś Ĺ™ekl jsem Marcy. â€žUdÄ›lej mi stoliÄŤku. Vylezu nahoru a vytĂˇhnu tÄ›.â€ś

Marcy spojila dlanÄ› a jĂˇ si do nich stoupl a vĹˇĂ silou jsem se odrazil. Vyhodil jsem ruce nad hlavu a ucĂtil trĂˇvu.

â€žJsem venku!â€ś zajĂˇsal jsem.

Visel jsem na okraji hrobu. Odrazil jsem se jeĹˇtÄ› jednou a Marcy mi pĹ™itom nadhodila nohy. KoneÄŤnÄ›! Byl jsem fakt venku!

Sehnul jsem se, podal jsem jĂ ruce a vytĂˇhl ji ven.

Padla do trĂˇvy vedle mÄ›.

â€žProboha!â€ś vydechla.

â€žJe ti nÄ›co?â€ś zeptal jsem se.

NeodpovÄ›dÄ›la. TĹ™eĹˇtila oÄŤi pĹ™ed sebe. Dokonce i v tĂ© noÄŤnĂ tmÄ› jsem vidÄ›l, Ĺľe se tĹ™ese. KoneÄŤnÄ› Ĺ™ekla: â€žVidĂĹˇ, co je tu napsĂˇno, Zacku?â€ś Koukala na nĂˇhrobek. Na nĂˇhrobek prĂˇzdnĂ©ho hrobu. Byl dÄ›snÄ› starej.

NedaĹ™ilo se mi pĹ™eÄŤĂst vytesanĂˇ pĂsmena.

Tak jsem trochu popolezl a zamrkal. A ÄŤetl jsem:

EVANGELINE GAUNTOVĂ�

NAROZENA 1769

ZEMĹ�ELA 1845

ODPOÄŚĂŤVEJ V POKOJI

â€žJe to jejĂ hrob!â€ś vyjekl jsem. â€žByli jsme v jejĂm hrobÄ›!â€ś

43

XV.

â€žGauntovka je duch!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žRychle pryÄŤ! NeĹľ nĂˇs objevĂ!â€ś

PĂˇdili jsme hĹ™bitovem, zakopĂˇvali o kameny a hroby, kterĂ© se nĂˇm poĹ™Ăˇd pletly do cesty.

Zdrhali jsme jako ĹˇĂlenĂ. Ale brĂˇna nikde.

â€žZabloudili jsme!â€ś vyjekla Marcy. â€žMotĂˇme se poĹ™Ăˇd dokola!â€ś

Zastavil jsem se. PodĂval jsem se vpravo i vlevo. Hledal jsem nÄ›co, podle ÄŤeho bychom se mohli zorientovat.

VĂĹ™ĂcĂ prach se usadil na ĹľivĂ©m plotÄ› opodĂˇl. â€žTĂˇmhle tudy!â€ś

vyhrkl jsem.

Rozhrnul jsem vÄ›tve a podrĹľel je, aby se Marcy protĂˇhla. Do rukou mÄ› bodaly ostrĂ© trny. Ale jĂˇ na to kaĹˇlal.

KdyĹľ jsme se oba za tĂm ĹľivĂ˝m plotem zvedli, zaĹ™val jsem: â€žHele!

BrĂˇna! Jsme zachrĂˇnÄ›nĂ˝!â€ś

VyletÄ›li jsme ze hĹ™bitova jako ĹˇĂlenĂ, skoÄŤili na kola a uhĂˇnÄ›li z toho dÄ›snĂ©ho mĂsta, jak nejrychleji to Ĺˇlo. Nemluvili jsme, dokud jsme nebyli u Marcy pĹ™ed barĂˇkem. â€žTak co, uĹľ mi vÄ›Ĺ™ĂĹˇ?â€ś Marcy kĂ˝vla. Lapala po dechu. â€žĂšÄŤa GauntovĂˇ je duch. Co budeme dÄ›lat?â€ś

OtĹ™el jsem si zpocenĂ© ÄŤelo. â€žHned zejtra to musĂme Ĺ™Ăct celĂ˝ tĹ™ĂdÄ›,â€ś rozhodl jsem. â€žSejdeme se pĹ™ed Ĺˇkolou ve ÄŤtvrt na devÄ›t.

MusĂme chytit lidi, neĹľ vlezou dovnitĹ™ â€“ musĂme je varovatâ€¦â€ś

DruhĂ˝ den rĂˇno jsem pĹ™echĂˇzel pĹ™ed Ĺˇkolou a nic. PoĹ™Ăˇd jsem koukal na hodinky â€“ 8:25â€¦ 8:27â€¦ 8:31â€¦

Pak bylo 8:45 a Marcy poĹ™Ăˇd nikde.

Kde mĹŻĹľe bejt? ptal jsem se sĂˇm sebe. VÄ›tĹˇina klukĹŻ a holek uĹľ 44

pĹ™iĹˇla a byla ve tĹ™ĂdÄ›.

Nic jsem jim neĹ™Ăkal.

NechtÄ›l jsem v tom bĂ˝t sĂˇm. Byli jsme s Marcy domluvenĂ, Ĺľe jim to povĂme spolu. SamotnĂ©mu by mi nevÄ›Ĺ™ili ani Ĺ�. No, bez Marcy to neĹˇlo.

Naposledy jsem koukl na hodinky â€“ 9:00.

Musel jsem jĂt.

A uĹľ jsem mÄ›l pÄ›knĂ˝ strach â€“ strach o Marcy. Kde mĹŻĹľe bejt?

Ĺ˝e by nĂˇs Gauntovka vÄŤera veÄŤer vidÄ›la? Ĺ˝e by vÄ›dÄ›la, Ĺľe ji sledujeme?

PoÄŤkala si dneska rĂˇno na Marcy a udÄ›lala jĂ nÄ›co straĹˇnĂ˝ho?

Vrazil jsem do tĹ™Ădy prĂˇvÄ› v okamĹľiku, kdyĹľ Gauntovka zaÄŤala s dochĂˇzkou. Sekl jsem oÄŤima po MarcyinÄ› lavici. Byla prĂˇzdnĂˇ.

â€žAbernathy Danny.â€ś

â€žZde, panĂ uÄŤitelko.â€ś

OstĹ™e jsem Gauntovku sledoval. MÄ›la ten svĹŻj pisklavĂ˝ hlĂˇsek jako vĹľdycky. NezdĂˇlo se, Ĺľe by byla naĹˇtvanĂˇ â€“ nebo tak nÄ›co.

â€žHassler Chris.â€ś

â€žZde, panĂ uÄŤitelko.â€ś

BĂˇl jsem se, Ĺľe je na me znĂˇt, jak jsem rozruĹˇenĂ˝. Zatajil jsem dech. DochĂˇzka se blĂĹľila k Marcyinu jmĂ©nu.

â€žNoviovĂˇ Marcy.â€ś Ĺ˝ĂˇdnĂˇ odpovÄ›ÄŹ.

â€žVĂ nÄ›kdo, proÄŤ nenĂ Marcy NoviovĂˇ ve Ĺˇkole?â€ś zeptala se.

Nikdo se nepĹ™ihlĂˇsil.

â€žAch ano, uĹľ jsem si vzpomnÄ›la,â€ś Ĺ™ekla najednou Gauntovka.

â€žMarcy tu pĂˇr dnĂ nebude.â€ś

â€žJe nemocnĂˇ, panĂ uÄŤitelko?â€ś zeptala se Tiffany. â€žNemÄ›li bysme jĂ poslat pĹ™ĂˇnĂÄŤko?â€ś

â€žNemyslĂm. Asi by ho nedostala vÄŤas,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka.

â€žJak vÄŤas?â€ś zeptala se Tiffany. Jak vÄŤas?! RoztĹ™Ăˇsly se mi ruce.

â€žPoslyĹˇ, Tiffany,â€ś pravila Gauntovka, â€žbyla bys rĂˇda, kdyby nÄ›kdo pĹ™ed celou tĹ™Ădou mluvil o tvĂ˝ch rodinnĂ˝ch zĂˇleĹľitostech?â€ś â€žJo, tak ono je to tajnĂ˝!â€ś vyjekla Tiffany.

Gauntovka naĹˇtvanÄ› pohodila hlavou. A pokraÄŤovala v dochĂˇzce.

â€žReynolds,â€ś vyĹˇtÄ›kla. â€žZde, panĂ uÄŤitelko.â€ś

â€žSteinfordovĂˇ.â€ś

45

â€žZde, panĂ uÄŤitelko.â€ś

Marcy se urÄŤitÄ› nÄ›co stalo! MusĂm ji najĂt! rozhodl jsem se. A rychle!

PĹ™i vyuÄŤovĂˇnĂ jsem Gauntovku vĹŻbec nevnĂmal. PoĹ™Ăˇd jsem musel myslet na Marcy. Nemohl jsem se doÄŤkat, aĹľ zazvonĂ na velkou pĹ™estĂˇvku.

Jakmile zazvonilo, byl jsem okamĹľitÄ› na nohou a upaloval ke dveĹ™Ăm.

â€žHej, Zacku!â€ś zavolal na mÄ› Danny. â€žMĂˇm ti v jĂdelnÄ› podrĹľet mĂsto?â€ś

â€žJasnÄ›, Danny,â€ś odpovÄ›dÄ›l jsem a pĹ™itom jsem do jĂdelny vĹŻbec neĹˇel. OvĹˇem nemohl jsem mu vyklĂˇdat, Ĺľe mizĂm uprostĹ™ed vyuÄŤovĂˇnĂ ze Ĺˇkoly.

KdyĹľ jsem mÄ›l jistotu, Ĺľe mÄ› nikdo nevidĂ, proklouzl jsem hlavnĂmi vraty ven a vystĹ™elil do ulic.

UhĂˇnÄ›l jsem po Hawthornce ke Canyon drive.

Zdrhal jsem jako ĹˇĂlenĂ˝, myslel jsem, Ĺľe mi to utrhne plĂce. Ale nepolevil jsem. NesmÄ›l jsem ztrĂˇcet ÄŤas.

Dorazil jsem k Marcyinu barĂˇku v rekordnĂm ÄŤase pÄ›t minut.

A jen jsem spatĹ™il domovnĂ dveĹ™e, bylo mi jasnĂ˝, Ĺľe se â€˘ nÄ›co stalo.

DveĹ™e povlĂˇvaly v prĹŻvanu. A najednou se zabouchly. Zastavil jsem se na chodnĂku. JasnÄ›. UrÄŤitÄ› se nÄ›co stalo!

VelkĂ© ÄŤelnĂ okno bylo rozbitĂ© â€“ sklo bylo ĂşplnÄ› pryÄŤ!

46

XVI.

Ze dveĹ™Ă vyĹˇel divnej chlap. NeznĂˇmĂ˝ muĹľ s tmavĂ˝mi vousy.

Kolem pasu mÄ›l Ĺ™emen se straĹˇidelnĂ˝m nĂˇĹ™adĂm.

â€žKdo jste?â€ś vyhrkl jsem. â€žKde jsou Novisovi?â€ś

â€ž J s e m z e sklenĂˇĹ™skĂ© firmy,â€ś Ĺ™ekl mi ten muĹľ. â€žZasklĂvĂˇm tu okna.â€ś

â€žA kde jsou vĹˇichni?â€ś

â€žRodina dneska rĂˇno odjela,â€ś odpovÄ›dÄ›l muĹľ. ZaÄŤal mÄ›Ĺ™it sklo.

â€žNÄ›jakĂ˝ rodinnĂ˝ blĂˇzinec nebo co.â€ś

â€žJakej blĂˇzinec?â€ś zeptal jsem se.

â€žBlĂˇzinec. To je vĹˇechno, co mi ĹˇĂ©f Ĺ™ekl,â€ś odpovÄ›dÄ›l muĹľ.

â€žA vĂ se, kdo to okno rozbil?â€ś zeptal jsem se.

â€žNe,â€ś Ĺ™ekl a zavrtÄ›l hlavou. â€žJe to fuĹˇka. Takhle velkĂ© okno se ĹˇpatnÄ› zasklĂvĂˇ.â€ś

â€žMyslĂte, Ĺľe to byl plynovej nebo atomovej vĂ˝buch, nebo tak nÄ›co?â€ś zeptal jsem se.

â€žNevĂm,â€ś odpovÄ›dÄ›l muĹľ. â€žProhlĂ©dl jsem plynovĂ© potrubĂ a ĹľĂˇdnou trhlinu jsem nenaĹˇel. S tebou je sranda, viÄŹ?â€ś Tohle vĹŻbec ĹľĂˇdnĂˇ sranda nebyla, to tedy ne.

VÄ›dÄ›l jsem, kdo to udÄ›lal.

Gauntovka.

UrÄŤitÄ› nÄ›co provedla s celou rodinou. Byl jsem z toho ĂşplnÄ› hotovej. ChtÄ›lo se mi jĂt domĹŻ.

Ale to neĹˇlo. Musel jsem varovat kamarĂˇdy ve tĹ™ĂdÄ›, vlastnÄ› celou Ĺˇkolu. Lidi se museli co nejdĹ™Ăv dovÄ›dÄ›t, jak je Gauntovka nebezpeÄŤnĂˇ.

