Wendy Darlenová

Stopy hrůzy 92

Pokoj její duši

I.

Jako malé dítě jsem si naivně myslela, že právo a zákony jsou na celém světě stejné. Teprve později jsem vzala na vědomí, že to tak není a že dokonce i jednotlivé státy mé vlasti se v zákonodárství liší.

Věřila jsem, že zákony jsou tu kvůli zločincům a slušného občana se netýkají. Z omylu mě vyvedla teprve má vlastní, hořká zkušenost.

Před rokem mi zemřeli oba rodiče. Protože nemám sourozence ani jiné příbuzné, zůstala jsem ve svých necelých sedmnácti úplně sama a náhle začalo být důležité, co smím a nesmím dělat. Mohu

disponovat značným rodinným majetkem? Jsem plnoprávný občan?

Mohu se – nedej bože – vdát a přenést tíhu své samoty a starostí na hlavu manžela? Od kdy jsem vlastně v plné míře dospělá?

Doktor Henry Clapton, tátův advokát a správce našeho majetku, mi to objasnil: v Kalifornii se dospívá postupně. První vlaštovka dospělosti je řidičák, který může každý získat už s nástupem na střední školu. Je zajímavé, že se v té d obě už smí i oženit nebo provdat, protože zákon časovou hranici pro uzavření sňatku neurčuje.

Při tom ovšem je Školní docházka povinná do osmnácti let, stejně jako dohled dospělých. V osmnácti se z dítěte stane občan, který si takzvaně může dělat, co chce. Ne ale všechno. Kdyby chtěl třeba napsat poslední vůli, zasedat v porotě nebo převzít některé společenské funkce, nešlo by to.

Takže, dumala jsem, kdybych se byla v šestnácti vdala a měla teď dítě, musela bych si ještě půl roku počkat, než budu mít právo o něm rozhodovat, a rok, než dokončím střední školu. Pak bych sice mohla žít ve vlastní nezávislé rodině, ovšem na plnoprávné občanství bych měla nárok až o tři roky později, kdyby mému potomkovi byly už 4

čtyři nebo dokonce pět let! Musela jsem se tomu bláznivému nápadu zasmát, i když mi bylo spíš do breku.

Přecházela jsem po internátním pokoji a cítila jsem, že mám pusu křečovitě roztaženou od ucha k uchu. Rozletěly se dveře a do místnosti vtrhla má spolubydlící, Alice Dartová.

„Vidím, že jsi v dobré náladě,“ zahalekala. „Tak to má být.“

Nelíbil se mi její protektorský tón. „Ani bych neřekla,“ odsekla jsem.

„Vždyť ses smála!“

„To mě jen napadla taková pitomost. Co budeš teď o prázdninách dělat?“ zeptala jsem se rychle, abych to zamluvila.

„Většinou budu doma. Asi na týden pojedu na soustředění

karatistů a pak samozřejmě budou nějaké zápasy. Kdy, to ještě nevím. Nechceš přijet za námi?“ nabídla mi.

„Dala bych ti základní kurs. Co ty na to?“

Bylo to lákavé pozvání, ale ješitnost mi zabránila ho přijmout.

Nechtěla jsem vypadat jako blbec před kamarádkou, která si u karatistů vysloužila přezdívku „Ostré žihadlo“* a na sportovním nebi stoupala stále výš a výš.

„Díky,“ řekla jsem, „ale asi z toho nic nebude. Musím vyřešit spoustu věcí a zařídit se podle doktorova programu.“

„Škoda,“ usmála se Alice. „Kdyby sis přece jen našla čas a zastesklo se ti po mně, víš, kde bydlím. Já tvou adresu taky mám. A teď už musím běžet, máma s tátou na mě dole –“ nedokončila větu a zrudla.

„Promiň,“ zamumlala zahanbeně, „to jsem nechtěla.“ Pochopila, že se zachovala netaktně a nevěděla, jak to napravit.

Vyřešila to nejhůř, jak mohla: dala se na překotný ústup. Rychle mě políbila na tvář, popadla svůj sbalený kufr, ohromnou kabelu a vystartovala z pokoje. Ve dveřích se ještě obrátila a zavolala:

„Tak po prázdninách zase tady!“ Dveře za ní zapadly a já zůstala sama v pokoji, ve kterém jsme s Alicí strávily celý školní rok, nejtěžší dobu mého života.

Byla jsem jedna z posledních, kteří tu ještě zůstali. Internát se přes prázdniny zavíral a skoro všichni už odjeli domů. Taky jsem měla

* Dart=oštěp, šipka, žihadlo

5

kam odejet, ale domov pro mě bez rodičů neexistoval, a bez nich jsem nebyla vlastně ani já. Vždycky jsem toužila být samostatná, přesto ale vztah k rodičům motivoval všechno, co jsem dělala. K

čemu mi teď je, trápila jsem se, že jsem třetí ročník ukončila s vyznamenáním a mám o tom v kabele čerstvý doklad?

Komu ho ukážu? Naši mi často zdůrazňovali, že se učím pro sebe.

Nikdy jsem ten pocit neměla. Učila jsem se kvůli nim, aby ze mě měli radost. Kdo se zaraduje letos? Doktor Clapton? Sotva. Bude můj skvělý výsledek pokládat za samozřejmost.

Nesmím ovšem doktorovi křivdit. Je teď koneckonců nejbližší člověk, kterého mám. Po smrti rodičů se mě ujal a vyřídil všechny právní a dědické formality a zajistil mi tím bezstarostnou budoucnost. Stala jsem se bohatým sirotkem. A abych nezůstala bez dohledu, určil mi soud doktora Claptona nejen jako správce mých peněz, ale i jako poručníka. Nevím, jestli z toho doktor měl radost, ale v každém případě se mi nepokoušel zasahovat do života a dokonce plnil má přání. Požádala jsem ho, aby prodal náš dům na 72.

ulici, protože by mi stále připomínal rodiče a nedovedla bych v něm sama žít. Vyhověl mi a zajistil mi bydlení ve školním internátu.

Myslím, že byl dokonce rád, protože mohl přesunout valnou část své poručnické odpovědnosti na školu. Oceňovala jsem, že se na mě nedívá jako na dítě, ale spíše jako na budoucí bohatou klientku své kanceláře. Byla jsem ráda, že si na to zvyká. Za tři měsíce se totiž naše vztahy změní. Bude mi osmnáct, doktor Clapton přestane být mým poručníkem a bude mi muset předat všechny mé peníze. Mohl by je sice i nadále spravovat, ale to nechci a včas jsem na to doktora upozornila. Mám jiné plány. Celý svůj majetek přeberu a převedu ho do Chicaga. Hned, jak dokončím školu, se tam přestěhuji, začnu cestovat a studovat lingvistiku. V Los Angeles na mě všechno padá a do smrti bych se tu cítila opuštěná. Ať se to Claptonovi líbí, nebo ne, začnu nezávislý život. Budu mít na to podle zákona právo. A bude i vkusnější, když doktor nebude muset projít tou pokořující proměnou z poručníka na zaměstnance, kterého si platím. Stručně a jasně: v den mých osmnáctých narozenin mi doktor vyplatí všechny mé peníze a pak ho už nechci vidět.

Zarazila jsem se. Proč ho nemám ráda? Udělal pro mě, co mohl, a 6

měla bych mu být vděčná. Jenže pro mé krásné oči to asi nedělal.

Jeho honoráře šly z mé kapsy a rozhodně nebyly malé. Nikdy mi nebylo jasné, jak se lze správcovstvím majetku uživit, ale doktor Clapton byl živým důkazem, že to jde. Jeho advokátní kancelář se na správu majetků specializovala. Měla mnoho klientů, soukromníků a společností, mezi nimi dokonce i nějaké hollywoodské filmové ateliéry. Doktor nebyl troškař.

Kdysi jsem se ptala táty, co ta správa majetku je a co pro něho doktor Clapton vlastně dělá. Vysvětlil mi, že v tomto případě jde o praktické finanční poradenství. Doktor se stará, aby vhodnými investicemi klientovo jmění stále vzrůstalo. Má proto právo s ním nakládat podle libosti. Důležitý je výsledek.

Táta nikdy nenaznačil, že by s Claptonovou prací nebyl spokojen.

Naopak. Velmi si doktora cenil a považoval ho téměř za člena rodiny. Došlo to dokonce tak daleko, že když si doktor jednou stěžoval na život ve městě a zatoužil žít v klidném prostředí, pronajal mu táta celé první patro našeho domu v horách, kam jsme jezdívali na léto. Stál o samotě na kraji Fernando Canyonu a poklidnější místo by člověk jen tak nenašel. Mě ale ten dům vždycky trochu děsil a představovala jsem si, že v něm snad musel žít už Lincoln. Fakt je, že ten dům koupil kdysi dávno můj dědeček a už tenkrát to prý byla stará barabizna, která ho pak stála fůru peněz, aby ji udržel pohromadě.

Teď ten skvost patřil mně a byl jediným místem, kam jsem se mohla přes prázdniny uchýlit, dokud znovu neotevřou internát. Jak to zvládnu? Budu žít v domě, který mi patří, a přitom budu muset poslouchat svého nájemníka. Podaří se takovéhle soužití?

Kdybych ten svůj dům považovala za skutečný domov, asi by to nevyšlo. Nesnesla bych v něm vetřelce s rozhodovacím právem.

Jenže mně byl ten barák lhostejný. Jezdili jsme tam hlavně kvůli mámě, pro kterou domovem byl. Pro mě už ne. Prodám ho hned, jak to bude možné a doktor si bude muset najít jiné bydlení. Pak za sebou v Los Angeles spálím mosty. Existenční problémy mít nebudu.

Jde jen o to přežít to strašné údobí, než se ze sirotka stane bohatá, samostatná slečna Shirley Bensonová.

Mé osmnácté narozeniny byly pro mě magickým datem, od

7

kterého jsem právem očekávala, že mi změní celý život. V duchu jsem se viděla, jak cestuji po světě, dostatečně dotovaná svou finanční základnou v Chicagu. Tady po sobě nenechám nic, ani hrob svých rodičů. On totiž žádný neexistuje. Oba zahynuli na moři, na výletní lodi, která se z neznámých důvodů potopila na cestě do San Franciska. Většinu cestujících tehdy zachránili, bohužel, táta s mámou mezi nimi nebyli. Kdyby teď žili v nějakém jiném světě, určitě by máma pokývala hlavou a řekla by otci: „Vidíš, Franku, ještě štěstí, že Shirley nejela s námi!“ Při té šílené představě se mi zaplavily oči a musela jsem vytáhnout kapesník.

Přiznávám, že úmrtí rodičů znamenalo pro mě otřes, z e kterého jsem se dodnes nevzpamatovala. Hlavně ze začátku jsem asi nevykazovala společenské parametry člověka, o kterém se říká, že je normální. Procházela jsem stavy beznaděje, lítosti a vzteku a nebylo lehké se mnou vyjít. Všichni se mi snažili pomoct, ale dělali to příliš okatě a to mě uráželo. Pamatuji se, jak jsem se rozčílila, když se mi doneslo, že se doktor Clapton před mým nástupem do internátu dlouho radil s ředitelkou školy, kdo bude mou spolubydlící na pokoji. Nakonec se oba shodli na praktické a optimistické Alici Dartové, o které usoudili, že na mě bude mít dobrý vliv. Přesto, že Alice o tomhle svém poslání určitě nevěděla, začala jsem se na ní dívat jako na přiděleného dozorce a to společnému soužití

neprospělo. Neměla to chudák se mnou snadné, ale zřejmě si nic nepřipouštěla. Byla holka od rány a v psychologii se moc nevyznala.

Právě před chvílí to dostatečně dokázala. Věděla jsem, že ji to teď jistě mrzí, ale s tím se už nedalo nic dělat. Skoro jsem jí ten trapný pocit zlomyslně přála. Celou dobu, kterou jsme spolu bydlely, jsem se mamě snažila najít nějaké chyby, ale nikdy se mi to nepodařilo.

Záviděla jsem jí bezstarostnost, sebejistotu, sportovní úspěchy i kluka, který se často vyskytoval v její společnosti. I když se nakonec ukázalo, že s ním nechodí, má závist nepolevila. Já toho kluka totiž tajně zbožňovala. Jmenoval se Jim Morris a chodil s námi do třídy.

Choval se ke mně moc hezky, ale nikdy se se mnou nezastavil na kus řeči, zatím co s Alicí spřádal dlouhé debaty.

Přecházela jsem po pokoji, civěla na svá sbalená zavazadla a přišlo mi líto, že jsem se s Jimem ani pořádně nerozloučila. Popustila 8

jsem uzdu fantazii. Kdybych s ním tak mohla strávit prázdniny! To by byla nádhera! V jeho přítomnosti by byl snad i ten dědečkův hrůzostrašný barák nejkrásnějším místem na světě. Jenže co naplat?

O Jimovi se mi může jen zdát. Osud mi určil za společníka doktora Claptona a budu to s ním muset vydržet. Prázdniny utečou jako voda, pak se zase vrátím do intru a až mi bude osmnáct, uspořádám v tomhle pokoji mejdan, jaký svět neviděl. Jen jestli se sem všichni vejdou? Koho vlastně pozvu? Musím si udělat seznam hostů! Sedla jsem si ke stolu a mechanicky sáhla po propisovačce a po papíru. Pak jsem si teprve uvědomila, že na stole nic není, protože všechno už mám spakováno. Úplně mě to vyděsilo.

Cvokaříš! pomyslela jsem si s hrůzou. Měli pravdu, když ti při dělili opatrovnici! Zachvátil mě pocit nejistoty a bezmocnosti a najednou jsem se znovu rozplakala. Do pootevřených dveří pokoje nahlédla vrátná, paní Morenová.

„Co tu ještě děláš, děvče?“ zeptala se udiveně. „Všichni jsou už dávno pryč. Hledám tě po celým baráku, protože máš u mě na vrátnici poštu a bylo by hloupý, aby ti tu ležela přes celý prázdniny.“

Otřela jsem si oči. „Co je to, paní Morenová? Nějaký dopis?“

„Jo, ale moc veselý asi nebude. Vypadá to jako parte, má to černej rámeček na obálce.“

Její sdělení mi moc klidu nepřidalo. Kdo ze známých mohl

zemřít? uvažovala jsem horečně. Vždyť už nikoho blízkého nemám.

Snad někdo z rodičů některého spolužáka?

„Už jdu, paní Morenová,“ řekla jsem a začala jsem sbírat svá zavazadla.

„No, pojď, holka, ať to máme s krku,“ povzbuzovala mě vrátná.

„Já to tu pak zamknu a už se taky těším domů. Chceš pomoct s kufrem?“ Odmítla jsem nabídku a v duchu jsem se zastyděla. Všichni jsme totiž věděli, že junácký pan Moreno je notorický alkoholik, propíjí své ženě celou její výplatu a mlátí jí na potkání. A ona se těší domů! Nač si já hloupá stěžuju? Proti paní Morenové mě doma čeká hotová idyla! S doktorem se mi jistě podaří vyjít a všechno bude dobré! Náhle mi celý svět zrůžověl, až mě to zarazilo. Pozor na to, holka!

Sešly jsme po schodech dolů a u vrátnice mi paní Morenová

9

předala obálku. Protože jsem měla obě ruce plné, zastrčila jsem ji do zadní kapsy džin. „Hezký prázdniny,“ popřála mi a zamkla za mnou dveře.

Pomalu jsem kráčela po parkovišti k svému autu. Stálo osaměle uprostřed velké betonové plochy. Všechny ostatní vozy už byly pryč.

Kdypak jsem s ním naposled jela? napadlo mě. Už je to hezky dávno.

Nejvíc toho člověk nacestuje z domova do školy a to u mě

nepřicházelo v úvahu, protože jsem přímo ve škole bydlela. Jestlipak vůbec nastartuju?

Pro jistotu jsem načerpala zapadlý benzin ruční pumpou, vytáhla sytič a motor naskočil na první pokus. Odklopila jsem střechu, naházela všechny své krámy na zadní sedadlo a usadila se pohodlně za volant. Pak jsem zjistila, že mi vzadu něco překáží. Zalovila jsem tam rukou a nahmátla obálku, která mi při dosednutí vypadla z kapsy. Úplně bych na ní byla zapomněla!

Dopis patřil mně, o tom nebylo sporu. Na obálce stálo jasně: Shirley Bensonová, žákyně 3. ročníku, internami š kola J. F.

Kennedyho, Pasadena. Kolem hran obálky se táhl černý rámeček.

Razítko podání patřilo předměstské pasadenské poště.

Třesoucíma rukama jsem otevřela obálku a vyndala z ní běžný formulář smutečního oznámení. V černém rámu trůnil uprostřed nahoře obvyklý kříž se zlomenou vavřínovou ratolestí a v levém rohu hlubokomyslná úvaha „Kdo spravedlivě žil, ten věčně bude žít.“ Pod tím stálo: Hluboce zarmouceni oznamujeme všem přátelům a

známým, že nás navždy opustila naše drahá a milovaná přítelkyně Shirley Bensonová. Zemřela náhle ve věku necelých osmnáct let.

Poslední rozloučení se zesnulou se bude konat na hřbitově svatého Valentina v Altadeně dne – Řádky se mi slily do nezřetelných šmouh.

10

II.

„Shirley, proboha, co je s tebou? Probuď se!“ ozval se polekaný hlas.

Cítila jsem, že mi někdo třese ramenem. Otevřela jsem oči a ocitla jsem se v pekle. Všude bylo plno zápachu a kouře, ve kterém se vznášel rozplizlý, obličej a do uší mi pronikal pekelný randál. Pak náhle ustal a vzduch se začal pomalu čistit.

„Proč ještě nejsi doma?“ naléhal hlas. „Měl jsem o tebe starost, tak jsem ti přijel naproti. Udělalo se ti špatně?“ Došlo mi, že hlas i záhadná tvář patří doktoru Claptonovi, ale stále ještě jsem nevěděla, kde jsem.

„Co se děje?“ vysoukala jsem pracně.

„To bych taky rád věděl,“ řekl doktor nešťastně. „Našel jsem tě tady v autě. Zakouřila a zasmradila jsi celé parkoviště. Co tě to napadlo nechat běžet motor tak dlouho na vytažený sytič? Podívej se, jak to tu vypadá! Kdybych nevypnul zapalování, byli by tu za chvíli hasiči. Usnula jsi?“

Náhle se mi vybavily poslední události a dostala jsem vztek.

„Nevím, co byste dělal vy, kdybyste dostal vlastní úmrtní oznámení, ale já jsem asi omdlela.“

„Co to plácáš? Jaké oznámení?“

„Tady to máte černé na bílém,“ odsekla jsem a začala jsem šmátrat kolem sebe. Nenahmatala jsem nic. Polilo mě horko.

Nervózně jsem prohledala celý předek vozu, po parte a po obálce ani stopy;

„Co to má být za komedii, Shirley?“ zeptal se doktor přísně.

Zpanikařila jsem a dala se do hysterického pláče. „Určitě jsem to 11

tu měla,“ vzlykala jsem. „Moje parte! Přátelé mi oznamují, že jsem umřela! Přišlo mi dnes poštou a já ho otevřela až tady v autě –“

„Dobrá,“ klidnil mě doktor nejistě. „Ale kde ho tedy máš?“

„Nemůžu ho najít,“ brečela jsem. „Ztratilo se.“

„Nezdálo se ti to?“ hučel právník pochybovačně. „Jestli jsi to parte opravdu měla, tak by tu muselo být. Ledaže by ti někdo vykradl auto, když jsi o sobě nevěděla. Ostatní věci ti nechybí?“

Podívala jsem se na zadní sedadlo. Všechna zavazadla byla v pořádku.

„Víš,“ pokračoval opatrně doktor „nezlob se, že trochu pochybuji o tom, co říkáš. Kdo by ti takové parte posílal? A jak by k němu přišel? Bez úmrtního listu ti nikdo parte nevytiskne. A konečně – co by tím kdo získal? Jseš si opravdu jistá, žes ho měla v ruce?“

„Určitě. Nic se mi nezdálo. To byste se mi teď musel zdát i vy!

Možná,“ dodala jsem, „že si chtěl ze mě někdo jen vystřelit. Jiný důvod přece nemohl mít.“

„To by byl velmi pitomý žert!“ pohoršil se pan Clapton. „Škoda, že se ten papír ztratil. Dali bychom si vtipálka zjistit a zažalovali bychom ho pro pokus o ublížení na zdraví. Musel by ti zaplatit pořádné odškodné. O to bych se už postaral!.“ Dostal se do varu a ožil. Já jsem to o sobě říct nemohla.

Právník mě chvíli upřeně pozoroval. „Ať je to, jak chce,“ řekl nakonec, „teď bychom měli jet domů. Jak jsi na tom? Mám tě naložit, nebo můžeš řídit sama?“

„Samozřejmě, že to zvládnu sama,“ ujistila jsem ho. Neznělo to sice moc přesvědčivě, ale spokojil se s tím.

„Buď opatrná!“ poradil mi. „Pojedu za tebou.“

Můj strážný anděl musel mít plné ruce práce, aby mě ochránil.

Nedokázala jsem se na jízdu soustředit a dokonce jsem jednou projela na červenou. V hlavě mi stále strašilo to zmizelé parte. Když jsme vyjížděli z Pasadeny, bylo na dálničních hodinách skoro šest.

Kristapána! Vždyť já na tom parkovišti musela trčet nejmíň půldruhé hodiny!

Projeli jsme Altadenou a zamířili do hor. Dědečkův dům stál na samém úpatí Fernando Canyonu a patřil k němu velký kus pozemku.

Jeho rozsah se nedal odhadnout, protože původní plot už dávno spadl 12

a táta se nesnažil ho nahradit novým. Nikdy jsem nevěděla, jestli jsem ještě na silnici nebo už na soukromé cestě.

Zajeli jsme za dům ke garáži, která se starou stavbou vůbec neladila. Naštěstí byl hned za stavením příkrý svah, takže na ni nebyl přímý pohled.

„Jela jsi na červenou!“ vytkl mi doktor, sotva jsme vystoupili.

„Já vím,“ přikývla jsem. „Snad se tak moc nestalo.“

„Ale mohlo se stát!“

Pěkně to začíná! polekala jsem se. Ještě ani nejsme doma a už mě péruje! Vešli jsme do domu a překvapilo mě, jak je příjemně zabydlený. Nikdy takový nebyl. Nejezdili jsme sem moc často a stavení nás obvykle vítalo syrovostí neudržovaných prostor. Teď tu bylo útulno.

„Já spodní patro samozřejmě neužívám,“ vysvětlil pan Clapton,

„ale dal jsem ho uklidit a připravit na tvůj příjezd. Všechno je v pořádku, až na telefony. Funguje jen aparát v hale, ostatní nemají signál. Musím zavolat opraváře. A teď myslím, že bychom si na uvítanou měli dát něco k jídlu.“

Ocenila jsem v duchu doktorovu péči, protože jsem měla hlad jako vlk. Celý den jsem na jídlo ani nevzdechla. Vešli jsme do obývací kuchyně a pan Clapton vyčaroval z ledničky veliký tác sendvičů, kartony mléka a láhev malé skotské. Nešlo mi to sice moc dohromady, ale pak jsem usoudila, že mléko je pro mě a malá skotská pro hostitele. Zapudila jsem nepříjemnou myšlenku, že hostitelkou bych měla být spíš já, a začala se cpát. Doktor si vzal jen dva sendviče a otevřel si láhev.

„Připiješ si se mnou?“ zeptal se, když jsem dojedla.

Byla jsem nažbrundaná mléka a neměla jsem na malou skotskou chuť, ale abych demonstrovala svou dospělost, souhlasila jsem.

Nezůstalo při přípitku a pomalu jsem se dostávala do nálady. Doktor nakonec zřejmě usoudil, že jsem se už dost

předvedla, a

poloprázdnou láhev uklidil.

„Pokud jde o kuchyň,“ řekl, „nemusíš mít starost. Nebudu ti v ní strašit. Nikdy jí neužívám a stravuju se většinou venku. V ničem se na mě nevaž. Není to ani možné, protože mám velmi nepravidelný program. Někdy jsem doma třeba tři dny, jindy zase na delší dobu 13

odcházím. Kdyby se náhodou stalo, že bys mě potřebovala a já tu nebyl, zavolej do mé kanceláře. Pravděpodobně to zvedne paní Carcoolová, která mě zastupuje. To je velmi schopná paní a zařídí, co bude potřeba. Číslo ti nechám u telefonu v hale. A teď mě omluv,“ dodal jedním dechem. „Myslím, že toho máš za dnešek dost a ráda si lehneš. Dobrou noc a ať se ti zase nezdají nějaké nesmysly.“

Pokýval hlavou a zamířil ke dveřím.

„Dobrou noc, doktore!“ zavolala jsem za ním. Slyšela jsem, jak stoupá po schodech nahoru.

Nebude to s ním tak špatné, pomyslela jsem si s úlevou. Zřejmě se o mě moc starat nebude. Když budu chtít, nemusím ho vůbec vidět.

Ta představa mě

rozjařila a začala jsem se rozhlížet po svém

království. Sestávalo z obytné kuchyně, mého pokoje a velkého pokoje rodičů, který jim zároveň sloužil za ložnici. Hala k němu už tak docela nepatřila, protože z ní vedlo schodiště do patra a musela jsem se o ni s doktorem dělit.

Kde se ubytuju? dumala jsem. Obytná kuchyň je příjemná, ale nedá se tu pohodlně spát. Můj brloh? Těžko. Léta sloužil jako dětský pokoj, bylo v něm ještě plno hraček a to už pro mě není. Zbýval pokoj rodičů. Neměla jsem hezký pocit, když jsem se v něm

zařizovala, ale konec konců, byl odjakživa vyhrazen domácím pánům a tím posledním jsem teď já.

Uložila jsem věci ze zavazadel do skříně, navlékla si župan a přešla přes halu do koupelny. Měla jsem dost času a dlouho jsem se rozhodovala mezi sprchou a vanou. Nakonec zvítězila vana. Bylo milé nečinně ležet v teplé vodě. Začala se mě zmocňovat příjemná únava a duševní pohodu jsem mohla rozdávat. Nevím, jaký podíl na tom měla doktorova malá skotská, ale cítila jsem se skvěle. Až se osamostatním, umiňovala jsem si, bude to tak pořád! Pak jsem si uvědomila, že se mi chce strašně spát. S námahou jsem vylezla z vany a v polospánku přešla halu zpátky do pokoje. Teprve tam jsem přišla na to, že nemám na sobě župan, ale bylo mi to jedno. S úlevou jsem se svalila do dědečkovy ohromné, starodávné manželské postele a přitáhla si deku až po bradu.

Postel byla ohromné letiště a děsilo mě, že jsem na něm tak sama.

14

Přece tu musí ještě někdo být! Šmátrala jsem kolem sebe a nahmatala ruku Jima Morise. Vyhrála jsem! radovala jsem se. Jim opustil Alici a přišel za mnou! Letiště se naklonilo a Jim se přikulil až ke mně.

„Jsi senzační holka,“ pošeptal mi. „Kdybys nebyla tak zatraceně bohatá, už bych ti to dávno pověděl. Jenže bohatý holky na chudý kluky kašlou.“

„Půjdu s tebou, kam budeš chtít.“

Usmál se, nasedl do letištního vozu s ohromným nápisem „Follow me“* a prudce se rozjel po nekonečné ploše. Skočila jsem do svého auta a vyrazila za ním. Světla podél startovací dráhy letěla dozadu, pak se země propadla a octli jsme se v prostoru plném hvězd.

Objevila se křižovatka. Na místě policisty stál doktor Clapton, držel v ruce tác sendvičů a mával směrem ke mně.

„Teď nemám čas!“ vykřikla jsem a projela křižovatku na

červenou. Řítila jsem se prázdným prostorem a všude kolem

naskakovala červená světla křižovatek. Projížděla jsem mezi nimi divoký slalom, abych se nezdržovala. A pak jsem se octla v naprosté tmě a motor auta, vytočený do vysokých obrátek, zmlkl. Zašmátrala jsem kolem sebe. „Jime, jsi tu?“

„Chichichichi, hihi, chichi,“ ozvalo se.

„Jime, pojď ke mně!“

„Hihi-chichi-chichichi –“ Znova ten tichý smích, který naháněl hrůzu. Přetáhla jsem si deku přes hlavu a bylo ticho. Pomalu mi docházelo, že tohle všechno byl jen tíživý sen, že ležím ve svém domě v dědečkově prostorné posteli, jsem tu sama a všechno je v pořádku. Máš nervy nadranc, holka, oslovila jsem se v duchu. Pak není divu, že se ti zdají takové fantasmagorie. Začalo se mi pod dekou špatně dýchat a vystrčila jsem hlavu.

„Chichichi-chichi-hihi –“ neslo se tiše pokojem. Polil mě pot a sevřelo se mi srdce. Tohle se mi přece nezdá! vířilo mi v hlavě.

Někdo tu je! Jenže kdo? Na duchy nevěřím a zloděj by se takhle pitomě nechoval.

Tichý smích neustával a napínal mi nervy k prasknutí. Připadala jsem si jako hrdinka hrůzostrašného filmu. Před očima mi

* Follow me = následuj mě, jeď za mnou

15

naskakovaly tučné novinové titulky: „Mladá dívka zavražděna ve svém domě.“

„Záhadné úmrtí.“

„Tragédie ve Fernando Canyonu.“ Pak se všechny slily

dohromady a vytvořily obraz parte: Hluboce zarmouceni

oznamujeme všem přátelům a známým, že nás navždy opustila naše drahá a milovaná přítelkyně Shirley Bensonová –

Vykřikla jsem a posadila se na posteli. Návštěvníka to zřejmě nevyrušilo, protože škodolibý smích neustával dál. Co mám dělat?

zoufala jsem si. Co bude dál? To dnešní parte muselo být nějaké varování! Stanou se strašné věci a já při nich přijdu o život, to je jisté! Ne! Uteču. Hned teď – oknem! Jenže co když právě s tím vrah počítá a počká si na mě venku?

„Chichichichi-hihi-hihi,“ šeptal pokoj. Opřela jsem si hlavu o kolena a dala se do breku. „Jime,“ vzlykala jsem nahlas. „Proč tu nejsi se mnou?“

Náhle mě ze vší lítosti popadl vztek. Jsi kráva! řekla jsem si neuctivě. Proč by tě měl někdo zavraždit jen proto, že slyšíš smích?

A co když se ti to zase jen zdá? Normální člověk by prostě vstal a šel se přesvědčit, jestli tu někdo není. Jsi normální? Jestli ano, tak se přestaň klepat a jdi to tu obhlídnout!

