R. L. Stine

Stopy hrůzy 94

Prokletí rodiny Fearů

PROLOG

Městečko Shadyside

Rok 1900

Nora Goodeová-Fearová sklonila hlavu. Byla unavená, strašně unavená. Skoro celou noc dřepěla ve studené místnosti a odpovídala na otázky. Mluvila o tom, co se stalo ve Fearově vile.

Ne jednou.

Ne dvakrát.

Už to říkala potřetí.

Drželi ji tam jako nějakou vražedkyni. V místnosti bez oken, osvětlené jedinou svíčkou vrhající po stěnách strašidelné stíny.

Zvedla oči k muži, který seděl za psacím stolem. Její osud byl v jeho rukou. Na něm záleželo, jestli bude propuštěná na svobodu, nebo zůstane pod zámkem.

Muž si znaveně povzdychl a zaklonil se. Na stole měl hromádku papírů. Byly to zápisy otázek a odpovědí.

Nora si utřela slzy a protáhla záda. Chtěla polknout, ale nešlo to.

Hrdlo měla vyschlé jako troud. Bolelo ji v kříži.

Byla vyčerpaná, hladová. Nejradši by padla na zem, stočila se do klubíčka a usnula.

Určitě by se jí zdálo o Danielovi, jejím milovaném manželovi, kterého měla jenom jeden den, a o šťastných časech, než jeho rodinné prokletí přineslo všem smrt a zkázu.

„Nuže, Noro,“ pronesl muž přísně, „pověz mi znovu, jak to bylo.“

Znovu? Ramena jí poklesla. Jestli jsem se ještě nezbláznila, pomyslela si nešťastně, tak už to nebude dlouho trvat. Tohle přece 4

není možné! Já chci na tu hrůzu zapomenout a tenhle chlap mě nutí, abych si ji pořád připomínala.

Muž ťukal prsty na desku stolu. „Chci o tom, co se stalo ve Fearově vile, slyšet pravdu. Vyklop pravdu a budeš volná.“

Musím být silná, pomyslela si Nora. Kvůli děťátku. Kvůli Danielovu a mému děťátku.

Věděla, že nosí pod srdcem dítě Daniela Feara. Cítila to. A byla pro záchranu jejich dítěte ochotná udělat všechno. Úplně všechno.

Konečně s námahou polkla a přinutila se k odpovědi. „Danielův dědeček Simon Fear oslavoval pětasedmdesátiny. Na dortu hořely svíčky. Daniel oznámil, že se oženil s Norou Goodeovou. Dědeček zaúpěl a…“

„To je lež!“ zařval muž. „Ty nejsi vdaná. Ví to v Shadyside každý.“

„Byli jsme oddáni!“ bránila se Nora. Bože, co tomu chlapovi měla říct, aby jí uvěřil?

„Vzali jsme se tajně,“ pokračovala. „Rozhodli jsme se, že to rodičům oznámíme až potom. Báli jsme se, že by nám v tom zabránili. Mezi Fearovými a Goodeovými panovala nenávist, to přece víte.“

Muž pokýval hlavou, rty sevřené do úzké štěrbiny. „A dál?“ řekl netrpělivě.

„Daniel a já – utekli jsme. Ani jsme si nestačili opatřit prstýnky.

Místo toho mi dal tohle,“ řekla a ukázala na řetízek s amuletem, který měla na krku.

„Ten večer se konala oslava pětasedmdesátých narozenin

Danielova dědečka. Přinesli dort. Všechny svíčky hořely. Daniel oznámil, že jsme se vzali. Dědeček zaúpěl a vstal z vozíku…“

„Nesmysl!“ vyštěkl muž, až to s Norou škublo. „Simon Fear byl nemocný, vetchý stařec. Nemohl vstát z invalidního vozíku.“

„Vstal z něj,“ trvala Nora na svém. „A pak upadl a narazil na stůl.

Dort spadl na zem. A od svíček všechno chytilo.“

„Chceš mi namluvit, že malinkaté svíčičky z narozeninového dortu vypálily do základů tak ohromné sídlo?!“

Nora bolestně sevřela víčka a přikývla. Úplně živě viděla Daniela, jak stojí vedle ní a představuje ji dědečkovi. A vzápětí je od sebe 5

oddělila ohnivá stěna – navždy.

„Nepokusili jste se požár uhasit?“ zeptal se muž.

„Nešlo to. Daniel se snažil, ale plameny byly jako živé, jako něco, co se řídí svou vlastní vůlí. Hrozný žár. Bylo to peklo.“

Těžce vzdychla a pohlédla do mužových chladných očí. „Viděla jsem v těch plamenech obličeje – smály se, křičely,“ řekla pevně.

Cítila, že se jí po tvářích hrnou velké slzy. Otřela si je.

„Tak dost!“ Muž udeřil pěstí do stolu. „Dal jsem ti spoustu času na to, abys mi řekla pravdu. To, co mi vykládáš, je nesmysl.“

Uchopil pero, smočil je v kalamáři a naškrábal na papír svůj podpis. Plamen svíčky se zachvěl. Mužovým obličejem se mihl divoký stín.

Zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Hluboce lituji, Noro, ale nemám na vybranou. Musím tě označit za šílenou a předat do péče ústavu pro duševně choré.“

Nora otevřela ústa. Z hrdla jí vyšel zmučený výkřik, který se odrazil od kamenných stěn prázdné místnosti.

6

ČÁST PRVNÍ

I.

Městečko Shadyside

rok 1901

Nora nenáviděla noc.

Ve dne občas zaslechla z chodby výkřik, ránu nahoře nad svou celou, bouchnutí kdesi dole.

Avšak v noci se budovou rozléhal jekot a nářek. Nora si držela ruce na uších, ale nebylo to nic platné. Stejně ty hrozné zvuky, které chovanky ústavu vydávaly, slyšela.

Co tak hrozného se jim může zdát? ptala se sama sebe. Copak může někdo vidět ve snu ještě něco horšího, než já vidím tady z toho okna?

Vykoukla přes černé mříže. Dělala to každý večer už deset měsíců. Dlouhých deset měsíců, co byla zavřená v ústavu pro duševně choré.

Venku se v bledé záři úplňku rýsovaly trosky Fearovy vily Ne, pomyslela si, žádný zlý sen nemůže být hroznější než tenhle pohled.

Cestáři, kteří na pozemku Fearových budovali novou vozovku, zase o kus pokročili.

Měla to být ulice a měla se jmenovat Fear street.

Nora si obtočila paže kolem těla. Snažila se doktorům i sestrám vysvětlit, že stavba silnice je nešťastný nápad, ale nevěnovali jí pozornost.