VletÄ›l jsem do ShadysideskĂ© Ĺˇkoly tÄ›snÄ› pĹ™ed zvonÄ›nĂm.

47

Gautovka zrovna zahĂˇnÄ›la tĹ™Ădu do lavic.

Posadil jsem se a ÄŤekal na chviliÄŤku, abych poslal Chrisovi papĂrek. JenĹľe Gauntovka na mÄ› poĹ™Ăˇd koukala. A drĹľela mÄ› v Ĺˇachu i pĹ™i zemÄ›pisu a matice.

â€žPoslednĂ hodinu si zopakujeme gramatiku,â€ś prohlĂˇsila.

â€žAle s panĂ uÄŤitelkou Prescottovou mĂˇme vĹľdycky v ĂşterĂ˝ odpoledne spoleÄŤenskou nauku,â€ś postÄ›Ĺľovala si Tiffany.

â€žAle, ale, copak tÄ› na spoleÄŤenskĂ© nauce tak pĹ™itahuje, dÄ›venko?â€ś

â€žProbĂrali jsme zemÄ›dÄ›lstvĂ,â€ś Ĺ™ekla Tiffany. â€žRĂˇda ÄŤtu o farmĂˇĹ™Ăch

â€“ jak se starajĂ o pĹŻdu, aby jim vĹˇechno lĂp rostlo.â€ś

â€žTakovĂˇ kĹ™ehkĂˇ dĂvenka a zajĂmĂˇ se o hlĂnu?â€ś pronesla Gauntovka. â€žNa takovĂ© oĹˇklivĂ© vÄ›ci mĂˇte dost ÄŤasu, dÄ›ti.â€ś â€žTakĹľe spoleÄŤenskĂˇ nauka nebude?â€ś zeptala se Tiffany.

â€žZa mĂ©ho suplovĂˇnĂ ne,â€ś odpovÄ›dÄ›la Gauntovka. â€žRadĹˇi nĂˇm pojÄŹ ukĂˇzat, jak bys rozdÄ›lila slovo zemÄ›dÄ›lstvĂ.â€ś Tiffany si povzdychla a vydala se k tabuli.

VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe uĹľ nesmĂm ztrĂˇcet ÄŤas.

Musel jsem o Gauntovce rozhlĂˇsit pravdu.

Vytrhl jsem ze seĹˇitu papĂr a napsal: â€žGauntovka je duch. MĂˇm dĹŻkas. MusĂme si na ni dĂˇt pozor.â€ś SloĹľil jsem papĂr a napsal na nÄ›j Chrisovo jmĂ©no.

MĂsto pĹ™ede mnou â€“ Marcyino mĂsto â€“ bylo prĂˇzdnĂ©. Tak jsem Ĺˇoupl papĂrek pĹ™es uliÄŤku vpravo, Debbii SteinfordovĂ˝. Je to tĹ™ĂdnĂ Ĺˇprtka, ale v tĂ© chvĂli mi nezbĂ˝valo, neĹľ doufat, Ĺľe mÄ› neprĂˇskne.

Debbie po mÄ› sekla vĂ˝chovnĂ˝m pohledem, ale papĂrek si vzala.

Sledoval jsem, jak si prohlĂĹľĂ Chrisovo jmĂ©no.

ZatĂmco Gauntovka u tabule dusila Tiffany se slovem zemÄ›dÄ›lstvĂ, Debbie pĹ™edala papĂrek Ezrovi Goldsteinovi v lavici pĹ™ed sebou.

A Ezra ho poslal dĂˇl dopĹ™edu, pĹ™es Dannyho Abernathyho.

Chris sedÄ›l v prvnĂ Ĺ™adÄ›. KdyĹľ mu Danny papĂrek pĹ™edĂˇval, ĂşplnÄ› se mi zastavil dech.

Visel jsem na Dannym oÄŤima. StrÄŤil papĂrek pod lavici a rozloĹľil ho.

Pak zoufale zakroutil hlavou.

OtoÄŤil se a vysekl na mnÄ› ten svĹŻj debilnĂ Ĺˇkleb.

PodĂval jsem se k tabuli. Gauntovka propustila Tiffany a vyvolala 48

Bobbyho Dreyfusse. MÄ›l napsat, jak se dÄ›lĂ slovo artyÄŤok.

Bobby psal na tabuli a Ĺ™Ăkal nahlas: â€žA-RTY-ÄŚOK.â€ś

NÄ›kdo se zaĹ™ehtal. Ten hlas mi byl povÄ›domĂ˝. JasnÄ›, Chris! Kdo jinĂ˝?

â€žChristophere?â€ś Ĺ™ekla Gauntovka a pĹ™istoupila k nÄ›mu. â€žCo to mĂˇĹˇ pod lavicĂ?â€ś

â€žTo nic nenĂ, panĂ uÄŤitelko,â€ś pĂpl Chris a strÄŤil papĂrek do kapsy.

Ĺ¤uk! Ĺ¤uk! Ĺ¤uk!

Gauntovka nÄ›kolikrĂˇt klepla do desky noĹľĂkem na kĹ™Ădy.

Pak se rozkĹ™ikla: â€žChristophere, okamĹľitÄ› mi to dej!â€ś

49

XVII.

NedĂˇvej jĂ to, Chrisi! prosil jsem ho v duchu. AlespoĹ� jednou v ĹľivotÄ› nebuÄŹ srab!

Chris sĂˇhl do kapsy.

HoÄŹ to z okna, Ĺľadonil jsem na dĂˇlku. Nebo to strÄŤ do tĂ˝ svĂ˝ tlustĂ˝ huby a rozĹľvejkej to a spolkni to!

Jestli se to dostane do GauntovÄŤinejch kostliveckejch rukou, tak je to mĹŻj konec!

Chris vydal papĂrek. â€žMyslĂte tohle, panĂ uÄŤitelko?â€ś zeptal se pitomÄ›.

Tak ti dĂk, Chrisi, pomyslel jsem si. Tys mi to zavaĹ™il!

Gauntovka zvedla papĂrek k oÄŤĂm a peÄŤlivÄ› si ho pĹ™eÄŤetla.

Co kdyĹľ poznĂˇ moje pĂsmo?

A co bude, aĹľ zjistĂ, Ĺľe jsem to psal jĂˇ?

ĂšplnÄ› mi z toho vyschlo v puse. ChtÄ›l jsem polknout, ale neĹˇlo to.

Ruce se mi tak dÄ›snÄ› rozklepaly, Ĺľe jsem je musel schovat pod lavici.

â€žTakĹľe jĂˇ jsem duchâ€¦â€ś pronesla pomalu. â€žNÄ›kdo mÄ› obviĹ�uje, Ĺľe jsem duch!â€ś

ZaÄŤala chodit mezi lavicemi tam a zpĂˇtky. UpĂrala na kaĹľdĂ©ho z nĂˇs zkoumavĂ© oko.

â€žTiffany, jak mi vysvÄ›tlĂĹˇ, Ĺľe nÄ›kdo z tĂ©hle tĹ™Ădy o mnÄ› napsal nÄ›co takovĂ©ho?â€ś Ĺ™ekla.

Tiffany otevĹ™ela pusu a hned ji zase zavĹ™ela. ZavrtÄ›la hlavou.

TakĹľe ani Tiffany se nedokĂˇzala vyĹľvejknout. Tiffany, kterĂˇ toho vĹľdycky namlela ze vĹˇech nejvĂc!

â€žA jak mi to vysvÄ›tlĂĹˇ ty, Ezro?â€ś

Ezra taky jenom zavrtÄ›l hlavou. CivÄ›l na nÄ›co zajĂmavĂ©ho pod 50

lavicĂ.

â€žNo, jeden z vĂˇs mi to urÄŤitÄ› vysvÄ›tlĂ,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. MÄ›la ten svĹŻj hlĂˇsek ÄŤĂm dĂˇl tĂm piĹˇtivÄ›jĹˇĂ a hlasitÄ›jĹˇĂ. â€žJistÄ› vĂ, proÄŤ to udÄ›lal!â€ś Zastavila se u Debbie. â€žByla jsi to ty, Debbie?â€ś zeptala se.

â€žNe, panĂ uÄŤitelko,â€ś zamumlala Debbie.

â€žMĹŻĹľeĹˇ mi vysvÄ›tlit, proÄŤ nÄ›kdo napsal nÄ›co takovĂ©ho o svĂ© uÄŤitelce?â€ś pokraÄŤovala Gauntovka. â€žProtoĹľe ta uÄŤitelka uĹľ nenĂ mladĂˇ, jako kdysi bĂ˝vala?â€ś â€žJĂˇ nevĂm, panĂ uÄŤitelko,â€ś zaknĂkala Debbie. â€žMnÄ› vĹŻbec nepĹ™ipadĂˇte starĂˇ.â€ś

Jo, skvÄ›lĂ˝! pomyslel jsem si. Gauntovce je pĹ™es dvÄ› stÄ› let! JĂˇ to vĂm.

â€žDÄ›kuju ti, dÄ›venko,â€ś Ĺ™ekla a poplĂˇcala Debbii po rameni.

PĹ™istoupila k dalĹˇĂ lavici.

Katastrofa se neodvratnÄ› blĂĹľila ke mnÄ›.

Mrkl jsem na hodinky. Do konce vyuÄŤovĂˇnĂ zbĂ˝valo pÄ›t minut.

Zastavila se u Dannyho a Ĺ™ekla: â€žJe to proto, Ĺľe nosĂm bĂlĂ© Ĺˇaty?

PĹ™ipadĂˇm vĂˇm v nich jako duch?â€ś

â€žMoĹľnĂˇ,â€ś Ĺ™ekl Danny a pokrÄŤil rameny.

â€žMyslĂĹˇ si, Ĺľe je to hezkĂ©, kdyĹľ o nÄ›kom Ĺ™ekneĹˇ, Ĺľe je duch?â€ś

pokraÄŤovala.

â€žJĂˇ bych nikdy o nikom neĹ™ekl, Ĺľe je duch, panĂ uÄŤitelko,â€ś vydechl Danny. â€žTo teda fakt ne.â€ś â€žTo proto, Ĺľe jsi dobĹ™e vychovanĂ˝ chlapec. Nebyl bys takovĂ© netaktnosti schopen,â€ś pochvĂˇlila ho a pĹ™eĹˇla k dalĹˇĂ lavici.

Znovu jsem mrkl na hodinky.

TĹ™i minuty do zĂˇvÄ›reÄŤnĂ©ho zvonÄ›nĂ.

TĹ™eba to ke mnÄ› nestihne, usoudil jsem.

â€žNedokĂˇĹľete si pĹ™edstavit, ÄŤĂm je pro uÄŤitele suplovĂˇnĂ,â€ś

rozhovoĹ™ila se Gauntovka. â€žNikoho neznĂˇ. PĹ™ipadĂˇ si opuĹˇtÄ›nĂ˝. A vtom se dozvĂ, Ĺľe ho nÄ›kdo hanebnÄ› pomlouvĂˇ.â€ś OtoÄŤila se kolem dokola a upĹ™ela zrak na Bobbyho Dreyfusse. â€žJak myslĂĹˇ, Ĺľe mi je?â€ś â€žPĹ™ĂjemnÄ› asi ne,â€ś odpovÄ›dÄ›l Bobby a pusa se mu pĹ™itom tĹ™Ăˇsla.

Gauntovka pĹ™ed nĂm sekla ostĹ™iÄŤem do lavice tak silnÄ›, Ĺľe ĂşplnÄ› povyskoÄŤil.

51

â€žSprĂˇvnÄ›,â€ś zachrÄŤela. â€žVÄ›zte, chlapci a dÄ›vÄŤata, Ĺľe pomluva nenĂ pĹ™ĂjemnĂˇ vÄ›c. Pomluva je zlĂ˝ ÄŤin. A co dÄ›lĂˇme s lidmi, kteĹ™Ă se dopouĹˇtÄ›jĂ zlĂ˝ch ÄŤinĹŻ?â€ś Bobby k nĂ zvedl oÄŤi. â€žJĂˇâ€¦ jĂˇ myslĂm, Ĺľe se musej potrestat,â€ś

vykoktal.

â€žPotrestat!â€ś Gauntovka zapiĹˇtÄ›la hlasitÄ›ji neĹľ pĹ™edtĂm.

â€žVelmi sprĂˇvnÄ›, Bobby. PĹ™esnÄ› to s nimi udÄ›lĂˇme. PotrestĂˇme je!â€ś

Po tÄ›le mi vyrazil studenĂ˝ pot. ChladnĂˇ krĹŻpÄ›j mi stekla z ÄŤela na nos.

Kdyby se na mÄ› Gauntovka podĂvala, hned by vidÄ›la, kdo to napsal.

Podle toho potu by poznala, Ĺľe jsem to byl jĂˇ. Ĺ˝e jsem o nĂ napsal, Ĺľe je duch. Mrkl jsem na hodinky. Minuta.

Jedna jedinĂˇ minuta do zazvonÄ›nĂ!