Od rozhodnutí k činu nebyla ale snadná cesta. Trvalo mi hezkou chvíli, než jsem se odvážila vstát z postele, doplížit se ke dveřím a stisknout vypínač. Jasné světlo velkého lustru ozářilo pokoj. Byl prázdný, ale protivný smích neustával. Světlo mi dodalo odvahu.

Prohledala jsem všechny skryté kouty, nahlédla pod postel, ale nikde nikdo. Neustálé tiché chichotání se mi tak zahnízdilo v uších, že jsem nedokázala odhadnout směr, odkud přichází. Bylo prostě všude.

Jestlipak ho uslyším taky vedle ve svém pokoji? napadlo mě. Tiše jsem přešla ke dveřím, otevřela je a zdřevěněla jsem. Proti okennímu sklu, mamě ozářeném měsícem, se rýsovala silueta neforemné postavy s obrovskou hlavou.

Vykřikla jsem hrůzou, zapráskla za sebou dveře, prolétla jsem pokojem, kuchyní i halou, vyskákala po třech schodech nahoru do patra a zabušila na dveře, pod jejichž prahem pronikalo světlo.

„Kdo je?“ ozval se polekaný hlas. „Co se děje?“

16

„To jsem já, Shirley,“ vyrazila jsem jedním dechem. „Někdo je dole a slyším smích!“

Dveře se otevřely a vyhlédl doktor v županu. „Co je to za

nesmysl, děvče?“ zeptal se přísně. „Co si zase vymýšlíš?“

„Nic si nevymýšlím!“ křičela jsem vztekle. „Někdo tam je! Viděla jsem ho proti oknu ve svém pokoji! A pořád se tam někdo hihňá!“

„A co chceš, abych s tím udělal?“ zeptal se právník rozmrzele.

„Pojďte se mnou dolů a pomozte mi. Já tam sama nebudu!“

„Prokristapána!“ povzdechl si můj nájemník sklesle. „Tak chvíli počkej.“ Zmizel v pokoji a

za chvíli se vrátil s pistolí v ruce.

„Podívám se na to,“ řekl smířlivě, „ať má tvá duše pokoj. Ale jestli nic podezřelého neobjevím, tak si mě nepřej.“

Sešli jsme po schodech. Vedle ozbrojeného doktora jsem se cítila daleko bezpečněji. Pistole je přece jen skvělý vynález! Hned, jak budu plnoletá, zažádám si o zbrojní pas. Pak ať si na mě někdo troufne!

Doktor s prohlídkou moc cavyků nenadělal. Prošel opuštěným přízemím, lázně otevřel dveře mého dětského pokoje, rozsvítil a já se div nepropadla hanbou. Na okenním rámu seděl můj ohromný, starý oškubaný medvěd, se kterým jsem si jako dítě hrávala. Kdyby měl ještě uši, poznala bych ho proti oknu hned, jenže o ty v mé péči už dávno přišel. Bez nich vytvářel siluetu zavalitého chlapíka.

„Chichichi-hihihi,“ ozvalo se tiše, než jsem stačila cokoli říct.

„Už jeto tu zas!“ vykřikla jsem vyděšeně. „Slyšíte to, doktore?“

„Co?“ vyjevil se právník.

„To chichotání! Slyším ho tady, předtím vedle v pokoji.“

„Chceš říct, že právě teď něco slyšíš?“ zeptal se můj ochránce užasle.

„Samozřejmě. Poslouchejte. Musíte to přece slyšet taky. Je to všude kolem! “ b ránila jsem zoufale své smysly „Chichi-hihihihi,“–

„No teď to bylo znova!“

Doktor se na mě upřeně zadíval a v jeho tváři se objevilo něco jako soucit. „Máš halucinace, děvče,“ řekl nakonec mírně.

„Já

neslyším vůbec nic.“

„To přece není možné!“ vydechla jsem ohromeně. „Slyším to docela jasně. Jsem snad blázen?“

17

„To nejsi,“ připustil doktor, „ale asi nemáš nervy v pořádku. Vidíš parte, které se pak záhadně ztratí, spleteš si lupiče s vycpaným medvědem a slyšíš hlasy, které neexistují. Měla by ses především pořádně vyspat, aby sis trochu odpočinula.“

„Ale já nemůžu,“ namítla jsem zoufale,

„dokud ten smích

nepřestane.“

„Víš co?“ přerušil mě pan Clapton. „Přinesu ti prášek a budeš spát jako zabitá.“

„Nemohla bych se jít vyspat k vám nahoru?“ zaprosila jsem.

„Mladé dámy si do bytu zásadně nepouštím,“ řekl doktor

rezolutně. „A tebe už vůbec ne. Nechci, aby mě někdo zažaloval pro zneužití poručnictví. Počkej tady a zkus sílu vůle. Stále si opakuj, že nic neslyšíš, a uvidíš, že ten tvůj záhadný smích na konec přestane.“

Doktor odešel a zůstala jsem sama se svou hrůzou. „Chichi-hihi-chichichi –“ šeptaly štěpy. Zacpala jsem si uši a začala si nahlas přeříkávat. „ Nic neslyším, nic neslyším, nic neslyším –“ Omílala jsem to snad do nekonečna. Přerušil mě příchod doktora, který vešel s práškem a sklenicí vody. Odtáhla jsem dlaně s uší.

„Tak co? Pomohlo to?“ zeptal se můj starostlivý poručník

dobromyslně. Zaposlouchala jsem se do ticha pokoje a pak jsem nadšeně vykřikla: „Pomohlo! Už to přestalo!“

„Tady jasně vidíš, že silou vůle se dá zvládnout všechno. Spolkni ten prášek a pořádně ho zapij. Měl by zabrat okamžitě.“

Zapila jsem prášek plnou sklenicí vody. „A teď dobrou noc,“

rozloučil se doktor a zmizel za dveřmi.

Lehla jsem si do postele, vychutnávala božské ticho a cítila jsem, jak se mi pomalu zavírají oči. Prášek začal účinkovat.

18

III.

„Celou noc jsem o tobě přemýšlel,“ řekl ráno doktor Clapton, „a rozhodl jsem se, že s těmi tvými vidinami musíme něco udělat.

Zkazily by ti celé prázdniny. Nebudu mít čas se o tebe starat, a proto ti chci opatřit zázemí, kam by ses mohla obrátit, kdyby ses necítila dobře.“

„Myslíte blázinec?“ vyjela jsem. „Chcete mě tam zavřít, abyste měl ode mě pokoj?“

„Něco podobného,“ připustil doktor. „Jenže nikdo tě zavírat nebude. Ten blázinec – říkejme raději nervové sanatorium – patří mému dobrému známému, doktoru Eastwoodovi. Když ho požádám, rád se tě ujme, a kdybys měla nějaké starosti, určitě ti dobře poradí.

Je známý psychiatr, má velkou klientelu a většinu pacientů léčí ambulantně. Přijdou, odejdou – a to je celý jejich styk s blázincem, jak ty říkáš.“

„Díky za nabídku,“ řekla jsem ironicky, „ale myslím, že se bez ní obejdu.“

Doktor potřásl truchlivě hlavou. „Nerad to říkám, ale zřejmě jsi mě nepochopila. To není nabídka, ale příkaz. Uznej, že nemohu a nesmím riskovat, že se má svěřenka utopí v pocitech, které by mohly být nebezpečné,“ dodal trochu omluvně.

První mou reakcí bylo přání doktora na místě zabít. Pak jsem se spokojila s nápadem, že od něho uteču. Jenže kam? Nakonec jsem musela uznat, že po tom, co jsem zatím předvedla, má můj nevítaný poručník právo se domnívat, že nejsem úplně normální, a smířila jsem se s tím, že ho poslechnu.

Doktor trpělivě čekal, až si to všechno přeberu a nezdálo se, že by 19

byl příliš zvědav, co řeknu.

„Dobrá,“ přerušila jsem nakonec ticho. „Beru to jako váš rozkaz, ale buďte si jistý, že za tři měsíce vám pořádně vytmavím, co si o něm myslím!“

„Už aby to bylo!“ zasmál se poručník. „Myslíš, že je to radost, vést mladé dámy k pořádku a tahat je po doktorech? Že je příjemné za někoho zodpovídat? Je mi přece jasné, že jsi dost dospělá, aby ses o sebe postarala sama, jenže podle zákona to ještě nejde. Snad to se mnou ještě chvíli vydržíš,“ dodal smířlivě.

Náhle jsem nechápala, proč mě vlastně doktorova starostlivost tak rozčílila. Vždyť jsem si sama v poslední době často říkala, že bych si měla zajít k psychiatrovi. Jenže poručit jsem si nedovedla.

„Kde je ten váš zázračný dům zdraví?“ zeptala jsem se.

„Určitě ho znáš,“ odpověděl doktor. „Když vyjíždíš z Pasadeny sem, je to předposlední dům vpravo před lesem.“

„Ten velký, betonový, co vypadá jako hotýlek?“

„Ano. Budeš to mít i z Pasadeny blízko. Mimochodem – jestli nemáš zrovna nic naléhavého, můžeme tam zajet hned. Představím tě doktoru Eastwoodovi a on si už s těmi tvými představami poradí.“

Bere to hopem! blesklo mi hlavou. Asi mu musím jít pořádně na nervy! Skoro mi ho přišlo líto.

„Mám si vzít auto?“ řekla jsem nahlas.

„Vezmi,“ přikývl doktor. „Až tě předám Eastwoodovi, budu pokračovat dál do města. Musím se zastavit ve své kanceláři.“

Připravila jsem se a vyjeli jsme. Jsem asi dost nesnesitelná, dumala jsem cestou znechuceně. Nikdo si se mnou neví rady a přehazují si mě jeden druhému jako horký brambor. Samozřejmě se vší slušností a taktem. Na to, aby mě rovnou odepsali, jsem asi příliš bohatá. Kdybych neměla tolik peněz, napadlo mě, nikdo by se se mnou nebavil. Tohle zjištění mi nahnalo slzy do očí a málem jsem vrazila do doktorova vozu, který jel přede mnou a náhle zastavil na malém parkovišti, kde už několik aut stálo. Byli jsme namístě.

Dům, do něhož jsme vstoupili, byla solidní stavba, která svými zamřížovanými okny okázale dávala najevo, že se dovnitř ani ven nikdo nedostane. To druhé bylo v tomto případě asi důležitější a zamrazilo mě, když jsem si to uvědomila. Hned za dveřmi byla 20

prosklená vrátnice a za ní se táhla dozadu chodba, která mě udivila svou délkou. Sanatorium bylo zřejmě větší, než jsem z venku odhadla. Vrátnici střežil starý muž, z jehož zjevu vyzařovala únava odsloužených let.

„Dobré jitro, Morrisi,“ pozdravil ho doktor.

„Zavolejte prosím

doktoru Eastwoodovi a řekněte mu, že jsem tady a potřebuju s ním mluvit. Nechci ho rušit v ordinaci.“

„Jistě, pane doktore,“ přikývl staroch s úsměvem a vytočil číslo.

„Počkejte laskavě v pracovně doktora Eastwooda, přijde za vámi, jakmile dokončí vyšetření pacienta,“ řekl nakonec, když položil sluchátko. Vešli jsme do chodby.

„Není vám to trochu trapné vodit mě k doktorovi jako prvňáčka?“

zaprotestovala jsem.

„Ne,“ zasmál se. „Ale jestli je to trapné tobě, počkej tady v čekárně. Eastwood si tě zavolá.“ Přikývla jsem a vstoupila do druhých dveří vlevo, označených nápisem „Čekárna“. V prvních okamžicích se mi zdálo, že jsem se zmýlila. Místnost, do níž jsem vešla, připomínala daleko více halu přepychového pensionu než nemocniční čekárnu. Byly tam dřevem obkládané stěny, nízké stolky a kolem nich spousty bohatě polštářovaných pohovek a křesel. U

stolků stály stojací lampy s velkými válcovitými stínidly doplňující tlumené denní světlo příjemnou, uklidňující září. Takhle nějak jsem si představovala londýnské pánské kluby.

Usadila jsem se na půl cesty ke dveřím, které zřejmě vedly do ordinace. Zabořila jsem se do měkké pohovky přímo vedle dámy v červeném klobouku, která četla nějakou knihu. Zalitovala jsem, že jsem si sama nevzala nic ke čtení. Bůhví, jak dlouho tu budu dřepět!

Žena mi nevěnovala pozornost a jediný další přítomný pacient, nějaký holohlavý muž, také nesliboval mnoho zábavy. Ostatně už za deset minut zmizel v ordinaci. Čas se vlekl a ve mně narůstala touha na všechno se vykašlat a zmizet po anglicku. Málem jsem to už udělala, když se otevřely dveře z chodby a do čekárny vešel muž ve středních letech se zasněnýma očima a krátkou bradkou. Má sousedka na něho zběžně pohlédla, pak sebou trhla a popadla mě za ruku. „To je on!“ zašeptala mi vzrušeně do ucha. „Kdo?“ nechápala jsem.

21

„Peter Littlepaul, ten spisovatel! Zrovna čtu od něho knížku.

Podívejte.“ Strčila mi jí pod nos. Byly to skutečně Littlepaulovy

„Almary v lukách“, úspěšné literární dílo, které bylo později i zfilmováno. Knížku i film jsem znala, Littlepaula jsem nikdy neviděla. Můj zájem vzrostl.

„Já si mu řeknu o autogram,“ zasyčela mi sousedka do ucha.

Těžce vstala a vykročila k Mistrovi, vyvalujícím se v křesle.

„Mohl byste mi, prosím, podepsat tuhle knížku? Moc bych o to stála,“ zašvitořila a přidala milý úsměv.

Muž se vytrhl ze sna, chvíli na ní nechápavě civěl a pak se také usmál.

„Jistě. Když vám to udělá radost, milerád.“

„A mohl byste mi tam napsat věnování?“ osmělila se dáma.

„Ovšem. Jak se jmenujete?“

„Wendy,“ špitla stydlivě.

„Dobrá,“ přikývl Velký spisovatel. Vytáhl z náprsní kapsy pero, otevřel knihu na titulní straně a psal. Pak ji sklapl a podal ji majitelce. Poděkovala, celá rudá vzrušením, a odnesla si svou trofej zpátky na pohovku. Tady ji teprve otevřela, podržela, abych také mohla číst a vpila se očima do titulní stránky. V tu chvíli zrudla ještě víc, vytřeštila oči a zalapala po dechu. Bylo mi hned jasné proč a musela jsem se kousnout do rtu, abych nevyprskla smíchy. Dedikace zněla: Milé Wendy s láskou a úctou věnuje Archibald Tweety, účetní čistírny Sunlight, 174 A, 38. ulice Pasadena, provoz non-stop.

Dáma v červeném klobouku nabrala dech a vrhla se na

spisovatele.

„Co jste mi to tam napsal? Zkazil jste mi tím knížku. To se stydíte podepsat se pravým jménem? Jakejpak Tweety? Vy jste přece Peter Littlepaul!“

„Ne,“ zavrtěl muž hlavou. „Jsem Archibald Tweety.“

„Tak proč jste mi tu knihu podpisoval?“

„Protože jsi to na mě chtěla, milá Wendy,“ řekl muž otráveně.

„Pro vás nejsem žádná milá Wendy,“ zaječela dáma, „ale vždycky paní Salomonová. A komu tykáte? Jste snad Mistr Littlepaul, abyste si mohl dovolovat? Nejste! Nějakej podělanej Tweety s non-stop provozem si za mě nebude dělat srandu.“

22

„Sklapněte, paní!“ dopálil se muž. „Nemůžu za to, že jste pitomá a pletete si lidi!“

„Vy,“ sípal červený klobouk. „Jak si vás nemám splést, když máte tu drzost bejt Mistrovi tak strašně podobnej!“

Otevřely se dveře ordinace. „Paní Salomonová, prosím,“ ozval se hlas. Dáma rázem přerušila své pavlačové výlevy a její tvář nabyla důstojného vzezření.

Pokývla hlavou směrem k Tweetymu a s úsměvem řekla: „Zabiju vás.“ Pak se otočila, tanečním krokem přešla čekárnu a zmizela v ordinaci.

„Slyšela jste to?“ obrátil se na mě zkoprnělý Tweety.

„Ta ženská je úplně praštěná pytlem! Té už nepomůže ani pánbůh, natož doktor Eastwood! Teď abych se bál jít domů, aby si mě někde nevyčíhala!“

Chladné oči doktora Eastwooda mě za silnými brýlemi upřeně pozorovaly a na rtech mu visel profesionální úsměv. „Vítám vás, slečno Bensonová,“ řekl tiše. „Henry se mi svěřil, že mu děláte starosti. Vidíte prý věci a slyšíte zvuky, které neexistují. Povězte mi něco o nich.“

Rozhovořila jsem se o svých zážitcích, jak nejlépe jsem uměla.

Snažila jsem se být stručná a věcná, ale nedařilo se mi to. Líčení událostí ve mě znova vyvolávalo prožitou hrůzu a bezradnost a hlas se mi chvěl rozčilením. Nezdálo se ale, že by to na Eastwooda udělalo dojem.

„Slyšel jsem,“ řekl nakonec, „že jste v posledním roce prožila pořádný nápor na nervy. To bývá příčina zvýšené obraznosti.

Unavenému člověku často splývá fikce se skutečností.“

„Vy mi nevěříte?“ vykřikla jsem pobouřeně.

„Moc ne,“ přiznal doktor, „ale je tu samozřejmě slabá možnost, že se vám ty zážitky opravdu přihodily a pak je ovšem nutné najít jejich logické vysvětlení. Jenže to je práce spíš pro detektivní kancelář.“

„Jak by se – podle vás – daly ty záhady vysvětlit? Neporadil byste mi laskavě?“ řekla jsem kousavě. Nevyvedlo ho to z míry.

„První, co by mě napadlo, je tohle: jestli jste skutečně dostala to své parte, tak vám ho někdo z auta prostě sebral, když jste o sobě 23

nevěděla. Času měl na to dost.“

„To by bylo možné,“ připustila jsem. „Ale proč?“

„Jak bych to mohl vědět? Nejsem jasnovidec.“

„A ten smích?“

„Třeba jste měla v pokoji špatně zavěšený telefon a slyšela jste signál. Vrní tak, že jste ho v polospánku mohla vnímat jako smích.“

„Telefony v pokojích nefungují. Doktor Clapton řekl, že zavolá opraváře.“

Eastwood pokrčil rameny. „Pak žádné vysvětlení nemám a také ho nehledám. Vzhledem ke své profesi a k tomu, co jste mi pověděla, sázím na vaši přebujelou obraznost. Kdybyste ji neměla, jak byste mohla svého vlastního medvěda v dětském pokoji považovat za vetřelce? Vy jste si prostě vykonstruovala, že vás někdo chce zabít a pohřbít na hřbitově svatého Valentina v Altadeně – a tomuhle dojmu podřizujete své vnímání věcí. Mimochodem – pamatujete si datum pohřbu?“

„Tak daleko jsem asi nedočetla,“ špitla jsem. „A když jsem se pak probrala, bylo už parte pryč.“

„V každém případě,“ řekl Eastwood věcně, „by se ten pohřeb měl konat nejpozději do pěti dnů od odeslání parte. A pak ovšem by o něm altadenská hřbitovní správa samozřejmě musela vědět, aby včas připravila hrob. Máte možnost si to ověřit. Jestli svůj hrob nenajdete, přijďte mi to říct. Jestli ano, jděte na policii.“

Musela jsem si přiznat, že mi lékařova logika zaimponovala. Dal mi praktickou radu a netrápil mě nekonečnými otázkami. Určitě si budeme rozumět.

Vrátila jsem se domů a vytočila číslo.

„Tady je hřbitovní správa Altadena,“ ozvalo se ze sluchátka.

„Prosím vás,“ řekla jsem přiškrceným hlasem, „ráda bych zjistila, jestli u vás někdo objednal pohřeb Shirley Bensonové.“

„Má ta dáma někde rodinnou hrobku?“

„Nemá.“

„Snad byste nám mohla říct, na kterém z našich hřbitovů má být pochována.“

„Na hřbitově sv. Valentina.“

24

„To musí být nějaký omyl, paní. Na hřbitově sv. Valentina se už léta nepohřbívá a už ho dávno nespravujeme. Máme pouze hřbitov sv. Patrika, Nejsvětější trojice a Nanebevzetí. Jestli se zajímáte o hřbitov sv. Valentina, nemůžeme vám, bohužel, posloužit.“

„Kde bych ten hřbitov našla?“

„Dojedete k němu, když ze silnice z Altadeny do Flintridge zahnete na druhé odbočce doprava, do hor. Ale upozorňuji

–

pohřbívat se tam nesmí. Bylo to před lety zakázáno kvůli ohrožení pramenů spodní vody a od té doby se o hřbitov nikdo nestará. Ale kdybyste měla zájem, doporučil bych vám náš hřbitov Nejsvětější trojice, to je velmi příjemné místo.“

„Ne, děkuji vám,“ zarazila jsem agilního obchodníka a zavěsila jsem. Měla jsem sucho v ústech a třeštila mě hlava. Pokud jsem po rozmluvě s doktorem Eastwoodem nabrala trochu životního

optimismu, teď jsem ho rychle ztratila. Cítila jsem, že mě rozráží zima a nedokázala jsem se soustředit na jedinou myšlenku. Byla jsem a zároveň nebyla. Takový pocit mívá člověk ve snu. Napadlo mě, že jestli mé někdo teď hned z téhle strnulosti neprobere a nepromluví na mě, bude ze mě do smrti tichý blázen, který se nezmůže ani na čin ani na slovo. Pomoc ale přišla dřív, než jsem čekala.

„Haló, je někdo doma?“ ozvalo se za mnou. Trhla jsem sebou a prudce obrátila. Za oknem se rýsovala postava rozložitého chlapíka v overalu. Připomínal siluetu mého medvěd a v okně. Otřásla jsem se.

„Fuj, vy jste mě vylekal,“ ulevila jsem si. „Proč jste nezazvonil?“

„Zvonil jsem,“ bránil se pořízek, „ale nikdo mi neotevřel. Tak jsem zkusil zavolat.“

„Co si přejete?“ zeptala jsem se a zkusila se vrátit do normálního světa.

„Máme tu hlášenou poruchu na paralelkách, tak se jdu na ně mrknout. Jsem z Bell Company. Pustíte mě dovnitř?“

Ze samé radosti, že nejsem sama, jsem mu okamžitě otevřela, ačkoli bych to jindy bez ověření firemního průkazu neudělala.

Chlapík se vevalil do haly s montážní brašnou přes rameno. „Tak kde to máte?“

Ukázala jsem mu přístroje v pokoji rodičů a v mém dětském pokoji.

25

„Dobrá dáme se do toho,“ řekl pořízek. „Zatím si dejte dvacet, slečno. Já se vám ohlásím, jakmile s tím budu hotov. Nemám rád, když mi někdo kouká do ruky,“ připojil na vysvětlenou.

Nebylo mi dvakrát příjemné nechat ho samotného, ale vyhověla jsem mu. Naštěstí oprava netrvala dlouho.

„Na tohle jste mě nemuseli volat,“ huhlal odborník v yčítavě. „To jste si klidně mohli spravit sami. Nějakej lazar to vedení přetrh.

Pojďte si poslechnout, že aparáty fungujou a podepište mi potvrzení.“ Přesvědčila jsem se, že obě sluchátka vydávají signál a podepsala jsem opraváři montážní list. Byla jsem tak zpitomělá, že jsem se ho málem zeptala, jestli můj podpis stačí, když nejsem plnoletá.

Opravář odfrčel ve své dodávce a já jsem znovu propadla panice.

Přijel autem a já ho neviděla! Zvonil a já ho neslyšela! Co se to se mnou děje? Zcela nesmyslně jsem si přála, aby se tu zjevil doktor Eastwood a poradil mi, co dál. Ale vždyť on mi vlastně už poradil.

Mám najít svůj hrob! A. tomu se, prosím, říká psychoterapie! Vždyť taková rada musí každého pacienta úplně dorazit! Jak na tu pitomost vůbec přišel? Aha! S tím jsem vlastně začala já sama a náhle mě zavalil pocit nesmyslnosti lidského snažení a já se rozesmála křečovitým, hysterickým smíchem. Slzy v očích rozmazaly tvary okolí a můj smích i pláč zanikl někde za hranicemi tohoto světa a mého vědomí.

26

IV.

Nemám ráda rovné silnice. Ta, po které jsem právě jela, mi byla sympatická, protože rozhodně nepřipouštěla, aby řidič usnul za volantem nudou. Nepravidelně se klikatila mezi kopci, byla nepřehledná a vyžadovala plné soustředění. Mělo to ovšem i nevýhodu. Byla jsem tak zaujatá řízením, že jsem druhou odbočku přehlédla a musela jsem se k ní pak z druhé strany vrátit. Vůz stoupal do hor k Národnímu parku. Když byli rodiče ještě naživu, často jsme tam zajížděli, ale tuhle cestu jsem neznala. Po několika mílích mi bylo jasné, proč. Byla totiž slepá. Končila mezi vzrostlými stromy u velké planiny posázené náhrobními kameny všech tvarů a velikostí, z nichž tu a tam vystupovaly honosné pomníky, patrně rodinné hrobky.

Byla jsem u cíle a to, co jsem viděla, mi kupodivu nenahánělo strach. Hřbitov sv. Valentina vypadal v záři odpoledního slunce jako nejidyličtější místo na světě, kam lze utéct před lidmi, starostmi a trápením. Tím, že s e tu už několik let nepohřbívalo, přestal být mementem smrti a změnil se v zajímavou historickou památku, která

– bohudík – unikla pozornosti cestovních kanceláří. Snad proto, že tu nebyl pohřben nikdo slavný, na jehož popularitě by se daly vytřískat peníze. Tento hřbitov si nevynucoval úctu k mrtvým. Bylo to místo pohody. Náhrobní kameny jako by vybízely, aby se na ně člověk posadil a vzal za ruku někoho, koho má rád. Vzpomněla jsem si na Jima Morrise. Kdyby tu se mnou byl. Odehnala jsem tu myšlenku jako dotěrného komára a vydala se na procházku mezi hroby.

Hřbitov neměl pravoúhlé uspořádání, každý náhrobek směřoval jiným směrem, nebyly tu cestičky, nebyla tu oddělení. Jen středem toho zmatku se klikatilo něco, co připomínalo vyšlapanou pěšinu.

27

Vydala jsem se po ní. Míjela jsem prosté i okázalé náhrobky a četla jména, vytesaná do kamenů.

Nevzbuzovala ve mně dojetí, které člověk pociťuje nad čerstvým hrobem. Skoro jsem se zasmála, když jsem si uvědomila, proč tu vlastně jsem a co tu hledám.

Slunce se pomalu posouvalo k obzoru a město mrtvých se halilo do modravých stínů. Byla jsem asi uprostřed hřbitova, když slunce zapadlo úplně. Dostala jsem strach. Vlídné náhrobky se náhle proměnily v siluety strašidelných příšer. Mám jít dál? Musím!

umínila jsem si. Musím tu cestu projít až na druhý konec. Nebo až támhle k té velké hrobce, slevovala jsem zbaběle. Odtamtud už dohlédnu na druhou stranu, a kdyby byl někde čerstvě vykopaný hrob, určitě bych si ho všimla, omlouvala jsem svůj strach. Jenže jak by tu mohl být, když setu už dávno nepohřbívá? Proklínala jsem svou zvědavost, která mě sem přivedla.

Setmělo se a nad vrcholky stromů vyplul měsíc. Vyšlapaná pěšina ve stříbřitém světle náhle zmizela a já ztratila orientaci. Jak se dostanu zpátky? vyděsila jsem se. Odkud jsem vlastně přišla?

Rozhlédla jsem se zoufale kolem. Hradby stromů vypadaly na všech stranách úplně stejně. Propadla jsem panice vyrazila přímo směrem, kde jsem se domnívala, že mám zaparkované auto. Srdce mi bláznivě tlouklo a stěží jsem popadala dech. Začalo mě píchat v levém boku a musela jsem se zastavit. Udělala jsem ještě několik vrávoravých kroků a ztěžka jsem dosedla na jeden z náhrobních kamenů. Zavřela jsem oči a snažila se vydýchat.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla, ale když jsem znova otevřela oči, byl měsíc už hezky vysoko na obloze a vytvářel svým šálivým světlem z reálné krajiny přízraky v neskutečném prostoru. Jenže mezi těmi mátožnými a rozplizlými tvary bylo přece jen něco velmi skutečného: přímo přede mnou zela temná jáma otevřené hrobky.

Kámen, který ji původně překrýval, byl odvalen stranou a spočíval na silných, kulatých kmenech, aby se dal snadno zasadit zpátky.

Hrobka byla zřejmě – i přes zákaz pohřbívání – připravena přijmout nového nebožtíka. C í t i l a jsem, jak mi po zádech stékají kapky studeného potu. Běžet o pár kroků stranou, mohla jsem do té díry spadnout! Otřásla jsem se. V čí společnosti bych se octla? Kdo tu 28

leží?

Nebyla jsem dlouho v nejistotě. Stačil jediný pohled na stojatý kámen v hlavě hrobky, do něhož byla zasazena bronzová deska.

Plastický nápis na ní byl stručný a srozumitelný:

Zde odpočívá Shirley Bensonová. Pokoj její duši. Můj hrob! V

hlavě mi zavířilo a omdlela jsem dřív, než jsem stačila vykřiknout.

„Vážená slečno, co vás to napadlo toulat se v noci po hřbitově?“

Hlas zazníval odněkud z dálky a až po chvíli mi došlo, že patří doktoru Eastwoodovi. Otevřela jsem oči. Ležela jsem na lůžku v malém, bílém nemocničním pokoji. Za mřížemi okna se pohupovaly větve stromů.

„Kde to jsem?“ vyhrkla jsem.

„U mě v sanatoriu. Jsem rád, že jste se konečně probudila. Jsem doktor Eastwood. Včera jste u mě byla. Pamatujete se na mě?“

„Jistě, ale – jak jsem se sem dostala?“

„Za to poděkujte svému poručníkovi. Když na vás včera večer doma mamě čekal a vy jste stále nešla, začal se po vás shánět.

Vzpomněl si, že jste možná u mě a zavolal mi. Tady jste samozřejmě nebyla, ale pak nás napadlo, že jste mluvila něco o hřbitově sv.

Valentina. Doktor Clapton se tam za vámi pro jistotu vypravil a našel vás v bezvědomí. Zavolal mi mobilem a já tam poslal dva

ošetřovatele se sanitkou. Ti vás dopravili sem. Musela jste asi zažít nějaký otřes…“

„Pane doktore,“ skočila jsem mu do řeči. „ Já ten svůj hrob opravdu našla! Doběhla jsem k němu, když jsem hledala cestu k autu a pak už nevím, co bylo dál.“

„Omdlela jste,“ řekl doktor věcně.