Proč taky? Byla přece šílená!

Nora věděla, že prokletí, které pronásledovalo rodinu Fearových, se z nějakého záhadného důvodu vztahovalo i na jejich půdu.

7

Nasáklo do ní.

Odvrátila se od okna. Rychle se stmívalo. Na kavalec, stolek a židli padl stín.

A na kolébku.

Nora se sklonila a vzala synka do náruče. Nicholas se na ni oddaně usmál. Hnědé oči… oči jeho otce. Oči Daniela Feara.

Vrátila se k oknu a usedla na prkennou podlahu. V popraskaných okenních tabulkách hvízdal vítr. Přisunula se blíž k oknu a zhluboka se nadechla. Svěží noční vzduch jí připomněl svět venku. Svět, který čekal na jejího Nicholase.

Porodila chlapečka v blázinci. Nikdy nebyl venku, v tom světě za černými mřížemi, za zamčenými dveřmi ústavu pro duševně choré.

Spala na zemi, zády k oknu, s nemluvnětem v náručí. Slamník páchl starými voňavkami, zvětralou krví, potem a smrtí. Nikdy se kavalce nedotkla.

Houpala svým tělem tam a zpátky. Někdo vykřikl – byl to vysoký, kvílivý zvuk. Nicholas zavrněl. Nora pohlédla na jeho nevinný obličejíček a stáhla mu z očí kaštanové vlásky.

„To je jenom větříček. Jenom větříček,“ šeptala mu. „Maminka je s tebou. Ničeho se neboj. Maminka bude vždycky s tebou.“

Nora ucítila na tváři teplé sluneční paprsky. Pomalu otevřela oči.

Další den.

V zámku zarachotily klíče. Nicholas zavrněl. Zvedla ho z podlahy a přivinula k prsům.

Dveře se otevřely a vešla mohutná žena. Sestra Martha. Úplně zastínila světlo z chodby.

„Mazej se vykoupat, Noro,“ řekla a ustoupila stranou. Do cely vběhla nějaká holka. „Nancy ti ohlídá dítě.“

Nancy na sobě měla hrubý bílý hábit, stejný jako Nora. Byla to taky chovanka ústavu. Ručeji divoce kmitaly vzduchem, v obličeji měla prázdný, šílený úsměv. „Dítě. Ohlídám dítě!“

Nora k sobě Nicholase ještě víc přitiskla. „ Nemohla by mi ho radši pohlídat sestra?“

„Nancy je dvacet let. Je dost stará na to, aby uměla pohlídat dítě,“

odsekla Martha.

8

„Dvacet,“ opakovala Nancy a natáhla ruce.

„On spinká,“ zalhala a rychle Nicholase strčila do kolébky.

„Spinká,“ řekla Nancy. Znělo to zklamaně, ale šílený úsměv ji neopustil.

„ Nesmíš ho vyndávat, když spí,“ řekla Nora.

„Nesmím ho vyndávat,“

opakovala Nancy zahleděná na

nemluvně.

„Budeš jenom hlídat, aby se mu nic nestalo,“ dodala Nora přívětivě.

„Hlídat, aby se mu nic nestalo,“ napodobila ji Nancy. Rozhoupala kolébku a spustila ukolébavku.

Noře se z cely nechtělo, ale musela jít s Marthou. Ta za ní zabouchla dveře a zamkla. Položila Noře kolem ramen masitou paži a tlačila ji před sebou ze schodů.

V přízemí stál muž, který tloukl hlavou o zeď. „To bolí,“ řekl vždycky, když znovu udeřil. „To bolí…“

Opodál v rohu seděla žena a drásala si nehty obličej. Po rukou jí tekla jasně červená krev.

Martha se k ženě rozběhla, Noru táhla s sebou. Zacloumala s ní a zařvala: „Okamžitě toho nech! Slyšíš, Charlottě?!“

„Tak ať po mně nelezou!“ zakvičela žena.

Martha vykřikla: „Služba! Přivažte tu bláznivou ženskou k lůžku!“

„Já ty pavouky nechci. Ať mě nechají. Oni mě kousají. Pokousali mi obličej,“ kvílela žena.

Přiběhl mladý muž, popadl ji do náruče jako dítě a odnesl chodbou někam dozadu. „Já je nechci, já je nechci…“ křičela žena pořád dokola.

Martha sevřela Noře ruku a zamířila ke schodišti do suterénu.

Nora málem upadla, jak ji Martha popohnala na schody.

Dole otevřela dveře a strčila ji do temné, vlhké kobky. Nora se přitiskla zády ke stěně. Nenáviděla to tam.

Martha otevřela další dveře. „Padej dovnitř!“

Nora se ocitla ve spoře osvětlené koupelně. Zadržela dech. Z

litinové vany vylézala vychrtlá žena s převislou kůží. Třásla se chladem, až jí cvakaly zuby. Tělo měla poseté otevřenými boláky.

9

Voda byla samozřejmě studená. Vždycky byla studená. V

koupelně nebyl žádný kotel, nic, v čem by ji mohli ohřát.

Sestra, která s ní byla, na vychrtlou ženu hodila deku a vyvedla ji ven.

Koupelna odporně páchla. Pot, hniloba, plíseň. Nora si po koupeli v téhle podzemní místnosti připadala Špinavější než předtím.

„Hejbni kostrou!“ poručila Martha. „Určitě nechceš, aby si ta pomatená Nancy s tvým synáčkem hrála příliš dlouho.“

Nora, celá zmrzlá po ledové koupeli, cupitala za Marthou na svou cimru. I když se utřela, jak nejlíp to šlo, pořád si připadala mokrá.

Martha strčila klíč do zámku a otevřela dveře. Nora skočila dovnitř.

Nancy stála u kolébky a houpala s ní. „Sbohem, děťátko moje,“

zamumlala, když spatřila Noru. „Nancy se s tebou loučí, děťátko moje.“

Nora si chlapečka pozorně prohlédla. Měl zavřené oči. Klidně spal.

„Jdeme, Nancy!“ ozvala se Martha ode dveří.

„Jdeme,“ zanotovala Nancy a odhupkala za ní. Ještě jednou se zastavila a otočila. „Nancy se s tebou loučí, děťátko moje. Děťátko půjde domů. Děťátko bude mít nový domov.“

„Cože?“ vyjekla Nora. Pevně sevřela ruce, aby se jí tolik netřásly.

„Co to povídáš, Nancy?“

„Nancy se loučí s děťátkem,“ odpověděla chovanka. Kývala hlavou nahoru dolů, nahoru dolů.

Nora stočila oči k Martě. „To přece ne!“ vyjekla.

„Ano,“ řekla Martha pevně.