â€žAle nebojte se, chlapci a dÄ›vÄŤata,â€ś pokraÄŤovala tichĂ˝m, pĹ™ĂvÄ›tivĂ˝m hlasem, â€žnebudu se tou nechutnou vÄ›cĂ zabĂ˝vat. ChtÄ›la jsem jenom, abyste vÄ›dÄ›li, Ĺľe ten, kdo to napsal, dotkl se neĹˇetrnÄ› mĂ˝ch citĹŻ. Velmi neĹˇetrnÄ›.â€ś Zazvonilo.

Nemohl jsem uvÄ›Ĺ™it, Ĺľe mĂˇm takovou kliku.

Gauntovka nezjistila, Ĺľe jsem to napsal jĂˇ!

Popadl jsem batĹŻĹľek a vyrazil ke dveĹ™Ăm â€“ a vtom mi sĂˇhlo na ramena nÄ›co ledovĂ©ho.

Ruka panĂ uÄŤitelky GauntovĂ©.

â€žZachariĂˇĹˇi,â€ś pronesla sladce, â€žje mi lĂto, ale ty zĹŻstaneĹˇ po Ĺˇkole.â€ś

52

XVIII.

â€žAâ€¦ ale jĂˇâ€¦ jĂˇ musĂm domĹŻ, panĂ uÄŤitelko,â€ś vykoktal jsem.

â€žMĂˇma na mÄ› ÄŤekĂˇ.â€ś

â€žNeboj, bude to jenom chviliÄŤka, milĂ˝ hochu,â€ś Ĺ™ekla.

ChviliÄŤka mĹŻĹľe bĂ˝t dÄ›snÄ› dlouhĂˇ doba, kdyĹľ ji mĂˇte strĂˇvit s duchem.

JenĹľe, co jsem mohl dÄ›lat?

Chris na mÄ› cestou ke dveĹ™Ăm udÄ›lal pusou: â€žSorry.â€ś

Tiffany se spiklenecky usmĂˇla. OstatnĂ kluci a holky se na mnÄ› ani nepodĂvali. Hrnuli se ze tĹ™Ădy se sklopenĂ˝ma uĹˇima.

KdyĹľ jsme zĹŻstali sami, Gauntovka zavĹ™ela dveĹ™e. Jak to cvaklo, pĹ™ebÄ›hl mi mrĂˇz po zĂˇdech.

OtoÄŤila se ke mnÄ›. â€žJsi vystraĹˇenĂ˝, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, ZachariĂˇĹˇi?â€ś

Pomalu jsem kĂ˝vl.

â€žTebe dokĂˇĹľe vystraĹˇit hodnÄ› vÄ›cĂ, viÄŹ, ZachariĂˇĹˇi?â€ś pokraÄŤovala.

â€žProto sis koupil tu knĂĹľku, DÄ›ti, odvahu! , viÄŹ?â€ś

â€žAâ€¦ ale vĹľdyĹĄ to nikdo nevĂ,â€ś vykoktal jsem. â€žJak to, Ĺľe vyâ€¦â€ś

â€žAch, vidÄ›la jsem tÄ› v knihkupectvĂ,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žDen pĹ™edtĂm, neĹľ jsem pĹ™iĹˇla do tĂ©hle tĹ™Ădy. Byla jsem ve mÄ›stÄ›. Jen tak, na prochĂˇzce. VyÄŤistit si mozek, jak se Ĺ™ĂkĂˇ. Nemohla jsem si pomoci, Ĺ™ekla jsem si: â€šTakovĂ˝ milĂ˝ hoch! Ten bude perfektnĂ.â€�â€ś PerfektnĂ? zdÄ›sil jsem se. Na co perfektnĂ?

â€žNo a zrovna jsem mÄ›la pĹ™evzĂt novou tĹ™Ădu! KdyĹľ jsem tÄ› vidÄ›la, pochopila jsem, Ĺľe to musĂ bĂ˝t tahle tĹ™Ăda, Ĺľe nenĂ vyhnutĂ, Ĺľe vaĹˇe tĹ™ĂdnĂ uÄŤitelka musĂ skonÄŤit v posteli s chĹ™ipkou. S oĹˇklivou chĹ™ipkou.

Ano, bylo to ode mÄ› netaktnĂ, ale nemohla jsem si pomoci!â€ś

â€žVyâ€¦ vy jste zpĹŻsobila, Ĺľe je panĂ uÄŤitelka PrescottovĂˇ 53

nemocnĂˇ?â€ś vyjevil jsem se.

â€žBohuĹľel ano. Musela jsem, abych se mohla stĂˇt tvou uÄŤitelkou!â€ś

Gauntovka pĹ™eĹˇla ke katedĹ™e. RoztĂˇhla papĂr a znovu si ho pĹ™eÄŤetla.

MoĹľnĂˇ bych mÄ›l Ĺ™Ăct, Ĺľe to byl jenom takovĂ˝ fĂłr, napadlo mÄ›. A debilnĂ fĂłr, protoĹľe je Halloween.

Ne! Na to by mi v ĹľivotÄ› neskoÄŤila.

â€žCo ti mĂˇm Ĺ™Ăct, ZachariĂˇĹˇi?â€ś pravila. â€žSnad jenom tolik, Ĺľes mÄ› dneska velice zklamal.â€ś Byl jsem v pasti!

ZaÄŤal jsem se bĂˇt jeĹˇtÄ› vĂc neĹľ pĹ™edtĂm, ĂşplnÄ› nejvĂc ve svĂ©m krĂˇtkĂ©m ĹľivotÄ›.

Co teÄŹ se mnou Gauntovka udÄ›lĂˇ?

PokraÄŤovala: â€žMĂˇĹˇ nedostatky v pravopisu, milĂ˝ hochu.â€ś StrÄŤila mi papĂrek pĹ™ed oÄŤi. â€žVe slovÄ› dĹŻkaz se na konci nepĂĹˇe es, nĂ˝brĹľ zet. NaĹˇtÄ›stĂ pro tebe nebude tohle mĂt vliv na tvou klasifikaci.â€ś Pravopis! Tak ona mÄ› nechala po Ĺˇkole kvĹŻli pravopisu!

â€žJĂˇ vĂm, panĂ uÄŤitelko,â€ś vyhrkl jsem. â€žPrĂˇvÄ› proto tak dÄ›snÄ› pospĂchĂˇm domĹŻ, abych se mohl dÄ›snÄ› uÄŤit.â€ś â€žTo nebude tĹ™eba, ZachariĂˇĹˇi.â€ś

MusĂĹˇ ji nechat, aĹĄ mluvĂ, Ĺ™ekl jsem si. TĹ™eba Chrisovi bude divnĂ˝, kde jsem tak dlouho a vrĂˇtĂ se sem.

â€žJĂ©Ă©Ă©, to podle toho jste poznala, Ĺľe jsem to napsal?â€ś zeptal jsem se. â€žPodle pravopisu?â€ś

â€žNe zcela,â€ś odpovÄ›dÄ›la Gauntovka. â€žVÄŤera veÄŤer jsi za mnou vlezl na hĹ™bitov. Objevil jsi hrob â€“ poznal jsi pravdu. TakĹľe kdo jinĂ˝ to mohl napsat, kdyĹľ ne ty?â€ś â€žMarcy tĹ™â€¦ tĹ™eba,â€ś zamumlal jsem.

â€žS Marcy si uĹľ nemusĂme lĂˇmat hlavu, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, milĂ˝ hochu?â€ś

â€žCo jste s nĂ udÄ›lala?â€ś zaĂşpÄ›l jsem. Byl jsem vystraĹˇenej, Ĺľe jsem se dusil svĂ˝mi vlastnĂmi slovy. â€žKdeâ€¦ kde je?â€ś â€žVĂĹˇ, ZachariĂˇĹˇi, nÄ›jak mi nejde na rozum, proÄŤ jsi ji bral s sebou.

Mohla vĹˇechno zniÄŤit!â€ś

Koukl jsem k otevĹ™enĂ©mu oknu. Co kdybych se rozbÄ›hl a vyskoÄŤil tĂm oknem ven? zamyslel jsem se.

Gauntovka poloĹľila papĂr na katedru a sĂˇhla do zĂˇsuvky. Vyndala 54

nÄ›jakou krabiÄŤku zabalenou ve staniolu a pĹ™evĂˇzanou lesklou ÄŤernou pĂˇskou na kliÄŤku.

â€žAch!â€ś vypĂskla. â€žO Marcy uĹľ nebudeme mluvit. MĂˇm pro tebe dĂˇrek.â€ś

Co by mi duch mohl dĂˇt za dĂˇrek? RadĹˇi jsem to ani nechtÄ›l vÄ›dÄ›t.

â€žTo je oukej, panĂ uÄŤitelko. NemusĂte mi nic dĂˇvat.â€ś

Tak co? StĹ™ihnu to kolem nĂ a skoÄŤĂm?

â€žNeodporuj, ZachariĂˇĹˇi!â€ś okĹ™ikla mÄ›. â€žRozhodla jsem se, Ĺľe ti dĂˇm dĂˇrek. Jsi pĹ™ece mĹŻj nejmilejĹˇĂ ĹľĂˇk.â€ś â€žCo kdybyste ho tĹ™eba dala Debbie SteinfordovĂ˝?â€ś vyletÄ›lo mi z pusy. â€žKaĹľdej uÄŤitel ji mĂˇ rĂˇd.â€ś â€žNe, ne, ZachariĂˇĹˇi. Tenhle dĂˇrek je pro tebe. OtevĹ™eĹˇ si ho aĹľ doma.â€ś

StrÄŤila mi krabiÄŤku do batĹŻĹľku. NeĹ™ekla, co v nĂ je â€“ a jĂˇ nemÄ›l nejmenĹˇĂ zĂˇjem se na to ptĂˇt.

Pak vzala z katedry papĂrek. Roztrhala ho a hodila do koĹˇe.

â€žNikdo tĂ© tvĂ© hloupĂ© depeĹˇi nevÄ›Ĺ™Ă,â€ś pravila. â€žJe to pro mÄ› samozĹ™ejmÄ› pĹ™ĂjemnĂ© zjiĹˇtÄ›nĂ. Ĺ�editel Ĺˇkoly by asi nebyl pĹ™ĂliĹˇ nadĹˇenĂ˝, kdyby se mu doneslo, Ĺľe jsem duch, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ?â€ś â€žPĹ™ĂsahĂˇm, Ĺľe to nikomu neĹ™eknu. Vy jste senzaÄŤnĂ uÄŤitelka, panĂ uÄŤitelko. PĹ™ĂsahĂˇm, Ĺľe neudÄ›lĂˇm nic, co by vĂˇm mohlo uĹˇkodit.â€ś Gauntovka se usmĂˇla. â€žOpravdu si myslĂĹˇ, Ĺľe jsem skvÄ›lĂˇ uÄŤitelka, ZachariĂˇĹˇi?â€ś

â€žStoprocentnÄ›. NauÄŤila jste nĂˇs hromadu novejch vÄ›cĂ,â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žAno, mĂˇĹˇ pravdu. Jsem skvÄ›lĂˇ uÄŤitelka. A nenĂ to spravedlivĂ©â€¦â€ś

zarazila se a pokraÄŤovala. â€žKdyĹľ si pĹ™edstavĂĹˇ, Ĺľe smĂm vystoupit z hrobu jen jednou za deset let â€“ a pouze tĂ˝den pĹ™ed Halloweenem! To nenĂ moc ÄŤasto, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, milĂ˝ hochu?â€ś â€žTo teda ne, panĂ uÄŤitelko,â€ś pĹ™ikĂ˝vl jsem. â€žTo je teda ĂşplnÄ› dÄ›snÄ› mĂˇlo!â€ś

Jak jĂ mĂˇm zdrhnout? MusĂm nÄ›co vymyslet!

â€žA co horĹˇĂho,â€ś mluvila dĂˇl, â€žo Halloweenu, Ăşderem dvanĂˇctĂ©, tedy o pĹŻlnoci, se musĂm vrĂˇtit zpĂˇtky do svĂ©ho hrobu. TakĹľe jistÄ› chĂˇpeĹˇ, jak je mi kaĹľdĂˇ chviliÄŤka drahĂˇ â€“ a Halloween zvlĂˇĹˇtÄ›. MĂˇĹˇ rĂˇd Halloween, milĂ˝ ZachariĂˇĹˇi?â€ś â€žAno, jasnÄ› Ĺľe jo, panĂ uÄŤitelko,â€ś odpovÄ›dÄ›l jsem rychle. â€žKaĹľdej 55

mĂˇ rĂˇd Halloween, Ĺľe jo?â€ś

KdyĹľ to teÄŹka natĂˇhnu, zkusĂ mÄ› chytit?

â€žVĂĹˇ, co pro mÄ› znamenĂˇ vyvrcholenĂ slavnosti?â€ś zeptala se.

ZavrtÄ›l jsem hlavou.

â€žVyvrcholenĂ slavnosti pro mÄ› znamenĂˇ odvĂ©st si svĂ©ho nejmilejĹˇĂho ĹľĂˇka,â€ś Ĺ™ekla.

â€žJaâ€¦ jak odvĂ©st? Kaâ€¦ kam?â€ś Hlas se mi zlomil.