„A zdá se, že úplně

bezdůvodně. Váš hrob tam nikde není. Henry Clapton dal celý hřbitov prohledat a je si tím jistý.“

Zatmělo se mi před očima. „Ale vždyť jsem tu hrobku měla přímo před sebou!“ vykřikla jsem zoufale. „Nemohla jsem se zmýlit! Na tom kameni byla bronzová deska a na ní nápis – Shirley Bensonová.“

„Musela jste se zmýlit,“ trval na svém lékař „Ta hrobka, u které vás váš poručník našel, patří rodině Prescottů a žádná deska s vaším jménem tam samozřejmě není. Teď na to ale nemyslete a odpočiňte 29

si. Zařídím, aby vám sem donesli oběd.“

„Kolik je hodin?“ vyděsila jsem se.

„Za tři minuty dvanáct.“

„To jsem byla tak dlouho v bezvědomí?“

„Ne. Spala jste. To je přece normální.“

„Co se mnou teď uděláte? Chcete mě tu zavřít?“

„Ani nápad,“ usmál se doktor. „ Až si odpočinete, dám vám něco na uklidnění a můžete jít domů. Zatím vám přeju dobrou chuť. Až se najíte, zastavte se u mě v ordinaci.“ Lehce se uklonil a vyplul ze dveří.

„Pane doktore!“ zavolala jsem za ním, ale byl už pryč. Hlava mi padla zpátky na polštář a já se mamě snažila zastavit kolotoč, který se v ní rozběhl. Ještě nikdy se mi nestalo, aby mé nesporné pravdy byly prohlašovány za výmysly a bláznovství. V posledních dnech se to ale děje napořád. Nikdo nevaří tomu, co říkám. Proč? Asi proto, že nemohu nic dokázat. Kdybych řekla, že venku prší, každý by se mohl přesvědčit, že tomu tak skutečně je. Ale existenci parte, ošklivého smíchu a vlastního hrobu nemohu ničím doložit. Jak to včera doktor Eastwood řekl? Jestli svůj hrob nenajdete, přijďte mi to říct, jestli ho najdete, běžte na policii. Na policii? K smíchu! Bez důkazů se znova octnu tady, tentokrát s úředním požehnáním.

Z myšlenek mě vyrušil skřípavý zvuk z chodby. Napadlo mě, že někdo tlačí vozík, kterému vrže kolo. Vozík se pomalu blížil, až zastavil před mým pokojem. Pak se otevřely dveře a do místnosti vešel mladý muž v bílém s tácem v ruce. Přinášel talíř ravioli, nějaký salát, sklenici mléka, lžíci a pomalu se blížil k mé posteli.

„Dobré poledne,“ pozdravil. „Přeji vám dobrou chuť. Doufám, že vám – ježíšmarjá, Shirley, co tu děláš?“ vyrazil náhle.

Zvedla jsem prudce hlavu a srdce mi poskočilo. Jestli zatím všechno bylo jen klam, tak tohle určitě ne: hleděla jsem do usměvavé tváře Jima Morrise!

Pomalu jsem se vzpamatovávala z překvapení. „Já jsem tady jen host,“ řekla jsem vyhýbavě. „Najím se a půjdu domů. Ale co tu děláš ty?“

„Jak vidíš,“ zasmál se, „pořídil jsem si na prázdniny práci.

Dohodil mi jí děda. Dělá tu už léta vrátného. Chtěl jsem původně 30

nastoupit jako sanitář, ale doktor Eastwood to nedovolil. Opatrovníci prý musí být vyškolení lidé. Tak pomáhám v kuchyni a roznáším obědy. Pěkná kariéra, co?“ zasmál se.

„Co chceš, vždyť je to prima!“ těšila jsem ho překotně. Bylo mi jasné, že tohohle kluka bych milovala, i kdyby byl popelář. „A ten pán ve vrátnici je opravdu tvůj dědeček?“ pokračovala jsem jedním dechem.

„Ano, to je můj děda Percy. Ještě jsem měl dědu Herberta, ale ten už zemřel. Percy je nezmar. A jez, než ti vystydnou ravioli.“

Zírala jsem nedůvěřivě na lžíci. „To tu nemáte příbory?“

„Ne. Vidličky a nože jsou na tomhle oddělení z bezpečnostních důvodů vyloučeny z provozu. Hele,“ – přerušil se náhle. „Já už musím běžet, nebo budu mít malér. Jestli se ti to hodí, můžeme někde pokecat. Ve čtyři tu končím a ty jsi říkala, že po obědě odcházíš.“

„Beru,“ řekla jsem rychle, aby si to snad ještě nerozmyslel. „Kde se sejdeme?“ Zdálo se, že ho můj okamžitý souhlas trochu překvapil, ale zřejmě i potěšil.

„Jestli mi dáš na vybranou, tak bych tě nejradši pozval k nám,“

řekl trochu rozpačitě. „Já bych totiž měl být odpoledne doma, protože děda střídá s panem Barrowem až v sedm a čekáme opraváře na televizi. Vyhovuje ti to?“

„Jasně,“ zasmála jsem se.

„Budu se těšit,“ dodala jsem

společensky. „ Ráda si popovídám s opraváři.“

„A ty víš, kde bydlím?“

„Mám tvou adresu od Alice Dartové.“

„Jo – Alice!“ zazubil se. „To je prima holka. S tou jsem toho už zažil!“

„A to se nestydíš se tím chlubit, donchuáne namyšlenej?“ vyjela jsem vztekle.

„Jakej donchuán? O čem to mluvíš?“ vyjevil se. „Copak ti Alice neřekla, že je má sestřenice a že jsme spolu od malička žili pohromadě? Že paní Dartová je má teta, která si mě vzala k sobě, když mi zemřeli rodiče a společně s Alicí mě vychovávala? Celé dětství jsem bydlel u Dartů v San Francisku a teprve když se přestěhovali sem, vzal si mě k sobě děda, který tu žil, aby jim trochu 31

ulevil. A jestli si snad myslíš, že s Alicí chodím, tak jsi úplně vedle a…“

„Co se tu vybavuješ, vole?“ přerušil vodopád slov udýchaný hlas.

Ve dveřích stál další poskok v bílém a mával rukama. „Dělej! Šéf na tebe čeká a už má pěnu u huby!“

„Už jdu!“ vykřikl Jim. „Promiň,“ obrátil se ke mně, „ale tady je vojna jako řemen. Povíme si to odpoledne.“

Zmizel a nechal mě tu s talířem, lžící a hlavou plnou nových poznatků. Tak takhle to tedy je! Proto ty důvěrné rozhovory s Alicí!

Ti dva si určitě mají co vyprávět a na co vzpomínat. Jak je to možné, že mi o tom příbuzenství Alice nikdy neřekla? Přece jí muselo být jasné, že mám Jima ráda a že se o něho zajímám. Možná že právě proto! zamrazilo mě. Nechtěla dát „bráchu“ na pospas cvokovi, jako jsem já a raději předstírala, že s ním chodí. Jenže – trápila jsem se –

musela to jen předstírat? Nechodí spolu doopravdy? Ne. Když Jim řekl, že ne, tak mi určitě nelhal, rozhodla jsem se a náhle se mi ulevilo. Jim s nikým nechodí a odpoledne se uvidíme! Není to nádhera?

Pak jsem si

vzpomněla, že musím ještě před odchodem udělat

povinnou návštěvu u doktora Eastwooda a má nálada poklesla.

Chtěla jsem tu audienci mít co nejdříve za sebou a začala jsem se rychle oblékat. Nelíbily se mi otevřené dveře na chodbu a šla jsem je zavřít, abych si zajistila trochu soukromí. Nešlo to, protože zevnitř chyběla klika. Hrklo ve mně. Kdybych ty dveře omylem zaklapla, už bych se odtud bez cizí pomoci nedostala! Musí to být strašné žít tu jako vězeň. Fešácký kriminál s prvotřídní obsluhou, za kterou se asi draze platí!

Opatrně jsem dveře zajistila židlí, pohlédla do chodby a spatřila neobvyklý průvod. Ve společnosti policisty a dvou obrů v bílém kráčela po chodbě elegantní žena. Neviděla jsem jí do tváře, ale tušila jsem kdo to je. Snad proto, že měla na hlavě červený klobouk.

„Nenechte se příliš unášet představami,“ řekl doktor Eastwood.

„Pokud je budete brát jako reálnou skutečnost, začnete dříve nebo později proti nim bojovat, stanete se agresivní a při tom to vyjde nastejno, jako boj dona Quijota s větrnými mlýny. Zatím agresivní nejste a to je také důvod, proč tu můžeme takhle v klidu posedět a 32

pak se rozejít každý po svém. Kdybyste byla, museli bychom si vás tu nechat.“

„Co tím chcete říct?“ vybuchla jsem.

„Včera jste seděla v čekárně s dámou, která si spletla jednoho pacienta se spisovatelem Littlepaulem. Myslím, že vás to dost pobavilo, i když je to ve skutečnosti dost vážný problém. Ta paní si totiž plete lidi napořád a časem došla k přesvědčení, že jsou tím vinni oni, že jí úmyslně klamou a vydávají se za někoho jiného. To už je fixní idea, která se velmi nesnadno léčí, ale ještě není nebezpečná.

Tou začne být tehdy, když postižená obrátí svůj hněv proti svým domnělým nepřátelům a chce si s nimi vyřizovat účty. A to se stalo právě včera. Paní Salomonová včera večer dvakrát vystřelila z pistole ráže 6.35 na pana Tweetyho, účetního čistírny. Jednou ranou ho netrefila, druhou ho zasáhla do ramene. Byla obviněna z pokusu o vraždu, ale na základě mého posudku jí před chvílí přivezli sem. Před soud nepůjde. Už víte, co jsem chtěl říct?“ dodal jaksi mimochodem.

Vypadalo to jako výmysl, ale přesto určitě nebyl. Paní

Salomonovou jsem sama viděla na chodbě a noviny se zprávou o tom případu mi doktor ihned předvedl. Pak mi došlo, proč mi tohle všechno řekl, a zatočila se mi hlava. Nemohl mi elegantněji naznačit, že bych se klidně mohla octnout na místě paní Salomonové!

„Jak to všechno souvisí se mnou?“ zeptala jsem se pro jistotu.

„Nijak. Chtěl jsem vám jen prakticky doložit, co se může stát, když někdo nezvládne své utkvělé představy. Vy je ovšem zvládnete, o to nemám strach,“ dodal na uklidněnou. Sáhl do zásuvky stolu a vytáhl malou krabičku.

„Tyhle prášky berte po jednom ráno a večer.“

„Na co jsou?“

„Udělají vám dobrou náladu. Až si je vezmete, neřiďte nejméně dvě hodiny vůz.“

„Vůz!“ vyhrkla jsem. „Vždyť já ho nemám. Zůstal na tom

hřbitově!“

„Nezůstal,“ řekl doktor. „Váš poručník ho nechal odvézt a čeká tu na vás na parkovišti.“

„Doktor, nebo vůz?“

„Samozřejmě vůz. Henry, pokud vím, je dnes v Hollywoodu.

33

Pozdravujte ho ode mě a přijďte mi říct, jak vám ty prášky zabírají.

A teď mě laskavě omluvte, jdu se podívat na paní Salomonovou.“

Prošla jsem chodbou, pozdravila vrátného Morrise a octla jsem se ve světě rozžhaveném sluncem. Na parkovišti stálo mé auto i s klíčkem v zapalování. Skutečně – dokonalé služby bohaté dámě!

34

V.

Vždycky jsem považovala za nedůstojné zatěžovat někoho svými problémy, strachem a neúspěchy. Dokonce ani rodičům jsem se nesvěřovala. Nechtěla jsem jim přidělávat starosti. Přála jsem si, aby mě viděli samostatnou, úspěšnou a šťastnou. Byl to samozřejmě podvod, ale stal se z něj nakonec zvyk. Později jsem na něj doplatila tím, že jsem s nikým nedovedla navázat důvěrný vztah. Jako úspěšného šťastlivce tě totiž nikdo nepřijme, protože cítí tvou převahu. Jako poražence tě naopak přijme každý a rád vynaloží námahu, aby ti pomohl. Nasadí si tím svatozář a stane se z něho Spasitel, což mu samozřejmě lichotí.

Nevím, jestli se Jim Morris jako Spasitel cítil, ale v každém případě jeho úlohu teď zastal. Za hodinu, kterou jsme proseděli na schodech domku jeho dědečka, jsem mu vyklopila celý svůj

životopis, starosti minulých měsíců a záhady posledních dnů. Stačila malá rozbuška a přehrada mé nesdílnosti se poprvé v životě protrhla.

Tou rozbuškou b yla Junova nesmělá otázka: „Prosím tě, cos v tom sanatoriu dělala? Ty přece nejsi pacient!“

Teď už bylo po všem a záplava z protržené přehrady pomalu opadávala. Vypovídala jsem se klukovi, kterého jsem tajně milovala, a bylo to víc, než kdybych se před ním svlékla nebo s ním prožila milostné dobrodružství. Aspoň jsem si to myslela. Nevím, jak by se na to díval on. Pravděpodobně by řekl, že se to nedá srovnávat a asi by měl pravdu.

Zatím se nezdálo, že by byl schopen vůbec něco říct. Seděl vedle mě a mlčel. Zrušila jsem mu asi obraz, který si o mě udělal a teď ho pracně nahrazoval novým. Bude lepší, než ten první? Sotva

35

pomyslela jsem si a srdce se mi sevřelo. Nakonec jsem to vražedné ticho nevydržela a přerušila ho.

„Myslíš, že jsem blázen?“ zašeptala jsem. Probralo ho to k životu a pokusil se o úsměv. „To těžko. Spíš se z tebe někdo snaží blázna udělat.“

„Proč?“

„Třeba z recese. Přátelé a spolužáci nejsou vždycky laskaví.“

„To by byly hodně hnusný fóry. Vždyť já z toho všeho už opravdu začínám cvokařit!“

Jim tiše seděl a myslím, že jsem v tu chvíli přesně odhadla jeho pocity: Nevěděl, jak na mou zpověď reagovat, aby se mě nedotkl, a něco říci musel. Tušila jsem předem, že z nouze navrhne něco praktického a také se to stalo.

„Poslyš,“ ozval se. „Tohle všechno se přece musí dát nějak logicky vysvětlit. Nechceš si teď zajet na ten hřbitov ještě jednou?“

„Teď a s tebou?“ vydechla jsem. Přikývl.

„Co si od toho slibuješ?“

„Hezkou vyjížďku, která ti udělá dobře a dá ti jistotu, že se toho hřbitova nemusíš bát, ať už tam najdeme cokoli. Bylas tam v noci a to je doba pro strach. Teď je den, budeme tam dva a nic se nemůže stát. Chceš?“

Krásná vidina nenadálé vyjížďky s Jimem rázem zaplašila

všechny děsivé představy, které na mě v záloze číhaly. Už – už jsem chtěla radostně souhlasit, když se ve mně ozvalo svědomí.

„A co ten tvůj televizní opravář?“ vyhrkla jsem. „Kašlu na něj.

Nepřijde dnes, přijde zítra. Tohle je důležitější.“

„Pro koho?“

„Pro nás,“ řekl a pohlédl na mě s úsměvem, za kterým bych prošla půl světa.

„A co děda? Nebude se na tebe zlobit, žes tu opravu neobstaral?“

„Určitě ne,“ zasmál se nahlas, ale při tom zrudl. „Bude nejlepší,“

zamlouval to honem,

„když pojedeme mým autem. Není to sice

žádný přepych, ale je to výhodnější.“

„Proč?“ podivila jsem se.

„Protože auto je nejnápadnější vizitka a nikdo nemusí vědět, že si jedeš ten hřbitov zkontrolovat. Rozhodně ne někdo, kdo ti ten 36

včerejší fór přichystal.“

„Ty si opravdu myslíš, že ten hrob na mě někdo nastražil?“

Vyhnul se otázce tím, že otázkou odpověděl: „Bylo by ti snad milejší, kdyby sis ho sama vybájila?“

Nevěděla jsem co na to říct, a tak jsem jen pokrčila rameny.

Jim opravdu nelhal, když řekl, že jeho vůz není žádný přepych.

Byla to příšerná rachotina, jejíž historii bylo lze vyčíst z nálepek technických kontrol, doslova rámujících přední sklo. Na tu bídu však jela poměrně dobře a u odbočky ke hřbitovu jsme byli dokonce daleko dříve, než já včera. Jim nehledal cestu, jel najisto.

„Ty ten hřbitov znáš?“ podivila jsem se.

„Jistě. Mám tu pochovanou babičku. Zemřela prý asi v době, kdy jsem se narodil. Děda dodnes počítá s tím, že tam jednou bude ležet vedle ní. Nevzal na vědomí, že jsou tam už dlouho pohřby zakázané a já mu to samozřejmě nepřipomínám. Nač ho trápit?“

Projeli jsme poslední zatáčkou a zastavili pod stromy. Z planiny hřbitova vydechovala stejná pohoda jako včera. Slunce zlatilo náhrobky a zeleň mezi nimi byla svěží. Opravdu tu někde musí být spodní prameny, napadlo mě.

„Pamatuješ si to místo, kde jsi včera byla?“ zeptal se Jim.

„Počkej,“ zamyslela jsem se. „Šla jsem pořád po téhle vyšlapané pěšině. Pak se mi ve tmě ztratila a já jsem se rozběhla šikmo zpátky.

Kudy to přesně bylo, nevím. Ale pamatuji si, že vedle té mé hrobky byla jiná, se sochou žehnajícího anděla.“

„To vím přesně, kde to je,“ zaradoval se Jim. „Když jsem tu jednou byl s dědou, tak jsem ty anděly počítal. Je jich celkem sedmnáct, ale jen jeden žehná. Proto jsem si ho zapamatoval.

Půjdeme kousek po té pěšině a pak doleva.“ Vzal mě za ruku a táhl mezi hroby. Orientoval se dobře a skoro jsem toho litovala. Ještě včera jsem toužila držet tu za ruku někoho, koho mám ráda, a teď se mi to splnilo. Procházka bohužel netrvala dlouho. Za chvíli se žehnající anděl objevil v dohledu a asi po stu krocích jsme došli až k němu. Věděla jsem určitě, že tohle je místo, kde jsem v noci seděla a zároveň jsem ho nepoznávala. Má hrobka v andělově sousedství byla teď zakrytá kamenným kvádrem, který předtím ležel stranou. Po bronzové desce s mým jménem nebylo ani památky. Na jejím místě 37

byl do kamene vytesán sotva čitelný nápis: William a Sarah Prescottovi. Doktor Clapton se nemýlil!

„Pojď se na něco podívat!“ volal na mě Jim, který zatím hrobku obešel. Došla jsem k němu a vyvalila oči. Vzadu za náhrobkem ležely dva kulaté kmeny, které včera podpíraly odvalený kamenný poklop.

„Mělas pravdu,“ řekl Jim uznale. „Někdo tím kamenem hýbal a muselo to být nedávno. Podívej se na tu zválenou trávu, ještě se nevzpamatovala.“ Ukázal na místo vedle obrubníku. „Tady jsi ten kámen včera viděla?“ Přikývla jsem.

„Takže tahle hrobka skutečně otevřená byla a žádné vidiny jsi neměla.“

„ A co ta deska s mým jménem?“ namítla jsem nešťastně. „Vidím ji před sebou ještě teď,“

Mávl rukou. „Mohla sis jí klidně přimyslet. Když se ti zdálo, že jsi našla svůj hrob, vidělas ho rovnou se vším všudy. To se stává, když má strach velké oči.“

„Ty si myslíš, že jsem neurotik a fantazíruju?“ vyjela jsem.

„S tím fantazírováním to není tak zlé a nervóza není něco, zač by se člověk měl stydět nebo omlouvat.“

„A to je všechno, co mi řekneš? Proč jsme sem vlastně jeli, když nejsme o nic moudřejší než předtím? Měl jsi raději zůstat doma a ohlídat si toho opraváře. To by aspoň k něčemu bylo!“

Jim zrudl. „Víš,“ řekl nejistě, „já jsem si toho opraváře vymyslel.“

„A proč, proboha?“

„Abych – abych měl důvod tě pozvat k nám. Myslel jsem, že bys s tím třeba jinak nesouhlasila a chtěla by ses sejít jinde.“

„Jaký by v tom byl rozdíl?“

„Nebyli bychom sami a nemohli bychom si pořádně popovídat.“

To bylo pozvání na rande! došlo mi náhle a zatetelila jsem se radostí. Nahlas jsem řekla. „Zatím jsi toho moc nenapovídal. Nechal jsi to všechno na mě.“

Přijal mou provokaci s úsměvem a řekl tiše:

„Jsou i hrozně důležité věci, které jde povědět beze slov.“ Vzal mě za ruku a já se nebránila. Naklonil se ke mně, pohladil mi vlasy a já se nebránila. Políbil mě a já se nebránila. „Už víš, co jsem ti chtěl 38

důležitého říct?“ Zavrtala jsem mu hlavu do ramene, aby neviděl mé slzy. Sotva by asi pochopil, že brečet lze i štěstím. Vyložil si to po svém a objal mě kolem pasu. A tak jsme na chvíli obohatili hřbitov sv. Valentina o nové sousoší. Jmenovalo se milenci a zdobilo společnou hrobku Prescottových a Shirley Bensonové.

„Neměla bys brnknout domů, že se u nás chvíli zdržíš, a by o tebe tvůj poručník neměl starost a nejel tě zase někam hledat?“ zeptal se Jim.

Vytrhl mě z růžových snů, v nichž hrál úlohu hlavního hrdiny.

„To bych měla,“ přiznala jsem trochu zahanbeně. „Vždyť jsem doktora celý den neviděla a měla bych mu asi poděkovat, že mě odvezl z toho hřbitova. Můžu si od vás zavolat, pane Morrisi?“

„Samozřejmě,“ přikývl Jimův děda. „Telefon je v předsíni.“

Seděli jsme v obývací kuchyni Morrisova domku, kam jsme se s Jimem vrátili chvíli před tím, než děda přišel z práce. Vzájemné představování proběhlo rychle. Starý pán mě přijal trochu s nedůvěrou, ale vlídně. Cítila jsem se tu daleko víc doma než ve svém vlastním hradu s doktorem Aha! Zavolat doktorovi!

Nebylo ale možné ho ulovit. Doma telefon nebral a v jeho

kanceláři jsem zastihla jen paní Carcoolovou, která mě ujistila, že můj vzkaz doktorovi vyřídí. Vynechala jsem tedy všechny díky a vzkázala pouze, že se zdržím.

Vrátila jsem se od telefonu právě ve chvíli, kdy v kuchyni probíhala výměna názorů nejmladšího a nejstaršího zaměstnance Eastwoodova sanatoria. Jimovi se nelíbilo, že půlka ústavu je vlastně parádní věznice a děda mu vysvětloval, proč to tak je.

„Musíš si uvědomit, hochu, že pokud se pacient dostane do

lůžkové části, je to vždycky člověk, který je svému okolí

nebezpečný. Je nesvéprávný a odpovědnost za něho nese doktor Eastwood. Kdyby mu kdokoli z pacientů utekl, půjde sám před soud a může se se svou kariérou rozloučit.

Na štěstí je útěk z toho baráku prakticky nemožný. Dá se odejít jedině přes vrátnici a tu hlídám já a Frank Barrow.“

„A ještě nikdy se nestalo, že by někdo utekl?“ vmísila jsem se do rozhovoru.

39

„Ano, jednou se to opravdu stalo, ale jednak to doktor Eastwood dodnes tají, jednak se na to stejně už dávno zapomnělo,“ přikývl pan Morris. „Bylo to totiž skoro před dvaceti lety. To tam ještě nesloužil můj nynější parťák Frank Barrow a střídal jsem služby s nějakým Hoggem. A právě tomu Hoggovi utekl v noci pacient. Byl z toho tenkrát velký poprask, který se řešil před soudem.“

„Proč?“ nechápala jsem.

„Ten pacient, nějaký Robert Snail, byl synáček z pěkně zazobané rodiny a občas u nás pobýval, protože mu čas od času strašilo ve věži. Kdykoli udělal nějaký průšvih, vzal ho náš šéf pod ochranná křídla a prohlásil ho za nesvéprávného. Myslím, že mu za to Snailova rodina královsky platila. Jenže pak přišel malér. Snail v noci Hoggovi utekl a udělal si v najatém bytě soukromý mejdan s nějakou prostitutkou. Jmenovala se Joyce Blackwellová a ráno ji našli v tom bytě uškrcenou. Eastwood zřejmě o tom hnízdečku lásky věděl, protože když mu noční ošetřovatel ohlásil Snailovo zmizení, stačil si pro něho ještě v noci zajeta dopravit ho zpátky do sanatoria. A pak se rozjel velký soudní proces, v němž byl Snail obžalován z vraždy Blackwellové. Byly toho plné noviny. Ještě je mám někde schované.

Až je najdu, tak vám je ukážu.“

„Tohle jsi mi nikdy nevyprávěl,“ řekl trochu vyčítavě Jim. „Jakto dopadlo?“

„To víš, že k plné spokojenosti bohatých prominentů,“ ušklíbl se děda. „Celý ten proces byla stejně jen inscenovaná opičárna. Snaila osvobodili. Doktor Eastwood trval na svém, že obžalovaný byl tu noc u nás v sanatoriu a soud se blahovolně spokojil se svědectvím vrátného Hogga, který prohlásil, že po celou dobu své služby nikoho na chodbě neviděl, natož někoho, kdo by se pokusil odejít. Mohl to klidně odpřisáhnout, protože to byla pravda. Háček byl v tom, že nemohl nikoho vidět, protože ve vrátnici vůbec nebyl a celou noc tenkrát strávil na pokoji s jednou sestřičkou, do které se zamiloval.

Na to se ho ovšem nikdo neptal a z toho jsem usoudil, že celý proces je podvod. I ten nejhloupější žalobce by si neodpustil otázku, jestli se svědek ze svého pracoviště nevzdálil.

To je jedna věc. Druhá podezřelá věc je ta, že doktor Eastwood rozmluvil Snailově rodině advokáty zvučných jmen a doporučil jim 40

jako obhájce svého bývalého spolužáka, který byl jen řadovým právníkem, ale zato se dobře znal se státním návladním. Eastwood mohl už předem zaručit Snailovi osvobozující rozsudek. Ten také přišel a zabil hned tři mouchy jednou ranou. Snailovi neměli v rodině vraha, pověst sanatoria Dr. Eastwooda neutrpěla a kamarád advokát se pěkně napakoval. Dokonce natolik, že si mohl dovolit odejít z advokátní firmy Swanson, kde byl zaměstnán a založil si vlastní kancelář.“

„Panebože.“ zašeptal Jim. „Jak tohle všechno víš, dědo?“

„Mám uši, abych slyšel, co se povídá, a hlavu, abych si spočítal, co ty řeči znamenají. Ostatně je to vždycky stejné: Kdo má prachy, může podvádět veřejně a nikdo mu v tom nezabrání,“ dodal děda znechuceně.

Tahle poslední poznámka se mě dotkla. Jako bohatá slečna jsem jen těžko přijímala vžitý proletářský názor, který programově spojuje bohatství s nepoctivostí. Bylo mi, jako by mě samotnou označil pan Morris za podvodnici a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to určitě nemyslí osobně, protože o mém majetku asi nic neví.

V tom se mi vybavil můj sen, kdy mě Jim držel na letišti za ruku a šeptal mi: „Jsi senzační holka. Kdybys nebyla tak zatraceně bohatá, už bych ti to dávno řekl.“ Kristapána! Je vůbec možné, že by si o mě milovaný kluk řekl: „Tahle holka není pro mě, protože je v balíku a já mám jen holej zadek?“ To snad ne! Ale když jsem se zadívala na oba Morrise, věděla jsem náhle, že to možné je, že oni a já stojíme společensky na různých stranách plotu, i když ho dnes Jim tak krásně přeskočil na mou stranu. Budu s tím muset pro příště počítat a ty přeskoky mu trochu usnadnit.

Jim jako by vycítil, o čem přemýšlím, se opatrně zeptal: „Co je s tebou, Shirley, není ti dobře?“

„Nic mi není,“ usmála jsem se. „ Jen jsem tak přemýšlela, jak co byl vlastně zač ten Snailův advokát,“ plácla jsem rychle nazdařbůh.

„Pěknej prevít!“ řekl děda. „Snad vás to neurazí, Shirley, když to tak naplno řeknu,“ dodal omluvně.

„Proč by mě to mělo urazit?“ vyjevila jsem se. „Mám s ním snad něco společného?“

„Nevím, co s ním máte společného, ale vím, že ho znáte. Jmenuje 41

se Clapton. Doktor Henry Clapton.“

42

VI.

Vůbec mě nenapadlo podezřívat svého poručníka z nějakých nekalostí. Na to jsem ho příliš dlouho znala. Proto jsem se rozhodla, že si s ním večer po návratu domů otevřeně popovídám a vyklopila jsem mu tu historku procesu Snail – Blackwellová tak, jak jsem jí koupila. Doktor jí vyslechl s klidem a zdálo se, že se baví.

„Starého Morrise neber vážně,“ řekl nakonec. „Je to hodný rebel.

Říká se o něm, že je socialista, ale to není v to pravé. Je prostě malý člověk, který celý život protrčel ve vrátnici, závidí úspěšným lidem a přitom jim věrně a oddaně slouží, protože se na nic jiného nezmůže.

To ho žere, a tak si aspoň vymýšlí fámy, které by ty úspěšné bohatce zneuctily. Z normálního pohledu je to všechno daleko prostší. Když jsem kdysi začínal u Swansonů, dohodil mi můj přítel doktor Eastwood obhajobu Snaila s tím, že sám podá důkaz jeho neviny a neponesu riziko neúspěchu. Já to tehdy přijal jako skvělou příležitost a nelitoval jsem, protože mi t en velký proces přinesl popularitu i peníze a mohl jsem se osamostatnit. Jsem za tu přátelskou službu Eastwoodovi stále velmi zavázán. Kdyby mi tehdy nepomohl, neměl bych dodnes svou vlastní kancelář, nesetkal bych se s bohatými klienty – ani s tebou. Pracoval bych v cizí firmě a trpělivě čekal, až zemře strýček v Seattlu, po kterém mám dědit dost velké peníze.

Snad se jich už brzy dočkám,“ povzdechl si, „protože strýčkovi je přes osmdesát a se zdravím je na tom špatně,“ dodal věcně. „Už by si skoro zasloužil nebeský odpočinek.“

Doktorův cynismus mě pobouřil a svedl k neuváženému výpadu:

„Není vám trapné čekat na peníze, které jste si nijak nezasloužil, a spadnou vám do klína samy?“

43

Právník na mě útrpně pohlédl a zavrtěl hlavou. „Není přece nečestné čekat na dědictví, které ti možná splní tvé plány. Jestli si myslíš něco jiného, pak si rychle zameť před vlastním prahem.