„Nancy má pravdu. Chlapeček

nemůže vyrůstat v blázinci. Už je dost velký, aby se obešel bez maminky. Brzy ho odnesou.“

10

II.

„Neee!“ zavřeštěla Nora. „Kdy ho odnesou?“ Musela rychle vymyslet něco na jeho záchranu. Ne, nesměli jí Nicholase vzít.

„Neřvi,“ okřikla ji Martha. „Přijdou si pro něj a odnesou ho. A i kdyby ses uřvala, nic na tom nezměníš.“

Nora popadla Marthu za rameno. „Co s ním udělají? Kam ho dají?

Prosím vás, řekněte mi to! Musíte mi to říct.“

Martha ji odstrčila. „To by stačilo,“ zasyčela. „Snad se se mnou nechceš prát?“

Vykročila ke dveřím a prohodila přes rameno: „Ať dítě odnesou kamkoli, rozhodně to tam pro ně bude lepší.“

Ale maminku tam mít nebude, pomyslela si Nora. Nebude mít vlastní matku. Nikdo na světě ho nemůže milovat tak jako já.

Jakmile Martha zavřela dveře a zamkla, šálila Nora pod matraci a vyndala provaz.

Promnula ho v dlani. Nebyl ještě dostatečně silný. A to na něm pracovala celé měsíce!

Rozvázala si vlasy a zatřepala hlavou, aby se rozpustily. Sahaly jí skoro ke kolenům.

Oddělovala jeden pramen za druhým a vytrhávala si ho. Se zaťatými zuby snášela krutou bolest, kterou si tím způsobovala.

Vlasy vplétala do provazu. Byl to zvláštní výrobek z vlasů a vláken z dek, hadříků a vůbec všeho, co jí přišlo pod ruku.

Vplétala vlasy pečlivě, i když se jí třásly ruce. Byla vyděšená.

Bála se, aby si pro Nicholase nepřišli příliš brzy, aby jí ho nevzali dřív, než provaz dokončí a uteče.

Útěk si představovala tak, že nohou od židle vytlačí prasklé sklo z 11

okna, zabalí Nikolase do deky, uváže kolem toho živého ranečku provaz a pomalu, pomalinku ho spustí z okna na ulici.

Zalije oheň v krbu a vyleze komínem na střechu. Nějak už se dostane dolů a pak s Nicholasem zmizí – a už je nikdy nikdo nenajde.

Pracovala na provazu a myslela na útěk. Muselo to vyjít. Muselo!

Venku skučel vítr. Nora se zaposlouchala. Uslyšela ve větru ještě jiný zvuk.

Volání o pomoc! Přiskočila k oknu, aby se podívala, co se děje. Se schodů před vchodem utíkal lékař. A za ním pelášil nějaký zrzavý kluk.

„Stalo se neštěstí!“ křičel. „Hrozné neštěstí. Na té cestě u Fearovy vily. Tři chlapy to rozmačkalo!“

Ach, jen kdyby ji poslechli! Nora věděla, že temné síly, k teré ovládaly všechno, co nějak souviselo s rodinou Fearových, si přijdou vybrat další daň. Věděla, že nová vozovka přinese městu jenom neštěstí.

Nicholas začal natahovat. Zvedla ho z kolébky a pohoupala. „Zlo, které pronásleduje rodinu Fearových, ti nesmí nikdy ublížit,“ šeptala mu. „Nikdy!“

Chlapeček se uklidnil. Položila ho zpátky do kolébky. Pak si na hlavě oddělila další pramen vlasů. Zaťala zuby, aby nevykřikla bolestí, a vytrhla si ho.

Nicholas musel z té hrůzy pryč. Pryč z toho strašného blázince.

Pryč z Shadyside. Pryč. Pryč. Pryč ode všeho, co nějak souviselo s prokletou rodinou Fearových.

Vpletla vlasy do provazu. Popadla další pramen a vytrhla si ho.

Věděla, že jí z hlavy teče krev, ale nevšímala si toho. Jediné, na co myslela, byl Nicholas.

Pracovala roztřesenými prsty a dívala se přitom do kolébky.

„Neboj, maličký,“ šeptala. „Já tě nedám. Nedovolím, aby mi tě vzali.

Nikdy mi tě nevezmou.“

Dveře se rozletěly.

Nora vyjekla.

„Copak to děláš, Noro?“ oslovil ji hluboký hlas.

12

III.

Nora pohlédla ke dveřím. Stál tam lékař. Tak byla zabraná do svých zoufalých myšlenek, že přeslechla jeho kroky na chodbě.

Přistoupil k ní a odebral jí dlouhý, dovedně spletený provaz.

„Copak to je?“

Nora se snažila zachovat klid. „Od té doby, co jste mi zabavili tužku a papír, nemám co na práci. Tak si tady takhle pletu. Alespoň se nějak zabavím.“

Lékař si namotal pletenec z vlasů na ruku a zatáhl. „Velice důmyslné, Noro. Snad sis nemyslela, že tě tenhle motouzek udrží, až budeš prchat?“

„To není pravda!“ vyhrkla Nora. „Pravda je, že do tohohle strašného blázince vůbec nepatřím.“

„O tom nerozhoduješ ty, nýbrž já,“ řekl doktor. Vytáhl z kapsy kapesník a otřel jí z čela krev.

Pak přešel zpátky ke dveřím a otevřel je. „Pošlete sem Marthu,“

zavolal do chodby. „A řekněte jí, ať si s sebou přinese nůžky!“

„Ne!“ vykřikla Nora. Do očí jí vstoupily slzy. „Prosím vás, ne!“

Nicholas začal plakat. Vzala ho z kolébky a sevřela v náručí.

Přišla Martha.

Lékař řekl: „Nora si vytrhává vlasy a vyrábí z nich provaz.

Ostříhejte ji.“

Martha nasadila široký úsměv. „Jistě, pane doktore,“

„Tak pojď, Noro,“ zašvitořila a cvakla jí před nosem dlouhými nůžkami. Noře z toho nepříjemného zvuku zatrnuly zuby. „To se nedá nic dělat. Nemůžeme dovolit, aby sis vytrhávala vlasy i s kořínky. Nemůžeme dovolit, aby sis ubližovala.“

13

„Já už to nebudu dělat,“ zaštkala Nora a ustoupila s Nicholasem na rukou o krok.

Martha si strčila nůžky do kapsy uniformy a nastavila paže. „Dej sem to dítě. Uložím ho.“

Uteču, napadlo Noru v panice. Střihnu to mezí Marthou a

doktorem a zmizím dřív, než jim dojde, co se děje. Natáhnu to ven z cimry a dolů po schodech a pryč z tohohle blázince. Už nikdy mě nenajdou.