â€žTy nevĂĹˇ?â€ś podivila se. â€žTak proto jsi tak vystraĹˇenĂ˝, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ?â€ś

â€žNevĂm vĹŻbec nic. NevĂm, co se mnou chcete udÄ›lat, panĂ uÄŤitelko. A nechci to vÄ›dÄ›t. ProsĂm vĂˇs, pusĹĄte mÄ› domĹŻâ€¦â€ś Ne, ta uĹľ mÄ› nikdy nepustĂ!

â€žDovol, abych ti to vysvÄ›tlila,â€ś spustila Gauntovka. â€žKaĹľdĂ˝ch deset let si vybĂrĂˇm jednoho ĹľĂˇka, kterĂ©ho potom odvĂˇdĂm s sebou.â€ś â€žS sebou?â€ś vydechl jsem. â€žKam s sebou?â€ś

â€žPĹ™ece do svĂ©ho hrobu, kam jinam?â€ś Ĺ™ekla. â€žDo svĂ©ho hrobu â€“

aby byl duchem, jako jsem jĂˇ. VĹˇechny ty ĹľĂˇky potom uÄŤĂm â€“

navĹľdy!â€ś

â€žJenĹľe jĂˇ s vĂˇma nechci nikam jĂt, panĂ uÄŤitelko! JĂˇ chci bejt tady, v Shadyside!â€ś

â€žPotĹ™ebuji tÄ›, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla. â€žJsi mnohem bystĹ™ejĹˇĂ neĹľ ostatnĂ.â€ś

â€žNejsem bystĹ™ejĹˇĂ,â€ś brĂˇnil jsem se. â€žVĹŻbec neumĂm ty desetinnĂ˝ ÄŤĂsla. NeumĂm pravopis. Sama jste to pĹ™ed chvĂlĂ Ĺ™Ăkala.â€ś â€žAch, ale pĹ™iĹˇel jsi na to, ÄŤĂm jsem. OstatnĂ dÄ›ti si to ani nedokĂˇĹľĂ pĹ™edstavit.â€ś

â€žNe!â€ś zaĹ™val jsem. â€žJĂˇ nikam nepĹŻjdu!â€ś

â€žAch, ZachariĂˇĹˇi,â€ś zaĂşpÄ›la Gauntovka, â€žcopak tÄ› to ani trochu, troĹˇiÄŤku netÄ›ĹˇĂ?â€ś

NedokĂˇzal jsem ze sebe vypravit slovo. BĂˇl jsem se, Ĺľe kdyĹľ jeĹˇtÄ› jednou otevĹ™u pusu, vyjde mi z nĂ akorĂˇt dÄ›snĂ˝ Ĺ™ev. A nikdy nepĹ™estane.

Vyrazil jsem ke dveĹ™Ăm.

ZatoÄŤil jsem knoflĂkem.

RozletÄ›ly se. A Gauntovka za mnou volala: â€žHalloweenâ€¦ zĂtra, ZachariĂˇĹˇi. O pĹŻlnoci! Odvedu si tÄ› do svĂ©ho temnĂ©ho, ÄŤernĂ©ho svÄ›ta â€“ svÄ›ta duchĹŻ!â€ś

56

XIX.

Do svĂ©ho hrobu!

Tak ona si naplĂˇnovala, Ĺľe mÄ› odvede do svĂ©ho hrobu! A udÄ›lĂˇ ze mÄ› ducha!

Upaloval jsem od tĂ© dÄ›snĂ© tĹ™Ădy, co nohy staÄŤily.

ProfrÄŤel jsem chodbou. Rozrazil jsem tÄ›ĹľkĂˇ ĹˇkolnĂ vrata.

ObrovskĂ˝m obloukem jsem pĹ™eskoÄŤil vĹˇechny schody a cobydup jsem byl na Hawthornce. A upaloval jsem jeĹˇtÄ› vĂc neĹľ pĹ™edtĂm.

Do obliÄŤeje mÄ› Ĺˇlehly bĂlĂ© pentle uvĂˇzanĂ© na vÄ›tvĂch starĂ©ho dubu na rohu. Ale ani trochu jsem nezpomalil.

Z kaĹľdĂ© verandy se na mÄ› Ĺˇklebily straĹˇidelnĂ© lucerny vydlabanĂ© z tykvĂ.

StraĹˇidelnĂ© lucerny na Halloween.

Ĺ lĂˇpl na nÄ›jakĂ© mokrĂ© listĂ a mĂˇlem jsem se pĹ™erazil.

NesmĂĹˇ se zastavit, pomyslel jsem si. MusĂĹˇ domĹŻ! ZapadneĹˇ domĹŻ a nevylezeĹˇ, dokud ten pitomej Halloween neskonÄŤĂ!

Zdrhal jsem tak zuĹ™ivÄ›, aĹľ jsem myslel, Ĺľe mi prasknou plĂce.

DomĹŻ! Ĺ™Ăkal jsem si pĹ™i kaĹľdĂ˝m dusnutĂ do betonu. DomĹŻ, domĹŻ, domĹŻ, domĹŻâ€¦ ZahuÄŤel jsem za roh. UĹľ jsem byl skoro doma.

ProletÄ›l jsem kolem sousednĂch barĂˇkĹŻ. Pak jsem to vzal pĹ™es nĂˇĹˇ trĂˇvnĂk a vrhl se do dveĹ™Ă. Bylo zamÄŤeno.

ZaĹˇtrachal jsem rukama v kapsĂˇch. Nic. Kam se mi podÄ›l klĂÄŤ?

ZabuĹˇil jsem na dveĹ™e a vyjekl: â€žOtevĹ™te mi!â€ś

Co kdyĹľ Gauntovku napadlo, Ĺľe bych nemusel vĹŻbec vylĂ©zt ven?

Co kdyĹľ mÄ› pronĂˇsleduje? Co kdyĹľ se rozhodla odvĂ©st mÄ› do toho svĂ©ho hrobu â€“ teÄŹ?!

BuĹˇil jsem do dveĹ™Ă obÄ›ma rukama.

57

â€žKdo je to?â€ś ozvalo se uvnitĹ™. BrĂˇcha Kevin. Jeho telecĂ hlas!

â€žKevine, otevĹ™i!â€ś ĂşpÄ›l jsem.

â€žMy nic nechceme. A uĹľ neobtÄ›Ĺľujte!â€ś zajĂłdloval Kevin.

â€žKevine! OtevĹ™i! SlyĹˇĂĹˇ?! Nebo na to tebe Ĺ™eknu mĂˇmÄ›!â€ś

â€žMĂˇma nenĂ doma,â€ś zakviÄŤel Kevin.

RozbÄ›hl jsem se proti dveĹ™Ăm ramenem, jako jsem to v televizi vidÄ›l u poldĹŻ. VĹŻbec mÄ› nezajĂmalo, jestli ty dveĹ™e rozdrtĂm na tĹ™Ăsky. Musel jsem dovnitĹ™.

Byla to pecka. DveĹ™e se ani nepohnuly. VlastnÄ› pohnuly. Kevin otevĹ™el. ProfrÄŤel jsem do haly.

Kevin se mohl potrhat smĂchy.

Zabouchl jsem a zamkl. A zasunul jsem Ĺ™etĂzek.

Kevin se opĹ™el o zeÄŹ. Sledoval mÄ›. â€žVÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe jednou z Halloweenu totĂˇlnÄ› zmagoĹ™ĂĹˇ,â€ś pravil.

NevnĂmal jsem ho. ZabÄ›hl jsem k zadnĂm dveĹ™Ăm a taky jsem je zamkl. A pĹ™esvÄ›dÄŤil jsem se, jestli jsou zavĹ™enĂˇ vĹˇechna okna.

Jsou duchovĂ© jako upĂĹ™i?

ptal jsem se sĂˇm sebe. PotĹ™ebujou

nejdĹ™Ăv bejt pozvanĂ˝ dĂˇl, aby se dostali do barĂˇku?

VybÄ›hl jsem nahoru a taky jsem tam zkontroloval vĹˇechna okna.

Okno u svĂ©ho pokoje jsem zkontroloval tĹ™ikrĂˇt. A pak jsem padl hubou na postel.

BatĹŻĹľek se otevĹ™el a nÄ›co vypadlo.

DĂˇrek od Gauntovky.

Shodil jsem ho na podlahu.

ChvĂli jsem na nÄ›j zĂral.

Gauntovka ho zabalila fakt peÄŤlivÄ›. ZĂˇhyby byly hezky sloĹľenĂ© a zarovnanĂ©. ÄŚernĂˇ pĂˇska byla taky hezky naaranĹľovanĂˇ.

Co to mĹŻĹľe bejt? zamyslel jsem se. NÄ›jakĂˇ ĹˇĂlenĂˇ mrtvĂˇ vÄ›c?

Nebo nÄ›co jeĹˇtÄ› horĹˇĂho? NÄ›co ĹľivĂ˝ho? Je vĹŻbec bezpeÄŤnĂ˝ mĂt nÄ›co takovĂ˝ho v barĂˇku?

Posadil jsem se a strÄŤil do toho palcem nohy. Nic se tam nehĂ˝balo. Tak jsem do toho kopl. Zase nic.

Poklekl jsem a projel dlanĂ stĹ™ĂbrnĂ˝ staniol. Vypadalo to na knĂĹľku.

OpatrnÄ› jsem odhrnul rĹŻĹľek. Byla to kniha!

Zhluboka jsem se nadechl.

58

Kniha!

To zas nenĂ tak ĹˇpatnĂ˝.

Strhl jsem celĂ˝ staniol.

A ĂşplnÄ› mi hrklo v Ĺľaludku, kdyĹľ jsem si pĹ™eÄŤetl nĂˇpis na deskĂˇch.

Jmenovalo se to: Kniha mrtvĂ˝ch.

59

XX.

Kniha mrtvĂ˝ch.

Dotkl jsem se knihy koneÄŤkem prstu. ÄŚekal jsem, Ĺľe bude studenĂˇ

â€“ jako Gauntovka.

Ale nebyla.

Byla docela teplĂˇ.

OtevĹ™el jsem ji â€“ a spatĹ™il svĂ© jmĂ©no! Rychle jsem ji zase zaklapl.

ZahodĂm ji a bude to, rozhodl jsem se. NÄ›jakĂˇ kniha o mrtvolĂˇch mÄ› nezajĂmĂˇ. AlespoĹ� jeĹˇtÄ› dlouho, hodnÄ› dlouho nebude!

Vzal jsem knihu a hodil ji do koĹˇe na papĂry.

Moment. NÄ›co mÄ› napadlo.

Co kdybych si tĹ™eba pĹ™eÄŤet to, co je napsĂˇno u mĂ˝ho jmĂ©na?

Znovu jsem otevĹ™el desky. Bylo to vÄ›novĂˇnĂ a znÄ›lo takhle: ZachariĂˇĹˇovi.

VĂtej mezi nĂˇmi!

NavĹľdy

TvĂˇ uÄŤitelka

Evangeline GauntovĂˇ

V ĹľivotÄ› ne! Ĺ™ekl jsem si, Ne a ne! Znovu jsem si uvÄ›domil, jak je ta kniha teplĂˇ. ZaÄŤala se mi pod prsty nadouvat. Jako by se vaĹ™ila nebo co. Ĺ lehl jsem s nĂ zpĂˇtky do koĹˇe.

PĹ™estaĹ� blĂˇznit, Ĺ™ekl jsem si. NemagoĹ™. Jde jenom o to, abys vydrĹľel jeden den. O Halloweenu o pĹŻlnoci bude po nebezpeÄŤĂ.

SeĹˇel jsem zpĂˇtky do pĹ™ĂzemĂ. NormĂˇlnÄ› se Kevinovi vyhĂ˝bĂˇm â€“

zvlĂˇĹˇĹĄ kdyĹľ naĹˇi nejsou doma a nevidÄ›j, co mi furt provĂˇdĂ. JenĹľe 60

jsem byl vystraĹˇenej a nechtÄ›l jsem bĂ˝t sĂˇm.

Asi miliĂłnkrĂˇt volal Chris, ale jĂˇ Ĺ™ekl Kevinovi, aby mu vyĹ™Ădil, Ĺľe je mi blbÄ›.

Po veÄŤeĹ™i jsem se drĹľel v blĂzkosti naĹˇich. To teda bude mĂt Gauntovka tÄ›ĹľkĂ˝, jestli mÄ› odsud bude chtĂt odvlĂct, pomyslel jsem si.

MoĹľnĂˇ si naĹˇi mysleli, Ĺľe se chovĂˇm divnÄ›, ale nic neĹ™ekli.

KdyĹľ skonÄŤil mĹŻj oblĂbenĂ˝ televiznĂ poĹ™ad, mĂˇma Ĺ™ekla, Ĺľe je ÄŤas jĂt do postele.

SpĂˇt. NahoĹ™e. SĂˇm.

â€žNemohl bych tu jeĹˇtÄ› chvĂli bejt?â€ś zaskuÄŤel jsem. â€žKdepak, Zacku,â€ś Ĺ™ekla mĂˇma. â€žZĂtra je pĂˇtek a Ĺˇkola.â€ś Vlekl jsem se po schodech jako mĂˇtoha. Ale kdyĹľ jsem se pĹ™iblĂĹľil ke svĂ©mu pokoji, napĂˇlil jsem to jako sprinter, zahuÄŤel jsem dovnitĹ™ a zamaskoval se v posteli dvÄ›ma dekama. SvrchnĂ deku jsem si pĹ™itĂˇhl aĹľ k bradÄ›.