Vždyť už se sama nemůžeš dočkat, až ti bude osmnáct a ujmeš se peněz po rodičích, které jsi ani nevydělala, ani nerozmnožila a celý život jsi je považovala za samozřejmost. To ti není trapné?“

Byla to morální facka a zrudla jsem jako rak. Zároveň jsem ale cítila, že je to tak trochu rána pod pás.

„To mi přece nemůžete vyčítat,“ bránila jsem se rozhořčeně. „ Jak jsem mohla něco vydělat? Byla jsem dítě…“

„Jsi dítě a ještě pár měsíců budeš,“ přerušil mě Clapton. „A trochu se obávám, abys nezůstala dítětem i potom. To už ovšem bude čistě tvá věc a ne má starost. A teď mi promiň,“ dodal, „půjdu si lehnout.

Už toho mám za dnešek dost Dobrou noc.“ Vstal a odcházel ke dveřím.

„Doktore,“ zavolala jsem za ním. „Chtěla jsem vám poděkovat, že jste mě odvezl z toho hřbitova, ale úplně jsem nato zapomněla!“

„To se dětem stává,“ zašklebil se právník, „ale stejně jsi mě mile překvapila, že tě to vůbec napadlo. My dospělí jsme spíš zvyklí, že děti bývají nevděčné. Hezky se vyspi.“

Nevím, jestli někdo zná spolehlivý recept na dobrý spánek. Já sama jsem si k němu vždycky dopomáhala tím, že jsem se před usnutím snažila myslet na samé hezké věci. Bylo mi jasné, na co –

vlastně na koho – budu myslet dnes. Milý obraz Jima Morrise snadno zastínil všechny hrůzy posledních dnů. Zašla jsem dokonce tak daleko, že jsem i jim přisoudila pozitivní funkci: kdybych jimi neprošla, nedostala bych se do Eastwoodova sanatoria, s Jimem bych se asi nesetkala a nikdy bych se nedověděla, že mě má rád. Takže všechno zlé je pro něco dobré. Bylo mi blaze a opájela jsem se vítězným pocitem milující a milované bytosti.

Přistoupila jsem k oknu a zadívala se ven. Byla úplná tma, jen na trávníku před domem se rýsovaly světelné obdélníky oken mého a doktorova pokoje. Zhasla jsem a zbyl jen jediný, doktorův. Právník zřejmě přecházel sem a tam a na trávníku se objevoval ve světlé ploše jeho pohyblivý stín. O čem asi přemýšlí? napadlo mě. Čím se 44

zabývá úspěšný muž, který si vydobyl bohatství, společenské postavení a čeká ho velké dědictví po strýci? Má ještě vůbec nějaké životní plány, neboje spokojen s tím, co má?

Prásk! zahřměl do ticha výstřel. Okno doktorova pokoje ses řinkotem vysypalo a světlo zhaslo. Strop nade m nou se zachvěl pod rychlými, hlučnými kroky. Prásk! Prásk! Prásk! Ztuhla jsem zděšením.

Prásk! Prásk! Vždycky jsem se posmívala lidem, kteří hledají ukryt před nebezpečím v posteli, ale teď jsem na to úplně zapomněla.

Zajela jsem pod deku a přetáhla si ji přes hlavu. Rozrazila mě zima a cítila jsem, jak mi drkotají zuby. Pak jsem zaslechla, jak někdo běží po schodech dolů a lomcuje klikou kuchyňských dveří. Bylo mi na omdlení.

„Shirley, otevři! To jsem já, Clapton.“ Byl to skutečně doktorův hlas, ale ve chvíli hrůzy jsem si tím náhle nebyla jistá a váhala jsem.

„Měj rozum a otevři,“ naléhal doktor. „Přece kvůli tobě nebudu rozbíjet dveře!“ Tiše jsem vstala, ozbrojila se v kuchyni dlouhým nožem a odemkla jsem. Doktor Clapton vpadl do místnosti a v ruce držel pistoli. Rozsvítila jsem, abych se ujistila, že je to skutečně on a teprve pak se mi ulevilo.

„Co se to proboha děje?“ vydechla jsem.

„Nic víc a nic míň, než že na mě někdo vystřelil,“ řekl doktor.

„Naštěstí mě netrefil. Odneslo to jen okno a lampa.“

„A co ty ostatní rány? To na vás střílel po tmě?“

„Ne, já jsem střílel na něho. Vždycky mám pistoli na psacím stole u okna, takže byla po ruce.“

„Vy jste ho viděl?“

„Přímo ne, ale věděl jsem přesně, odkud vystřelil.“

„Trefil jste ho?“

„To nevím. Musím se tam jít podívat.“

„Vy tam teď chcete jít?“ otřásla jsem se strachem.

„Co mi zbývá? Jestli jsem ho postřelil a někde tam leží, musím zavolat sanitku.“

„Půjdu s vámi a pomůžu vám,“ nabídla jsem se, i když ve mně byla malá dušička.

„Ani nápad!“ řekl doktor rázně.

„Ty se tu naopak zamkneš,

45

posadíš se někam, kde by tě oknem nebylo vidět a počkáš na mě, než se vrátím.“

Cekání na pana Claptona se příšerně vleklo. Těch deset minut, co byl venku, se proměnilo v hodiny. Představovala jsem si, že vrah doktora pronásleduje a stála jsem u dveří, abych mohla rychle otevřít, kdyby snad můj statečný poručník potřeboval záchranu. Nic takového ovšem nebylo zapotřebí. Přišel klidně, jako by se právě vrátil z malé zdravotní procházky.

„Nikdo tam není,“ ohlásil stručně, „ale musel jsem ho zasáhnout, protože na trávě jsem našel krvavé stopy.“

„Zavoláte policii?“

Zdálo se, že má otázka Claptona udivila. Policii? „Proč? Tohle přepadení zřejmě souvisí s mou prací a takové problémy si nejraději vyřizuju sám. Asistence policie se mi nehodí.“

„Vy snad víte, kdo na vás vystřelil?“ užasla jsem. „To

samozřejmě nevím, ale mohu si vybrat z bohatého rejstříku.

Advokáti si snadno udělají fůru nepřátel.“

„Proč?“

„Při každém soudním procesu stojí proti sobě dvě strany. Jedna z nich ho vyhraje, druhá prohraje. A já nejsem zvyklý prohrávat.

Klient, kterého zastupuji, vyhraje skoro vždycky. Každým svým vítězstvím zvyšuji svou proslulost a oblíbenost, ale také nelásku a nenávist poražených protivníků, kteří se chtějí mstít. Počet mých příznivců a nepřátel je vždycky vyrovnaný – padesát ku padesáti.

Kdyby se z nich postavily armády a vytáhly proti sobě, byl by to vyrovnaný boj. Jenže takové armády tu nejsou a proto se improvizuje a pracuje metodami teroristů, od atentátů až po vydírání. Je mi jasné, že tenhle výstřel je součástí nějakého nátlakového plánu na mě, ale nevím, jestli do něho nezatáhli také tebe.“

„Mě?!“ vyděsila jsem se.

„Divíš se? Když chce banda někoho k něčemu přinutit, unese mu dítě jako rukojmí. Já sice vlastní děti nemám, ale jsi tu ty, takže to vyjde nastejno.“

Zpanikařila jsem. „Já tu nebudu!“ vykřikla jsem a začala hystericky dupat nohama. „Odvezte mě pryč! Tenhle barák hrůzy už nechci ani vidět! Ubytuju se někde v hotelu!“

46

„Ne,“ potřásl právník hlavou. „Tam bys teprve nebyla v bezpečí.

Znám jen dvě místa, kde si můžeš být naprosto jistá: městské vězení, nebo sanatorium doktora Eastwooda. Máš na vybranou.“

„To už mě zase chcete někam zavírat?“ ječela jsem vztekle. „Nic chytřejšího nevíte?“ Doktor přijal můj výbuch s klidem a jenom pokrčil rameny.

„Budeš se divit, ale v tomhle okamžiku opravdu nic moudřejšího nevím. Nějak tě ochránit musím, a kdybys byla rozumná souhlasila bys, že nějaký čas pobudeš v sanatoriu, protože předpokládám, že vězení by sis nevybrala. Vycházet můžeš podle libosti. Stačí, když ohlásíš, kam jdeš a na jak dlouho. Jde o to, abys hlavně v noci byla v naprostém bezpečí.“

Pan Clapton v sobě rozhodně nezapřel advokáta. Měl zvláštní dar sugerovat lidem, aby dobrovolně přijali jeho názory. Můj vztek pomalu opadával a nakonec jsem usoudila, že doktorův praštěný nápad je jediné možné řešení. Doktor přijal můj souhlas tak samozřejmě, jako by ho byl hned od začátku očekával, i když určitě nevěděl o hlavním důvodu, který uspíšil mé rozhodnutí: Budu pod jednou střechou s Jimem!

„Kdy se mám přestěhovat?“ zeptala jsem se věcně.

„Ráno.

Přichystej si věci, které budeš potřebovat. Zavolám doktoru Eastwoodovi, aby ti přichystali příjemné ubytování. A teď se pro jistotu zase zamkni,“ dodal na odchodu. „Já spát nebudu a ohlídám to tu.“

Prsty doktora Eastwooda zacvakaly na klávesnici počítače.

„Tak,“ řekl spokojeně, „a máme vás pod střechou, Sheilo. Od této chvíle jste pacient, který je na pozorování. Máte nárok na ubytování, stravu, volný pohyb, volné příchody a odchody. Spokojená?“

Hrklo ve mně. „Vy jste ze mě udělal pacienta?“ vyjevila jsem se.

„Jistě,“ podivil se lékař. „Tohle není hotel. Jestli mám Henrymu vyhovět a ubytovat vás tu, musím vás zanést jako svého pacienta. To je přece jasné, ne?“

„Hm – a jakou má ten šťastlivec diagnózu?“

„Chorobnou představivost. Vidí a slyší věci, které neexistují. To je dost dobrý důvod, abychom si ho tu nechali.“

47

„Pořád si ještě myslíte, že jsem cvok?“ rozčílila jsem se. „Není přece možné, abyste…“

Tú – tú – tu ozval se signál na monitoru na stole, z a Eastwoodovými zády naskočilo číslo šestnáct. Doktor se na otáčecím křesle obrátil, zmáčkl tlačítko na panelu a šestnáctku vystřídal obraz nemocničního pokoje, ve kterém spolu zápasili dva muži.

„Pan Wilcox má zase záchvat,“ hlásil z obrazovky udýchaný obr v bílém, svírající v náručí běsnícího střízlíka, který se mu marně snažil vytrhnout.

„Vidím,“ řekl Eastwood, „Pošlu vám Prescotta. Uložte pana Wilcoxe a připoutejte ho k posteli. Je tam někde doktor Murphy?“

„Je na obědě venku,“ funěl sanitář.

„Vydržte, jdu tam sám.“

Stiskl jiné tlačítko a obraz se změnil. Ve stroze zařízené místnosti seděli u stolu čtyři sanitáři a právě obědvali.

„Prescott – na šestnáctku – fofrem!“ poručil doktor. Jeden z chlapíků se ihned zvedl a vyrazil z místnosti.

I Velký šéf rychle vstal, sáhl do zásuvky stolu, ozbrojil se hnědou lahvičkou, kartonem injekčních stříkaček a rychle zmizel.

Tři saniťáci na obrazovce se klidně krmili dál a bavili se o fotbale.

Jestlipak by mě slyšeli, kdybych na ně promluvila? Asi ano. Raději to nebudu zkoušet a budu pěkně zticha. Opatrně jsem se zvedla z křesla a přešla k přístroji. Na malém panelu byl nakreslen plán budovy a v každé místnosti bylo umístěno tlačítko. Neodolala jsem pokušení a zmáčkla knoflík pokoje číslo šestnáct. Na obrazovce naskočila šestnáctka a hned na to jsem se stala svědkem sehraného lékařského zákroku. Dva saniťáci drželi na lůžku zmítajícího se pana Wilcoxe a doktor Eastwood nasával do injekční stříkačky tekutinu z lahvičky. Zkontroloval hladinu, pak se rychle sehnul a píchl pacientovi injekci do levé ruky.

„Ještě chvíli ho podržte,“ bylo slyšet jeho hlas, „za chvíli bude spát. Pak zajděte do vrátnice a řekněte Morrisovi, aby vyřídil doktoru Murphymu, že se má u mě zastavit, hned jak se vrátí z oběda. Budu v pracovně, mám tam pacientku.“

Jde zpátky! vyděsila jsem se. Musím do té mašiny honem vrátit původní obraz, nebo pozná, že jsem si s ní hrála a to by se mu asi 48

nelíbilo. Naštěstí to nebylo nic nesnadného. Stiskla jsem tlačítko nadepsané „Sanitáři“ a vyšlo to hned napoprvé. Trojice bílých hromotluků právě sklízela ze stolu. Tiše jsem se vrátila k svému křeslu a zabořila se do něj právě ve chvíli, kdy se na chodbě ozvaly kroky, a doktor Eastwood vstoupil do dveří. Přešel místnost, uložil lahvičku a injekce zpátky do stolu a vypnul obrazovku.

„Co se stalo tomu pánovi?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Panu Wilcoxovi? Dostal jeden ze svých kvartálních záchvatů zuřivosti. Jinak je to velmi klidný a ukázněný pacient.“

„Kvartálních? Proboha, jak dlouho už tu je?“

„Přes čtyři roky.“

„Přes čtyři roky! A jak dlouho tu ještě bude?“

„Dokud nezemře,“ řekl doktor klidně. „Naštěstí pro něho to bude asi dost brzy. Je už velmi starý a slabý. Je také velmi zámožný, ale nic z toho nemá, protože jako nesvéprávná osoba nesmí svým bohatstvím disponovat. Léčbu mi platí jeho správce majetku, určený soudem.“

„Není ten správce náhodou doktor Clapton?“ vyhrkla jsem

nazdařbůh.

„Není,“ řekl Eastwood. „Proč by měl být? Správců majetku je fůra.“

„Nevím, jen tak mě napadlo…“

Obrazovka monitoru znovu ožila. Naskočil obraz vrátnice. Vrátný Morris seděl ve svém křesle a vedle něho stál téměř holohlavý, obrýlený muž.

„Chtěl jsi se mnou mluvit, Haralde?“ zeptal se holohlavec.

Eastwood stiskl knoflík na kraji panelu. „Ano, přijď asi za pět minut. Jde o Snowdyovou na trojce. Konec.“ Obraz zhasl.

„To je skvělé zařízení,“ řekla jsem uznale.

„Ano,“ přikývl samolibě doktor. „Bylo nekřesťansky drahé, ale vyplatí se. Vidím do všech místností budovy, a jak jste poznala, i mí zaměstnanci se se mnou mohou v případě potřeby spojit, když stisknou ovladač, který mají v kapse. Tahle hračka ušetří spoustu času a organizačních potíží. Víte, kolik bych musel zaměstnat lékařů, kdybych ji neměl? Takhle tu můžeme být jen dva, já a můj asistent doktor Murphy.“ Eastwood mluvil s nadšením malého kluka,

49

okouzleného novou počítačovou hrou. „Jak byste si jinak vysvětlila,“

nechal se unášet svým technickým koníčkem, „že jsem věděl, co se dělo v čekárně, když jste ke mně poprvé přišla? Že jsem věděl o omylu paní Salomonové a o jejím výstupu s nepravým

Littlepaulem?“

Otevřely se dveře a vstoupil doktor Murphy. Eastwoodovo

nadšení rázem ochablo. „Hned jsem k mání, Charlie, jen co ubytuju tuhle mladou dámu. Vlastně ne,“ opravil se a obrátil se ke mně.

„Zajděte si k vrátnému, on už všechno ví a postará se o vás.“

Tím byl se mnou hotov a dál si mě nevšímal. Vyklidila jsem pole a zamířila k vrátnici.

50

VII.

Pan Morris se zhostil úlohy ubytovatele k mé plné spokojenosti.

Vyvolal si totiž z kuchyně Jima a své pověření svalil na jeho bedra.

„Slečna Shirley přijde na čtyřku a nějaký čas tu zůstane,“ oznámil vnukovi. „Kufr a kabelu má v autě. Postarej se hochu, aby se jí u nás líbilo.“

Užaslý a vyjevený Jim mě popadl za ruku a odvedl mě na

„čtyřku“. Byla to místnost hned na kraji chodby, podobná luxusnímu hotelovému pokoji. Teprve když za námi zavřel dveře, zmohl se na otázku. „Proboha, Shirley, co se zase děje?“

Chvíli trvalo, než jsem mu vysvětlila novou situaci. Naivně jsem si myslela, že bude mít z mé společnosti radost, ale nevypadal nato.

„Ty nejsi rád, že tu budeme spolu?“ zeptala jsem se zklamaně.

„Kdybychom opravdu mohli být spolu,“ řekl zamyšleně, „byl by to pro mě nejhezčí dárek. Jenže já tu mám spoustu práce a za druhé si myslím, že by nebylo dobré dávat moc najevo, že se známe.“

„Proč?“ užasla jsem.

„Protože všechno, co se kolem tebe děje, se mi nelíbí. Myslím si, že někdo má zájem na tom, abys byla právě tady a měl přehled o všem, co děláš. A jestliže tě sleduje, je zbytečné ukazovat, že k sobě patříme, protože pak by začal sledovat i mě a nemohl bych ti pomoct, kdybys to potřebovala.“

„Vymýšlíš si detektivky a vidíš trávu růst!“ odbyla jsem ho.

„Vždyť mě tu nikdo nedrží. Tyhle dveře mají kliku zevnitř a chodit mohu, kam chci. Mám to tu rozhodně lepší než doma, kde to vypadá jako na střelnici. A navíc,“ plácla jsem furiantsky, „kdyby mi zase ruplo v bedně, mám doktory po ruce.“

51

Ustaraně se na mě zadíval. „Víš,“ řekl tiše, „jsou věci, na které se fóry nedělají.“

„Takže si myslíš, že jsem opravdu cvok a že semnou někdo

manipuluje?“ rozzlobila jsem se. „Nevíš, proč by to ten záhadný někdo dělal? Jaký by měl důvod?“

„Jako vždycky, peníze.“

„Jaké peníze?“ hlesla jsem vyjeveně.

„Samozřejmě tvé. Jsi dost bohatá, aby stálo za to tě o

ně

nepřipravit.“

„Nesmysl! všechno co mám je v rukách doktora Claptona a ten už mi to ohlídá. Máš fantazii, že bys mohl od hodiny psát pohádky! Jak se tu vůbec octl tenhle hotelový pokoj?“ navázala jsem nelogicky, abych pře vedla řeč jinam. Jim jen pokrčil rameny a přijal hru.

„Takové tu máme dva, trojku a čtyřku. Jsou pro ambulantní

pacienty, kteří dojíždějí z daleka. Když se jim vyšetření protáhne, přespí tu a vracejí se domů až druhý den. Je tu všechno. Vlastní koupelna, toaleta, televize, video – budeš tu jako v bavlnce,“ připojil trochu závistivě.

„Tak to abych se hned nastěhovala, ne?“ řekla jsem, jak

nejveseleji jsem uměla. „Zajdu si pro věci do auta.“

„Ty ti samozřejmě přinesu,“ z a r a z i l m ě . „Zatím si můžeš rozmyslet, co budeš odpoledne dělat.“ Odběhl a za chvíli byl zpátky, ověšen mými zavazadly. „Už víš, jaký budeš mít program?“ navázal ihned na předchozí hovor. „Jestli ne, měl bych jeden tip. Nechceš se podívat za Alicí do Hollywoodu? Natáčí tam pár scén v nějakém filmu, kde potřebují karatistku.“

„Ty bys šel?“

„Jistě. Myslím, že by Alice byla ráda, kdyby nás viděla. Popravdě řečeno – sama nás pozvala, abychom se na ni přišli podívat. Točí v atelierech Allstar Californian.“

„A jak to chceš udělat?“ namítla jsem. „Myslíš snad, že nás do těch ateliérů jen tak pustí?“

„Normálně ne, ale i to už Alice zařídila. Máme na vrátnici ohlásit, že jdeme k paní Dorothy Besswellové, která tam pracuje jako střihačka a ona naší návštěvu potvrdí. Jakmile jednou budeme v areálu, nikdo si nás prý ani nevšimne.“

52

Plán se mi začínal líbit, i když Jimův zájem vidět Alici mi šel trochu proti srsti. Ale na druhé straně – pojedeme tam spolu a příležitost dostat se do filmových ateliérů se mi také nenaskytne každý den.

„Dobrá,“ zasmála jsem se.

„Aspoň budu moci tvrdit, že se

přátelím s filmovými hvězdami. Ale,“– zarazila jsem se – „nevynadá ti šéf, že jsi tu se mnou tak dlouho?“

„Ne,“ zavrtěl s úsměvem hlavou. „Když Velký šéf nařídí, abych se o tebe staral, musí můj malý šéf srazit kufry. A já se chci o tebe starat!“ Došel ke mně, objal mě kolem ramen a políbil mě. Náhle mě přepadla hrozná myšlenka a odskočila jsem od něho. „Jime, co když se na nás doktor Eastwood kouká?“ vyrazila jsem zděšeně.

„Nemusíš se bát, lásko,“ uklidnil mě. „V těhle dvou pokojích to jeho špiónské zařízení není.“

Přestala jsem se bát a bylo to krásné.

Alicin plán fungoval nade všechno očekávání. Ohlásili jsme se u vrátného, ten zavolal do střižny a dostal ujištění, že nás paní Besswellová očekává.

„Je to hned první budova před ateliérem A,“ instruoval nás vrátný.

„První patro, dveře číslo čtrnáct vlevo.“

Přešli jsme nádvoří a vystoupili do prvního patra označené budovy.

„Vy jste Shirley a Jim?“ přivítala nás mladá žena na konci schodiště. „Bála jsem se, abyste v tom našem labyrintu nezabloudili, tak tu raději na vás čekám. Zatím poseďte u mě. Alice je teď v šatně a připravuje se na záběr. Až začnou točit, vezmu vás do ateliéru.“

„Vy víte, kdy to bude?“ podivil se Jim.

„Mám své špiony,“ odpověděla s úsměvem.

„Jste hrozně hodná, že jste se nás ujala. Alice je vaše kamarádka?“

zeptala jsem se.

„Známe se z klubu. Já jsem taky karatistka, jenže na Alici nemám, proto jsem tu práci tady dohodila jí a nevzala ji sama. Určitě nezklame.“

Došli jsme ke dveřím číslo čtrnáct a vstoupili do střižny.

„Odpusťte, že se vám nemohu věnovat,“ omluvila se paní

53

Besswellová, „ale mám tu spoustu práce, s kterou musím být dnes hotová. Zatím se tu posaďte na režisérské kanape a bavte se, jak umíte.“ A jako by nás chtěla v té zábavě povzbudit, usadila se zády k nám ke střihovému pultu, zadupala nohama a spustila stroj. Na projekčním plátně se objevily ruce s klapkou, nadepsanou Upír z galaxie N a číslem 84. Hlas řekl „osmdesát čtyři“ a klapka cvakla.

Následoval obraz muže v širokém klobouku, který prohlásil:

„Nevím, co s tím chcete dělat, šerife. Vždyť ta hrůza už zachvátila celé město.“

„Stop, dobrý,“ ozval se jiný hlas.

Přivřela jsem oči. Ve střižně bylo příjemné přítmí, jediným světelným zdrojem tu byl promítaný obraz a malá bodová lampa osvětlující filmovou dráhu. Nahmatala jsem Jimovu ruku a vzala ji do své.

„Sto dvacet sedm,“ dolehlo k nám z reproduktoru. „ Ale já jsem příbuzný paní Buntonové a trvám na tom, aby její tělo bylo exhumováno.“ – „Stop, znova! Je to hádka. Vložte do toho víc vzrušení.“ – „Sto dvacet sedm podruhé.“ – „Ale já jsem příbuzný paní Buntonové.“

Odněkud zezadu se připlazila Jimova paže a objala mě kolem ramen.

„Musíš být trpělivý, miláčku, dej mi čas a já se Sheilou

promluvím sama,“ šeptal reproduktor. Jim mi obrátil hlavu proti své a díval se mi něžně do očí. Věděla jsem, že teď přijde polibek. A pak se to stalo.

„Chichichichi, hihihi!“ zazněl tichý, protivný smích.

Ztuhla jsem hrůzou a vytřeštila oči. Jim se ode mě odtáhl a vyděšeně se na mě zadíval.

„Co je ti, Shirley? Není ti dobře?“

„Chichi, hihihi, chichichichi –“

„To je ono!“ vyhrkla jsem zoufale, „už to zase slyším!“

„Co slyšíš, lásko?“

„Ten smích! Úplně stejný, jaký jsem slyšela tenkrát doma, a nikdo mi to nechtěl věřit! A teď je to tu znova! Blázním! Mám halucinace!“

Jim na mě chvíli nechápavě zíral a pak se rozesmál. „Žádné halucinace nemáš,“

u j i s t i l m ě . „Ten smích jde támhle z

54

reproduktoru.“

Vrátila jsem se do skutečnosti.

„Chichichi, hihi,“ šeptal

reproduktor. „Chichi, hihihi.“ – „Stop, dobrý, to se prostříhá.“

Nesmírně se mi ulevilo. „Zaplať pánbůh, že to slyšíš taky, Jime.

Nejsem blázen!“

Kupodivu Jim mou radost nesdílel.

„To víš, že nejsi,“ řekl zamyšleně. „Spíš by stálo zato vyzkoumat, proč jsi tenkrát v noci slyšela právě tohle. To přece určitě není náhoda.“ Tiše vstal a přešel ke stříhacímu pultu.

„Paní Besswellová, co to, prosím vás, bylo teď za záběr?“ zeptal se.

„Záběr 205, bosé ženské nohy, stoupající po schodech, polodetail.

Zvuk – tichý smích, který hrdinku na každém kroku pronásleduje.

Trvá 46 vteřin, je moc dlouhý a musí se prostříhat detaily tváře slečny Gishowové. Ty mám tady v té krabici.“

„Nezlobte se, že otravuju,“ omlouval se Jim. „Ale máte v tom filmu nějaké záběry ze hřbitova?“

„Máme,“ přikývla paní Besswellová, „ale já je nestříhám. To byste si museli zajít za Vpádulim.“

„Co je to za divné jméno?“ podivila jsem se.

„To není jméno,“ usmála se střihačka,

„ale přezdívka mého

kolegy Bena Seymoura, který si vylepšil jazyk tím, že místo ‚Jestli‘

nebo ‚jestliže‘ používá starodávný tvar v pádu-li. Říká třeba V pádu-li budu mít čas, zajdu si na pivo.“

„A nemohla byste nás s tím pánem seznámit?“ smlouval Jim.

„Víte – je to pro nás moc důležité.“ Začala jsem tušit, kam Jim míří.

„Proč ne?“ řekla paní Besswellová. „Pracuje hned ve vedlejší střižně.“

„A mohli bychom…“

Zazvonil telefon. „Je mi líto,“ řekla hostitelka, když odložila sluchátko, „ale jestli chcete vidět Alici v akci, musíme návštěvu u Vpáduliho odložit. Právě tu karatistickou scénu začínají točit.“

Prošli jsme labyrintem chodeb a došli ke zvukotěsným dveřím, nad nimiž zářil červený nápis ‚Nevstupovat‘.

„Opozdili jsme se,“ mračila se naše průvodkyně.

„Teď tam

nesmíme. Ale víte co? Mrkneme se na to od zvukařů.“

55

Vyšli jsme o patro výš a octli jsme se v místnosti s mixážním pultem a velkou skleněnou stěnou, kterou bylo do ateliéru dokonale vidět. Paní Besswellová si položila prst na ústa a postavila se s námi k zadní stěně.

V ateliéru bylo postaveno vysoké schodiště, ústící na horním konci do galerie s kamenným zábradlím podpíraným vysokou, holou zdí. Na galerii bezradně postávala Alice v dlouhých, bílých šatech, dole pod schody se zvedal ze země muž ve společenském obleku dvacátých let.

„Znova! Nemá to efekt,“ hřměl režisérův hlas.

„Vy, Alice,

neútočte doopravdy, nebo nám zabijete kaskadéra. A váš výpad musí být v tom zlomku vteřiny dobře viditelný. Přidělejte někdo Alici tu dlouhou sukni ke kotníku, ať se jí při výpadu rozevře jako vějíř.“

Na galerii se objevily dvě garderobiérky a rychle splnily rozkaz.

„Tak ještě jednou! To kopnutí nesmí být příliš rychlé, my to stejně zpomalíme, je to snová záležitost. Chce to spíš taneční pohyb.“

Muž ve společenském obleku zatím vystoupil po schodišti a zaujal své místo za Alicinými zády.

„Sto dvacet osm podruhé – klap – akce!“ Muž se tiše přiblížil zezadu k Alici a zahákl jí pravé předloktí pod krkem. Karatistka se prudce sklonila a útočník jí přelétl přes hlavu na zem. Rychle se vztyčil, ale napadená vymrštila pravou nohu a kopla ho do spánku.

Nápad se sukní do vějíře vyšel dokonale. Muž zavrávoral, upadl a zřítil se po schodech dolů. Kamera na jeřábu sledovala jeho pád.

„Stop – dobrý – pro dnešek konec.“

„Vypadneme,“ šeptla paní Besswellová a táhla nás pryč. „Oni zvukaři nemají rádi, když jim sem lidi chodí na čumendu.“

„Moc nám toho Alice nepředvedla,“ řekla jsem s povzdechem, když jsme vyšli na chodbu.

„Taky jsem si myslela, že budou točit dýl,“ souhlasila hostitelka.

„Jenže pánbůh a režisér vždycky všechno změní. To už je osud. Ale aspoň nám neuteče Ben.“

„Ben?“

„Vpáduli. Chtěli jste s ním přece mluvit?“

„Moc rádi, jestli je to možné.“

„Jistě. Zavedu vás k němu a až tam skončíte, vraťte se zase ke 56

mně. Bude tam Alice. Říkala, že se zastaví, až se převlékne a odlíčí.“

Ben Seymour byl ochotný muž středního věku s počínající pleší.

„Záběry ze hřbitova? Mám jich tu fůru. O co vám jde? V pádu-li si tam chcete vybrat místo k věčnému odpočinku, máte smůlu. Už se tam nepohřbívá, ale vždycky tam všechny hřbitovní scény točíme, protože nepotřebujeme povolení. Tenhle krchov pod hřbitovní správu nepatří.“

„Myslíte hřbitov sv. Valentina?“ vyhrkla jsem. „O ten nám právě jde!“

„Netušil jsem, že o něm víte,“ podivil se střihač. „Je to takové bohem zapomenuté místo. Já sám ho znám jen proto, že jsem tam kdysi chodil se svou ženou randit.“ Pohlédl na holou stěnu a zasnil se.