Jenže, co když po mě Martha skočí? Mohla by Nicholasovi

ublížit, domýšlela ten nápad. Třeba by ho píchla těmi strašnými nůžkami. Nebo by mi mohl upadnout na zem.

Je bezbranný. Musím ho chránit. Ještě nenastal ten správný Čas.

Jednou však nastane – a pak budu bojovat!

Odevzdala nemluvně Martě a sledovala, jak ho ukládá do kolébky.

„Pojď sem, ke krbu, abych na to viděla,“ poručila Martha.

Nora přešla ke krbu a posadila se. Složila ruce do klína a čekala, co s ní Martha udělá.

Martha popadla její vlasy a zatáhla. Nora se zakousla do rtu, aby v sobě potlačila výkřik.

Nůžky cvakly. Ten zvuk Noře projel až do morku kostí. Do klína se jí svezl pramen vlasů. Daniel moje vlasy zbožňoval, pomyslela si nešťastně.

Civěla do ohně a cítila, jak se jí odlehčuje hlava. Martha při stříhání tahala, ale Nora si toho nevšímala.

Jak teď uteče? Bez svých dlouhých vlasů neuplete provaz. A oni brzy přijdou a odnesou jejího chlapečka…

Zvedla oči a pohlédla na lékaře. Také se na ni díval, ale oči měl chladné a v obličeji bezcitný výraz. Nora pochopila, že se slzami a prosbami u něj nic nepořídí. On jejího Nicholase nezachrání.

Ucítila na hlavě chladnou ocel. Zachvěla se. Ani si tam

neodvažovala sáhnout, aby se přesvědčila, jestli jí vůbec zůstaly nějaké vlasy. Martha sebrala ze země, co ostříhala, a hodila to do ohně. V krbu to zasyčelo a zapraskalo. Do cely vnikl štiplavý kouř, zápach spálených vlasů.

„No, dostala jsi lekci,“ řekla Martha. „Pamatuj, že tady ti nepomůže ani svěcená voda. Jestli vyvedeš ještě nějakou skopičinu, 14

nepřej si vědět, co s tebou uděláme.“

Nora se ovládala, dokud Martha a lékař nevyšli z cely a nezamkli za sebou. Pak zabořila hlavu do dlaní a hrozně se rozplakala. Musím se odsud dostat, nebo opravdu zešílím. Musím, musím… opakovala si v duchu.

Přestože nechtěla, nevydržela to a přejela si dlaní po j ežku, který jí na hlavě zbyl z vlasů. „Teď opravdu vypadám jako blázen,“

zaječela. „Bože, kdy už tahle noční můra skončí?“

Noru probudily hluboké hlasy na chodbě. Vyskočila od krbu, přeběhla po špičkách ke dveřím a přitiskla ucho na silné dubové dřevo.

„Nejspíš se uřvala, až usnula,“ řekl nějaký hlas. Nora poznala lékaře.

„Co uděláme, když to vynese na veřejnost?“ zeptal se jiný hlas.

„Kdo by jí uvěřil? Řekneme, že dítě zabila a že jsme ho pohřbili.

Komu se bude víc věřit? Bláznivé ženské nebo uznávanému lékaři?“

Nora odskočila od dveří, jako by byly žhavé. Těkala očima po cele, čím by se mohla bránit – a svého chlapečka Nicholase. Nic tam nebylo.

Přešla ke kolébce a vzala dítě do náruče. Přitiskla ho k sobě. „Už brzy budeme na svobodě, miláčku,“ pošeptala mu. „Ještě nevím, jak to udělám, ale vím, že to udělám. Zachráním tě.“

Nicholas zavrněl a usmál se na ni. Noře se do očí vhrnuly slzy. On jí věřil! Ne, nesměla ho zklamat!

Stáhla se s dítětem v náručí k oknu a naslouchala.

Na čele jí vyskočily krůpěje potu. Do zámku zajel klíč.

„Už jsou tady,“ vyjekla. „Už jsou tady!“

Dítě znovu zavrnělo. Nora ho k sobě přitiskla ještě víc. „Musím si něco vymyslet,“ vzdychla. „Člověk by neměl lhát, Nicholasi, ale já nemám na vybranou. Udělám pro tvoji záchranu všechno.“

Sklonila hlavu a dala mu pusu na tvářičku. „Ale ty, až budeš velký, nesmíš nikdy lhát.“

Ozvalo se cvaknutí. Klíč v zámku se otočil.

V cele se rozhostilo ticho.

Setiny vteřiny byly dlouhé jako vteřiny, vteřiny byly dlouhé jako 15

minuty.

Pohnul se dveřní knoflík. Vrzly panty.

Dveře se pomalu otevřely.

V matném osvětlení chodby se objevil lékař a dva ošetřovatelé.

Naděje na útěk pohasla.

Nora se přesunula doprostřed cely. Vypnula hruď, zvedla bradu a zahleděla se překvapenému lékaři přímo do očí.

„Tu noc, co jste mě vyšetřoval, jsem lhala,“ začala se sebe sypat.

„Měl jste pravdu. Neviděla jsem žádné přeludy. Neviděla jsem žádné křičící obličeje v plamenech. Jediný, kdo v tom domě křičel, jsem byla já…“

„Ano…?“ uniklo lékaři.

„Ano!“ pokračovala. „Vím, jak to bylo. Rodina Fearových nemá se žádnými temnými silami nic společného. Žádné prokletí neexistuje. Není nic špatného na tom, že se na pozemku Fearových buduje vozovka, nikdo v Shadyside se nemusí ničeho bát…“

„Výborně, Noro. Děláš mi radost. Vím, jak to pro tebe bylo těžké,“ řekl lékař.

Nora si oddychla. Dostane možnost začít se svým chlapečkem Nicholasem nový život.

Hleděla na lékaře. Čekala, co na to řekne. Srdce jí hrozně bušilo.

„Věděl jsem, že mi jednou povíš pravdu o tom, co se stalo ve Fearově vile,“ pravil a v očích se mu zlostně zablýsklo. „Pověděla jsi mi ji – jenže pozdě, Noro.“

Nora se zachvěla zlosti a vykřikla: „Ne! Říkal jste, že budu volná, když vám povím pravdu. Fearova vila prostě vyhořela. Bylo to strašné neštěstí. To je všechno, co vím. Ostatní jsem si vymyslela.“

Lékař se ušklíbl a řekl: „Lžeš. Dobře vím, že věříš, že nad rodinou Fearových visí kletba.“ Odmlčel se a pokračoval: „Zůstaneš i nadále v naší péči. Nicholas bude vyrůstat ve spořádané rodině, dokud se tvůj stav nezlepší natolik, abychom tě mohli propustit.“

16

IV.