VĹľdycky, kdyĹľ jsem zavĹ™el oÄŤi, vidÄ›l jsem se, jak leĹľĂm v hrobÄ›, kde se to hemĹľĂ tlustĂ˝mi ÄŤervy.

Celou noc jsem nespal.

ZkouĹˇel jsem nÄ›co vymyslet.

Jak to udÄ›lat, abych nemusel do Ĺˇkoly.

Byla to otĂˇzka Ĺľivota a smrti!

RĂˇno jsem vyskoÄŤil z postele.

Zajel jsem do koupelny a zamkl se. Pustil jsem do vany horkou vodu a nechal ji tĂ©ct. Ĺ lo o to, aby v koupelnÄ› bylo co nejvÄ›tĹˇĂ horko a co nejvĂc pĂˇry.

Za chvĂli se na mÄ› pyĹľamo zaÄŤalo lepit. Vypadal jsem dÄ›snÄ› zpocenej.

NamoÄŤil jsem ruÄŤnĂk vaĹ™ĂcĂ vodou a stoÄŤil jsem ho. Pak jsem si ho pĹ™itiskl na ÄŤelo. PrudkĂˇ horeÄŤka!

OdfrÄŤel jsem dolĹŻ, abych tam byl dĹ™Ăv, neĹľ staÄŤĂm vychladnout.

Do kuchynÄ› veĹˇla mĂˇma a Ĺ™ekla: â€žUĹľ by ses mÄ›l oblĂ©kat, milĂˇÄŤku.

Abys nepĹ™iĹˇel pozdÄ› do Ĺˇkoly.â€ś

To urÄŤitÄ›, pomyslel jsem si. PĹŻjdu tak pozdÄ› do Ĺˇkoly, Ĺľe tam pĹ™ijdu aĹľ zejtra.

Podala mi sklenici s pomeranÄŤovĂ˝m dĹľusem. OdstrÄŤil jsem ji.

Padl jsem na Ĺľidli. â€žMami, mnÄ› je nÄ›jak divnÄ›.â€ś

61

OkamĹľitÄ› mi poloĹľila ruku na ÄŤelo. â€žNo, mohla by to bĂ˝t zvĂ˝ĹˇenĂˇ teplota,â€ś pravila.

â€žZkontroluj mu tep,â€ś Ĺ™ekl Kevin. â€žJestli vĹŻbec nÄ›jakej mĂˇ.â€ś

â€žZklidni se,â€ś Ĺ™ekla mĂˇma. â€žTvĂ©mu bratĹ™ĂÄŤkovi nenĂ dobĹ™e. PĹŻjdeĹˇ do postele, milĂˇÄŤku. PĹ™inesu ti tam snĂdani.â€ś NeĹľ staÄŤila dodat nÄ›co o zavolĂˇnĂ doktora, byl jsem zpĂˇtky nahoĹ™e. Pustil jsem si televizi a koukal na debilnĂ soutÄ›Ĺľe ze vÄŤerejĹˇĂho veÄŤera.

Ale vĂc neĹľ na televizi jsem koukal na hodiny â€“ sledoval jsem, jak ubĂhĂˇ ÄŤas mĂ©ho ohroĹľenĂ Gauntovkou.

Ve ÄŤtyĹ™i odpoledne, kdy mÄ›la ĹˇkolnĂ slavnost Halloweenu skonÄŤit, jsem nevÄ›dÄ›l, jestli uĹľ mĹŻĹľu bĂ˝t klidnĂ˝ â€“ nebo se bĂˇt dĂˇl. Do pĹŻlnoci zbĂ˝valo jeĹˇtÄ› osm hodin.

Fakt byl, Ĺľe po skonÄŤenĂ Ĺˇkoly mohla bĂ˝t Gauntovka kdekoli.

Osm hodin. NekoneÄŤnĂ˝ch osm hodin.

DalĹˇĂ dvÄ› hodiny jsem uĹľ ani nepĹ™edstĂral, Ĺľe koukĂˇm na televizi.

CivÄ›l jsem na hodinovĂ© ruÄŤiÄŤky, jak se po vteĹ™inĂˇch plouĹľĂ od minuty k minutÄ›.

V Ĺˇest ke mnÄ› vrazila mĂˇma. SĂˇhla mi na ÄŤelo. â€žVĂ˝bornÄ›!

HoreÄŤka povolila,â€ś zajĂˇsala a zeptala se mÄ›: â€žChceĹˇ jĂt na Halloween?â€ś

Zalapal jsem po dechu. â€žJĂˇâ€¦ jĂˇ jsem myslel, Ĺľe mĂˇm dneska zĹŻstat v posteli.â€ś

â€žNechceĹˇ vĂtat kolednĂky, aĹľ budou zvonit u dveĹ™Ă?â€ś

â€žJo, to jo,â€ś odpovÄ›dÄ›l jsem.

Fuj, to se mi ulevilo!

â€žSuper maĹˇkara,â€ś zatlemil se Kevin, kdyĹľ jsem seĹˇel se schodĹŻ.

â€žTo nenĂ ĹľĂˇdnĂˇ maĹˇkara,â€ś odsekl jsem. â€žNĂˇhodou je. Mohli bysme tomu Ĺ™Ăkat Zdravej nemocnej!â€ś Ĺ™ehtal se Kevin. â€žDÄ›lĂˇĹˇ, co mĹŻĹľeĹˇ, abys nemusel na Halloween, to je jasnĂ˝.â€ś A dodal. â€žMĂˇma ti tu tvojĂ komedii Ĺľere, ale jĂˇ ne.â€ś NevĹˇĂmal jsem si ho, a tak se odĹˇoural do kuchynÄ›.

NÄ›kdo zazvonil.

Popadl jsem mĂsu s cukrovĂm, kterou mĂˇma pĹ™ipravila v hale.

OtevĹ™el jsem dveĹ™e.

62

â€žKoledu ÄŤi nezbeduâ€¦ koledu ÄŤi nezbeduâ€¦?â€ś

Na verandÄ› se tlaÄŤil houf klukĹŻ a holek. Na chodnĂku na nÄ› ÄŤekaly jejich mĂˇmy. Hodil jsem kaĹľdĂ©mu do moĹˇniÄŤky nÄ›kolik bonbĂłnĹŻ.

Zvonek zazvonil znovu.

â€žKoledu ÄŤi nezbeduâ€¦ koledu ÄŤi nezbeduâ€¦?â€ś

Byli to MarĹĄan, dinosaurus a balerĂna.

Rozdal jsem cukrovĂ â€“ a dÄ›lal jsem, jako Ĺľe jsem se dÄ›snÄ› polekal toho srandovnĂho dinosaura. KdyĹľ jsem zavĂral, slyĹˇel jsem, jak se chichotajĂ.

A zase nÄ›kdo zazvonil.

To je dneska fofr, pomyslel jsem si. Halloween uteÄŤe, ani nebudu vÄ›dÄ›t jak.

Za dveĹ™mi byla jenom jedna osoba.

â€ž Koledu ÄŤi nezbeduâ€¦

ZachariĂˇĹˇi?! â€ś Gauntovka!

63

XXI.

ĂšplnÄ› jsem pĹ™imrzl k prahu. ZĂral jsem na lehkĂ© bĂlĂ© Ĺˇaty. Na bĂlĂ© rukaviÄŤky. Na zĂˇvoj.

Byla to panĂ uÄŤitelka GauntovĂˇ! PĹ™iĹˇla si pro mÄ›!

â€žJdÄ›te pryÄŤ!â€ś zajeÄŤel jsem. â€žJĂˇ vĂˇs tu nechci!â€ś

MĂˇma se vyĹ™Ătila z kuchynÄ›. â€žZacku, milĂˇÄŤku, stalo se nÄ›co?â€ś

Chytil jsem se mĂˇmy za ruku. â€žTo je panĂ uÄŤitelka GauntovĂˇ. MĂˇ u nĂˇs ve tĹ™ĂdÄ› suplovĂˇnĂ!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žNedovol, aby mÄ› sebrala!â€ś â€žUkaĹľ, nemĂˇĹˇ zase horeÄŤku?â€ś Ĺ™ekla mĂˇma a sĂˇhla mi na hlavu.

â€žNo, jsi trochu teplejĹˇĂ.â€ś

â€žChce mÄ› unĂ©st!â€ś jeÄŤel jsem. â€žPĹ™iĹˇla mÄ› zahubit, abych potom Ĺľil v hrobÄ›!â€ś

â€žAle no tak, Zackuâ€¦â€ś zaÄŤala mĂˇma.

â€žMami, zachraĹ� mÄ›!â€ś pĹ™eruĹˇil jsem ji. â€žMusĂĹˇ mÄ› zachrĂˇnit!â€ś

â€žAle no tak, Zacku,â€ś opakovala. â€žTo nenĂ panĂ uÄŤitelka. To je pĹ™eceâ€¦â€ś

UslyĹˇel jsem smĂch. PodĂval jsem se lĂp. Gauntovka si zvedla zĂˇvoj. A pod nĂmâ€¦ nebyla to ona.

Byl to Chris. ĂšplnÄ› Ĺ™val.

â€žFakt vypadĂˇm jako ona?â€ś zakviÄŤel v zĂˇchvatu smĂchu.

â€žTo vĂĹˇ, Ĺľe vypadĂˇĹˇ jako ona!â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žUdÄ›lal jsi to schvĂˇlnÄ›.

Abys mÄ› postraĹˇil!â€ś

â€žMyslel jsem jako, aby byla sranda,â€ś Ĺ™ekl Chris. ZajĂkal se smĂchy. â€žA vĹŻbec jsem tÄ› nepĹ™iĹˇel straĹˇit. PĹ™iĹˇel jsem se podĂvat, jak ti je.â€ś â€žNo, Zacku, nenĂ to od tvĂ©ho kamarĂˇda hezkĂ©?â€ś Ĺ™ekla mĂˇma.

â€žVezmeĹˇ si cukrovĂ, Chrisi?â€ś

64

â€žDÄ›kuju, panĂ PepperovĂˇ,â€ś Ĺ™ekl Chris a zamĂĹ™il ke stolku v hale.

Jakmile mĂˇma zmizela zpĂˇtky do kuchynÄ›, zaÄŤal si cpĂˇt do moĹˇniÄŤky, uĹˇitĂ© z povlaku na polĹˇtĂˇĹ™, kousky ÄŤokolĂˇdy.

â€žVĂ nÄ›kdo, Ĺľe marodĂm?â€ś zeptal jsem se Chrise. â€žTeda kromÄ› tebe, to je jasnĂ˝.â€ś

â€žGauntovka to vĂ. A Ĺ™eknu ti, ty pako, Ĺľe byla pÄ›knÄ› naĹˇtvanĂˇ.

Taje teda do tebe fakt zamilovanĂˇ!â€ś

â€žJaâ€¦ jak naĹˇtvanĂˇ?â€ś vykoktal jsem. â€žByla, Ă©Ă©Ă©Ă©, smutnÄ› naĹˇtvanĂˇ

â€“ nebo vztekle naĹˇtvanĂˇ?â€ś

â€žSpĂĹˇ nÄ›co jako zlomenÄ› naĹˇtvanĂˇ,â€ś Ĺ™ekl Chris. â€žTeda musĂm ti Ĺ™Ăct, Ĺľe to bylo fakt divnĂ˝.â€ś Chris zatĹ™epal moĹˇniÄŤkou, aby se mu do nĂ veĹˇlo vĂc cukrovĂ. Pak pokraÄŤoval: â€žNo nic, Gauntovka Ĺ™Ăkala, Ĺľe v pondÄ›lĂ uĹľ zase nastoupĂ Prescottka. Jo, a taky Ĺ™Ăkala, Ĺľe ji dÄ›snÄ› mrzĂ, Ĺľe se nemĹŻĹľe rozlouÄŤit s tebou a s Marcy.â€ś â€žJsou uĹľ nÄ›jakĂ˝ zprĂˇvy o Marcy?â€ś vyhrkl jsem.

â€žNic. Ale pĹ™ed chvĂli jsem Ĺˇel kolem jejich barĂˇku. Okno je zasklenĂ˝. UrÄŤitÄ› se brzy vrĂˇtÄ›j.â€ś â€žTo si jenom myslĂĹˇ,â€ś zamumlal jsem si pro sebe.

â€žCo?â€ś zeptal se Chris. MoĹˇniÄŤku mÄ›l plnou a chystal se k odchodu.

VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe mi v ĹľivotÄ› neuvÄ›Ĺ™Ă, ale musel jsem to alespoĹ� zkusit. â€žChrisi, Gauntovka je duch!â€ś jeÄŤel jsem. â€žUdÄ›lala s Marcy a s celou jejich rodinou nÄ›co straĹˇnĂ˝ho!â€ś â€žJĂˇ vĂm,â€ś uchichtl se Chris. â€žDostal jsem ten tvĹŻj debilnĂ papĂrek.â€ś

â€žNe, ona je opravdu duch. A zniÄŤila Marcy, protoĹľe jsme objevili ten hrob.â€ś

â€žJakej hrob?â€ś

â€žJejĂ hrob. Hrob GauntovĂ˝! Bylo tam napsĂˇno: Narozena 1769.