„Pane Seymoure,“ vyrušil ho šetrně Jim. „Mohl byste nám některé ty záběry ukázat?“

Trhl sebou. „Jistě, pojďte,“ řekl stručně. „Hned vám je založím do mašiny.“ Vyměnil cívky, spustil stroj a projekční plocha ožila.

„Šest set třicet sedm – klap.“ Z hloučku mužů stojících mezi pomníky se oddělila postava a spěchala s nataženou pravicí k blahobytnému pánovi, přicházejícímu po pěšině.

„Buďte zdráv,

doktore! Taky jste se přišel podívat na exhumaci té nebohé paní?“

„Stop – dobrý!“

„Šest set třicet dva – klap.“ Skupinka lidí prochází v hloučku mezi hroby a míří k místu, kde nad ostatními náhrobky vyniká socha žehnajícího anděla. „Stop – dobrý.“

Civěla jsem na projekční stínítko jako do očí hada a cítila jsem, jak mi po zádech stékají kapky potu.

„Šest set čtyřicet dva – klap.“ Záběr přes dva muže, stojící nad otevřenou hrobkou. „Moc si toho Sheila v životě neužila.“ Kamera švenkuje nahoru a zastavuje se. „Stop, špatně! Dejte si větší rozestup, kryjete nápis na náhrobní desce. A na tu desku na konci nájezd.

Znova!“

„Šest set čtyřicet dva podruhé – klap.“

„Moc si toho Sheila v životě neužila.“ Kamera stoupá, zabírá náhrobní kámen, najíždí na desku.

57

„Stop!“ vykřikl tentokrát Jim. „Můžete to, prosím vás, zastavit?“

Pan Seymour šlápl na pedál, světelný zdroj se ztlumil, pohyb zamrzl. Bronzová náhrobní deska teď zabírala celou plochu obrazu a nápis na ní byl jasně čitelný: „Zde odpočívá Sheila Buntonová. Pokoj její duši.“ Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy.

„Neplač,“ těšil mě Jim.

„Byla jsi rozčílená a v té tmě ses

pochopitelně mohla přehlédnout. Sheila Buntonová a Shirley Bensonová vypadají a zní skoro stejně. Přinejmenším jsi měla pravdu, že tam byla bronzová deska a je i samozřejmé, že jsme jí tam včera nenašli. Skončilo filmování, tak ji odstranili a hrobku zaklopili.“

„Já sice nevím, o co se jedná,“ vmísil se do hovoru střihač, „ale v pádu-li vám jde o tu desku, tak ta samozřejmě není z kovu. Je odlitá z plastu a napatinovaná bronzem, aby vypadala jako stará.

Mimochodem – pěkně našim klukům zkomplikovala život! Nějakej makovec, když t u z akázku technikům zadával, popletl jméno, které na té desce mělo být, oni ji vyrobili, nikdo si toho nevšiml a předevčírem se to natočilo. Teprve pak ten omyl objevili, technici honem vyrobili novou desku a včera odpoledne to šli přetočit.

Naštěstí k tomu záběru potřebovali jen kameramana, dva herce a tři techniky, jináč by se to příšerně prodražilo.“

Cítila jsem, jak ve mně stoupá vlna vzrušení. Ukázala jsem na projekční plochu. „Pane Seymoure, je tohle ta správná deska, nebo původní?“

„Správná, samozřejmě. Ta původní je už od včerejška v koši.

Chtěl jsem se toho záběru co nejdřív zbavit. V pádu-li bych ho omylem zalepil, režisér by mě seřval.“

„A máte ho ještě v tom koši?“ vpadl netrpělivě Jim.

„To podle toho. V pádu-li ho vysejpali, tak už ne. Počkejte, já se podívám.“ Chvíli štrachal v pásech filmů a prohlížel si je proti oknu.

„Tady to je!“ zvolal nakonec vítězně.

„A mohl byste nám to pustit?“ naléhala jsem nedočkavě.

„Ne!“ vzepřel se pohoršeně. „Co se jednou dostane do koše, už mi do stroje nesmí. Ale já vám půjčím lupu. Je to detail, tak to dobře uvidíte.“

Podal mi silnou lupu. Zvětšila jsem si filmové políčko a svět se se 58

mnou zatočil. Na desce stálo, sice ne černé na bílém, ale za to velmi jasně a zřetelně: „Zde odpočívá Shirley Bensonová. Pokoj její duši.“

„Měla jsem pravdu!“ vykřikla jsem vítězoslavně a popadla Jima kolem krku. Rychle se vymanil z mého objetí, aby se přesvědčil.

„Hm,“ řekl zamyšleně. „Kdybys s nad o sobě ještě pochybovala, tady máš pádný důkaz o tom, že nejsi blázen.“ Byla jsem zklamaná.

Očekávala jsem, že nad mým vítězstvím projeví trochu víc radosti.

„O co vám vlastně jde, mládeži?“ divil se pan Seymour. „Aha!“

napadlo ho, „to byla asi nějaká sázka, ne?“

Jim se toho pohotově chytil. „Ano. Oba jsme byli na hřbitově, oba jsme viděli otevřenou hrobku s bronzovou deskou, jen ta jména na ní nám nesouhlasila, tak jsme se o ně přeli. Teď je to jasné. Shirley tam byla předevčírem, já včera, takže oba jsme měli pravdu.“ Byla jsem ráda, že se střihač s tím nejapným vysvětlením spokojil a sám pokračoval v hovoru.

„Pěkně nás ten omyl prohnal,“ pokýval hlavou. „V tomhle filmu kromě té desky hrají taky smuteční oznámení té pohřbené paní, a i tam to jméno zaměnili, takže tu várku museli zničit a na poslední chvíli tisknout nová parte. Ale to je tím,“ rozohňoval se, „že jsme malá společnost, šetří se na lidech a každý tu dělá fůru věcí najednou. Nikdo tu nepracuje jen ve své profesi a je to taky vidět. Ze štábu produkce sice hrozili, že tu nedbalost dají vyšetřit, ale určitě se na to vykašlou, protože by to všechny zdržovalo v práci.“

„Nemáte tu náhodou nějaké to pokažené parte?“ zeptala jsem se dychtivě.

„Ne, už to všechno odvezli do stoupy.“

„A mohl byste nám věnovat ten kus filmu z koše?“ naléhal Jim.

„Jistě. V pádu-li vám to k něčemu bude, máte ho mít. Vždyť je to odpad.“

Jim poděkoval, stočil film do roličky a schoval ho do kapsy.

Točila se mi ze všeho hlava a zaplavil mě pocit vítězství. Neměla jsem halucinace! Existoval smích, který jsem v noci slyšela, existovala náhrobní deska a dokonce i parte s mým jménem, které jsem na vlastní oči viděla. Nejsem blázen! Pro nikoho!

Koutkem oka jsem zahlédla, jak Jim ještě jednou děkuje panu Seymourovi za čas, který nám věnoval, a rychle jsem se k němu 59

připojila.

„Rádo se stalo,“ ujistil nás střihač. „V p á du-li se vám to šikne, zastavte se zase. Je s vámi sranda. Kdo by si pomyslel, že se někdo bude sázet o takové pitomosti. Ahoj!“

„Dali jste si na čas,“ přivítala nás paní Besswellová. „Ale není divu. On se Vpáduli rád vykecává. Našli jste, co jste potřebovali?“

„Našli – ale – moc by vás obtěžovalo, kdybyste nám ještě jednou pustila ten záběr s tím smíchem, paní Besswellová?“ zeptal se Jim.

„Nadšená nejsem,“ přiznala se střihačka, „ale že jste to vy…“

Vyměnila cívky a založila film do dráhy. Ženské nohy vykročily po schodech. „Chichi chi chi, hihihi.“

„Nemohla byste zesílit zvuk?“ požádal Jim. Střihačka posunula páčku. „Hihi, chichichi,“ burácelo místností. Čtyřicet pět vteřin smíchu se odtočilo a projekční plocha se rozsvítila.

„Chcete to ještě jednou, když už to mám založené?“ zeptala se střihačka trochu ironicky.

„Ne, díky, to už bude stačit. Promiňte, že jsme vás s tím

otravovali,“ omlouval se Jim.

„Proč jste vlastně zrovna tohle chtěli slyšet ještě jednou?“ Paní Besswellová byla pochopitelně zvědavá.

„My…“ snažila jsem se vysvětlit, ale naštěstí opět zasáhl Jim se svou oblíbenou fintou. „My jsme se sázeli, kdo se to směje. Já hádal na Bruce Howarda, Shirley tvrdila, že takhle se může smát jen Jeremy Suttland. Ale ani teď jsme z toho moc nezmoudřeli.

Rozsuďte nás, uhodl to někdo?“

„Máte oba smůlu, děti,“ zasmála se střihačka.

„Je to Phil

Downing. Kdybyste se rovnou zeptali, nemuseli jste se sázet.“

Pochopila jsem, že to znamená: Kdybyste se zeptali, nemuseli jste mě zbytečně zdržovat v práci a bylo mi hanba. Až se paní

Besswellová domluví s Vpádulim, řeknou si, že jsme se svými pitomými sázkami bezohlední cvoci.

Rozletěly se dveře a do střižny vpadla Alice. „To zas byla ostuda!“ volala hned od prahu. „Že já blbec jsem vás na tohle zvala!

No, řekni, Dorothy,“ dovolávala se svědectví paní Besswellové.

„Kdybychom takhle zápasily v klubu, tak s námi trenér brzy 60

vyběhne. Na tenhle taneček si měli najmout baletku ze sboru a ne mě,“ rozčilovala se.

„Buď klidná,“ chlácholila jí přítelkyně. „ Až ten materiál dostanu zítra do ruky, uvidíš, jaký zázrak z něho udělám.“

„Houby. Slib mi, že se v klubu nikdo nedoví, k jaké hovadině jsem se tu upsala. A vy,“ obrátila se k nám, „na to radši taky rychle zapomeňte, a jestli mě chcete udělat radost, nikde se o tom nezmiňujte.“

„Tak co, děti, nedáme si padla?“ přerušila její litanií střihačka.

„Už jsme dávno měli být doma.“

Podívala jsem se na hodinky. Půl osmé!

„Nechcete někdo svést do Pasadeny?“ nabídla jsem.

„Ne, díky,“ řekla Alice. „Já teď jezdím tady s Dorothy. Dala jsem si opravit brzdy, tak se nechám vozit. A ještě jednou se vám omlouvám, že jsem vás vytáhla kvůli takové blbosti.“

„A my se ještě jednou omlouváme paní Besswellové, že jsme ji připravili o čas,“ dodala jsem.

Prošli jsme opět bludištěm chodeb a na nádvoří jsme se rozloučili.

Alice s paní Besswellovou zamířily k parkovišti zaměstnanců, které bylo uvnitř objektu, Jim a já jsme bez kontroly prošli vrátnicí a pomalu se loudali k mému vozu, zaparkovanému před ateliéry v boční ulici.

„Myslím, že jsme se před těmi střihači předvedli jako úplní blbci,“

starala jsem se.

„Proč jsi vlastně chtěl přehrát ten smích ještě

jednou?“

„Pro tohle,“ řekl Jim a sáhl do kapsy bundy,

„Chichichichi,

hihihi,“ ozvalo se tlumeně. „Chichi, hihi.“

„Ty sis to nahrál?“ vyjevila jsem se.

„Jistě,“ řekl klidně a vytáhl z kapsy malý diktafon. „Potřebujeme přece důkazy o tom, že sis to všechno nevymyslela a že jsi úplně normální.“

„Pro koho?“ rozčílila jsem se. „Pro tebe? Copak bys mi nevěřil bez důkazů?“

Vyčítavě se na mě zadíval. „Já ti to samozřejmě věřím, jenže o to je to horší. Znamená to, že tohle všechno na tebe někdo úmyslně nastražil a musíme z jistit, kdo to je a proč to dělá dřív, než bude 61

pozdě.“

„Pozdě na co?“

„Na to, aby ses zachránila.“

62

VIII.

Ohlásila jsem ve vrátnici panu Morrisovi příchod a uchýlila jsem se do vznešeného soukromí svého pokoje. Po všem, co jsem dnes zažila, mě ale ani nenapadlo využít komfortu, který mě obklopoval.

Netoužila jsem po koupeli, po nepřeberných kanálech televize, ani po pohodlí měkké postele. Byla jsem příliš vzrušená novými poznatky a příliš unavená Jimem, který z nich vyvozoval nepříjemné závěry.

Zatoužila jsem si pokecat s někým rozumným a věcným, kterému jsou všechny starostí na hony vzdálené. Je tu někdo takový? Jistě.

Alice. Stejně mi bylo trochu hanba, že nás pozvala a my jsme jí ani nepoděkovali. Snad to napravím, když se jí aspoň dodatečně ozvu.

Uvelebila jsem se na posteli a sáhla po telefonu.

Ještě než jsem stačila zvolit číslo, mi bylo jasné, že jsem se někomu probourala do hovoru. Chtěla jsem jako slušná dívka zavěsit, ale zvědavost byla silnější. Přiložila jsem sluchátko k uchu a snažila jsem se nedýchat.

„Ale já tu půjčku nutně potřebuju,“ naléhal hlas. „Přijde mi sem soudní znalec, aby potvrdil mou diagnózu o nepříčetnosti té Salomonové. On ji potvrdí, o to nemám strach. Salomonová je vyslovený agresivní maniak. Ale taky bude muset zapomenout, že jsem ji v jejím stavu nechal volně běhat po světě a to bude něco stát.“

„Aha!“ přerušil ho ironicky druhý hlas. „Nový případ Snail –

Blackwellová?“

„Nic takového. Tohle je běžná praxe. Ostatně – když už se tím případem oháníš, měl bys mi být vděčný. Kdybych ti ho nedohodil, co bys dnes byl? Advokátní koncipient někde na předměstí!“

„Jsem ti vděčný, ale vděčnost má své meze. Ty sis ze mě udělal 63

dojnou krávu a osla, který se otřese, a padají z něj zlaťáky. To, cos pro mě udělal, jsem ti už za léta dávno splatil. Teď nemám. Sám víš nejlíp, v jaké jsem situaci.“

„To je tvá vina a tvůj problém. Kdyby ses kvůli té tvé bláznivé koze, která si říká herečka, nepustil d o financování projektů, kterým nerozumíš, mohl jsi dnes být za vodou a nemusel jsi skončit jako –

ani to nechci říct.“

„Neříkej. To slovo je žalovatelné.“

„Ty mě žalovat nebudeš, protože teď jsi to hlavně ty, kdo potřebuje mou pomoc, a já se ti snažím vyhovět. Velmi bych ocenil, kdybys vůči mně projevil stejnou vstřícnost a založil mě.“

„Proč ty peníze nevyinkasuješ od Salomonové? Pracuješ přece pro ni.“

„Buď si jistý, že je vyinkasuju. Jenže to nebude hned a já je potřebuju zítra. Uvědom si laskavě, že jsme oba na jedné lodi a jestli jeden z nás vypadne, nikdy ta loď nedopluje. Tak co? Budou ty prachy?“

„No – snad bych je někde sehnal jako krátkodobou půjčku…“

„Vidíš, to je rozumné slovo. Takže zítra ráno mi je přivezeš, ano?

Budu tu na tebe čekat Zatím se měj.“

Ozvalo se cvaknutí zavěšeného sluchátka. Automaticky jsem

zavěsila také. Seděla jsem na lůžku, zírala tupě před sebe a v hlavě mi šumělo jako v sifonové láhvi. Vůbec jsem nepochybovala o tom, koho jsem právě slyšela. Byl to určitě doktor Eastwood a doktor Clapton můj poručník. Měla jsem v mozku zmatek, ale převládající pocit, který jsem si z toho hovoru odnesla, bylo zklamání. Dosud jsem se domnívala, že ti dva jsou staří a oddaní kamarádi, a teď jsem zjistila, že jsou jen vypočítaví kumpáni, kteří táhnou spolu, protože se jim to oběma vyplatí. O nějakém přátelství nemůže být řeč. Spíš se asi dost nenávidí.

Další, co mě ohromilo, byla přítomnost ženy v životě doktora Claptona. Vždycky jsem advokáta viděla jako trochu suchopárného, přísného starého mládence a najednou se vynoří jakási „bláznivá koza, která si říká herečka“ a která má na svědomí doktorovo jmění!

Má teď Clapton finanční potíže? Asi ano, když se zdráhá

Eastwoodovi půjčit a na dědictví po strýčkovi čeká jako na spásu.

64

Jaké podivné projekty to financuje, že na nich prodělává? On, který vždycky ze všeho dovedl vytřískat peníze!

Do čeho se to zapletl, že na něho vrazi chodí v noci střílet a on to považuje za samozřejmé a nevolá policii? A doktora Eastwooda poslouchá jako vzorný žáček učitele! Z vděčnosti? Sotva. Vždyť tvrdí, že tu životní šanci, kterou mu Eastwood kdysi nahrál případem Snail – Blackwellová, už dávno splatil. Čím si vážený lékař omotal váženého právníka kolem prstu?

V té palbě otázek se mi náhle vynořila jedna, kterou jsem si zatím vůbec nepoložila: Jak to, že jsem ten hovor slyšela? Jediná možná odpověď byla, že můj přístroj je zapojen jako paralelka aparátu, ze kterého Eastwood volal. Tohle zařízení mělo asi původně opačný účel. Mělo doktorovi umožnit odposlech soukromých hovorů jeho prominentních pacientů. Teď se obrátilo proti němu.

Rozhodla jsem se udělat malý pokus. Vyšla jsem na chodbu a zamířila k vrátnici.

„Dobrý večer, pane Morrisi,“ pozdravila jsem. „Pan doktor se po mě nesháněl?“

„Ne, Shirley,“ zavrtěl hlavou vrátný. Byla jsem ráda, že neřekl

„slečno Bensonová“. „Ale před chvílí tady byl,“ pokračoval děda, „a když se podíval do knihy příchodů a zjistil, že už jste přes půl hodiny doma, vynadal mi, proč jsem mu to ihned nehlásil.“

„Snad nebude tak zle,“ usmála jsem se. „Díky, pane Morrisi.

Dobrou noc.“

Pokus vyšel. Eastwood si zřejmě klidně troufl zavolat Claptona z přístroje s mou paralelkou, protože se domníval, že jsem ještě venku.

Radovala jsem se, jak jsem to krásně vysvětlila, ale má radost netrvala dlouho. Se vstupem do pokoje ji náhle vystřídala pekelná únava. Otočila jsem klíčem v zámku a usnula snad dřív, než jsem se bezvládně svalila na postel. Dnešní události si vybraly svou daň.

Seděla jsem v posteli tiše plující v prostoru a věděla jsem, že je to řídící kabina meziplanetárního korábu. Na klíně jsem držela telefon, jediné technické zařízení, které tu bylo. Pochopila jsem, že s jeho pomocí bezpečně doletím, že mě bude řídit a řekne mi jen a jen pravdu. Mám si to na někom vyzkoušet? Přiložila jsem k uchu 65

sluchátko s přáním, aby se mi ozval doktor Clapton. V tu chvíli se zablesklo a stál přede mnou.

„Jak daleko jsme od země?“ zeptala jsem se.

„Dvacet sedm světelných let.“ Pohyboval ústy, ale hlas vycházel ze sluchátka.

„Jste bohatý?“ pokračovala jsem.

„Nejste zamilovaný?“

„Ano.“

„Do koho?“

„To je má věc.“

„Máte rád doktora Eastwooda?“

„Kdybych ho nepotřeboval, zabil bych ho.“

„On vás také?“

„Asi ano.“

„Mohl by to být on, kdo na vás v noci vystřelil?“

„Mohl.“

„Máte někdy špatné svědomí?“

„Často, ale teď už musím končit, je čas vrátit se na zem.“

Domluvil a rozplynul se. Měla jsem radost. Věděla jsem, že letím správně.

„Nevěřte mu,“ šeptalo sluchátko. „Já jsem odborník, hledím si své práce a do Henryho problémů mi nic není.“ Pochopila jsem, že mluvím s doktorem Eastwoodem.

„Vy se mi nezjevíte?“

„Ne. Starám se o fůru pacientů a nemámím čas nesmysly jako Henry. Sbohem a vraťte se včas.“ Zaplavil mě blažený pocit bezpečnosti. Ať jsem kdekoli, někdo mé cesty řídí.

„Letíte úplně špatným směrem, děvenko,“ ozval se hlas.

„To jste vy, pane Morrisi?“ vyjevila jsem se. „Nemůžete za mnou přijít?“

„Proč ne? Ale je to zbytečné. Rychle obraťte a vraťte se na zem, nebo přistanete v pekle.“

„Jak to víte?“

„Mám oči, abych viděl, uši abych slyšel a hlavu, abych chápal, co to všechno znamená.“

S touhle primitivní sebedůvěrou se můžeš jít vycpat! Moc si 66

fandíš, dědo! pomyslela jsem si a zavěsila sluchátko. Pozdě jsem pochopila, že jsem přerušením hovoru ztratila kontakt s řídícím centrem. Postel se pomalu začala otáčet a točila se stále rychleji a rychleji. Kolem mě začaly vybuchovat plamenné ohňostroje, které nakonec vytvořily ohnivý jícen, vtahující mou raketu do svého středu. Vzpomněla jsem si, jak lidé, kteří přežili klinickou smrt, hovořili o tom, že kráčeli temným tunelem, na jehož konci zářilo světlo. Tady to bylo naopak. Letěla jsem tunelem z plamenů do věčné tmy. Cítila jsem kouř a začalo na mě doléhat pekelné vedro.

„Jime!“ vykřikla jsem zděšeně. „Jime, pomoz mi!“

Před očima se mi objevil bílý strop a já jsem pochopila, že jsem se probrala z úděsného snu. Ještě nikdy se mi nestalo, že bych se probudila vlastním výkřikem. Jenže – teď asi taky ne. Vedle mé postele urputně vyzváněl telefon.

„Bensonová,“ ohlásila jsem rozespale.

„Slečno Bensonová,“ ozval se upjatý Jimův hlas. „Nesl jsem vám snídani, klepal jsem, ale neodpovídala jste. Můžete mi, prosím, otevřít?“

„Jime, co si to, prosím tě…“ vyhrkla jsem. Jim zavěsil.

Sotva jsem se stačila trochu upravit, ozvalo se zaklepání. Otevřela jsem a vešel Jim s tácem v ruce.

„Dobré jitro, slečno,“ pozdravil uctivě. „Nesu vám snídani.“ dodal zcela zbytečně a postavil tác na stolek.

„Co šílíš, Jime?“ vyjevila jsem se. „Proč…“ Pak jsem si všimla, že Jim mi prstem na ústech naznačuje, abych mlčela, a větu jsem nedokončila. Jim beze slova ukázal na tác, kde se pod jedním z talířků krčil malý, složený papírek, znova přiložil prst na ústa a odcházel.

„Ať vám chutná, slečno,“ popřál mi ve dveřích a zmizel na chodbě.

Zůstala jsem jako opařená, s pusou dokořán. Co se to s Jimem stalo, že se ke

mně takhle upjatě chová? Co jsem mu udělala?

Sklonila jsem se nad tác a vytáhla složený papírek. Snad se z něj něco dovím. K mému zklamání obsahoval ale jen stručné sdělení:

„Přijď odpoledne k Alici. Je to důležité.“ Místo podpisu bylo přikresleno malé srdíčko.

67

To srdíčko mě sice zahřálo na duši, ale bylo v tak příkrém rozporu s Jimovým chováním, že jsem si s tím nevěděla rady. Pustila jsem se do snídaně, ale vůbec jsem nevnímala, co jím. Toužila jsem se rozběhnout k Alici, abych se zeptala, co to všechno znamená, ale cosi mi říkalo, že ona sama v tom nehraje velkou roli. Vypadalo to spíš tak, že Jim se chce se mnou sejít, ale z nějakých záhadných důvodů nechce, aby to bylo u něho, nebo někde na veřejnosti. To mi ovšem klidu nepřidalo. Automaticky jsem d ojedla snídani. Asi byla dobrá, ale v ústech jsem cítila jen blátivou pachuť.

Co teď budu dělat? uvažovala jsem. Jak zabiju ten duchamorný čas, který mě dělí od odpolední návštěvy u Dartů? Vzpomněla jsem si, že když byl táta někdy podrážděný, radívala mu maminka: „Jdi se projít, ať přijdeš na jiné myšlenky.“ A vždycky to pomohlo.

Rozhodla jsem se, že to zkusím taky. Nemá cenu tu celé dopoledne sedět a užírat se. Někam si vyjedu. Co kdybych se podívala domů?

Ne! vykřikl varovný hlas. Jestli ti doktorovi protivníci jsou i moji nepřátelé, mohla bych na to šeredně doplatit. Můj poručník zřejmě očekává, že se ti lidé ještě vrátí. Proto teď přece bydlím tady! Zajedu asi do Pasadeny. Tam se mezi lidmi snadno ztratím.

Usoudila jsem, že si dám načas. Dopřála jsem si pořádnou koupel a dlouhou dobu jsem věnovala úpravě svého zevnějšku. Po hodině jsem se nakonec vybabrala, prošla chodbou, pozdravila pana Morrise a nasedla na parkovišti do auta. V témže okamžiku zastavil vedle mě okázalý vůz a z něho vystoupil blahobytně vyhlížející pán s autoritativním pohledem. Napadlo mě, že je to ten, o kterém doktor Eastwood včera v telefonu mluvil. Soudní znalec, který mu za úplatu potvrdí nepříčetnost paní Salomonové a zároveň vysloví posudek, že se její agresivita nedala předem předpokládat. Eastwood bude mít čisté ruce a můj poručník bude zase o pár dolarů chudší. O kolik asi?

napadlo mě. Neměla jsem představu.

Blahobytný pán dal nějaké instrukce svému řidiči a důstojně odkráčel do vchodu sanatoria. Neslyšela jsem, co říkal, vím jen, že řidiče oslovil Eastere. Vyjela jsem na silnici a zamířila k městu. Den byl krásný a já se snažila radovat se z projížďky a nepřipouštět si, že to všechno dělám jen proto, abych ubila čas. Rozhodla jsem se užívat života. Mávla jsem rukou nad Jimovým podivným chováním. To se 68

jistě nějak vysvětlí, když mi namaloval srdíčko! Viděla jsem budoucnost v růžových barvách.

Vjela jsem do města a provoz trochu zhoustl. Blížila jsem se k první frekventované křižovatce, nad kterou v mém směru svítila zelená. Přišlápla jsem plyn, abych jí včas projela, ale neodhadla jsem to správně. Těsně před nosem mi naskočila červená. Dupla jsem na brzdu. Vůz se zastavil, naklonil se doleva a stočil se doprava.

„Sakra!“ ulevila jsem si. „Musím si dát seřídit brzdy, nebo se někde přizabiju.“

Rozsvítila se zelená a vystřelila jsem z křižovatky. Nejela jsem dlouho, protože mou pozornost upoutalo lákavé bistro na pravé straně ulice. Rozhodla jsem se, že spláchnu pachuť snídaně a dám si něco k pití. Zajela jsem na malé parkoviště a usadila se v zahrádce pod slunečníkem. Dlouho jsem dumala, co si objednám. Před očima mi defilovala řada exotických nápojů, ale nakonec z toho vyšel jako vždycky džus. Asi nemám dost fantazie. Pomalu jsem popíjela a spokojeně se rozhlížela kolem, i když jedinou vyhlídkou bylo parkoviště. V tom na můj stůl dopadl stín a ozval se hlas: „Můžu se k vám posadit, slečno?“

Vzhlédla jsem. Přede mnou se tyčil mohutný pořízek v overalu s plechovkou piva v ruce. Rychle jsem se rozhlédla, zjistila jsem, že všechny ostatní stolky jsou obsazené a řekla co nejpřívětivěji:

„Jistě.“

Chlapík žuchl do plastikového křesla, které pod ním zasténalo.

„Fuj, to máme zase dneska hic,“ poznamenal spíše pro sebe než na mou adresu. Zadívala jsem se na něj pozorněji a náhle mi bylo jasné, že ho znám.

„Promiňte, nejste vy od Bell Company?“ zeptala jsem se. Trochu se zakuckal pivem, které právě pil a zdálo se, že ho ta otázka vyvedla z rovnováhy.

„Jak jste to uhodla?“ zeptal se trochu vyjeveně.

„Já vás přece znám. Nedávno jste mi opravoval dvě paralelky ve Fernando Canyonu. Vy se na mě nepamatujete?“

„Jak bych moh, slečno? Víte, kolik těch oprav za den máme?“ řekl otráveně. „ Já si nemůžu každýho pamatovat. Dělám svou práci a neočumuju lidi. Kam bych přišel?“ Obranný a popuzený tón jeho 69

hlasu mě stavěl do pozice

hrubiána, který bezdůvodně nařkl

poctivého člověka, že se místo práce se baví se zákazníky. Zřejmě jsem mu zkazila náladu. Rychle dopil pivo a odhodil plechovku do koše vedle stolu.

„Tak, a zas do rachoty!“ povzbudil se a i směrem ke mně zahučel

„Nashle!“

Sledovala jsem ho, jak si razí cestu mezi stoly, odchází na parkoviště a nasedá do dodávky. Něco mi na té dodávce nehrálo a pak jsem zjistila co. Nezdobil jí totiž obvyklý emblém Bell Company, ale něco jiného. Nemohla jsem to přečíst, ale pak vůz zacouval, postavil se ke mně bokem a já div nevykřikla. Přes celou délku skříně se táhl nápis: Filmové ateliéry Allstar Californian, Hollywood.

70

IX.

Seděli jsme u Dartů kolem stolu, na nějž Alice právě postavila tác se šálky voňavé kávy.

„Nezlob se, že jsem se dnes k tobě choval jako k cizímu,“

omlouval se Jim, „ale jinak to nešlo. Když jsem ti telefonoval, byl na chodbě Velký šéf, a když jsem ti pak nesl snídani, měl jsem ho přímo za zády. Byl s ním ten tvůj doktor Clapton a o něčem se dohadovali.“

„Přinesl mu peníze,“ vysvětlila jsem. „Jenže nechápu, proč Eastwood nemá vědět, že se máme rádi. Co je mu do toho?“

„Už jsem ti přece řekl, že se mi celý ten tvůj pobyt v sanatoriu nelíbí a chci si tě hlídat, protože i z Eastwooda se nakonec může vyklubat nepřítel. Zatím mám povinnost se o tebe starat, ale kdyby zjistil, že jsme se spřátelili, vyměnil by mě za někoho jiného a už bychom se nesetkali. On naopak musí mít dojem, že jsi pro mě protivná, namyšlená nána, kterou bych raději neviděl, ale přesto ji vzorně obsluhuju.“

„Díky za poklonu,“ ušklíbla jsem se. „Ale nepřeháníš to trochu s tím nepřátelstvím? Mně se spíš zdá, že Eastwoodovi vadí, že se u něho schovávám a že mě má na krku. Ani se mu nedivím. Když má plný barák pacientů, musím být pro něho zbytečná přítěž.“

Jim zalapal po dechu. „ Kdes to vzala, že má plno pacientů? To bývalo. Teď už dávno ne. Víš, kolik vás tam teď je? Tři! Pan Wilcox, paní Salomonová a ty, když nepočítám paní Snowdyovou, která včera odešla. A asi dvacet ambulantních pacientů, kteří tam nebydlí!“

„Prokristapána!“ vyhrkla jsem. „A to se Eastwoodovi vyplatí, vést takovýhle podnik?“

„Nevyplatí, ale stále doufá, že počet pacientů časem zase stoupne.