„Pane doktore, prosím vás,“ naříkala Nora, „neberte mi mého chlapečka. Mám jenom jeho.“

„Až se uzdravíš, dostaneš ho zpátky,“ řekl lékař.

Ustoupila ke zdi.

„Nevěřím vám,“ vykřikla. „Svoje dítě vám

nedám!“

„Ty mi nebudeš odporovat, holčičko! Jsi pacientka a já jsem lékař.

Jistí lidé mi nabídli velké peníze. Touží po dítěti, po chlapečkovi.

Nerad bych je zklamal.“ Pokynul ošetřovatelům a ti se na ni okamžitě vrhli.

Nora strčila Nicholase do kolébky a špitla mu: „Líp tě ubráním, když budu mít volné ruce.“

Postavila se na odpor a jako šílená žena, za kterou ji považovali, vyloudila z hrdla příšerný řev, který vycházel z hloubi její zmučené duše.

Vycenila zuby.

Nozdry měla rozšířené, oči stažené do úzkých štěrbinek.

Ohnula prsty jako spáry a zaútočila.

Zaťala prvnímu ošetřovateli nehty do krku. Cítila, jak mu rozdírá kůži. Chlap vřeštěl jako zvíře. Po hrudi mu stékaly stružky krve. Pak zvedla ruce k jeho očím.

Druhý ošetřovatel přiskočil, aby ji od svého kolegy odtrhl. Nora se mu zakousla do ramene, škubla hlavou a vytrhla mu z těla velký kus masa. Chlap strašně zařval, přehlušil lékaře, který právě začal vykřikovat různé zmatené rozkazy.

První ošetřovatel ji srazil k zemi. Nora ucítila na rtech slanou pachuť své horké krve. Zuřivě dýchala.

17

„Ty za jednu ruku, já za druhou,“ zachrčel jeden ošetřovatel.

Nora vyskočila zpátky na nohy. Chlapi se na ni okamžitě vrhli.

Znovu se jim pokusila uniknout, ale už to nedokázala. Jeden ji chytil za ruce a předhodil ji druhému. Druhý ji sevřel svými mocnými pažemi jako železnými kleštěmi.

Kopala a škubala sebou. Slyšela smích. Byl to lékař. Chechtal se a jeho hlas se odrážel od kamenných stěn. Ohlušovalo ji to, dusilo…

Do nosu jí pronikl odporný zápach zpocených, nemytých těl.

Bojovala, snažila se těm silným chlapům vytrhnout, ale nedokázala to.

Lékař k ní přistoupil. „Má milá,“ pronesl sladce, „když budeš takhle vyvádět, může se stát, že ošetřovateli ujede ruka a zlomí ti vaz. A kdo by truchlil, co, kdybys náhodou umřela, co říkáš?“

Přešel k Nicholasovi. „Ach ano, tohle dítě má velkou cenu. Bude ze mě boháč!“

Vztáhl ruce do kolébky.

„Ne!“ zaječela Nora v sevření. „Nesahejte na moje dítě!“

Vtom ucítila, že Fearův amulet, který neustále nosila na šíji, začíná žhnout.

Místnost se zachvěla.

Nora vykřikla překvapením.

Doktor se zapotácel. Vytřeštil oči.

V krbu zapraskalo. Oheň zazářil. Plameny začaly růst. Vyšlehly z ohniště a olízly zeď. Pak zachvátily strop. Byly čím dál tím jasnější.

Nora už neviděla nic, jen ohnivou stěnu.

Z plamenů vystoupil krásný mladý muž.

„Danieli!“ vydechla Nora.

Ano, byl to on, její manžel. Vstal z mrtvých.

Podlomila se jí kolena.

Pohlédl na ni. V obličeji měl vážný výraz. V očích měl výčitku.

„Odpusť,“ řekla rozechvělým hlasem. „Moc se ti omlouvám, Danieli. Chtěla jsem zachránit naše dítě – ale nedokázala jsem to.

Odpusť mi.“

„Přistup blíž, doktore!“ zahřměl Daniel. Sáhl kamsi za Noru, uchvátil lékaře a srazil ho na kolena.

Lékař třeštil oči, jako by mu měly každým okamžikem vypadnout 18

z důlků. A taky vypadly. Dopadly s mlasknutím na podlahu a odrazily se do ohně. Zasyčelo to a plameny je pohltily.

Nora od té hrůzostrašné scény odvrátila hlavu.

Ošetřovatelé byli v šoku. Vrhla se ke kolébce. Co je s

Nicholasem?!

Lékařův smrtelný chrapot zanikal v hukotu ohně. Nora se na něho přinutila podívat.

Z kůže mu vyrůstaly puchýře a praskaly. Ukazovaly se kosti.

Puchýř, prasklina, kost. Pořád se to opakovalo.

Nora cítila, že se jí žaludek linie do krku. S námahou vstala.

Zachovej klid, poručila si. Musíš zachránit své dítě! Lékařovy tělesné tkáně se vypařily – zůstala jenom kostra.

Daniel kostru pustil a s ďábelským výkřikem uchvátil

ošetřovatele, který se vzpamatoval jako první a rozběhl se ke dveřím.

Druhý ošetřovatel se už taky vzpamatoval a skočil k oknu. Daniel p o n ě m šlehl mocnými plameny, které ho pohltily jako nějaký nenasytný rudý netvor.

Prudký požár se šířil do všech koutů cely, strop byl zbarvený oranžovou září.

„Noro!“ zvolal Daniel.

Nora se podívala ke krbu.

Daniel k ní natahoval ruce. Vystoupil z hlubin samotného pekla.

19

V.

Nora ucítila žár, který vycházel z Danielových rukou.

„Danieli, ne!“ křičela. „Copak mě nepoznáváš? Jsem přece Nora, tvoje žena. Proč mi chceš ublížit?“

Obličej se mu loupal. Jeho hořící ruce se blížily k Noře.

Nora stála před kolébkou, chránila svým tělem Nicholase.

S vypětím vůle se přinutila pohlédnout do Danielových sálajících, bílých očí. „Danieli, slyšíš mě? Já jsem Nora. Náš syn mě potřebuje.“

„Noro, prchni!“ vykřikl Daniel.

Nora salda do kolébky a vytáhla Nicholase. Rozběhla se ke dveřím.

Na okamžik se zastavila a pohlédla na svého manžela. Stál nehnutě v plamenech šlehajících z krbu.

„Tohle je tvůj syn,“ řekla. Hlas se jí zlomil. „Až bude velký,“

dodala, „bude vypadat jako ty.“

„Prchej! Prchej…“ pobízel ji Daniel. Hořel, obličej měl zkřivený bolestí.