ZemĹ™ela 1845.â€ś

â€žVy jste vidÄ›li jejĂ hrob?â€ś vyjevil se Chris. â€žS jejĂm jmĂ©nem?â€ś

â€žJasnÄ›!â€ś Ĺ™ekl jsem s Ăşlevou. ZdĂˇlo se, Ĺľe mi Chris koneÄŤnÄ› zaÄŤĂnĂˇ vÄ›Ĺ™it.

PoloĹľil moĹˇniÄŤku na podlahu. â€žHmmm. JĂˇ vĂm. VidÄ›li jste hrob jejĂ praprababiÄŤky.â€ś

â€žJenĹľe ten hrob byl prĂˇzdnej!â€ś kĹ™iÄŤel jsem.

65

â€žTo je moĹľnĂ˝, ale poĹ™Ăˇd jeĹˇtÄ› to nedokazuje, Ĺľe Gauntovka je duch.â€ś

â€žHele, Chrisi, Marcy zmizela. Musela zmizet, protoĹľe vidÄ›la GauntovÄŤin hrob. ProtoĹľe znĂˇ pravdu. Gauntovka je duch. ProÄŤ mi poĹ™Ăˇd nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ? Sama mi Ĺ™ekla, Ĺľe si mÄ› vybrala, aby mÄ› do toho svĂ˝ho hrobu odnesla. Dneska v noci. ProÄŤ by to Ĺ™Ăkala, kdyby nebyla duch?â€ś â€žBude tÄ› tam douÄŤovat matiku?â€ś Chris se znovu rozĹ™ehtal.

â€žNe! NE! NE!â€ś vĹ™Ăskal jsem. â€žNejdĹ™Ăv ze mÄ› chce udÄ›lat ducha!â€ś

â€žNo, to je nĂˇhodou super! KdyĹľ budeĹˇ duch, tak se jich aspoĹ� pĹ™estaneĹˇ bĂˇt.â€ś Chris Ĺ™iÄŤel, aĹľ se popadal za bĹ™icho.

â€žTo je dneska veselo!â€ś Ĺ™ekla mĂˇma, kterĂˇ se najednou zjevila vedle mÄ›. â€žUĹľ je ti lĂp, Zacku?â€ś â€žNenĂ! VĹŻbec mi nenĂ lĂp. VlastnÄ› je mi ÄŤĂm dĂˇl tĂm hĹŻĹ™,â€ś Ĺ™ekl jsem s oÄŤima upĹ™enĂ˝ma na Chrise.

â€žNo, tak hezky Ĺˇup Ĺˇup zpĂˇtky do postele,â€ś Ĺ™ekla. â€žMusĂĹˇ leĹľet. JĂˇ si teÄŹ na chvilku zaskoÄŤĂm vedle. PojÄŹ, Chrisi, svezeme se spolu.â€ś Vypadli. Doslova za sebou prĂˇskli dveĹ™mi. Na podlaze zĹŻstala leĹľet Chrisova moĹˇniÄŤka. Ten blb ji tu zapomnÄ›l. No, tak to mĂˇ smĹŻlu. UĹľ mu ji nevrĂˇtĂm.

VykroÄŤil jsem na schody, abych zalezl do svĂ©ho pokoje, kdyĹľ vtom zase nÄ›kdo zazvonil.

â€žKevine!â€ś zaĹ™val jsem na brĂˇchu. â€žJdi otevĹ™Ăt, jo?â€ś

Ĺ˝ĂˇdnĂˇ odpovÄ›ÄŹ.

DobrĂ˝, pomyslel jsem si, Kevin se na vĹˇecko vykaĹˇle. Asi budu muset otvĂrat celej veÄŤer sĂˇm. ZvonÄ›nĂ se opakovalo. â€žOukej, oukej, uĹľ jdu.â€ś Za dveĹ™mi se ozĂ˝valy hlasy kolednĂkĹŻ. Modlil jsem se, aby uĹľ ten debilnĂ Halloween skonÄŤil.

OtevĹ™el jsem dveĹ™e. Byl to Chris.

â€žMĂˇĹˇ smĹŻlu. PrĂˇvÄ› jsem to cukrovĂ seĹľral i s tou tvojĂ pitomou moĹˇniÄŤkou.â€ś

â€žCukrovĂ? JĂˇ jsem nepĹ™iĹˇla pro ĹľĂˇdnĂ© cukrovĂ, ZachariĂˇĹˇi. PĹ™iĹˇla jsem si pro tebe!â€ś Byla to Gauntovka. DoopravdickĂˇ Gauntovka!

66

XXII.

Gauntovka natĂˇhla ruku v bĂlĂ© rukaviÄŤce a ĂşplnÄ› bolestivÄ› mi sevĹ™ela zĂˇpÄ›stĂ.

â€žNe!â€ś jeÄŤel jsem. â€žJĂˇ nechci! JĂˇ nechci bejt duch!â€ś

â€žNejde o to, jestli chceĹˇ, nebo nechceĹˇ,â€ś Ĺ™ekla klidnÄ›. â€žCopak to nechĂˇpeĹˇ?â€ś

VĹŻbec nemluvila jako starĂˇ ĹľenskĂˇ. MÄ›la najednou silnĂ˝ â€“ zlĂ˝ hlas. A ten jejĂ stisk byl ĂşplnÄ› ocelovej.

Ĺ kubla se mnou a zaÄŤala mÄ› tĂˇhnout z haly do dveĹ™Ă. Chytil jsem se knoflĂku u ĹˇatnĂku. SnaĹľil jsem se jĂ vytrhnout.

â€žPomoc!â€ś vĹ™Ăskal jsem. â€žPomoc!â€ś

Na schodech se ozvaly kroky. Kevin!

Jakmile se objevil, Gauntovka povolila. â€žNazdar, mlĂˇdenÄŤe,â€ś

Ĺ™ekla. â€žJsem ZachariĂˇĹˇova novĂˇ uÄŤitelka. Zastavila jsem se, abych ho pozvala na oslavy Halloweenu.â€ś â€žNevÄ›Ĺ™ jĂ!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žNaĹˇe tĹ™Ăda slavila uĹľ odpoledne!â€ś

Kevin projel Gauntovku oÄŤima od hlavy k patÄ›. â€žHĂşĂşĂş, to je suprovĂˇ maĹˇkarĂˇda!â€ś Ĺ™ekl. Pak se otoÄŤil ke mnÄ›. â€žZacku, ty jsi fakt magor. PoĹ™Ăˇd nechĂˇpu, proÄŤ nechceĹˇ jĂt na Halloween.â€ś â€žZack mĂˇ pravdu. NaĹˇe tĹ™Ăda slavila uĹľ odpoledne,â€ś pronesla Gauntovka sladce. â€žAle nÄ›kteĹ™Ă ĹľĂˇci navrhli, abychom uspoĹ™Ăˇdali jeĹˇtÄ› jednu slavnost teÄŹ veÄŤer. MyslĂm, Ĺľe by si to Zack nemÄ›l nechat ujĂt.â€ś â€žNedopusĹĄ, aby si mÄ› odvedla!â€ś Ĺ™val jsem. â€žChce mÄ› narvat do hrobu a udÄ›lat ze mÄ› ducha. Ona je taky duch!â€ś Kevin se rozesmĂˇl. â€žFakt chcete z brĂˇĹˇky udÄ›lat ducha?â€ś

â€žDala jsem mu slovo,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žA pro vĂ˝chovu dÄ›tĂ je 67

dĹŻleĹľitĂ©, aby vidÄ›ly, Ĺľe my, dospÄ›lĂ, svĂ© slovo drĹľĂme, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, mlĂˇdenÄŤe?â€ś

â€žAno. Tak se dobĹ™e bavte,â€ś Ĺ™ekl Kevin a otoÄŤil se zpĂˇtky ke schodĹŻm.

ChtÄ›l jsem se za nĂm rozbÄ›hnout, ale Gauntovka byla rychlejĹˇĂ.

Znovu mÄ› popadla za ruku. Byl to takovĂ˝ stisk, Ĺľe jsem myslel, Ĺľe mi prasknou kosti.

Vyvlekla mÄ› ze dveĹ™Ă na cestiÄŤku od barĂˇku na chodnĂk. KdyĹľ jsme se pĹ™iblĂĹľili k sousedovic domku, zaÄŤal jsem jeÄŤet: â€žMami!

Mami, pomoc!â€ś Ale nikdo mÄ› neslyĹˇel.

VzpĂral jsem se, aĹľ mi podrĂˇĹľky skĹ™Ăpaly o asfalt, ale Gauntovka nepovolila. Myslel jsem, Ĺľe mi vytrhne ruku z kloubĹŻ.

TÄ›kal jsem oÄŤima kolem sebe, jestli bych nÄ›kde nenaĹˇel nÄ›jakou pomoc. Po ulici Ĺˇli dva kluci pĹ™evleÄŤenĂ za mimozemĹˇĹĄany.

â€žPomoc! Pomoc!â€ś zaĹ™val jsem.

â€žJĂ© che chĂ©,â€ś zasmĂˇli se.

â€žOna ze mÄ› chce udÄ›lat ducha!â€ś kĹ™iÄŤel jsem.

â€žFakt jo?â€ś zeptal se jeden z tÄ›ch mimozemĹˇĹĄanĹŻ.

â€žDĂˇm si na tom opravdu zĂˇleĹľet,â€ś odpovÄ›dÄ›la Gauntovka slabouÄŤkĂ˝m, sotva slyĹˇitelnĂ˝m hlasem.

Kluci se smĂˇli a klusali koledovat k dalĹˇĂmu barĂˇku.

Gauntovka se mnou uhĂˇnÄ›la dÄ›snÄ› rychle. Doslova jsme letÄ›li vzduchem. SviĹˇtÄ›li jsme ulicema smÄ›rem pryÄŤ.

â€žZachraĹ�te mÄ›!â€ś zakĹ™iÄŤel jsem na dva maskovanĂ© bandity. â€žTahle ĹľenskĂˇ mÄ› chytila a chce mÄ› unĂ˝st!â€ś Taky se jenom zasmĂˇli. ZatoÄŤili jsme na Fear street.

Tam ĹľĂˇdnĂ kolednĂci nebyli. Nebyl tam nikdo. Fear street byla ĂşplnÄ› vymetenĂˇ. Vzduch se nehĂ˝bal. Nic se nehĂ˝balo.

Tu a tam v nÄ›jakĂ©m barĂˇku svĂtilo okno. Ale jinak bylo vĹˇechno tmavĂ©. A straĹˇidelnĂ©. Bylo to stejnÄ› straĹˇidelnĂ© jako ten veÄŤer, co jsme jeli s Marcy za Gauntovkou na kole.

â€žPanĂ uÄŤitelko, prosĂm vĂˇs, nedÄ›lejte mi to. ProsĂm vĂˇs,â€ś skuÄŤel jsem a Ĺˇkubal sebou, abych se jĂ vytrhl.

â€žJĂˇ musĂm, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla. â€žJsi opravdu vĂ˝bornĂ˝ ĹľĂˇk. Chci tÄ› uÄŤit â€“ navĹľdy.â€ś

JeĹˇtÄ› vĂc jsem sebou zaĹˇkubal, ale Gauntovka mÄ› drĹľela pevnÄ›.

68

Nic ji nemohlo zastavit. SviĹˇtÄ›la po Fear street a tĂˇhla mÄ› za sebou jako fangli.

Na rohu jsme zatoÄŤili a ocitli se u fearstreetskĂ©ho hĹ™bitova.

â€žTak, a jsme doma, ZachariĂˇĹˇi,â€ś prohlĂˇsila Gauntovka. â€žKoneÄŤnÄ› doma!â€ś

69

XXIII.

â€žNepĹŻjdu!â€ś jeÄŤel jsem. â€žJĂˇ nikam nepĹŻjdu! To se vĂˇm nikdy nepovede!â€ś

â€žAle vĹľdyĹĄ se mi to uĹľ povedlo,â€ś zachrÄŤela.

Kroutil jsem se v GauntovÄŤinÄ› sevĹ™enĂ jako had. JenĹľe ona mÄ›la sĂlu jako zĂˇpasnĂk.

OtevĹ™el jsem pusu a vĹˇĂ silou jsem se jĂ zakousl do ruky. NÄ›co prasklo. Prokousl jsem jĂ ruku. Zlomil jsem jĂ kost. SpatĹ™il jsem v mÄ›sĂÄŤnĂm svÄ›tle kostrbatĂ˝ pahĂ˝l vyÄŤuhujĂcĂ z rukĂˇvu. JenĹľe Gauntovce to vĹŻbec nevadilo. DrĹľela mÄ› stejnÄ› pevnÄ› jako pĹ™edtĂm.

â€žUĹľ to vĂckrĂˇt nedÄ›lej!â€ś okĹ™ikla mÄ›. â€žPĹ™ece bys nechtÄ›l, abych se rozzlobila, co Ĺ™ĂkĂˇĹˇ, ZachariĂˇĹˇi?â€ś ZatĂˇhla mÄ› na temnĂ˝ fearstreetskĂ˝ hĹ™bitov a jĂˇ koukĂˇm â€“ on tam stojĂ nÄ›jakĂ˝ chlap! Hned jsem ho poznal. Byl to pan Sangfwad z obchodu Ĺ˝asneĹˇ aĹľ padneĹˇ (zhebneĹˇ!).