71

Kdysi jich míval plno, ale v poslední době nastal z Los Angeles velký odliv bohatých lidí a ti chudí, kteří zbyli, ho nevytrhnou. Proto na všem šetří, i na personálu a snaží se všechno stačit sám. Dal si nainstalovat to špiónské zařízení, aby měl o všem přehled a nemusel zaměstnávat fůru lidí. I tak je nás tam teď na tři pacienty zbytečně moc: Velký šéf, doktor Murphy a tři saniťáci, v kuchyni kuchař a dva poskoci, což jsem já a Tom Biddle, taky študák, a ve vrátnici děda a pan Barrow. Nevím ovšem, jak bychom to zmákli, kdyby to

sanatorium bylo opravdu plné.“

„To nemáte vůbec žádné sestry?“ vpadla mu do řeči Alice.

„Myslím kvůli pacientkám.“

„Ne, doktor tvrdí, že ošetřovatel duševně nemocných potřebuje mít fyzickou sílu a kromě toho ženy nic nenamítají proti péči urostlých mužů. Jenže nemá smysl se o tomhle bavit. Jsou tu důležitější věci. Například to, že n ěkdo měl zájem tě do toho sanatoria dostat. Nevíš, kdo by to mohl být?“

„No přeci doktor Clapton! To není žádné tajemství.“

„Ten měl rozumný důvod. Jestliže si někdo spletl Fernando

Canyon se střelnicí, chtěl tě mít v bezpečí a Eastwood mu vyhověl a ubytoval tě. Jenže snahy dostat tě na psychiatrii tu byly už předtím.

Někdo, kdo věděl, že jsi nervově labilní, nastražil na tebe řadu triků, které tě měly připravit o rozum a je jen jedno místo, odkud mohly být řízeny: ateliéry Allstar Californian. Měla jsi s nimi někdy něco společného?“

„Nikdy. Až do včerejška jsem vůbec netušila, že existují.“

„Vidíš, a přesto je tam člověk, který z tebe chce udělat cvoka.

Vezmeme to po řadě. Nejdřív ti ten někdo poslal to parte. Od včerejška už víme, že bylo součástí filmu a navíc se v jeho objednávce stala chyba, samozřejmě úmyslná. To, že tak záhadně zmizelo, se dá celkem logicky vysvětlit tím, že ho odnesl vítr, když jsi seděla v otevřeném voze.

Hned na to jsi v noci slyšela smích, který je také z toho filmu. To se dá taky logicky vysvětlit. Podívej!“ Vytáhl z kabely obstarožní telefon, spojený šňůrou s jeho kapesním magnetofonem. „Trochu jsem ten aparát musel vevnitř upravit, ale funguje to.“ Zapnul magneťák a zesílil zvuk.

72

„Chichichichi, hihihi,“ neslo se pokojem. Zvuk vycházel ze sluchátka zavěšeného telefonu, ale zdálo se, že je všude.

„Prokristapána!“ vydechla jsem. „Víš, co by to znamenalo? Že ten opravář, co pak přišel, se musel na tom triku podílet, nebo ho aspoň objevit! A víš, co jsem dnes z jistila?“ Rychle jsem vylíčila své dopolední setkání s nerudným hromotlukem.

„Tak to máme v kupě!“ zajásal Jim. „Ten chlap taky patří k atelierům. Jediné, co mi vadí, je, že kdyby tuhle boudu chtěl na tebe nastražit, musel by se nějak dostat do domu ještě dřív, než ses nastěhovala.“

„To by asi nebylo tak těžké. Doktor dal pro mě přízemí domu připravit a řádila tam úklidová četa. Ten chlap se k ní klidně mohl přifařit. Doktor říkal, že tam byla spousta lidí.“

„Takže to by taky nebyl problém,“ řekl Jim spokojeně. „Můžeme ho odškrtnout a jít dál. Hřbitov. To je větší záhada. Tenhle podvod musel být totiž přesně načasován. Jak mohl někdo vědět, že v ten správný den budeš na hřbitově, abys viděla otevřenou hrobku a desku se svým jménem? Poslal tě tam snad někdo?“

„Ne. Jen doktor Eastwood mi ten den poradil, abych si ověřila na hřbitovní správě, jestli je objednán nějaký pohřeb na mé jméno. Byla to věcná a logická rada. Já si to skutečně ověřila, a když jsem se pak dověděla, že hřbitov sv. Valentina pod hřbitovní správu nespadá, začala jsem na něj být zvědavá a vypravila jsem se tam. To ostatně už víš. Nikdo mi přímo neřekl, abych tam šla.“

„Zřejmě náš neznámý s tvou zvědavostí počítal. Ale aby se mohl spolehnout, že mu to vyjde, musel to být někdo, kdo měl možnost filmovou přetáčku na pár dní pozastavit a tu nesprávnou desku tam zatím nechat, dokud ji nenajdeš. Je skoro škoda, že ses na ten hřbitov vypravila hned. Kdybys nějaký čas počkala, určitě by se našel dobrodinec, který by ti poradil, aby sis tam zašla.“

„Pokud vím,“ ušklíbla jsem se, „jediný dobrodinec, který to udělal, jsi byl ty, a to hned o den později.“ Shledala jsem s uspokojením, že Jim zrudl.

„Víš,“ koktal, „já jsem ti tenkrát moc nevěřil a chtěl jsem tě přesvědčit, že tam žádný hrob s tvou deskou není, jenže když jsme tam přišli…“

73

„Viděli jste, že se s tou hrobkou hýbalo,“ zachránila situaci Alice.

„Takže si to můžeme shrnout. Všechny cesty vedou do Říma a všechny stopy vedou do Allstar Californian. Tam je náš člověk, kterého hledáme. Zřejmě to nebude malá ryba, takže můžeme s klidem vynechat poskoka, který se vydával za opraváře. Toho si někdo najal. Ale na druhé straně právě přes něho bychom se mohli dostat k jeho šéfovi, který stojí zřejmě tak vysoko, že ho jinak nenajdeme. Jak bychom taky mohli, když neznáme jediný důvod, proč by kdokoliv z Allstar Californian toužil po tom, aby se Shirley zbláznila a odvezli jí do cvokárny?“

„Taky si myslím,“ přisvědčila jsem. „Proč zrovna já? S ateliéry nemám co dělat, nejsem ničím výjimečná…“

„Jsi výjimečně bohatá,“ ř e k l J i m . „Osamělé mladé dámy tak bohaté obvykle nebývají.“

„To už jsi mi jednou říkal,“ rozčílila jsem se. „ A co mám dělat?

Mám naložit své peníze do báglu a rozhazovat je na ulici chudým?

Copak je bohatství hřích?“

„Není. Je jen velké pokušení pro druhé.“

„Poslouchej! Jestli mě c h c e š…“ vyjela jsem, ale větu jsem nedokončila. Pod okny zastavilo auto a vystoupili z něj drobná paní společně s rozložitým mužem.

„To jsou naši,“ vysvětlila mi Alice. „Byli ve městě nakupovat.“

„Půjdu jim pomoct přenést ty nákupy dovnitř,“ rozhodl se Jim a vyšel před dům. Za chvíli jsme ho viděli, jak se zdraví s tetou a strýčkem, otevírá kufr auta a vytahuje řadu plastikových pytlů.

Neznala jsem Aliciny rodiče, věděla jsem jen, že otec je kapitán.

Vždycky jsem si představovala, jak velí zámořské lodi, a přemýšlela jsem, jak asi vypadá. Musím uznat, že nezklamal mé představy. Muž, k t e r ý s e teď objevil ve dveřích kuchyně s plnýma rukama tašek, vyzařoval autoritu, schopnou velet čemukoli na světě. Paní Dartová byla usměvavá a milá ale cosi v jejích očích prozrazovalo, že se dovede s životem tvrdě utkat. Není divu, že tihle rodiče zplodili přímočarou a sebejistou Alici a dokázali vypiplat Jima.

Alice mě představila a chystala se uvařit další kávu, protože předpokládala, že se Dartovi posadí s námi, ale nevyšlo to. Paní Dartová se omluvila, že si musí nákupy uložit na místa a to bude 74

chvilku trvat.

„Pomůžu ti, teto,“ nabízel se Jim.

„Raději ne,“ usmála se. „Nevíš, kam co patří a měla bych v tom zmatek.“

Ani kapitána jsme k posezení nepřiměli.

„Máme dnes večer oslavu a mám nejvyšší čas hodit se do gala,“

omluvil se.

„Budeš mít uniformu, tati?“ zeptala se Alice se zájmem.

„Bohužel,“ odfrkl kapitán znechuceně. „Nerad jí nosím.“

„Ale mně se v ní líbíš.“

„A bez ní ne?“

„To víš, že jo.“

„No proto!“ zahučel otec s úsměvem a vyšel ze dveří. Vrátili jsme se k našemu problému.

„Abychom to nějak uzavřeli,“ řekl Jim. „Ví ještě někdo něco, o čem jsme tu nemluvili?“

V tom mě napadlo, že jsem se vůbec nezmínila o tom, co jsem včera vyslechla v telefonu a hned jsem to přátelům dopodrobna vylíčila.

„Takže jsme zase o něco chytřejší,“ shrnul to Jim. „Víme, že Eastwood a Clapton se nemají rádi, ale jedou spolu v nějakém společném podniku, takže se navzájem potřebují. Clapton zřejmě ten podnik financuje a tím je užitečný. Čím je užitečný Eastwood, zatím nevíme.“

„Dohodil přece Claptonovi ten případ Snail-Blackwellová,“

namítla jsem.

„To už je dávno,“ namítl Jim. „Musí to být něco, co pro něho dělá teď.“

„Bylo by zajímavé vědět, jestli v tom, co dělá, bude pokračovat dál, až Clapton přestane platit. A on asi přestane, protože, jestli jsem tomu dobře rozuměla, investoval moc peněz do nějakého podniku, který zkrachoval,“ ozvala se Alice. „Myslím si totiž…“

Otevřely se dveře a v nich stanul pan Dart v parádní důstojnické uniformě.

„Mějte se tu hezky, mládeži,“ popřál nám. „ Já musím jít slavit.“

Zvedl tři prsty k štítku brigadýrky a zmizel. Ta uniforma mi vyrazila 75

dech.

„Alice,“ hlesla jsem, „já myslela, že tvůj táta je námořní kapitán!“

„Jak jsi na to přišla?“ rozesmála se kamarádka. „O n j e přece odjakživa policajt. Slouží na pasadenské kriminálce, a proto nosí uniformu jen při slavnostních příležitostech. O lodích ví snad jen to, že plují na vodě.“

Vida, dumala jsem sklíčeně. Zase jedna z mých představ padla!

Žiju vůbec v reálném světě? Nevěřím věcem, které neexistují?

„Já bych to viděla tak,“ vytušila mě z úvah Alice. „Když všechny stopy vedou do těch ateliérů, tak se tam trochu porozhlédnu. Sama to sice nezvládnu, ale Dorothy Besswellová mi určitě pomůže. Ta ví o všem, co se v ateliérech šustne, včetně drbů. Ty by nám mohly být nejužitečnější.“

„Ty tam ještě pracuješ?“ podivila jsem se. „Ještě mám točit čtyři scény a mezi nimi bude asi spousta času. Určitě se něco dovím,“

dodala optimisticky. Nesdílela jsem její sebedůvěru, ale pak jsem si uvědomila, že měřím podle sebe. Kdybych já měla něco vypátrat, skončilo by to fiaskem. Kdežto Alice…

„Tak co, děti, máme ještě něco?“ ozval se Jim, který se zřejmě snažil vytvořit ucelený obraz situace. Usilovně jsem vzpomínala a v hlavě mi vířily, detaily vyslechnutého hovoru Eastwooda s Claptonem, promíchané nesmysly snu, který pak následoval.

„Snad taková maličkost,“ řekla jsem váhavě. „Eastwood v tom hovoru vyčetl Claptonovi, že skončil jako – pak to nedořekl a Clapton ho ujistil, že je to dobře, protože to slovo je žalovatelné.

Vybavila jsem si všechny možné nadávky a nebyla jsem z toho moudrá. Žalovatelné byly všechny.“

„A co když to vůbec nebyla nadávka?“ řekla Alice. „Je dost slušných slov, která jsou žalovatelná. Když se tak n a celou situaci dívám, jedno takové slovo mě napadá.“

„Jaké?“

„Defraudant.“

76

X.

Se slovem „defraudant“ jsem se setkala už jako dítě. Myslela jsem si, že je to jméno a připisovala jsem ho nějakému pohádkovému princi. Princ Defraudant – to mi znělo vznešeně. Později jsem začala tušit, že to není výraz, označující kladného hrdinu, ale styděla jsem se zeptat rodičů, co to je. Co kdyby to bylo něco sprostého? A tak jsem si jednou počkala, až naši nebudou doma, vnikla do knihovny a otevřela naučný slovník. Heslo „defraudant“ jsem nenašla, musela jsem se spokojit s heslem „defraudace“. Přečetla jsem si, že je to

„zpronevěra, zneužití svěřených peněz nebo věcí k vlastnímu obohacení bez vědomí vlastníka.“

Vůbec jsem tomu nerozuměla, ale došla jsem k závěru, že

defraudant bude asi něco jako zloděj – nebo nějaký zvláštní druh zloděje.

Byla jsem pyšná na to, že jsem se sama poučila. Chodila jsem tehdy do druhé třídy a najít a přeslabikovat heslo ve slovníku během půl hodiny byl bezesporu slušný v ýkon. Zároveň jsem ovšem byla zklamaná, že jsem se musela vzdát tak krásného jména. Princ zloděj naprosto postrádal půvab.

Mohl by být doktor Clapton defraudant? dumala jsem. Těžko.

Jeho rukama sice prochází fůra peněz, ale ty musí svým klientům průběžně a podrobně vykazovat. Pamatuji si, jak to dělali s tátou.

Proseděli spolu celé hodiny, doktor obšírně zdůvodňoval všechny obchodní transakce, které v otcově zastoupení podnikl a ve vyúčtování mu nikdy nechyběl ani cent. Alice zřejmě plácla první, co ji napadlo.

Seděla jsem v křesle ve svém luxusním pokoji, lámala si hlavu a 77

tupě civěla na zbytky oběda, který mi před chvílí obřadně

naservíroval Jim a v kterém jsem se sotva ponimrala. Takhle to nejde, usoudila jsem a sáhla po dálkovém ovládači televize. Chvíli jsem si hrála s tlačítky, ale ani jeden program mě nezaujal.

Poltergeist se mi zošklivil zakrvácenými příšerami, kovbojové, řítící se prérií, mě nebavili. Péče o ňadra v šestinedělí mě neoslovila, nový prací prášek nebyl hoden mého zájmu, kázání jakéhosi pastora se nedalo poslouchat, a tak jsem zavrhovala jeden program za druhým.

Pak můj zrak padl na poličku pod televizorem, kde byly narovnány videokazety. Jaképak poklady asi skrývají? Probírka kazet přinesla zklamání. Byly tu samé filmy, které jsem už viděla. Nakonec zbyla jediná, jejíž obsah mi byl neznámý. Vypadala daleko zachovaleji, než všechny ostatní. Barevný obal předváděl polonahou ženu v objetí něčeho zeleného, co vzdáleně připomínalo žábu. Přes obraz se táhl titul filmu: „Otrokyně hlubin“. Tak tohle ještě neznám, řekla jsem si s uspokojením. Bude to asi něco nového. Neodolala jsem a zasunula kazetu do přehrávače. Pásek se tiše rozběhl a na obrazovce naskočilo obvyklé varování, chránící autorská práva, varující před

neoprávněným přehráváním a veřejným provozováním této kazety.

Zažívala jsem a přepnula na rychlý chod. Tohle nemusím vidět.

Písmena, přerušovaná rychlými pruhy, se rozběhla plnou rychlostí.

Zavřela jsem na chvíli oči, a když jsem je znovu otevřela, naskakovaly už první titulky filmu. Přepnula jsem na přehrávací rychlost, ale náhle mě napadlo, že v těch řádkách, které právě přede mnou tak rychle prolétly, bylo něco známého a povědomého. Otočila jsem pásku o kousek zpět a znovu zapnula přehrávání.

Objevil se celek horské krajiny, v níž se v popředí objevuje vůz a pomalu mizí v dálce. Do obrazu najíždějí zdola titulky: Allstar Californian – uvádí – v produkci Henryho Claptona – Mildred Gishowovou a Phila Downinga – ve filmu – Otrokyně hlubin –

Vydechla jsem úžasem a zastavila obraz. Musela jsem si ty titulky přehrát ještě třikrát, než jsem jim uvěřila. Tak takhle to tedy je!

Doktor Clapton financuje filmy! Na co se to dal? Nejsou to náhodou

„ty projekty, kterým nerozumí,“ o kterých se v telefonu zmiňoval doktor Eastwood? A není ta „bláznivá koza,“ kvůli které to dělal, Mildred Gishowová?

78

Rozhodla jsem se pustit si úvodní titulky celé. Třeba ještě na něco narazím. Nic nového jsem nenašla. Jména scenáristy, autora hudby, trikaře, režiséra a ostatních mi byla neznámá. Jen u titulku „střih“

byla uvedena naše přítelkyně Dorothy Besswelová a Ben Seymour-Vpáduli. Titulky došly až ke konci: Vyrobily ateliéry Allstar Californian 1997.

Devatenáct set devadesát sedm! blesklo mi hlavou. Ten film není víc než rok starý a nikde jsem o něm neslyšela. Musí to být pěkný propadák, když se v kinech zřejmě ani neohřál a už je na kazetě!

Upřela jsem oči na obrazovku. Mladá žena projíždí autem horské serpentiny, vlasy jí vlají ve větru, ústa se přiblble usmívají. Další záběr ukazuje, že kola vozu opisují na silnici klikatou dráhu. Žena ve voze si zapaluje cigárem a hlava jí pomalu klesá. Asi je nafetovaná.

Ruce pouští volant, neřízený vůz prolamuje svodidlo a padá z výšky do horského jezera. Zařízne se do vodní hladiny, znova se vynoří a pomalu se potápí.

Zatím nic moc. Tohle jsem viděla stokrát.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále,“ řekla jsem a vstoupil Jim.

„Dobré odpoledne, slečno. Přišel jsem sklidit nádobí od oběda,“

řekl obřadně a dodal: „Jak se máš, lásko? Dnes ti tu nemusím hrát divadýlko, protože Velký boss je někde v čudu.“ Naklonil se ke mně a dal mi pusu.

„Jime,“ vydechla jsem. „Kdybys věděl, co jsem právě objevila!

Podívej!“ Vrátila jsem pásek na začátek. „Dobře se dívej a hlavně čti,“ upozornila jsem.

„No to je teda gól!“ vydechl Jim nevěřícně, když titulky skončily.

„Takže jestli jsme hledali člověka, který má s těmi ateliéry něco společného, tak teď ho máme. Je to doktor Clapton!“

„Pochybuju, že právě on. Náš člověk je spíš nějaký doktorův protivník. Někdo, kdo chce Claptona zbavit jeho vlivného postavení v ateliérech a nevybírá si prostředky. Myslím, že by to mohl být nějaký člen představenstva společnosti, který chce zničit doktora fyzicky nebo finančně, patrně proto, aby zaujal jeho místo.“

„To je sice všechno krásné,“ namítl Jim. „ Ale proč si potom ten záhadný neznámý nehledí Claptona a vymýšlí špinavé triky na tebe?“

79

„Máš pravdu,“ přiznala jsem. Ale pak jsem vyvalila oči, protože mě náhle napadla ohromující myšlenka.

„A co když,“ vysoukala jsem s námahou, „ten člověk ze mě chtěl udělat blázna, abych zmizela svému poručníkovi z očí a ztratila s ním kontakt?“

„Proč by to dělal?“ podivil se Jim.

„Protože věděl, že v případě krachu bych byla schopná Claptona finančně podržet. Musel taky vědět, že kdyby mě doktor požádal o jakoukoli půjčku, vyhověla bych mu. Jenže to bych mohla udělat jen jako rozumná. Na jmění bláznů se nesahá.“

Vyhlédla jsem a střetla se s Jimovýma očima, které na mě hleděly s nelíčeným obdivem.

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal se ohromeně. „Vždyť tohle je verze, která vysvětluje úplně všechno!“

„Jistě,“ souhlasila jsem, „ale to hlavní stále nevíme: Kdo by ten člověk mohl být!“

„Snad se něco dovíme od Alice,“ dumal Jim. „Je dnes od rána v ateliérech, měla by mít dost času pátrat. Vrátí se domů asi v pět. Já tu končím taky v pět a pak se zase sejdeme. Co budeš do té doby dělat ty?“

„Podívám se tady na ten velkofilm. Moc by mě zajímalo, o co v něm jde.“

„Takže ujednáno,“ uzavřel Jim. „Zajeď k Alici buď před pátou, nebo později. Společně odtud rozhodně nepůjdeme.“

„Nepřeháníš to s tou opatrností?“ zeptala jsem se mrzutě.

„Vůbec ne. Vypadá to sice hloupě, ale nechci tě ztratit. Nezlob se, lásko.“ Políbil mě, sebral se stolu tác a zamířil ke dveřím. Poslal mi ještě jeden vzdušný polibek a zmizel.

Je to blázen, pomyslela jsem si znechuceně, ale přesto mě hřálo u srdce, že mě miluje a že se o mě tak stará. Nastartovala jsem video a zapíchla oči do obrazovky. Když film po půldruhé hodině končil, nebyla jsem z něho moudrá. Dívka, která spadla s autem do jezera, se stala obětí jakýchsi záludných zelených vodních příšer, které v jezeru žily. Ty dívku nutily, aby v noci vycházela na břeh a topila kolemjdoucí. Utopenci sloužily příšerám za potravu. Když nešťastná 80

otrokyně hlubin utopila proti své vůli asi sedm lidí, stala se z ní také zelená příšera. O víc v tom filmu nešlo. Hlavní hrdinka byla přes všechny své půvaby herecké dřevo a při scénách požírání utonulých obětí si přišli na své asi jen úchyláci. Vůbec není divu, pomyslela jsem si, že ten brak v kinech propadl. A už vůbec jsem nechápala, že rozumný doktor Clapton takovýhle umělecký hnůj financoval.

Když jsme se s Jimem sešli u Dartů, nebyla Alice ještě doma a trvalo skoro hodinu, než jsme se jí dočkali. Skoro ji urazilo, že jsme se hned zajímali o to, co vypátrala a nedali jí prostor, aby nám vylíčila, jaký nemožný názor má režisér na karate. Pak se ale rozjela a nebyla k zastavení.

„Když jsem se Dorothy zeptala na Claptona,“ začala zeširoka,

„vyklopila mi o něm fůru drbů. Na jeho účet se prý celé ateliéry už dlouho baví. Doktor byl asi deset let správcem a poradcem Allstar Californian a svou funkci prý zastával výborně, přesto, že ve filmu nikdy nepodnikal. Všichni ho znali jako starého mládence a proto způsobilo rozruch, když se asi před dvěma lety beznadějně zamiloval do půvabné a zřejmě zištné dámy. Jmenovala se Mildred Gishowová a byla řadovou herečkou u Paramountu, kde dostávala obvykle jen okrajové štěky. Tím víc toužila po hlavních rolích a světlech slávy.

Proto se přilepila na Claptona, o kterém věděla, že má v Allstar velké slovo a za pomoci všech ženských kouzel ho přemlouvala, aby jí u své společnosti vymohl v nějakém filmu hlavní roli.

Doktor se o to skutečně několikrát pokusil, ale marně. Do filmu s Gishowovou nechtěl nikdo vložit ani cent. Nakonec vyřkli v radě konečné slovo: Jestli m á Gishowová hrát hlavní roli, tak si ten film musí doktor Clapton financovat sám. Pokud to udělá, může si do role hlavního hrdiny obsadit třeba Kašpárka.

Právník by se určitě jako rozumný člověk takového řešení vzdal, ale jakým si záhadným tunelem se ten výrok správní rady donesl Gishowové a nastalo další kolo boje, ve kterém nakonec ženská krása položila Claptona na lopatky. Doktor zblbnul jako puberťák a vložil své vlastní peníze do filmu, který se jmenoval ‚Otrokyně hlubin‘. V

něm si jeho milovaná bytost tu otrokyni zahrála.“

„Ten film jsem dnes viděla na videu,“ poznamenala jsem. „Je to 81

pěkná volovina.“

„Jistě,“ přikývla Alice. „To všichni vědí. Před rokem měl ten nesmysl slavnostní premiéru, a to byl také jediný okamžik, kdy si Gishowová mohla vychutnat svou slávu. Samozřejmě ještě před promítnutím filmu, protože když skončil, hosté se ze slavnostního sálu beze slova rychle vytráceli. Celé to skvělé dílo se neudrželo v kinech ani týden a nakonec docela zapadlo. Nepomohl ani prodej videokazet a o exportu do zahraničí se vůbec nedalo mluvit.

Umělecky i obchodně to byl úplný propadák a Clapton se na něm strašně zadlužil. To mu ale zřejmě nevadilo, protože se rozhodl financovat hned další film. Je to ten, který se právě teď točí, a kde jako karatistka dabuju hlavní hrdinku. Takže na otázku, jestli má doktor s tím filmem něco společného, můžeme odpovědět, že úplně všechno. Je to jeho film. Samozřejmě i tady září Gishowová v plné slávě svého amatérského herectví. Režisér si zoufá, ale nemůže nic dělat. Kdo platí, ten poroučí.“

„A nikomu v Allstar Californian nevadí, že točí takové

pitomosti?“ vpadl Jim. „Vždyť jim to musí kazit pověst.“

„Ani ne. V současné době totiž nic lepšího stejně není. Jsou rádi, že mají práci a není nutné propouštět zaměstnance. Kdyby vyráběli opičky na gumě a někdo to platil, bude jim to taky jedno. Na Claptona se sice dívají jako na troubu, který Gishowové naletěl, ale na druhé straně jsou mu vděční, že je platí. Je to zvláštní vztah.“

Podívala se na hodinky.

„Prokristapána!“ vydechla, „vždyť já musím být za deset minut na tréninku! Nehodil bys mě tam?“ obrátila se na Jima.

„To víš, že ano,“ souhlasil Jim nejistě a trochu omluvně se na mě podíval. Alici ten pohled neunikl a rychle vysvětlovala.

„Nerada otravuju, ale auto mám ještě v opravě. Sem mě odvezla Dorothy, ale rovnou pokračovala domů. Jsem nepojízdná a pěšky to nestihnu. Tak jsem myslela…“

„To je přece v pořádku,“ ujistila jsem ji s úsměvem, jehož falešnost se dala jen stěží zakrýt. Alice nebyla psycholog, ale věděla, o co se hraje: ona, právě ona, mi na večer odvede Jima. Bylo totiž jasné, že jí bratranec nabídne i zpáteční cestu z tréninku a já budu celý večer sama. Také na Jima dolehla trapnost jeho úlohy, tím spíše, 82

že on psycholog byl. Napětí houstlo.

„Neztrácejte čas,“ řekla jsem. „Já vypadnu rovnou s vámi, vlezu do vany a půjdu si lehnout. Jsem utahaná jako pes.“

Nikdo mi to nevymlouval, a tak jsme se rozešli. Jim nasedl s Alicí do své rachotiny a zamířili do města, já vyjela opačným směrem.

Byla jsem nešťastná a narůstala ve mně zloba na celý svět. Proklínala jsem Alici, která si zabrala mou lásku pro sebe, i Jima, který to přijal s poslušností oddaného sluhy. Těšila jsem se na tenhle večer s milovaným klukem. Doufala jsem, že konečně přestane řešit záhady a budeme se věnovat jeden druhému. A teď je po všem!

Ulici pomalu přecházel chodec. Šlápla jsem na brzdu a vůz se naklonil doleva a stočil doprava. Sakra – musím si konečně dát ty brzdy spravit. Takhle se nedá jezdit. To Alice byla jako vždycky chytřejší, žehrala jsem. Kvůli brzdám má auto v servisu a Jim ji vozí.

Kdybych teď neměla vůz já, vozil by mě. Věděla jsem, že má úvaha je nelogická a tím víc mě to zlobilo.

Z dálky jsem zahlédla neonovou reklamu bistra, kde jsem včera potkala záhadného montéra, a rozhodla jsem se, že se tam zastavím a dám si něco k pití. Bohužel, jiný nápis hlásal, že parkoviště je obsazené. Naštěstí na druhé straně ulice bylo pár volných míst.

Zajela jsem tam a pomalu zastavila. Vůz se nevyklonil.

Za chvíli jsem už seděla u stolku na terase a s nechutí usrkávala minerálku, kterou jsem si bez přemýšlení objednala. Jsem dáma!

namlouvala jsem si. Jsem samostatná a nikoho nepotřebuju. Dovedu se bavit sama. Budu dnes hodně veselá, a když to nepůjde samo, tak tomu pomůžu!

Sáhla jsem do kabely a vytáhla prášky, po kterých mi doktor Eastwood sliboval dobrou náladu. Vezmu si raději hned tři, usoudila jsem, ať mám jistotu, že pořádně zaberou. Spolkla jsem je a zapila minerálkou.

Měly skutečně zázračný účinek. Přestala jsem se trápit a zavalil mě pocit blažené, blahosklonné lhostejnosti. Byla jsem jednička a všechno, co mě obklopovalo, tu bylo jen proto, aby mi sloužilo.

Takové nicky, jako Jima a Alici, jsem vůbec nebrala na vědomí.

Jsem dáma, opakovala jsem si tupě. Žiju v Chicagu, mám dost peněz a patří mi svět. Mohu si dělat, co chci, mohu si objednat, co chci. To 83

se musí oslavit! A tyhle rajské úvahy mě dovedly až k osudné větě:

„Pane vrchní, jeden velkej koňak!“

Světlá na obloze letí dozadu. Mladá žena projíždí autem ulicí, vlasy jí vlají ve větru, ústa se přiblble usmívají. Další záběr ukazuje, že kola vozu opisují na silnici klikatou dráhu. Co to je? Aha! To jsem viděla na videu. Žena šmátrá rukou kolem sebe, hlava jí pomalu klesá, druhá ruka pouští volant – ne! Nesmíš spát! vykřikl varovný hlas. Řídíš přece ty!