„Miluju tě, Danieli!“ zvolala Nora.

Daniel srdceryvně zaúpěl a klesl na kolena.

Nora vyběhla na chodbu. Oheň vyrazil za ní. Budova byla v jednom ohni. Zdi žhnuly, plameny byly oslepující.

Chovanci ústavu bušili do zamčených dveří. Volání o pomoc zanikalo v hustém dýmu, který naplnil vzduch.

Seběhla s Nicholasem v náručí o patro níž. Dolní pokoje nebyly zamčené. Po chodbě pobíhali zděšení pacienti.

Uprostřed chodby seděla na zemi žena a kývala trupem dopředu a dozadu. Nora se zastavila a křikla na ni: „Hoří! Utíkejte! Celý barák 20

hoří! Musíte se zachránit!“ Žena ji nevnímala.

Znovu se rozběhla.

Rychleji.

Musím utíkat rychleji. Musím zachránit Nicholase. Tahle hrůza mu nesmí ublížit. Oheň ho nesmí zachvátit!

Běžela ze schodů, rozháněla lidi před sebou. Lékaři a sestry také prchali. Nevěnovali ženě s nemluvnětem pozornost.

Nějaký muž se chytil hábitu, který měla na sobě. Nora

pokračovala v útěku. Vytrhla se mu. Slyšela, jak na ní praská látka.

Oči jí pálily. Vzduch jí při každém nadechnutí spaloval plíce.

Srdce jí bušilo, zvonilo v uších, hrdlo měla suché jako troud.

Dostanu se z toho, dostanu se z toho, opakovala si, když na pokraji svých sil sbíhala poslední schody. Zachráníme se.

Zachráníme!

Vyrazila z hořící budovy do noci.

Někde kvílely sirény a zvonily zvonce. Za sebou slyšela křik lidí a hukot běsnícího ohně. Budova se rozpadala.

Nora se ani nezastavila, aby popadla dech. Vzala to přes trávník k živému plotu. Studená tráva jí na okamžik osvěžila rozbolavělé nohy.

U křovisek se konečně zastavila. Skrčila se k zemi a ohlédla.

Shadysideský blázinec prodělával svoje poslední chvíle.

Jsem volná, pomyslela si. Nemohla tomu uvěřit.

Co teď? Musím najít nějaký bezpečný úkryt! Pak něco vymyslím.

Musím se dostat z Shadyside a nikdo mě přitom nesmí vidět.

Přejížděla konečky prstů Nicholasovi po tvářičkách. „Odejdeme někam, kde nás nikdo nezná,“ šeptala mu. „Najdeme si město, kde o nějakých Fearových v životě neslyšeli. Musíme jít daleko, hodně daleko.“

Ještě jednou, naposledy, upřela oči na hořící budovu. Našla okno své cely. Mříže zvenčí ani nevypadaly tak hrozně.

Sklo bylo pryč. Z otvoru zuřivě šlehaly plameny, jako by chtěly přeskočit na nedaleký strom.

Nora v plamenech spatřila Daniela. Díval se na ni a na Nicholase.

„Musíme pryč, Nicholasi. Ihned. Sbohem, Danieli!“ Napůl skrčená opustila s nemluvnětem v náručí pozemek ústavu a nejistým krokem vykročila do neznáma.

21

VI.

Nora se třásla zimou. Pohlédla na Nicholase. Cítila teplo vycházející z jeho drobného tělíčka. Našla úkryt v ložném prostoru jedné lodi.

Byla jí hrozná zima. Nedalo se tam nijak zatopit.

Prsty měla jako kousky ledu. Bála se Nicholase dotknout, aby ho svýma zmrzlýma rukama neprobudila.

Určitě měl hrozný hlad. I ona měla hlad. Utekla z hořící budovy blázince a neměla s sebou nic k jídlu. Ani nemohla přemýšlet o tom, jak se svým synkem přežije bez cizí pomoci. Věděla jenom jedno –

že se musí dostat co nejdál ze Shadyside.

Putovala jenom v noci. Vyhýbala se hlavním cestám a lidem. Šlo to pomalu, ale nakonec přece jen jednoho dne časně zrána šťastně dorazila do sousedního města, do přístavu.

Pod rouškou přízemní mlhy se s dítětem vkradla na loď. Neměla tušení, kam loď popluje. Ani ji to nezajímalo. Hlavně, že popluje – to jí stačilo.

Loď se pohnula a ozval se hrozný lomoz, jak drhla o stěny doku, když vyplouvala na otevřené moře.

Nora pohlédla na svého chlapečka. Spal klidně v dřevěné bedýnce vystlané pytli od mouky.

Víčka jí klesala.

Ne, nesmím usnout, nesmím, opakovala si.

Třela si napuchlé oči. Když je zavřela, bolelo to. A když je otevřela, pálily jí.

Musím být vzhůru. Když usnu, přiběhnou. Běhají hrozně rychle.

Úplně v té tmě vidím jejich očka, jak nás pozorují z trámoví nad námi.

22

Zachvěla se hrůzou. Jakmile usnu, vrhnou se na nás.

Loď sténala pod náporem mořských vln. Musím sledovat zvuky, řekla si Nora. Musím udělat všechno pro to, abych neusnula.

Slyšela kroky námořníků nahoře na palubě.

Vítr na moři.

Škrábání maličkých nožiček. Přicházejí, pomyslela si.

Upírala oči do tmy, která ji obklopovala. Nic neviděla. Byla hrozně vyčerpaná. Celé tělo ji bolelo. Škrábání drápků zesílilo. Už jsou tady!

Byla znavená. Nemohla to vydržet.

Po tváři jí přejel dlouhý chladný holý ocásek.

Krysy zaútočily.

Nora v sobě zadusila výkřik. Měla co dělat, aby se nepohnula, když na svém těle ucítila krysí nožičky.

Musím být statečná. Kvůli Nicholasovi. Musím mít sílu.

Švihla rukou a chytila jednu krysu. Krysa sebou mrskala v Nořině sevřené pěsti a pištěla.

Nora jí zakroutila krkem a utrhla hlavu.

Ostatní krysy se okamžitě rozutekly.

Teplá, hustá krysí krev zahřála Noře zmrzlé prsty.

Nora zaklonila hlavu, snažila se překonat hnus, který cítila.

Musím mít sílu! Kvůli Nicholasovi. Musím mít sílu!

Přiložila si bezhlavé krysí tělíčko k puse a stiskla. Krev jí vytekla na jazyk a sjela do hrdla.

Vtom se s rachotem otevřely dveře a do nákladního prostoru vniklo denní světlo.