Kde se tu vzal? Mohl by mi pomoci?

â€žPane Sangfwade!â€ś zaĹ™val jsem. â€žPomozte mi! Pane Sangfwade!â€ś

Pan Sangfwad se na mÄ› podĂval, ale nic neudÄ›lal. ZdĂˇlo se, Ĺľe mÄ› nepoznĂˇvĂˇ.

â€žTo jsem jĂˇ!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žZack Pepper. Byl jsem pĹ™ece u vĂˇs v krĂˇmÄ›!â€ś

â€žAha,â€ś Ĺ™ekl a pĹ™istoupil k nĂˇm. A okamĹľitÄ› mi bylo jasnĂ©, proÄŤ mÄ› nepoznal. NemÄ›l oÄŤi! Do tmy hledÄ›ly dva prĂˇzdnĂ© oÄŤnĂ dĹŻlky.

Pan Sangfwad byl taky duch!

â€žVĂtej na naĹˇĂ malĂ© slavnosti,â€ś Ĺ™ekl a setĹ™el si z kostnatĂ© tvĂˇĹ™e nÄ›jakĂ˝ eklhaft.

â€žPusĹĄte mÄ› domĹŻ?â€ś prosil jsem. â€žJĂˇ chci domĹŻ!â€ś

70

â€žAle vĹľdyĹĄ slavnost teprve zaÄŤĂnĂˇ,â€ś zapiĹˇtÄ›la Gauntovka.

â€žJĂˇ na ĹľĂˇdnou slavnost nechci!â€ś vĹ™Ăskal jsem. â€žJĂˇ sem nepatĹ™Ăm.â€ś

â€žAle vĹľdyĹĄ ty jsi hvÄ›zda naĹˇeho veÄŤĂrku,â€ś zakdĂˇkal pan Sangfwad. â€žTedy do pĹŻlnociâ€¦ budeĹˇ.â€ś â€žCâ€¦ co jako mĂˇ bejt o pĹŻlnoci?â€ś vykoktal jsem.

Pan Sangfwad ke mnÄ› pĹ™isunul ten svĹŻj dÄ›snĂ˝ obliÄŤej. UcĂtil jsem jeho odpornĂ˝ dech a chtÄ›l jsem se odtĂˇhnout, ale Gauntovka mÄ› drĹľela pevnÄ›.

PĹ™ejel mi pusou po uchu a zaĹˇeptal: â€žO pĹŻlnoci hvÄ›zda zhasne.

ZmÄ›nĂĹˇ se v ducha â€“ a budeĹˇ jako my.â€ś

Nato zaklonil hlavu a zavĹ™eĹˇtÄ›l jako blĂˇzen.

â€žJĂˇ nechci bejt duch!â€ś snaĹľil jsem se pĹ™ekĹ™iÄŤet to dÄ›snĂ© Ĺ™vanĂ.

â€žVidĂte? NĂˇĹˇ milĂ˝ ZachariĂˇĹˇ nemĂˇ dneska na ĹľĂˇdnĂ© oslavy nĂˇladu,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žRĂˇda jsem vĂˇs vidÄ›la, pane Sangfwade, ale uĹľ musĂm jĂt.â€ś TĂˇhla mÄ› dĂˇl na hĹ™bitov. SangfwadĹŻv pĹ™ĂĹˇernĂ˝ Ĺ™ev nĂˇs pronĂˇsledoval jako ozvÄ›na.

Vzduch se ochladil. Byl jsem ztracen uprostĹ™ed tajuplnĂ˝ch starĂ˝ch nĂˇhrobkĹŻ. PokouĹˇel jsem se pĹ™eÄŤĂst, co je na nich napsĂˇno, ale Gauntovka se mnou uhĂˇnÄ›la pĹ™ĂliĹˇ rychle. VidÄ›l jsem vĹˇechno ĂşplnÄ› rozmazanÄ›.

KoneÄŤnÄ› se zastavila.

U hrobu.

U toho otevĹ™enĂ©ho hrobu, do kterĂ©ho jsme pĹ™edtĂm s Marcy spadli.

JenĹľe tentokrĂˇt tam byla rakev.

A vĂko bylo odklopenĂ©, jako by ta rakev na nÄ›koho ÄŤekala.

Na mÄ›!

71

XXIV.

â€žDo tĂ˝ rakve mÄ› nedostanete!â€ś zakviÄŤel jsem. â€žJĂˇ tam nechci!â€ś

â€žAch, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka. â€žNemĂˇ smysl protestovat.

NenĂ ti to jasnĂ©?â€ś

â€žAle jĂˇ s vĂˇma nechci bejt!â€ś skuÄŤel jsem. â€žJĂˇ chci domĹŻ!â€ś

â€ž Tohle je tvĹŻj domov,â€ś Ĺ™ekla. â€žPojÄŹ, ZachariĂˇĹˇi, je ÄŤas.â€ś

â€žNe!â€ś zaĹ™val jsem. â€žJĂˇ nechci! To se nesmĂ!â€ś

VĹˇĂ silou jsem sebou Ĺˇkubl. A vytrhl jsem se jĂ! OdletÄ›l jsem po zĂˇdech a praĹˇtil hlavou o zem, aĹľ to zadunÄ›lo. MĂˇlem jsem sletÄ›l do hrobu.

Zvedl jsem oÄŤi. Gauntovka si pomalu stahovala bĂlĂ© rukaviÄŤky.

SnaĹľil jsem se odplazit. Hrabal jsem se po zĂˇdech mokrou travou.

VykroÄŤila za mnou. Pomalu. A pak jĂ vyletÄ›la ruka. NeĹľ jsem staÄŤil ucuknout, zaboĹ™ily se mi do paĹľe ledovĂ© kostliveckĂ© prsty.

Zvedla mÄ›. â€žPojÄŹ, ZachariĂˇĹˇi!â€ś vydechla.

SĂly mÄ› opustily. Nohy se mi rozklepaly. Vlekl jsem je za sebou travou, jak mÄ› Gauntovka nezadrĹľitelnÄ› tĂˇhla k hrobu.

Najednou jsem byl ve vzduchu a pode mnou nebylo nic, jenom ÄŤernĂˇ dĂra. Koukl jsem se dolĹŻ. Rakev ÄŤekala.

Gauntovka se ĂşchylnÄ› usmĂˇla. â€žVĂtej doma, ZachariĂˇĹˇi,â€ś

zachrÄŤela. A pak mÄ› pustila.

Zlomek vteĹ™iny mi trvalo, neĹľ jsem si uvÄ›domil, Ĺľe padĂˇm.

Padal jsem do jejĂho hrobu. Do otevĹ™enĂ© rakve.

72

XXV.

â€žPomoc!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žPomoc!â€ś

Dopadl jsem na leĹľato do rakve.

â€žKdo to spĂ v mĂ© postĂ˝lce?â€ś zapiĹˇtÄ›la Gauntovka nahoĹ™e.

Rychle jsem se zvedl. VyskoÄŤil jsem z rakve a zaÄŤal se po stÄ›nÄ› jĂˇmy drĂˇpat nahoru. Rval jsem se s hlĂnou â€“ makal jsem jako ĹˇĂlenej.

PrastarĂˇ hlĂna se mi drolila pod rukama. NemÄ›l jsem Ĺˇanci.

â€žPomoc!â€ś zaĹ™val jsem znovu. â€žLidi, zachraĹ�te mÄ›!â€ś

â€žAle no tak, ZachariĂˇĹˇi,â€ś Ĺ™ekla Gauntovka, â€žnesmĂĹˇ bĂ˝t tak hluÄŤnĂ˝. RuĹˇĂĹˇ klid zemĹ™elĂ˝ch.â€ś A pak se rozchechtala. Ne, nebyl to ten jejĂ pisklavĂ˝ chichot â€“ byl to chraplavĂ˝, krutĂ˝ smĂch.

Znovu jsem zvedl ruce. TĂˇpal jsem po stÄ›nÄ› hrobu. A najednou jsem ucĂtil silnĂ˝ koĹ™en stromu. ZaboĹ™il jsem prsty do hlĂny a pevnÄ› jsem ten koĹ™en stiskl. ZaÄŤal jsem stoupat.

â€žZbyteÄŤnÄ› se namĂˇhĂˇĹˇ,â€ś volala Gauntovka. â€žNeunikneĹˇ. UĹľ je pozdÄ›. BlĂĹľĂ se pĹŻlnoc.â€ś â€žNe!â€ś zaĹ™val jsem na ni. â€žJĂˇ tu nebudu!â€ś

â€žNemĂˇĹˇ na vybranou, milĂ˝ hochu,â€ś Ĺ™ekla. Poklekla a zamĹľourala dovnitĹ™. â€žJen si pĹ™edstav, jak to bude krĂˇsnĂ©. PĹ™edstav si tu ĂşĹľasnÄ› dlouhou dobu, kterou strĂˇvĂĹˇ se svou uÄŤitelkou. A tÄ›ch pĹ™edmÄ›tĹŻ, co se nauÄŤĂĹˇ! Ĺ�Ăkals pĹ™ece, Ĺľe jsem skvÄ›lĂˇ uÄŤitelka.â€ś Ĺ lehl jsem rukou nahoru. ChtÄ›l jsem Gauntovku odstrÄŤit. MĂsto toho jsem zachytil jejĂ zĂˇvoj â€“ a utrhl jsem jĂ ho.

â€žCos to provedl?!â€ś zavĹ™eĹˇtÄ›la. VyskoÄŤila a zaÄŤala zĂˇvoj hledat po zemi.

ZuĹ™ivÄ› jsem svĂral koĹ™en. Jednu nohu jsem narval do hlĂny a druhou nohou jsem se odrazil.

73

Povedlo se.

DrĹľel jsem se koĹ™ene a ohmatĂˇval okraj jĂˇmy. Vyhoupl jsem se ven.

OkamĹľitÄ› jsem byl na nohou. Gauntovka se otoÄŤila. NemÄ›la obliÄŤej. Byl pryÄŤ.

MÄ›la jenom holou lebku s nÄ›kolika chomĂˇÄŤky bĂlĂ˝ch vlasĹŻ. A lezli po nĂ ÄŤervi. SlizkĂ˝ ÄŤervenĂ˝ ÄŤervi. HemĹľili se v dĹŻlcĂch, kde sprĂˇvnÄ› mÄ›ly bĂ˝t oÄŤi.

MÄ›l jsem co dÄ›lat, abych nezaĹ™val hrĹŻzou. Popadl jsem se za svĂ© vlastnĂ oÄŤi a zakryl si je dlanÄ›mi.

â€žPodĂvej se na mÄ›, ZachariĂˇĹˇi!â€ś pĹ™ikĂˇzala Gauntovka.

Zalapal jsem po dechu a vyjekl: â€žNemĹŻĹľu!â€ś

â€žMusĂĹˇ!â€ś zaĹ™vala. Ale pak ztiĹˇila hlas. â€žMusĂĹˇ se na mÄ› podĂvat, ZachariĂˇĹˇi. Ty musĂĹˇ. ProtoĹľe za pĂˇr minut budeĹˇ taky takhle vypadat.â€ś Ruce mi poklesly. HĂ˝baly se samy od sebe

â€“ ne, byla to

Gauntovka, kdo mi je vedl. VytĹ™eĹˇtil oÄŤi na tu straĹˇlivou hlavu.

â€žMnÄ› neunikneĹˇ,â€ś pravila. â€žJĂˇ tÄ› nepustĂm. Nikdy.â€ś

PohlĂ©dl jsem na jejĂ ruce. ObnaĹľenĂ©, kostliveckĂ© prsty se v dÄ›sivĂ©m mÄ›sĂÄŤnĂm svÄ›tle svĂraly jako supĂ paĹ™Ăˇty.

A pak se na mÄ› vrhly a sevĹ™ely mi krk.

â€žPusĹĄte mÄ›!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. SnaĹľil jsem se ty prsty od sebe odtrhnout, ale neĹˇlo to. Gauntovka mÄ›la hroznou sĂlu.

ZuĹ™ivÄ› jsem se brĂˇnil. Pomalu mÄ› tlaÄŤila k otevĹ™enĂ©mu hrobu.

Ĺ lĂˇpl jsem do prĂˇzdna a ztratil rovnovĂˇhu.

NÄ›kde v dĂˇlce zaÄŤaly vÄ›ĹľnĂ hodiny odbĂjet pĹŻlnoc. Jednaâ€¦ dvaâ€¦

tĹ™iâ€¦

Kroky. Nebyl jsem si jistĂ˝, ale mÄ›l jsem dojem, Ĺľe slyĹˇĂm kroky.

Gauntovka je taky slyĹˇela.

Narovnala hlavu. PodĂvala se do tmy. TÄ›lo jĂ ztuhlo. NapĹ™Ăˇhla pĹ™ed sebe kostliveckĂ˝ ukazovĂˇk. â€žKdoâ€¦ kdo jeâ€¦â€ś Co jĂ mohlo tak dÄ›snÄ› vylekat?

OtoÄŤil jsem se.