Otevřela jsem oči a zaslechla jsem, jak se idiotsky hihňám. To se povedlo! radovala jsem se. Já myslela, že řídí ona, a zatím řídím já!

Nad hlavou mi prolétlo červené světlo. Křižovatka? Nesmysl! Copak jsou ve vesmíru křižovatky? Kde to vlastně jsem a kam to jedu? Aha!

Do postele. Vždycky, když jedu vesmírem, tak je to v posteli. Kde mám telefon pro spojení se základnou? V dálce zazářily dva meteory a rychle letěly proti mně. Musím se jim vyhnout, než mě rozdrtí.

Zavřela jsem oči před jejich oslnivým jasem, šlápla na brzdu a strhla volant doprava. Náraz, pak ještě jeden a nějaká strašná síla mi vyrazila dech. Meteory prolétly kolem mě a změnily se ve dva červené body. Co se stalo? Spadla jsem do jezera, kde na mě čekají zelené příšery? Rychle pryč! Opouštím vesmírnou loď a snažím se uprchnout. Nohy mě nenesou, nemají se ve volném prostoru o co opřít. Před sebou vidím světla základny. Brzy příšerám uniknu.

Počítám na prstech: Jim je zelená příšera, Alice je zelená příšera, já jsem zelená příšera – vlastně já ne. Jak to bylo tenkrát v té pohádce –

? Před očima se mi houpe osvětlený vchod na základnu. Z posledních sil se k němu probíjím. To je tím, že si zapomínáš čistit zuby, říká mi maminka. Teď musím něco udělat, abych se dostala do postele. Jo!

Musím zazvonit. Ruka se nemůže trefit na tlačítko. Nakonec se jí to podaří. Jsem šťastná a cítím, že někam padám.

„No, ty ses pěkně zřídila holka,“ řekl vrátný Barrow.

84

XI.

Nebylo vůbec nic a nedokázala jsem odpovědět na jedinou otázku.

„Přece se proboha, musíš aspoň na něco pamatovat,“ naléhal doktor Clapton.

„Já nic nevím, nechte mě spát, je mi blbě,“ namítala jsem chabě.

Poručník nebyl spokojen.

„Haralde,“ obrátil se na doktora

Eastwooda, „je vůbec možné, aby měla Shirley takovouhle díru v paměti?“

Věhlasný doktor se nade mnou sklonil. „Shirley,“ řekl zřetelně.

„Brala jste si včera večer ty náladovky, co jsem vám dal?“

Jiskřička paměti zasvítila ve tmě.

„Jo. Tři,“ řekla jsem s námahou.

„A k tomu 1,3 promile alkoholu v krvi!“ zahučel Eastwood. „ Je mi líto, Henry, ale tvá chráněnka musí mít okno jako výkladní skříň.

Ve spojení s těmi prášky by to porazilo i slona. Kdybys mě byl včas upozornil, že Shirley pije, nikdy bych jí je nedal.“

„Ona nepije,“ bránil mě poručník. „To bylo naprosto výjimečné.“

„Tím víc se to povedlo,“ řekl suše lékař.

„No, –“ pokrčil

rezignovaně rameny, „poraď si tu se Shirley, jak umíš a seznam ji s novými životními nutnostmi. Ani tobě, ani jí moc nezávidím.“

Pokynul rukou a majestátně vyplul z pokoje.

Pomalu jsem začala brát na vědomí věci kolem sebe a zjistila jsem, že ležím v pohodlné posteli svého „hotelového“ pokoje. To by tedy bylo v pořádku. Ten, kdo se z pořádku vymykal, byl doktor Clapton, sedící na kraji mého lůžka a tvářící se, jako by nemohl uvěřit nějaké strašlivé skutečnosti. Civěl do prázdna a pohled na něho mi naháněl strach.

85

„Co se děje, doktore?“ zeptala jsem se stísněně. Trhl sebou a soustředil svůj pohled na mě.

„Trochu jsi nám zkomplikovala život, děvče. Můžeš mi vysvětlit, cos dělala včera večer?“

„Nevím,“ řekla jsem nešťastně. „Na nic se nepamatuju. Ale jak to tak vidím,“ dodala jsem provinile, „asi jsem se někde opila.“

„Jistě,“ souhlasil doktor. „Nejspíš v tom bistru v Severozápadní ulici.“

„Jak to víte, když to nevím já?“

„Protože jsi tam parkovala na zakázaném místě a našli jsme ti za stěračem milostný dopis od policajtů.“ Vytáhl z kapsy papír. „Vidíš?

Tady je. Parkování na místě zákazu, Severovýchodní, před číslem 126 A. To je přesně proti tomu bistru.“

„Panebože!“ vydechla jsem. „Jak to, že jsem si toho nevšimla, když jsem odjížděla?“

„Pravděpodobně sis nevšimla víc věcí,“ pokýval doktor hlavou.

„Víš vůbec, že jsi po cestě havarovala?“

„Nevím,“ špitla jsem sklesle. „Kde?“

„Naštěstí jen asi dvěstě metrů odtud. Domů jsi došla po svých.

Zřejmě ses chtěla vyhnout protijedoucímu vozu, začala jsi brzdit, ale sjela jsi na krajnici, odrazila ses od parníku a druhý tě zastavil.

Utrhla jsi blatník a pravé kolo.“

To ty zatracené brzdy! blesklo mi hlavou. Měla jsem je dát opravit hned.

„Nevím, jak se cítíš,“ pokračoval Clapton, „ale rád bych, abys mi teď věnovala pozornost a nepřerušovala mě, dokud nedomluvím.“

Byl tak vážný, že jsem se neodvážila odporovat. Připomínal lékaře, který neví, jak šetrně oznámit pacientovi, že je nevyléčitelně nemocný.

„Poslyš,“ odhodlal se nakonec, „nerad ti to říkám, ale při tě tvé havárce se stalo něco mnohem vážnějšího, než je utržené kolo. Tys totiž na té krajnici srazila chlapíka, který si tam opravoval motorku.

Odhodilas ho tři metry daleko, takže navíc spadl ze srázu a pěkně se pomlátil. Má zlomená žebra, otřes mozku, tržné rány na těle a vnitřní krvácení. Leží na chirurgii v nemocnici sv. Kláry a ještě není jisté, jestli to přežije.“

86

Chtělo se mi vykřiknout, že to není pravda, ale Clapton mě velitelským gestem zarazil. „Nevím, co by bylo horší,“ pokračoval.

„Kdyby zemřel, měla bys ho na svědomí, kdyby to přežil, měl by on na svědomí tebe, protože by se na tobě pořádně vyhojil. Jsem zkušený právník, ale obhájit tě před soudem by se mi nepodařilo a ta tvá oběť by si žila na tvé útraty spokojeně až do smrti. Teď jsi v šoku a určitě bys s takovým řešením ráda souhlasila, jen abys nějak odčinila svou chybu. Jenže na výdrž takový bohulibý závazek neobstojí. Nedokázala bys obětovat tomu chlapíkovi všechny své peníze a celý svůj život. A buď si jistá, že obojí by od tebe tvrdě vyžadoval. Jestli z toho nechceš přijít o rozum, musíme tvou situaci řešit prakticky.“

Během doktorovy řeči jsem sice prošla stavy hrůzy, zděšení, lítosti i strachu, ale nějak mi nedocházelo, jak moc se mě to týká.

Claptonova slova jsem vnímala spíše jako děsivou pohádku. Snad to bylo tím, že jsem ji sama vědomě neprožila. Nevěděla jsem nic o havárii, neviděla jsem, jak motorkář letí vzduchem a padá ze srázu.

Byla to chvíle života, která pro mě neexistovala. Proto mě nezdrtilo, že mohu být obviněna ze zabití člověka, proto jsem si v tu chvíli neuvědomila, jak těžkým hříchem je, když opilá milionářka

zmasakruje chudáka, a to ne jen v očích Boha, ale i poroty. Místo toho jsem věcně usoudila, že lítám v děsném maléru a zbaběle jsem doufala, že doktor Clapton najde nějaké řešení, jak z toho ven.

Advokát vyčetl z očí mou reakci a zřejmě byl překvapen, že jsem se nezhroutila. Já jsem se tomu nedivila, ale asi na mě ještě působil alkohol a Eastwoodovy náladovky. Doktor, povzbuzen mým

otupělým klidem, se znovu ujal slova.

„Radili jsme se s doktorem Eastwoodem, jak tě zbavit

odpovědnosti za to, cos provedla a dospěli jsme k jedinému řešení: Ty jsi včera vůbec nikam nejela a neopustila jsi sanatorium. Tvůj vůz ti někdo ukradl z parkoviště a ten neznámý zloděj také špatně zaparkoval, zavinil tu bouračku a poranil motorkáře.“

„Vždyť je to nesmysl!“ odporovala jsem. „Jak to chcete dokázat?“

„Velmi snadno. Doktor Eastwood tě, samozřejmě se zpětnou

platností, přeřadil dnes v noci mezi pacienty lůžkového oddělení.

Podle současných výkazů už týden ležíš v uzavřené části sanatoria a 87

nemůžeš bez cizí pomoci ani vyjít z pokoje, natož opustit budovu.“

„Vždyť tam neležím,“ namítla jsem. „Jsem stále ve svém pokoji.“

„To je také jediná závada, kterou bude nutné rychle napravit,“

pokýval hlavou Clapton.

„Musíš se přestěhovat na lůžkové

oddělení.“

„Mezi mříže a dveře bez kliky?“

„Ano. Aspoň do té doby, než se o ten případ přestane policie zajímat. Pokud nebude hrozit nebezpečí nějaké návštěvy nebo kontroly, můžeš se zase vrátit sem. Ale jestli nastane nějaký poplach, musíš okamžitě zpátky do izolace. Ušetříš si tím nepříjemné vyšetřování.“

„S blázny na izolaci se nikdo nebaví?“ » „Ne. Ti jsou

nedotknutelní,“

„Asi tak, jako tenkrát Robert Snail v případu Blackwellová?“

vystřelila jsem nazdařbůh.

„Přesně. Jsem rád, že si rozumíme.“

„Ale – vždyť je to všechno podvod!“ bránilo se nesměle mé lepší já.

„S tím si nedělej starosti. Odpovědnost nech laskavě na mě,“

usadil mě doktor. „I když z toho velkou radost nemám, jsem ještě stále tvým poručníkem a nemohu tě vypustit do života s vyděračem na krku.“

„Proč myslíte, že by mě vydíral?“

„Protože v tom má slušnou praxi. Na policii ho dobře znají.“

„A kdyby – nedej bože – zemřel?“

„Našla by si tě jeho parta a byla bys na tom ještě hůř. Takže jestli se chceš zachránit…“

Na nočním stolku zazvonil telefon a doktor zvedl sluchátko.

„Ano,“

ř e k l s t r u č n ě . „Už jsme skončili. Shirley se může přestěhovat.“

Je dobré, když se člověku pomalu vrací vědomí. Bohužel –

společně s ním se probouzí i svědomí a to je příšerné. Teprve tady, v tichu čtyř holých stěn, na mě dopadla tíha toho, co jsem způsobila.

Hlavně proto, že mi dala nahlédnout do vlastní černé duše.

Opovrhovala jsem sama sebou, protože jsem cítila, že nejsilnějším z 88

mých pocitů je sebelítost, ale nemohla jsem ji přemoct. Přála jsem si v duchu svalit odpovědnost na druhé. Snažila jsem si namluvit, Že kdyby mě Jim tak zrádně neopustil, nebyla bych se opila a všechno dopadlo jinak. Přesvědčovala jsem sama sebe, že člověk s

neosvětlenou motorkou neměl na krajnici co dělat a že to byla jeho chyba. Na chvíli jsem se tím uklidnila, ale nelítostné svědomí smetlo mé alibi jako domky z karet a ukázalo mi, že jsem cynická, neschopná a nezodpovědná, zazobaná holka, která neumí myslet na nic jiného než na sebe a souhlasí i s podvodem, jen když jí to zachrání pohodlný život. Pochopila jsem, proč se bibličtí hříšníci tak horlivě káli. Tíha jejich hříchů je srazila mezi nejzbytečnější tvory na zemi a oni se snažili vzbudit aspoň soucit, když už ztratili lidskou důstojnost. Jenže porozumět věci ještě neznamená mít schopnost podle toho jednat. Vůbec jsem se necítila na to, abych uprchla ze sanatoria, přiznala se na policii a dala se odsoudit za těžké ublížení na zdraví nebo dokonce za zabití – přestože právě tohle by byl hrdinský čin, kterým bych všem vytřela zrak. Ovšem – to by byl taky konec životu v Chicagu a cestování po světě. A já se tolik upnula na své plány, že nakonec nad všemi mými dobrými vlastnostmi zvítězila zbabělost. Byla to totální zkáza sebeúcty a všeho, co jsem dosud považovala za svou osobnost.

Dveře se tiše otevřely a vstoupil doktor Eastwood. V ruce držel injekční stříkačku. „ Jdu vás píchnout, Shirley,“ ohlásil stručně. „Za chvíli tu budou vyšetřovatelé od policie a pro případ, že by se na vás chtěli podívat, potřebuju, abyste spala. Vyhneme se tím všem možným komplikacím.“

„Já nechci spát,“ bránila jsem se chabě.

„Ale měla byste. Jak se tak na vás dívám, potřebujete spánek jako sůl. Svědomí je pěkná potvora, že?“ dodal zdánlivě nelogicky.

„Takhle ho aspoň zaspíte a až se probudíte, bude vám líp.“

„Jak dlouho tu budu muset ležet?“

„Jen dokud vyšetřovatelé neodejdou. Pak se můžete zase vrátit do svého pokoje. Ti policajti už dnes podruhé nepřijdou, protože vědí, že tu odpoledne nebudu. Nastavte laskavě ruku a hezký spánek.“

„Kolik je hodin?“

„Čtvrt na jedenáct. Nastavte ruku!“

89

Proti dopoledni, stráveném v izolaci, bylo odpoledne učiněným rájem. Byla jsem zase ve svém pokoji a vylévala jsem své srdce v Jimově objetí. Mohli jsme si to dovolit, protože kuchyňský personál pro dnešek už skončil a Velký šéf a doktor Murphy měli osvětovou přednášku až někde v Orange. Dům zůstal bez velení a myslím, že to všichni uvítali.

„Víš, jak ve mně hrklo, když jsem ráno viděl na parkovišti ten tvůj nabouraný vůz?“ svěřoval se Jim.

„On je na parkovišti?“ nechápala jsem.

„Jo, Eastwood ho sem dal ještě v noci odtáhnout, aby prý na silnici nepřekážel. A pak jsem zjistil,“ pokračoval Jim jedním dechem, „že jsi na lůžkovém oddělení. Měl jsem o tebe hrozný strach. V poledne jsem ti tam nesl oběd, ale spala jsi jak zabitá a nemohl jsem tě vzbudit, tak jsem to vzdal.“

„Aspoň jsi ještě nevěděl, že jsem opilec, zbabělec a vrah. Teď to víš.“

Pozorně se na mě zadíval. „A to všechno, cos mi tu vyprávěla, je pravda?“

„Jak to mám vědět, když se na nic nepamatuju? Řekla jsem ti jen to, co jsem se dověděla od Claptona. Myslím, že na zbláznění je toho dost.“ Zdálo se, že Jim usilovně přemýšlí. „Poslyš,“ řekl nakonec,

„proč tě vlastně Eastwood dopoledne uspal? Udal nějaký důvod?“

„Jo. Abych prý nemusela mluvit, až sem před polednem přijdou policajti vyšetřovat a budou mě chtít vidět. Když jsem se pak vzbudila, byly dveře na chodbu otevřené, tak jsem věděla, že vyšetřováci už odešli a já se můžu vrátit sem.“

„Ježíšmarjá!“ vydechl Jim. „Pak ale celý ten podvod záleží v něčem úplně jiném, než v tom, že tě kryjí před zákonem! A víš proč?

Protože dnes za celý den nevešla do tohohle baráku ani noha, natož policie! O co by se taky měla zajímat? Přečetl jsem celé dnešní místní noviny a o přizabitém motorkáři tam není ani zmínka.“

„Ty myslíš,“ koktala jsem vzrušením, „že si to celé Clapton a Eastwood na mě vymysleli? Proč by to, proboha, dělali?“

„Aby tě konečně dostali tam, kam chtěli: na lůžkové oddělení Eastwoodova sanatoria. Když neuspělo parte, smích, náhrobní deska 90

a atentát na Claptona, který byl určitě taky fingovaný, nasadili tvrdý kalibr, využili tvého včerejšího neštěstí a podvedli tě. Pro tebe z toho udělali druhý případ Snail – Blackwellová, jenže ve skutečnosti žádná tvá oběť neexistuje. Pánové Clapton a Eastwood jsou

osvědčený tandem a v oboru podvodů pracují spolehlivě. Jenže já jim uchystám malé překvapení!“

„Co chceš dělat?“ vyděsila jsem se. „Raději do ničeho nestrkej prsty! Jestli je pravda to, co říkáš…“ Zoufale jsem si přála, aby to pravda byla, a zároveň jsem se jí šíleně bála. Představa, že by se rodinný přítel a můj poručník vůči mně dopustil takové podlosti, mě naprosto ohromila.

„Pamatuješ,“ připomněl Jim, „jak tenkrát, když jsi slyšela v pokoji ten smích, tvrdil Clapton, že on neslyší nic? To je právě důkaz, že ten trik na tebe nastrojil on sám. Kdyby o něm nevěděl, musel by logicky přiznat, že smích slyší taky. No – a my dnes uděláme podobný trik, jenže v trochu jiné formě. Ničeho se neboj, klidně dělej, co ti tu nařídí, a o nic se nestarej. Já teď musím běžet, jestli mám do večera ještě něco stihnout.“ Rychle mě políbil a zamířil ke dveřím.

„Jime!“ zavolala jsem za ním. „Máš mě ještě trochu rád?“

„Mám,“ ujistil mě, „ale na důkazy teď nemám čas.“

Chýlilo se k večeru. Seděla jsem v křesle, tupě zírala do tmavé obrazovky a porovnávala, co je pro mě horší. Jestli skutečnost, že jsem poranila, nebo dokonce zabila nevinného člověka, nebo to, že mě Clapton z nepochopitelných důvodů tak hanebně zradil. Střípky mých úvah se pohybovaly jen těsně nad hladinou toho, co se dá nazvat myšlením, a dovolovaly vědomí, aby vnímalo tiché zvuky domu. Nebylo jich mnoho. Několikrát kdosi prošel chodbou, dva sanitáři se o něčem tiše dohadovali a asi v půl sedmé jsem zaslechla hlasy doktorů Eastwooda a Murphyho, kteří se zřejmě vrátili ze své přednášky v Orange.

Zdálo se, že pro dnešek už bude klid, ale mýlila jsem se. Skoro jsem usínala, když se ve vrátnici ozval bzučák, hned na to jsem uslyšela zvuk otvíraných dveří a tichý rozhovor tří hlasů. Pak vrátný Barrow někam telefonoval a brzy na to se rozlehly chodbou dvojí kroky, které ztichly u dveří Eastwoodovy pracovny.

„Pojďte dál, pánové,“ zaslechla jsem doktorův hlas,

„Čemu

91

vděčím za tak pozdní návštěvu?“ Muži něco odpověděli, ale jejich slova zanikla za dveřmi. A pak se znenadání ozvalo zaklepání na mé vlastní dveře.

„Kdo je to?“ vyhrkla jsem.

„Sanitář,“ ozvalo se tiše. „prosím, otevřete. Je to důležité.“

Odemkla jsem. Na chodbě stál lapiduch Prescott s prstem na ústech. „Tiše, slečno,“ zašeptal. „Mám příkaz přemístit vás okamžitě na lůžkové oddělení.“

„Vezmu si pantofle,“ zabreptala jsem.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Pantofle by bylo slyšet. Vezmu vás sám.

Hlavně buďte naprosto tiše.“ A než jsem se zmohla na protest, uchvátil mě zkušeným pohybem do náručí a nesl mě dlouhou chodbou do zadní části budovy. Na svých měkkých, gumových

podrážkách se pohyboval naprosto neslyšně. Neměla jsem potřebu se bránit. Od dětských let mě nikdo v náručí nenesl a teď jsem zjistila, že spočívat na rukách silného muže je docela příjemný pocit. Skoro jsem litovala, že netrval déle. Prošli jsme mřížovými dveřmi, oddělujícími lůžkovou část od ostatní budovy a hned nato jsme se octli v pokoji, kde jsem byla už ráno. Má postel byla ještě rozestlaná a obří lapiduch mě do ní šetrně uložil.

„Doktor Eastwood soudí,“ řekl na rozloučenou, „že asi dostanete návštěvu. Nemáte se prý bát a máte předstírat, že spíte.“ Tiše odešel a dveře bez kliky za ním nehlučně zapadly.

Ještě jsem si ani nestačila urovnat zmatek v hlavě, když se znovu otevřely a někdo vstoupil. Koutkem přivřeného oka jsem zjistila, že to je vládce sanatoria v doprovodu dvou statných chlapíků.

„Pokud to nutně nepotřebujete, nebudu rozsvěcet, abychom

pacientku nevzbudili,“ řekl omluvně doktor.

„Jsem rád, že spí.

Potřebuje mnoho spánku. Mívá děsivé halucinace a to ji vysiluje.“

„Není třeba,“ ujistil ho jeden z mužů. „Světla je tu z venku dost.“

Byla to pravda. Parková lucerna za oknem pokoj celkem dostatečně osvětlovala.

„Takže,“ řekl doktor Eastwood, jako by uzavíral jakousi

předchozí debatu, „má pacientka Shirley Bensonová leží v tomhle pokoji už desátý den a jistě uznáte, že nemůže mít nic společného s případem, který vyšetřujete. Sami jste se přesvědčili, že bezpečnostní 92

opatření fungují a neumožňují pacientům odejít ani z místnosti, ani z budovy. Proto trvám na tom, že vůz slečny Bensonové byl z

parkoviště odcizen neznámým pachatelem, který také zavinil politováníhodnou nehodu se zraněným motocyklistou a z místa činu utekl. Stačí vám mé vysvětlení, pánové?“ Odříkal tu větu jako dobře připravený žák.

„Jistě,“ řekl druhý z mužů. „Mohl byste nám ještě říct, jak jste se dověděl o tom zraněném motocyklistovi?“

„To si, bohužel, nevzpomínám. Někdo tu ráno o něm mluvil, ale kdo, to už nevím. Měl jsem dost práce, protože jsem se připravoval na svou odpolední přednášku. Zítra mám další ve Flintridge. Mám toho moc. Přednáším teď skoro každý den.“

„No – to je celkem pochopitelné. Myslím, že je to všechno, pane doktore. Jen vám ještě připomínám, že za poškození vozu vaší pacientky odpovídáte vy, protože byl ukraden na parkovišti sanatoria.“

„Samozřejmě,“ řekl Eastwood kysele. „ Bude opraven na náš účet.“

„Dobrá, děkujeme za spolupráci. Můžeme jít.“

Dveře vězení se znovu neslyšně zavřely, kroky na chodbě dozněly v dálce a zůstala jsem sama – jen v obtížné společnosti svých podob hrdiny, zbabělce, vraha i oběti.

93

XII.

Nemohla jsem se dočkat chvíle, kdy Eastwood odjede na svou přednášku do Flintridge a budu se moci nerušeně setkat s Jimem.

Jenže když k tomu nakonec došlo, byla jsem zklamaná. Jim se nechoval jako něžný milenec. Zdálo se, že má plnou hlavu starostí a není mu do řeči.

„Co to tu bylo včera za návštěvu?“ vyzvídala jsem opatrně. „Víš o ní něco?“

„To byli policajti a snad nemusím zdůrazňovat, že opravdoví.

Poprosil jsem strejdu, aby je sem poslal.“

„Co to mělo za smysl?“ nechápala jsem.

„Vnést zmatek do řad nepřítele. Dovedeš si představit, jak těm doktůrkům asi je, když případ, který si společně vycucali z prstu a který měl existovat jen pro tebe, začne zcela vážně vyšetřovat policie?“

„Ty jsi strejdovi nalhal, že se to opravdu stalo?“ vyděsila jsem se.

„Jak bych mohl? Řekl jsem mu jen Claptonovu verzi, k terou mám od tebe. On samozřejmě nejlíp ví, že v jeho rajonu včera v noci žádný motocyklista zraněn nebyl, natož aby ležel na chirurgii v nemocnici u sv. Kláry. Když jsem strejdovi ty Claptonovy pohádky dovyprávěl, začal se o tvůj případ moc zajímat.“

„Proč?“ nechápala jsem.

„Asi proto, že souvisí s tímhle sanatoriem. Policie už léta ví, že tenhle barák slouží jako útočiště prachatých kriminálníků, kteří by byli dávno odsouzeni, kdyby je sem Eastwood nezavřel a nedržel nad nimi ochrannou ruku. Jen není jasné, jak to doktorovy prochází, protože i on podléhá kontrole soudních expertů. Úplatky mu prý 94

nelze dokázat.“

„Ale já je můžu dokázat. Viděla jsem na vlastní oči člověka, kterému předal Eastwood úplatek v případu Salomonová. Byly to prachy, které mu někde sehnal Clapton.“

„Na to jsem samozřejmě nezapomněl a taky jsem to strejdovi vyklopil. Dokonce jsem si vzpomněl, že jsi zaslechla jméno řidiče toho pána – Easter. Vážený pan kapitán vyskočil radostí, div nezbořil strop. Jenže,“ dodal truchlivě, „to je asi konec našeho vyšetřování.

Teď to chce strejda vzít do ruky sám.“

„A co na tom?“ namítla j s e m . „Sami jsme toho stejně moc nevypátrali.“

„Jak to?“ odporoval ukřivděně Jim. „Co se tebe týká, víme už úplně všechno. Mám ti to snad shrnout?“

„Jen povídej,“ vyzvala jsem ho skepticky.

„Tak za prvé víme, že tě tvůj milující poručník chtěl uklidit do sanatoria.“

„Proč by to chtěl?“ ušklíbla jsem se pohrdavě.

„Jestli to ještě sama nevíš, tak k tomu dojdeme. Protože zdravého člověka nelze jen tak internovat, radil se s Eastwoodem, jak to zařídit. Eastwood mu doporučil, aby využil tvé nervové lability a připravil ti pár pořádných šoků, po kterých by ses dobrovolně začala léčit na psychiatrii. Clapton poslechl a nastražil na tebe parte, smích a náhrobní desku. Využil k tomu rekvizity ze svého nového filmu.

Něco připravil sám, něco s pomocí toho povedeného montéra.

Zabralo to, ale nestačilo to. Eastwood si kladl podmínku, že budeš v sanatoriu trvale bydlet, jinak s tebou nic nepořídí. Clapton to vzal na vědomí a ve vhodné chvíli zinscenoval na sebe atentát. Prostřelil si okno, zhasl lampu a další rány vypálil do vzduchu. Pak ti navyprávěl pohádky o tajných nepřátelích a o nebezpečí, které tě obklopuje. Vyděsil tě natolik, že ses dobrovolně a s radostí nastěhovala sem a o svém domě ve Fernando Valley jsi nechtěla ani slyšet.

Jenže to stále ještě nebylo ono. Šlo o to, aby ses nakonec octla na druhé straně chodby, na izolaci. Nevím, jak by se bráchům doktorům podařilo tě tam dostat, kdyby jim nepomohla náhoda, že ses opila, zastavila ses o patník a hlavně ses vůbec na nic nepamatovala.

95

Protože navíc věděli, že znáš případ Snail – Blackwellová namluvili ti, že v tvém maléru jde o podobnou věc a že vyměnit izolaci v sanatoriu za kriminál a vydírání je pro tebe výhodné. Nezáleží jim na tom, že tam vlastně nejsi a bydlíš v tomhle parádním pokoji. Stačí jim, že jsi na izolaci trvale registrovaná a že tam taky skutečně budeš, když to budou potřebovat. Teď tě mají tam, kde tě chtěli mít a dál už tě s ničím obtěžovat nebudou.“

„Co to plácáš?“ rozčílila jsem se. „ Proč by mě chtěli držet v izolaci?“

„Protože každý, kdo se tam octne, je podle zákona nesvéprávný.“

„A nevíš náhodou, proč by měl mít můj poručník zájem na tom, aby měl nesvéprávnou svěřenku?“

„Náhodou vím. Protože nesvéprávný člověk nemůže disponovat svým majetkem. Tobě bude za pár dnů osmnáct a Clapton by ti musel předat, co ti patří. Jenže on to nemůže udělat, protože všechno, co jsi po rodičích měla, ti zpronevěřil a vrazil to do dalších pitomých filmů, které nevynesly ani cent. Proto hraje o čas a bude se tě snažit vydávat za nesvéprávnou tak dlouho, dokud nezdědí po strýčkovi velký majetek, kterým by tu zpronevěru mohl zahladit a vyrovnat se s tebou.“

„Prokristapána.“ vydechla jsem ohromeně. „ Ale,“ nevzdávala jsem se, „jak víš, že zpronevěřil právě moje peníze?“

„Protože jsi jeho jediný klient, kterému už půl druhého roku nevykazuje účty. Všem ostatním ano.“

„Takže podle tebe jsem teď chudá jako kostelní myš,“ vzdychla jsem nešťastně.

„Bohužel myslím, že nejen podle mě.“

Zjistila jsem, že se mi do očí derou slzy a cítila jsem, jak mi rudnou tváře, protože jsem se za ty slzy strašně styděla. Zradily mě.

Měly téct, když jsem se dověděla, že jsem zavinila něčí neštěstí a ne teď, když jsem přišla o peníze! Naštěstí Jim nebyl z těch, kteří si myslí, že noblesní člověk při ztrátě majetku pouze s úsměvem mávne rukou. Zřejmě tu pohromu prožíval se mnou.

„Cos tím teď budeme dělat?“ zeptala jsem se bezradně. „Vždyť to, co říkáš, je jasný případ pro policii!“

„Však už na tom taky policie pracuje,“ ujistil mě Jim. „Myslíš, že 96

strejda by poslal své dva inspektory vyšetřovat něco, co se nestalo, kdybych mu byl předtím nevyklopil všechno, co jsem teď řekl tobě?

Jenže pak se mu ten můj nápad, poslat do sanatoria policisty, zalíbil.

Řekl, že jejich návštěva aspoň odvede pozornost od hlavního útoku, který přijde odjinud.“

„Odkud?“

„To sice přesně nevím,“ přiznal Jim, „ale na jeho přípravě se rozhodně oba budeme podílet.“

„Jak?“ vyjevila jsem se.