Nora odhodila krysu a otřela si olepenou pusu. Popadla bedýnku s Nicholasem a zapadla za stoh beden.

Ozvaly se kroky. Nora sledovala, jak po podlaze a po stěnách poskakuje světlo lucerny.

Blížilo se k ní.

Zatajila dech.

Vtom se světlo vzdálilo.

Nastalo ticho.

Kam ten chlap zmizel? podivila se Nora. Že by odešel?

Prosím vás, odejděte! žadonila v duchu. Prosím vás, odejděte a 23

nechte nás na pokoji…

Napínala uši, jestli neuslyší, kde by ten chlap mohl být, ale neslyšela nic, dokonce ani škrábání krysích nožiček.

Srdce jí hrozně bušilo. Vyčkávala. Kde ten člověk mohl být? Kam se poděl?

Sehnula se a vykoukla zpoza stohu beden.

A popadly ji velké hrubé ruce a vytáhly z úkrytu ven.

„Já věděl, že tady dole najdu ještě něco jiného než jenom krysy!“

zvolal námořník.

Nora sebou Škubala, chtěla se mu vytrhnout,

„Víš, co děláme s černými pasažéry?“ řekl. „Hážeme je na svačinu žralokům!“

Námořník si ji zvědavě prohlížel. Měla ostříhanou hlavu a na sobě ústavní hábit. Byla strachy bez sebe. Co se mnou udělá? Nesmí najít Nicholase!

„Dej sem ten řetízek a já nikomu neřeknu, že jsi tady,“ zachrčel.

„Ale to je dárek od…“

„Chci ho,“ rozkřikl se na ni. „A tak jako tak ho dostanu. Když mi ho nedáš, vezmu si ho sám.“

Sáhl svými špinavými prsty na stříbrný řetízek, který měla na krku.

„Ne!“ vyjekla Nora. Amulet najednou začal žhnout.

„Chci ho! Chci ho!“ chrčel námořník. Stiskl amulet v dlani a škubl řetízkem, aby jí ho strhl z krku.

Řetízek kupodivu nepovolil. Napnul se a zařízl se Noře do hrdla.

Nora zalapala po vzduchu. Zkoušela pod řetízek strčit prsty, aby mohla dýchat. Dusila se.

Zahalila ji mlha. Paže jí klesly podle těla.

Nicholas? Kdo se postará o mého Nicholase?

Slyšela jakoby z hrozné dálky, jak námořník volá o pomoc. Tlak na krku povolil.

Do plic jí vnikl vlhký slaný vzduch. Nora s námahou otevřela oči.

Zachvátila ji hrůza. Kdyby měla dostatek sil, asi by strašně křičela.

Námořníkovo tělo se hemžilo krysami. Vrhaly se na něj z lodního trámoví. Lezly mu do nohavic a za košili.

Další krysy seskakovaly z beden a rvaly se o místo na jeho těle.

24

Námořník se svíjel na podlaze a řval, volal o pomoc. Krysy mu rozdíraly kůži a krmily se jeho masem. Brzy se začaly objevovat bílé kosti.

Noře se z toho pohledu zvedal žaludek. Krysy námořníka trhaly svými drápky a ostrými žlutými zoubky na kusy. Jedna krysa mu ukousla ušní lalůček, jiná se pustila do jeho očních víček.

Chlap rozevřel rty. Z hrdla mu vyšel smrtelný chrapot. Krysy mu zajely do ústní dutiny.

Stočil se na podlaze do klubíčka. Nora slyšela, jak sténá.

Sténal, zatímco krysy mlaskaly.

Co když budou pořád ještě při chuti, až ho sežerou? pomyslela si Nora.

Postavila se před Nicholasovu postýlku z bedýnky a upřela oči na krysy.

Nejdřív se budou muset prokousat mým tělem, než se dostanou k mému chlapečkovi, pomyslela si.

25

VII.

Na schůdcích k nákladnímu prostoru se ozval dusot nohou.

Dveře se otevřely a objevila se skupina mužů. Důstojníci, lodníci, plavčíci.

Co se mnou udělají, když mě tu najdou? Nora se stáhla zpátky za stoh beden.

Muži pozvedli lucerny a zkoprněli hrůzou. Zírali na černé krysy lezoucí po jejich mrtvém kamarádovi. Podlaha všude kolem byla zbrocená temnou krví.

Jeden z mužů popadl nejbližší bednu a hodil jí po krysách.

Několik jich uteklo. Ostatní klidně pokračovaly v hrůzostrašné hostině.

Noře málem vyskočil žaludek z krku, když spatřila šedou

houbovitou hmotu vytékající z námořníkovy puklé lebky. Mozek.

„Tomu už není pomoci,“ řekl někdo.

Nicholas zavrněl.

Ne, proboha, teď nesmíš plakat, pomyslela si Nora. Nesmíš.

Dokud neodejdou – dokud zase nebudeme samí.

Zakývala jeho bedýnkou. Nicholasovi se to líbilo. Vždycky, když to udělala, uklidnil se.

Jak Nora přenesla váhu z jedné nohy na druhou, šlápla nešťastně na kousek dřeva.

Křup!

„A hele!“ zvolal jeden námořník a ukázal k bednám. Noře přeběhl mráz po zádech. Všichni se nahrnuli k místu, kde stála.

„Krysy jí vůbec neublížily,“ řekl námořník.

„To tedy musí mít kouzelnou moc,“ přidal se jiný. Ostatní muži 26

souhlasně zamručeli.

„Ne!“ vykřikla Nora. „Nemám žádnou kouzelnou moc. Věřte mi.“

Přistoupil k ní pihovatý muž s vlasy jako sláma.

„Já jsem, Tim.“ Nadmul se pýchou. „První důstojník.“ Pohlédl na zkrvavené tělo na podlaze. Nehýbalo se. Bylo mrtvé. „Tohle není bezpečné místo pro ženu s děckem. Pojďte se mnou.“

Pár mužů zaprotestovalo, ale Tim je odstrčil a prošel kolem nich s Norou v zádech.

Vyšli po schodech do podpalubí. Námořníci je následovali. Nora si všimla, že ani jeden se k ní neodvažuje přiblížit. Civěli na její ostříhanou hlavu a ústavní hábit. Mají strach, usoudila. Bojí se mě a zároveň mě nenávidí.

„Tudy, prosím,“ řekl Tim. Došel na konec koridoru a otevřel další dveře. „Račte, milostivá.“

Nora se ocitla ve skladišti. U dvou stěn byla naskládaná lodní lůžka, jedno na druhém. Při další stěně stály velké l odní kufry. Nad nimi visely na kolících žluté námořnické nepromokavé pláště.