Byla to dalĹˇĂ Gauntovka!

74

XXVI.

DalĹˇĂ Gauntovka? Z dlouhĂ˝ch bĂlĂ˝ch ĹˇatĹŻ ÄŤouhaly ohromnĂ© tenisky.

Chris!

JeĹˇtÄ› nikdy v ĹľivotÄ› jsem nebyl tak rĂˇd, Ĺľe ho vidĂm.

â€žChrisi! ZachraĹ� mÄ›!â€ś zaĹ™val jsem. V tom nestĹ™eĹľenĂ©m okamĹľiku jsem popadl Gauntovku za kostliveckou ruku a shodil jsem ji do rakve.

SkoÄŤil jsem do hrobu a pĹ™iklopil vĂko. A pak jsem si na nÄ› stoupl.

Rachotilo a vzdouvalo se mi pod nohama.

â€žChrisi, rychle! Pomoz mi s tou rakvĂ!â€ś

Hodiny bily dĂˇl.

Sedmâ€¦ osmâ€¦

Chris pĹ™iskoÄŤil a postavil se vedle mÄ›. Zadul vĂtr a strhl mu

â€žgauntovskĂ˝â€ś zĂˇvoj z hlavy. ZemÄ› se zachvÄ›la.

VĂko odletÄ›lo a z rakve vytryskl proud vzduchu!

Znovu jsme vĂko pĹ™irazili, ale znovu odletÄ›lo â€“ tak mocnÄ›, aĹľ vyletÄ›la hlĂna.

â€žMusĂme to udrĹľet!â€ś kĹ™iÄŤel jsem. â€žMusĂme to udrĹľet!â€ś DevÄ›tâ€¦

VĂtr nĂˇm kvĂlel v uĹˇĂch. Na hlavu se nĂˇm zaÄŤala sypat hlĂna a kameny. ZasypĂˇvalo nĂˇs to.

Do pĹŻlnoci zbĂ˝valy vteĹ™iny. Jakmile nastane pĹŻlnoc, Gauntovka se odebere do svÄ›ta duchĹŻ.

Desetâ€¦

VĂko znovu nadskoÄŤilo. Z rakve se vysunula kostliveckĂˇ ruka.

LedovĂ© prsty se mi ovinuly kolem kotnĂku.

â€žNĂ©! JĂˇ nechci!â€ś zajeÄŤel jsem. ZuĹ™ivÄ› jsem kopal, musel jsem se z toho sevĹ™enĂ vyprostit â€“ neĹľ bude pozdÄ›. JenĹľe ÄŤĂm vĂc jsem kopal, 75

tĂm byl stisk pevnÄ›jĹˇĂ.

JedenĂˇctâ€¦

Stahovalo mÄ› to â€“ stahovalo mÄ› to do rakve. NeubrĂˇnil jsem se.

Byl to mĹŻj konec. DvanĂˇct!

NoÄŤnĂ oblohu proĹĄal klikatĂ˝ blesk a udeĹ™il do zemÄ› tÄ›snÄ› vedle hrobu.

KostliveckĂˇ ruka mÄ› pustila. S hrĹŻzou v oÄŤĂch jsem sledoval, jak zajĂĹľdĂ zpĂˇtky do rakve.

VĂtr ustal. HlĂna a kameny pĹ™estaly padat.

Na hĹ™bitovÄ› se rozhostilo ticho.

Byla pĹŻlnoc. Halloween skonÄŤil.

Ani jsem nevÄ›dÄ›l, Ĺľe nedĂ˝chĂˇm. KdyĹľ jsem si to uvÄ›domil, dlouze jsem si vydechl.

Pak jsme si s Chrisem navzĂˇjem pomohli ven z hrobu.

PodĂval jsem se na nÄ›j a Ĺ™ekl: â€žDĂk.â€ś Chris byl bledĂ˝, Ĺľe mu v tĂ© bledĂ© barvÄ› zmizely i pihy.

â€žJĂˇâ€¦ jdu kolem hĹ™bitova,â€ś koktal, â€ža najednou slyĹˇĂm, jak nÄ›kdo volĂˇ o pomoc. MÄ›l jsem pocit, Ĺľe je to tvĹŻj hlas.â€ś â€žTaky Ĺľe byl. Objevil ses v poslednĂ chvĂli!â€ś Ĺ™ekl jsem.

â€žJĂˇâ€¦ jĂˇ zĂrĂˇm,â€ś Ĺ™ekl. â€žTak Gauntovka byla fakt duch!â€ś

I v tom matnĂ©m mÄ›sĂÄŤnĂm svÄ›tle jsem jasnÄ› vidÄ›l, Ĺľe Chris opravdu zĂrĂˇ. Byl zcepenÄ›lĂ˝ hrĹŻzou. A jĂˇ jsem se poprvĂ© po tĂ˝dnu koneÄŤnÄ› od srdce zasmĂˇl.

76

XXVII.

â€žRadĹˇi jsem tÄ› nechala spĂˇt,â€ś Ĺ™ekla mĂˇma, kdyĹľ jsem se v sobotu rĂˇno objevil v kuchyni. â€žĹ�Ăkala jsem si, Ĺľe ses vÄŤera v noci moc nevyspal.â€ś â€žJe mi straĹˇnÄ›, mami,â€ś Ĺ™ekl jsem zkrouĹˇenĂ˝m hlasem.

â€žVĹŻbec se mi nelĂbĂ, Ĺľe vĂˇs ta uÄŤitelka tahĂˇ po nocĂch,â€ś Ĺ™ekla mĂˇma. â€žBudu si s nĂ muset promluvit.â€ś â€žTo asi nepĹŻjde,â€ś Ĺ™ekl jsem. â€žVÄŤera nĂˇs mÄ›la naposled.â€ś

â€žNajdu si jejĂ ÄŤĂslo v telefonnĂm seznamu. JakĹľe se jmenuje?

GauntovĂˇ?â€ś

â€žNoâ€¦â€ś Ĺ™ekl jsem, â€žmyslĂm, Ĺľe ani nemĂˇ telefon.â€ś

Sebral jsem z pultu toust a otoÄŤil se ke dveĹ™Ăm. â€žZatĂm ÄŤau.â€ś

ZabÄ›hl jsem k Marcy. Okno bylo zasklenĂ©, ale barĂˇk vypadal poĹ™Ăˇd prĂˇzdnĂ˝. Zabouchal jsem na dveĹ™e. Pomalu se otevĹ™ely. Byla to ona! â€žMarcy!â€ś zvolal jsem. â€žTy ĹľijeĹˇ?!â€ś Vylezla a opatrnÄ› za sebou zavĹ™ela. â€žTĂˇta Ĺ™Ăkal, Ĺľe se s tÄ›ma dveĹ™ma nesmĂ mlĂˇtit,â€ś vysvÄ›tlovala. â€žTo bylo poĹ™Ăˇd samĂ˝ mlĂˇcenĂ, aĹľ se vysypalo okno.â€ś No, tak tohle bysme mÄ›li, pomyslel jsem si. Ale co to ostatnĂ?

â€žMarcy, kde jsi byla?â€ś zeptal jsem se.

Posadili jsme se venku do trĂˇvy. â€žBylo to ĹˇĂlenĂ˝,â€ś zaÄŤala. â€žKdyĹľ jsme se v ĂşterĂ˝ rozeĹˇli a jĂˇ vlĂtla do barĂˇku, mĂˇma zrovna telefonovala. KdyĹľ zavÄ›sila, oznĂˇmila mi, Ĺľe musĂme okamĹľitÄ› za babiÄŤkou.â€ś â€žĹ�ekla ti proÄŤ?â€ś

â€žJo. Ĺ�Ăkala, Ĺľe babiÄŤka je dÄ›snÄ› nemocnĂˇ.â€ś

â€žCo je na tom ĹˇĂlenĂ˝ho?â€ś zeptal jsem se.

77

Marcy zvedla dlaĹ� a Ĺ™ekla: â€žVydrĹľ.â€ś A pokraÄŤovala: â€žOkamĹľitÄ› jsme skoÄŤili do auĹĄĂˇku. TĂˇta Ĺ™Ădil celou noc. Dojeli jsme k babiÄŤce v pĂˇtek rĂˇno. VybÄ›hla nĂˇm ze dveĹ™Ă naproti. Byla ĂşplnÄ› zdravĂˇ!â€ś â€žTo se teda uzdravila fakt rychle,â€ś poznamenal jsem.

â€žNe, Zacku. To je prĂˇvÄ› to ĹˇĂlenĂ˝. UkĂˇzalo, Ĺľe vĹŻbec netelefonovala. NechĂˇpala, co to meleme za koniny.â€ś â€žTak je to jasnĂ˝! To udÄ›lala Gauntovka!â€ś zvolal jsem. A povÄ›dÄ›l jsem Marcy o tom dÄ›snĂ©m Halloweenu.

Marcy koukala jako blĂˇzen. Pak Ĺ™ekla: â€žNo, teÄŹ uĹľ se nikdo nebude blbÄ› tlemit, aĹľ zase Ĺ™ekneĹˇ nÄ›co o duchĂˇch.â€ś â€žJasnÄ›, Ĺľe ne,â€ś Ĺ™ekl jsem. A vyskoÄŤil jsem z trĂˇvy. â€žHele, jde sem Chris!â€ś ZamĂˇval jsem na nÄ›j.

â€žChrisi, zrovna Marcy vyklĂˇdĂˇm o Halloweenu.â€ś

â€žA co jako?â€ś zeptal se Chris.

Chris dÄ›lal frajera. NejspĂĹˇ nedokĂˇzal pĹ™enĂ©st pĹ™es srdce, Ĺľe jsem mÄ›l jednou v ĹľivotÄ› pravdu.

â€žNo, jako Ĺľe Gauntovka byla duch a tak.â€ś

â€žGauntovka? Duch? UĹľ s tĂm zase zaÄŤĂnĂˇĹˇ?â€ś

â€ž Co dÄ›lĂˇĹˇ, ty debile?! â€ś rozeĹ™val jsem se na nÄ›j. â€žJasnÄ›, Ĺľe Gauntovka byla duch. SĂˇm jsi to vidÄ›l. Byl jsi se mnou na hĹ™bitovÄ›!

Byl jsi z toho k smrti vystraĹˇenej!â€ś

Chris se zasmĂˇl. â€žJĂˇ? VystraĹˇenej? V ĹľivotÄ› ne. Ty tvoje blbosti o duchĂˇch se ti normĂˇlnÄ› jenom zdaj ve snu, Zacku. JĂˇ v tom nejedu.â€ś Chris si vĹŻbec nic nepamatoval. Bylo to poslednĂ kouzlo, kterĂ© si Gauntovka vyzkouĹˇela.

V pondÄ›lĂ rĂˇno jsem Ĺˇel do Ĺˇkoly sĂˇm. KdyĹľ jsem uvidÄ›l ĹˇkolnĂ budovu, sĂˇhl jsem do batĹŻĹľku a vyndal Chrisova hada. Nemohl jsem tomu uvÄ›Ĺ™it â€“ jeĹˇtÄ› pĹ™ed nÄ›kolika tĂ˝dny jsem se tĂ© hraÄŤky bĂˇl.

PĹ™iloĹľil jsem si hada na tvĂˇĹ™ a ucĂtil, jak je hladkĂ˝.

â€žOĹˇni ma tĂ¶r hĂşm,â€ś zapÄ›l jsem potichu. â€žKubĂˇl den skĂˇja!â€ś Byl to jeden z popÄ›vkĹŻ, kterĂ˝ jsem se nauÄŤil z Knihy mrtvĂ˝ch, kdyĹľ jsem ji znovu vytĂˇhl z koĹˇe.

GumovĂ˝ had obĹľivl. ZaÄŤal se mi kroutit mezi prsty. Lehce jsem ho pohladil.

â€žTakĹľe Chris se niÄŤeho nebojĂ,â€ś Ĺ™ekl jsem si. â€žNo, uvidĂme.â€ś

78

VybÄ›hl jsem po schodech do ShadysidskĂ© Ĺˇkoly a natĂˇhl to chodbou ke tĹ™ĂdÄ›.

PanĂ uÄŤitelka GauntovĂˇ mÄ› hodnÄ› nauÄŤila,

pomyslel jsem si. Had spokojenÄ› zajel zpĂˇtky do batĹŻĹľku. Gauntovka byla totiĹľ skvÄ›lĂˇ uÄŤitelka.

79

R. L. Stine

KDO SPĂŤ V MĂ‰M HROBÄš?

Z anglickĂ©ho originĂˇlu Whoâ€™s Been Sleeping in my Grave?

vydanĂ©ho nakladatelstvĂm Pocket Books,

New York 1995, pĹ™eloĹľil VĂˇclav MikolĂˇĹˇek

ObĂˇlku navrhl OldĹ™ich PoĹˇmurnĂ˝

Vydalo nakladatelstvĂ Signet

v edici Buldok jako svou 46. publikaci, Brno 1997

OdpovÄ›dnĂ˝ redaktor ZdenÄ›k Rosenbaum

Vytiskl Signet Ĺ˝atÄŤany, s. r. o.

1. vydĂˇnĂ Cena 45 KÄŤ

ISBN 80-86021-31-9

80

81