„Já si zahraju na oddaného donašeče a oznámím Eastwoodovi, žes mě už dvakrát přemlouvala, abych ti sehnal heroin. A ty mu napíšeš vyděračský dopis. Já ti ho nadiktuju, pak mi ho dáš a v pravou chvíli ho Eastwoodovi odevzdáme.“

„Co je to za nesmysl?“ vybuchla jsem vztekle. „Jaký heroin? Jaký vyděračský dopis? Zbláznil ses? Co sis to zase vymyslel?“

„To jsem si nevymyslel,“ urazil se Jim. „To je pomoc, o kterou nás žádá strejda. A kdyby ti to znělo moc rodinně, tak si místo strejda řekni kapitán Alex Dart, šéf pasadenské kriminálky. Už ti to zní líp?“

„Takže to je rozkaz?“

„Sotva. Policie sice může apelovat na lidi, aby jí pomáhali, ale těžko jim může spolupráci rozkázat. Je to jen velmi naléhavá žádost, na jejímž splnění závisí úspěch celé policejní akce.“ Ten našprtaný sloh poslední věty mě popudil.

„K čemu jsou všechny akce, když mi prachy stejně nikdo

nevrátí?“ vyjela jsem, ale když jsem se setkala s Jimovým pohledem, hned bych si za to dala pár facek.

„Promiň,“ omlouvala jsem se rychle.

„Samozřejmě udělám

všechno, co bude potřeba. Jen mě to zaskočilo, protože vůbec nevím, o co jde.“

„Já taky ne,“ přiznal Jim, „ale strejda to tak vymyslel a já mu věřím.“

„A co mám vlastně napsat?“

„Já ti to řeknu. Máš tu dopisní papír s obálkou?“ Připravila jsem všechno potřebné a Jim začal diktovat.

Vážený pane doktore,

97

vím, že už řadu let dáváte vysoké úplatky soudnímu lékaři a znalci Dr. Franku Deanovi, aby kryl vaše podvodné diagnózy, kterými napomáháte zločincům uniknout soudnímu řízení. Mám na to důkazy, které znám jen já. Žádám vás, abyste mě navštívil a dohodli jsme se na ceně, za kterou budu ochotná o svých důkazech pomlčet.

Shirley Bensonová

Pokud jsem psala, nevnímala jsem smysl, ale když jsem si ten dopis po sobě přečetla, polila mě hrůza. „To přece nemyslíš vážně!“

vyhrkla jsem zděšeně. „Dovedeš si představit, co se stane, až tohle Eastwoodovi předáš? Bude mě chtít zabít! A kromě toho Deana neznám a žádné důkazy nemám!“

„Deana znáš,“ ujistil mě Jim. „ Je to ten chlápek, který přijel k Eastwoodovi a měl řidiče Eastera. Podle toho řidiče ho strejda taky bezpečně našel. A důkazy nejsou důležité. O ty tu nejde.“

„A o co tedy jde?“

„Jde o to, vyprovokovat Eastwooda k nějakému zoufalému činu!“

„Třeba k tomu, že mě bude chtít zabít?“ otřásla jsem se.

„Myslím, že právě s něčím takovým strejda počítá.“

„A to říkáš tak klidně?“ vypěnila jsem. „Jste oba stejní. Ty, i ten tvůj vážený policajt! Jak si to představuješ?

Že kvůli jeho

vyřešenému případu budu riskovat život? Nakašlu mu!“

„Nerozčiluj se,“ klidnil mě Jim. „I když tě Eastwood bude chtít zabít, neznamená to, že mu k tomu dáme příležitost.“

„Jo!“ běsnila jsem. „Ty, strejda a pánbůh!“

„Pánaboha vynech. Strejda, já a ty sama. Copak nestojíš o to dopadnout zločince? Chlapa, který vyždímal tvého poručníka tak, že mu na filmy nezbyly vlastní peníze a nakonec sáhl na tvé? Nemáš snad zájem odhalit původce všech těch podvodů, které ti Clapton nachystal? To byly Eastwoodovy nápady. Clapton z tebe

nesvéprávného idiota udělat nemohl. Eastwood ano, proto všechno režíroval on.“

Přes všechen odpor k Jimovu kazatelskému projevu jsem stačila během jeho řeči vychladnout a uklidnit se. „ Dobrá,“ řekla jsem věcně. „Co mám teď udělat?“

„Napsat na obálku jméno adresáta. Dopis musí být v zalepené 98

obálce, protože já samozřejmě nesmím vědět, co v něm je.“

„Jo,“ ušklíbla jsem se trpce. „Ty nic nevíš, nikdo nic neví. Všichni jste čistí jako lilie a mně strkáte hlavu na špalek!“

„Ani náhodou,“ ohradil se Jim. „Jestli nějaká hlava padne, tvá to rozhodně nebude.“

„Doufám, že ten tvůj zázračný strejda ví, co dělá,“ řekla jsem s povzdechem a napsala na obálku: „Dr. Eastwood, zde.“

„Díky,“ řekl Jim. Složil dopis, zasunul ho do obálky a tu pak opatrně strčil do kapsy.

„Kdy se má ta strejdova akce uskutečnit?“ zeptala jsem se.

„Nejspíš zítra. Eastwood s Murphym přednášejí ve Fullertonu a vrátí se až pozdě večer. Murphy pojede domů, Eastwood si tu bere noční službu. Taky děda přijde na noc, místo Barrowa. Clapton se tu neobjeví, protože zítra ráno odlétá za nějakým případem do Chicaga.

Zdá se, že všechno začne, až se Eastwood v noci vrátí. Je to ideální čas.“

„Kde budu já a co budu dělat?“

„Budeš na izolaci a asi budeš zase spát. Až teď Eastwoodovi nakecám ten nesmysl o drogách, určitě tě tam strčí, aby si tě pojistil, když bude skoro celý den pryč. Kromě toho nemůže vědět, jestli zase nepřijdou policajti a nebude chtít riskovat, že tě překvapí tady. Jenže to právě strejda chce.“

„Proč?“ nechápala jsem.

„Protože na izolaci funguje to Eastwoodovo špionské zařízení a tady ne. Kdyby tě chtěl doktor něčím uspat, neodmítej to. Aspoň prospíš otravné čekání.“

„Čekání na co? Na popravu?“

„Měj rozum,“ těšil mě Jim. „Věř, že strejda by nepřipustil nic, co by pro tebe bylo nebezpečné. Není přece dobrodruh, ale policajt.“

„No – co mi zbývá, než mu věřit? Ale co to má za smysl dělat ze mě feťačku?“

„To nevím,“ přiznal Jim, „ale nějaký účel to určitě má.“

„Dělejte si, co chcete,“ řekla jsem sklesle. „Dejte mě zavřít, nacpěte mě heroinem, dejte mě uspat. Pokud to nebude navěky, budu ráda. Mně už je všechno jedno.“

Nevím, jestli jsem v tu chvíli dobře viděla, ale zdálo se mi, že se v 99

Junových očích objevily slzy.

100

XIII.

Zatím všechno probíhalo podle plánu. Před polednem mě navštívil Eastwood a řekl mi: „Budete se muset přestěhovat na izolaci. Až do večera tu nebudu a kdyby přišli policajti, musí být všechno v pořádku. Můžete si tam vzít něco na čtení, ale byl bych radši, kdybyste spala. Spícího pacienta nikdo nevyslýchá.“ Choval se přátelsky, můj dopis tedy ještě nedostal.

„Pojdte se mnou,“ vybídl mě. „Dám vám injekci pro spaní a zavedu vás do vaší rezidence.“ Vyšli jsme na chodbu a doktor zamířil ke své pracovně.

„My nejdeme do ordinace?“ podivila jsem se.

„Ne. Ta je zamčená a čekárna taky. Včera ordinoval doktor

Murphy a asi zapomněl odevzdat vrátnému klíče. Bohužel je už od rána ve Fullertonu, takže si je od něho nemohu vzít.“

Procedura netrvala dlouho. Dostala jsem injekci, prošli jsme chodbou, Eastwood odemkl zamřížované dveře a octli jsme se ve světě ztracenců. Tady mi byl vyhrazen prostor chudší než vězeňská cela. Čtyřikrát čtyři metry, čtyři holé stěny, dveře na chodbu, zamřížované okno v hlavě kovové nemocniční postele, která tu jediná zastávala funkci bytového zařízení. Z ostatního vybavení tu byla pevná mřížka nad dveřmi, za níž se skrývala lampa,

rozsvěcovaná z chodby a vševidoucí oko doktorova zařízení. A ještě něco, čeho jsem si předtím nevšimla: trojdílné dveře skříně, vestavěné do zdi, které s ní tvořily jednolitou plochu. Tady se zřejmě ukládaly osobní potřeby pacientů. Ty ale chovanci stejně nemohli používat bez doktorova svolení. Zkusila jsem skříň otevřít, ale nešlo to. Byla zamčena třemi zapuštěnými zámky, pod nimiž se černaly 101

malé otvory pro nasazení přenosné kliky. Opravdu – nedobytná tvrz!

Skoro jsem byla ráda, že jsem doktorovu injekci neodmítla. Na přecházení tu bylo málo místa, a kdybych měla celé odpoledne ležet a dívat se do stropu, asi bych se zbláznila. Lehla jsem si do postele, zavřela oči, ale místo spánku na mě dolehla, celá hrůza mé situace.

Ze samostatné, suverénní a bohaté slečny Shirley Bensonové se náhle stala chudá a bezvýznamná holka, o jejíž trable se nikdo nezajímá a policii je dobrá jen k tomu, aby jí jako pokusný králík dopomohla k vyřešení úplně cizího případu! Budoucnost, kterousi bohatá slečna tak růžově malovala, se zhroutila. Co bude dělat? Jak bude žít? Stojí to vůbec za to? Nebylo by nakonec nejlepší dát se zabít? Aspoň by byl konečně klid!

Chytila jsem se slova „klid“ jako tonoucí záchranného kruhu a několikrát jsem ho nahlas vyslovila. Ku podivu to pomohlo. Hrůzu nahradila otupělost a děsivé myšlenky se v ní pomalu začaly rozplývat. Nebylo to ovšem zásluhou mé silné vůle, ale Eastwoodovy injekce. Přála jsem si usnout a už se nikdy neprobudit.

Zase jsem plula vesmírem a zase to bylo v posteli. Proč v posteli, to jsem chápala. Ráda spím v posteli. Ale proč vždycky ve vesmíru?

dumala jsem. Asi proto, že tam někde hledám Boha. Nikdy jsem nevěřila, že Bůh může být v Údech. Musí být někde strašně daleko, odkud nedohlédne na všechno to svinstvo, co se na zemi děje, jinak by ho už dávno musel spláchnout novou potopou. Napadlo mě, že když jsem teď chudá, mohla bych žebrat, ale za prvé jsem neměla klobouk a za druhé v hvězdném prostoru nebyla živá duše.

Z dálky se ke mně rychle blížily dva světelné body. Zpanikařila jsem a dupla jsem na brzdu. Postel se naklonila doleva a smýkla sebou doprava. Blázníš? napomenula jsem se. Tohle není auto, ale raketa! Světelné body dorazily až ke mně a změnily se ve dva anděly.

„Spíš, Shirley?“ zeptal se jeden z nich. „Jak můžu spát, když řídím?“

ohradila jsem se dotčeně. „ A já řídím dobře,“ ujišťovala jsem překotně. „Všechno vím. Zelená znamená jeď a červená stůj.“

„S tou bude práce,“ povzdechl si druhý anděl, „ale to se zvládne.“

Vzal mě do náruče, roztáhl křídla a pomalu se mnou letěl mezi hvězdami. Napadlo mě, že to je vlastně pes Falco a že si mohu přát, 102

kam mě má donést.

„Já chci do nebe,“ řekla jsem a radovala jsem se, jaké krásné místo jsem si vybrala.

„Hned tam budeme,“ ujistil mě dobromyslně Falco.

Pak se rozevřely nějaké dveře a zaslechla jsem hlas prvního anděla, který oznámil. „Tak už je tady, máme jí nechat spát?“

„Pokud si myslíte, že bude zticha, tak ano,“ řekl jiný hlas. S

námahou jsem otevřela oči a mezi škvírami víček jsem zahlédla úctyhodného muže s tvrdým pohledem sedícího před obrazovkou.

„Vy jste Pánbůh?“ zabreptala jsem. „Víte, že jsem si vás představovala úplně jinak? Vždycky jsem myslela, že máte bílý fousy.“

Pánbůh neodpovídal a tak jsem jela dál. „A máte tady stejný zařízení, jako pan doktor Eastwood. To je výborný, moct všechno vidět! Funguje vám ten biograf?“

„Doufám, že ano,“ přikývl Pánbůh. „Jime, zapněte to,“

Odněkud z temnoty se vynořil Jim, zmáčkl tlačítko na panelu a na monitoru se objevil obraz vrátnice. Pan Morris seděl v křesle a četl noviny. Všimla jsem si, že hodiny nad jeho hlavou ukazují čtvrt na devět a přišlo mi divné, že i na věčnosti měří čas.

„Co tu dělá pan Morris?“ zeptala jsem se. „Tady má sedět svatý Petr.“

„Jime,“ řekl Pánbůh, „budete muset Shirley probudit, nebojí znova uspat. Nesmíme riskovat, že bude mluvit, až to nebudeme potřebovat. Doktor může přijet každou chvíli.“

Jim se ke

mně přiblížil a políbil mě. „ Miláčku,“ mumlala jsem

šťastně, „Ty jsi taky v nebi?“

„Nejsme v nebi. Probuď se! Jsme v sanatoriu, v Eastwoodově ordinaci.“

„To není Pánbůh?“ ukázala jsem na důstojného muže.

„Svým způsobem je, ale na to se vykašli,“ naléhal Jim. „Teď jde o vážnou věc. Musíš se probudit a uvědomit si, že nesmíš ani ceknout, ať uvidíš cokoli.“

Pomalu jsem se probírala k životu. „Co bych měla vidět?“

„Nejspíš to, jak se tě Eastwood pokusí zabít.“

Nevím, jestli buzení šokem je vědecká metoda, ale je rozhodně 103

jedna z nejúčinnějších. V jediném okamžiku zmizel Pánbůh i ráj a zbyla jen chudák holka, kterou chtějí zavraždit. Ještě nikdy jsem nezapadla do skutečnosti tak rychle jako teď.

„Kde mě bude chtít zabít? Tady?“

„Ne. Ve tvém pokoj na izolaci. Tam máš být.“

„Ale on mě tam nenajde a udělá poplach!“

„To už nech na strejdovi.“

„Ale když tam nebudu, tak strejda Eastwoodovi nikdy

nedokáže…“ rozjela jsem se, ale přerušil mě zvuk zvonku hlavních dveří, který zazněl z reproduktoru.

„Ticho!“ zavelel Pánbůh. „Jime, zapněte nahrávku! A od této chvíle ani slovo!“ Strnuli jsme s očima upřenýma na obrazovku, nabízející nejdramatičtější film mého života.

Do obrazu vstoupil doktor Eastwood.

„Dobrý večer, pane doktore,“ pozdravil vrátný.

„Dobrý, Morrisi,“ zahučel Velký šéf. „Už jste našel ty klíče od ordinace a od čekárny? Doktor Murphy tvrdí, že je nemá, tak jste je musel někam zabordelit vy.“

„Pan doktor Murphy se musí mýlit. Vím určitě, že mi včera klíče neodevzdával.“

„Proč jste ho na to neupozornil?“

„Nechtěl jsem ho obtěžovat. Myslel jsem, že se za chvíli vrátí.“

„Jeden myslel – a víte co, Morrisi? Takový zkušený vrátný a neví, že klíče se musí odevzdávat. Něco nového?“ navázal nelogicky.

„Máte tu dopis od slečny Bensonové. Jim ho našel v jejím pokoji, když jste slečnu odvedl na izolaci a předal ho mně.“

Zachvěla jsem se a srdce se mi rozbušilo. Teď to přijde!

„Co je to za nesmysl?“ hučel Eastwood. „Dejte mi to!“ Vzal obálku, rozlepil ji a přelétl zrakem dopis. Neviděli jsme mu do tváře, ale asi to s ním pořádně zacloumalo a potřeboval si vylít vztek.

Naštěstí byl po ruce pan Morris.

„Nevím,“ rozčílil se doktor na vrátného, „proč mě otravujete takovými pitomostmi, Morrisi. Hleďte si radši klíčů! Jestli zítra ráno nebude čekárna a ordinace přístupná vyletíte! Je vám to jasný?“

„Jasný, pane doktore,“ řekl úslužně pan Morris.

Eastwood chtěl za sebou prásknout dveřmi, ale nevyšlo to, protože 104

byly tlumeny vzduchovou brzdou.

„Přepněte to, Jime,“ nařídil Pánbůh.

Na obrazovce naskočil obraz chodby, zabírané od vrátnice.

Doktor mířil ke své ordinaci, odkud jsme ho sledovali. Srdce se mi Zastavilo, když pro jistotu zkusil, jestli není otevřeno. Stereo obraz naháněl hrůzu: Na obrazovce Eastwood, tisknoucí na chodbě kliku a z naší strany skutečná klika, pohybující se nahoru a dolů. Naštěstí pro nás bylo zamčeno. Doktor tiše zaklel a pokračoval k dalším dveřím, vedoucím do jeho pracovny. Otevřel je a vešel dovnitř.

„Přepněte!“ řekl Pánbůh tiše.

„Nejde to,“ šeptal Jim. „Pracovna se kontrolovat nedá. Není tam kamera. Musíme počkat, až vyjde ven.“

Pánbůh přikývl a nekomentoval to. I když jsem byla strašně zvědavá, co asi Eastwood v pracovně dělá, přece jen jsem byla v duchu vděčná za oddechový čas. Pochopila jsem už, že celý ten trik se ztracenými klíči je součástí plánu a jen díky jemu tu můžeme doktora sledovat, aniž by nás překvapil. Snažila jsem se rozumně uvažovat, ale myšlenky se mi tříštily. Kdo všechno v té komedii hraje? Pan Morris? Saniťáci? Doktor Murphy? A chce mě vůbec Eastwood zavraždit? Asi ano. Po tom mém dopise mu vlastně nic jiného nezbývá. Otřásla jsem se.

Obraz na monitoru ožil. Doktor vyšel z pracovny a něco držel v ruce. Co to bylo, jsem nepoznala, protože byl příliš daleko. Pomalu se vzdaloval k lůžkovému oddělení.

„Máte tam další kameru?“ zeptal se Pánbůh.

„Jistě. Je u toho katru. Mám přepnout?“

Pánbůh přikývl. Teď jsme měli Eastwooda přímo před sebou.

Právě odmykal mřížové dveře k lůžkovému oddělení. Když se

natočil stranou, viděli jsme jasně, že v ruce drží injekční stříkačku.

Zamrazilo mě. Injekce léčí, uspávají a vraždí. Je v téhle stříkačce smrt?

Doktor nechal mříž otevřenou, došel ke dveřím mého pokoje a zdálo se, že naslouchá. Pak stiskl kliku a tiše vešel.

Jim tentokrát nečekal na povel a přepnul. Přesto, že Eastwood z opatrnosti nerozsvítil, byl obraz jasný. Kamera nad dveřmi obsáhla skoro celý prostor pokoje. Čtyři holé stěny, okno, postel – a pak jsem 105

zděšeně vykřikla. V té posteli jsem ležela já, přesně tak, jak jsem zvyklá. Rozhozené ruce, pokrčené nohy, polštář přes hlavu. Vůbec jsem nepochybovala, že jsem to já a na okamžik mě vyděsila představa, že jsem se rozdvojila. Ale obraz na monitoru mi nedal čas k úvahám.

Doktor tiše došel k mé posteli, prohlédl si mou pravou paži a zdálo se, že je spokojen. Nachýlil se nade mnou, aby se přesvědčil, že spím.

Byla to zbytečná opatrnost, mé pravidelné oddechování bylo slyšet i z našeho reproduktoru. Věděla jsem, že teď přijde rozhodující okamžik. Třeštila jsem oči na obrazovku a cítila jsem, jak mi po zádech stékají kapky potu. Vyděšeně jsem sledovala svého vraha, jak mě opatrně bere za paži, stříkačku, která se blížila k mému předloktí a jehlu, nasazenou na vyhlédnutém místě ruky. Zavřela jsem oči a náhle jsem se smířila s tím, že zemřu.

A pak se stalo něco, co způsobilo, že jsem vykřikla podruhé. Má druhá paže, položená na přikrývce, se kmitla vzduchem a hrana dlaně se s matematickou přesností zasekla Eastwoodovi do krku. Doktor zavyl a upustil stříkačku. Na vteřinu balancoval v předklonu. Pak vylétla zpod deky pokrčená noha, která ho mocným kopnutím

zasáhla do žaludku a odhodila ho na protější dveře. Vyskočila jsem z postele a vrhla se za ním.

Kamera prostor před dveřmi nezabírala, takže jsme mohli sledovat jen zvuky zápasu. Byl krátký a zřejmě jsem zvítězila, protože jsem nakonec vešla do obrazu sama. Otočila jsem se ke stěně a řekla stručně: „Hotovo, táto.“ Neviditelné dveře vestavěné skříně se otevřely a vyšel z ní kapitán Dart.

„Skvělá práce, Alice,“ řekl uznale. „A, zaplať Pánbůh, rychlá. Už jsem si v té skříni připadal jako milenec schovaný před manželem.

Velmi nedůstojná situace! O tom, jak jsem se o tebe bál, ani nemluvím,“ dodal a trochu se mu zatřásl hlas.

„Nemusel ses bát,“ těšila ho Alice. „Eastwood pro mě není žádný soupeř. Skoro se stydím, že jsem ho omráčila.“

Kapitán zavrtěl hlavou. „To vypusť z hlavy, děvče,“ řekl přísně.

„Jestli budeš takhle uvažovat, nebudeš to mít v životě lehké.“

„Vždyť já vím, nezlob se,“ řekla Alice smířlivě. Objala otce a 106

políbila ho na tvář.

Zalila mě vlna horkosti a závisti. Zaseje to Alice, která za mě tahá kaštany z ohně! Za mě, neschopnou holku, která tu sedí v bezpečí a třese se o svůj život! Která není dost důvěryhodná, aby ji do celého plánu zasvětili, a bude celý život odsouzená hrát štěky po boku zářivých hvězd! Náhle mě napadlo, že stejný mindrák měla i marnivá Mildred Gishowová a strašně jsem se zastyděla.

Kapitán Dart se na obrazovce vymanil z Alicina objetí. „Pojď, děvče, musíme to skončit,“ řekl věcně. „Vážený pan doktor se nám začíná probouzet.“ Pak se obrátil směrem ke kameře. „Sledujete nás, Jime?“

Jim stiskl komunikační tlačítko. „Samozřejmě, strejdo, všechno máme nahrané.“

„Dobrá! Zajdi vedle do čekárny. Najdeš tam deset mých lidí, tři zdejší sanitáře a policejního doktora Brooka. Pošli ho sem, aby zajistil stříkačku a prohlédl pana Eastwooda a Alici. Ať s sebou vezme dva policisty, kteří Eastwooda dopraví k nám. Sanitáři zatím zůstanou, kde j sou. Zbytečně by nám překáželi. A pamatuj si laskavě,“ dodal nevrle, „že ve službě nejsem žádný strejda, ale kapitán. Jasný?“

„Jasný, pane kapitáne!“ Jim pustil komunikační tlačítko a tázavě se zadíval na Pánaboha. Ten s pobaveným úsměvem přikývl, čímž potvrdil strejdovy rozkazy. Jim odešel do čekárny a za chvíli bylo z chodby slyšet spěšné kroky, mířící k lůžkovému oddělení. Za několik dalších okamžiků už příchozí zaplnili obrazovku.

„Uf!“ ulevil si strejda. „ Doufám, že tenhle důkaz bude prokurátorovi stačit.“

Pánbůh se usmál a zmáčkl tlačítko. „Jestli váš předpoklad vyjde, je naprosto dokonalý. Děkuji vám, kapitáne Darte.“

107

XIV.

Předpoklad vyšel. Laboratoř prokázala, že ve stříkačce byla smrtelná dávka heroinu.

„Proč mě chtěl zabít právě heroinem?“ nechápala jsem.

„Protože jsme ho k tomu vlastně navedli,“ vysvětloval Jim.

„Namluvil jsem mu přece, že o heroin stojíš.“

„Jenže kdybych se na izolaci předávkovala, byl by za to stejně odpovědný on.“

„Ne. Vyvlékl by se tím, že by obvinil mě. Každý soud by uvěřil, že jsem ti ty drogy přinesl já, protože jsem neodolal tvým krásným očím. Dokonce třikrát, protože dva vpichy po uspávacích injekcích jsi už měla. Třetí měl být poslední.“

„Jak to, že Eastwood nepoznal, že Alici ty vpichy chybí?“

„Nechyběly. Doktor Brook jí je odborně vyrobil. Napíchal jí něco neškodného.“

„K čemu to vlastně bylo?“ povzdechla jsem si. „Není mi to jasné.“

„To je tak,“ řekl Jim. „Eastwood se už léta drží nad vodou tím, že chrání bohaté delikventy. Jenže aby mu to prošlo, musí podplácet soudní úředníky. Proto mu to moc nevynáší. Co vyždímá z pacientů, to spotřebuje na úplatky. Kdyby nebylo doktora Claptona, kterého si kdysi zavázal a tahá z něho prachy, sanatorium by neudržel.

Prokurátor i policie o tom ví, ale nemohou Eastwoodovi nic dokázat.

Doktor patří ke smetánce města a ta je nedotknutelná. Kdyby se ta vlivná společnost Eastwooda zřekla, byl by postižitelný. A to teď také bude, protože ani městská honorace si nemůže dovolit chránit lékaře, kterému bylo dokázáno, že se pokusil o vraždu pacienta na půdě vlastního sanatoria. Eastwood to ovšem svým prominentním 108

pacientům nezůstane dlužen a u soudu shodí všechny, kteří měli s jeho podvody něco společného. Už víš, proč byl prokurátor tak spokojený? Může teď Eastwoodovi dokázat nejen pokus o vraždu, ale i uplácení úředníka, i když zatím jen jednoho. Kdyby tvé obvinění v dopise nebylo pravdivé, nechal by tě Eastwood žít, protože by věděl, že nic nemůžeš dokázat. Tím, že tě chtěl zabít, se přiznal i k úplatkům. Víš, co to znamená? Vyhráli jsme!“

„Vy jste vyhráli,“ řekla jsem trpce. „ Já rozhodně ne. Ten váš případ se mě vůbec netýká. Já mám jiný problém. Byla

jsem

okradená a nikoho to nezajímá. Neporadil bys mi náhodou, co mám dělat, když jsem teď bez peněz?“

„Cokoli,“ řekl Jim vážně. „ Je fůra lidí, kteří v životě peníze neměli a taky jsou naživu.“

Od milovaného kluka to zaznělo pěkně tvrdě.

Seděla jsem v letištní hale a četla snad už popadesáté dopis od doktora Claptona.

Milá Shirley,

vím, že jsem ti ublížil a netoužím setkat se s tebou ještě někdy osobně. Proto ti píšu, abych ti poskytl několik informací.

Pravděpodobně budu obviněn, že jsem zpronevěřil tvé dědictví, ale nikdo mi to nedokáže. V den tvých narozenin si totiž budeš moci vyzvednout celý svůj majetek, převedený na hotové peníze, v Barclayově bance v Chicagu, tak, jak sis to přála. Detailní vyúčtování tvé pozůstalosti po rodičích jsem už udělal s právníkem banky Dr. Jasperem a předal mu správcovství do doby, než se svým majetkem budeš moci svobodně nakládat. Na toho se také ve všech záležitostech obracej. Jistě jsi uhodla, že jsem dluhy vůči tobě uhradil z dědictví po svém strýci, který minulý týden náhle zemřel a že celá ta komedie, kterou jsem s tebou hrál, byla vlastně zbytečná.

Kdysi jsem se před dr. Eastwoodem neopatrně uřekl, že bych potřeboval, abys byla nesvéprávná a nemusel ti předat majetek, dokud ty strýčkovy peníze nezdědím. Byl bych naivní, kdy bych se omlouval tím, že pak už celý další běh událostí zrežíroval Eastwood sám. Nesouhlasil jsem s tím, co se dělo, ale sháněli jsme každý dolar a musel jsem se zúčastnit, protože, jsem se kdy si Eastwoodovi 109

zavázal, že náklady na jeho sanatorium poneseme napůl. Byla to nejnevýhodnější smlouva mého života a mrzí mě, že jsi na ni doplatila právě ty. Potřeboval jsem prostředky na financování filmů, a protože mi investice do sanatoria odčerpaly mé vlastní peníze, sáhl jsem na tvé. Spoléhal jsem na to, že se brzy se ziskem vrátí. Bohužel se to nestalo. Vím, že jsem ti způsobil újmu a rád bych ji aspoň částečně napravil. V trezoru tvého otce v mém pokoji najdeš 50 000

dolarů. Vezmi si je jako částečné odškodnění. Víc nemám. Tvůj dům je prázdný, včera jsem se odstěhoval. Všechny klíče od domu i od trezoru ti předá paní Carcoolová v mé kanceláři, společně s doklady Barclayovy banky.

Měj se dobře,

Dr. Henry Clapton.

„Cestující letu nula dvacet tři do Chicaga se laskavě dostaví ke vchodu číslo sedmnáct,“

vyzval mě hlas, umocněný

několikanásobnou ozvěnou. Přehodila jsem si kabelu přes rameno, prošla kontrolou letenek a vykročila do lomené chodby, vedoucí do útrob letadla.

„Dobrý den, slečno,“ oslovila mě letuška, „vítejte na palubě.

Prosím, posaďte se. Máte číslo 58 u okna.“

Kolikrát v životě tohle ještě uslyším? napadlo mě. Kolik sedadel v letadlech ještě vystřídám? Náhle mě pojala hrůza z mého úmyslu zříct se domova a cestovat po světě, Jenže když už jsem si jednou určila roli samostatné, sebejisté a bohaté dámy, věděla jsem, že není vyhnutí! Stejně se mnou nikdo nevydrží a každému jsem nakonec na obtíž.

Přes závoj slz jsem viděla, jak se letadlo pomalu odděluje od přístupové chodby. Přede mnou defilovali spěchající lidé, letištní vozy, sluncem ozářená terasa kavárny, kde se tísnili lidé, kteří se přišli rozloučit. Hned u zábradlí stáli Jim a Alice. Nevím, jestli jsem dobře viděla, ale zdálo se mi, že se drží za ruce.

Motory zavyly, letadlo se měkce zhouplo a rozjelo se po

startovací dráze.