Tim otevřel dřevěný kufr. Vytáhl z něj nějaké oblečení a naházel je do rohu. Stáhl z jednoho lůžka deku a složil ji do kufru. „Sem si dáte děcko,“ přikázal.

Nora uložila Nicholase a zavinula ho do deky. Cítila se Timovi zavázaná a chtěla mu poděkovat. Tim však měl nepříjemné, chladné oči.

„Nebudete odsud vycházet,“ zavrčel. „Musím vaši přítomnost na lodi oznámit kapitánovi.“

„Nemohla bych s kapitánem promluvit sama?“ zeptala se Nora.

Tim zavrtěl hlavou. „Žena na palubě nákladní lodi znamená neštěstí. Nebude rád. Vůbec nebude rád.“

Přirazil za sebou dveře a v zámku se ozval klíč.

Nora seděla na podlaze vedle kufru s Nicholasem. Už zase jsem zamčená, pomyslela si trpce. Hladila ho něžně po zádíčkách. No, alespoň tu nejsou krysy. A máme světlo…

Jestlipak nám taky dají něco k jídlu?

Vtom se podlaha zhoupla. Do lodi se opřely vlny.

Nora se zachytila kufru. A zatímco moře házelo lodí ze strany na stranu, šeptala svému chlapečkovi: „Neboj, Nicholasi. Je to jenom 27

větříček. Prostě bouřka. Námořníci jsou na bouřku zvyklí. Vědí, co mají dělat.“

Zaslechla z paluby muže, který vykřikoval rozkazy. Zdálo se, že má ustrašený hlas.

Loď se kymácela čím dál tím víc. Nora se opírala zády o stěnu a držela kufr, aby se s Nicholasem nepřevrátil.

Co teď s námi bude? ptala se sama sebe. Co teď s námi bude?

Zaslechla volání: „Moře bylo úplně klidné – a najednou tohle! To není možné, to vůbec není normální!“

„To ta ženská!“ řekl někdo. „Je ve spojení s temnými

mocnostmi!“

Loď se povážlivě naklonila. Noru to odhodilo ke dveřím skladiště a pak na ni dopadl kufr s Nicholasem.

Chlapeček se lekl a začal plakat. Snažila se ho uklidnit, šeptala mu rozechvělým hlasem konejšivá slůvka.

V koridoru zarachotily kroky. Ozval se hlas: „O n a t o na nás přivolala!“

„Jasně!“ řekl jiný hlas. „Krysy ji poslouchají na slovo. Poštvala je na Franka, aby ho zabila. Všechny nás zahubí, když ji tu necháme.“

„Já jsem vašeho kamaráda nezabila!“ rozkřikla se Nora přes dveře. „Prosím vás, věřte mi!“

„Tohle jí přece nespolkneme!“ zachrčel někdo.

Nora odtáhla kufr s Nicholasem co nejdál od dveří. „Nedám tě,“

řekla mu. „Ničeho se neboj. Tvoje maminka tě nedá.“

„Hodíme ji přes palubu!“ ozvalo se v koridoru. Nora se vrátila ke dveřím a zaštítila je vlastním tělem.

V zámku se ozval klíč. Dveře se rozletěly.

Do skladiště skočil chlap a sevřel Noru pažemi kolem pasu. Nora sebou zuřivě cukala, škrábala a kopala.

Chlap zaklel, zvedl ji do výše a přehodil si ji přes rameno.

„Pusťte mě!“ ječela. Svíjela se námořníkovi na rameni jako had, snažila se z jeho sevření vykroutit. „Musím být se svým dítětem!“

Chlap ji ještě víc sevřel a vynesl ze skladiště na úzké schůdky.

Kopl do dveří a ty se rozletěly. Okamžitě se do nich opřel vítr a vytrhl je z pantů. Nora vykřikla hrůzou.

N a p alubě řádil liják. Do Nory se opřela vichřice. Vždycky když 28

se loď naklonila, převalily se přes zábradlí strašné vlny.

Nora se třásla po celém těle. Jak ty chlapy přesvědčí, že za tu živelnou pohromu nemůže?

Námořník s ní zamířil k zábradlí. „Hod ji do moře! Hod ji do moře!“ křičeli ostatní jeden přes druhého.

Chlap spustil Noru na nohy a zařval: „Zaraz tu bouřku!“

Nora vrávorala ve větru. Chlap ji popadl za ruku a zabořil jí dojemné pokožky hrubé nehty.

„Zaraz tu bouřku!“ opakoval.

Nora nešťastně zavrtěla hlavou. „To já neumím. Musím se vrátit ke svému dítěti. Prosím vás, pusťte mě.“

Námořníci byli zuřivostí bez sebe. Vrhli se na Noru a zvedli ji do výšky.

Nora se zoufale bránila, ale nebylo jí to nic platné. Okraj paluby se blížil. „Nedělejte to! Já neumím kouzlit!“ křičela. „Nemám nad tou bouřkou žádnou moc!“

„Do moře s ní!“ ozvalo se ve větru.

Námořníci ji zvedli ještě výš.

Vlny oceánu pod ní rozevřely svou černou náruč.

29

VIII.

Loď se prudce nahnula.

Muži odletěli od zábradlí – někteří upadli.

Pustili Noru a ta se ocitla ve vzduchu.

Pak dopadla na palubu. Ucítila v hrudi prudkou bolest. Měla vyražený dech.

Přes zábradlí se převalila mohutná vlna. Nora slyšela řev mužů bojujících s vodou, která je stahovala do hlubin. Popadla dech a vyškrábala se na kolena.

Musím k Nicholasovi. Loď v té bouřce nemůže vydržet. Potopí se! Klesne ke dnu! Nesmí vzít mého chlapečka s sebou.

Fearův amulet, který měla na prsou, začal opět žhnout. Stiskla ho v dlani.

Příď lodi se zvedla do výšky jako stožár. Nora se chytila nějakého lana a navinula si ho na ruce.

Kolem ní se řítili muži, zoufale lapali po všem, o co zavadili.

Řvali hrůzou a mizeli v mořských hlubinách.

Loď se posadila zpátky na vodu. Nora pustila lano a vrhla se na schůdky. Doslova po nich sjela do podpalubí.

Fičel hrozný vichr. Schůdky byly zaplavené vodou. Nora se vyškrábala na nohy a opřela se rukou o stěnu.

Fearův amulet zazářil, jako by jí chtěl svou podivnou modrou září posvítit na cestu. Stála po kotníky v ledové vodě. „Nicholasi!“

zavolala od schůdků. „Jdu k tobě!“

Prodrala se koridorem a otevřela dveře do skladiště. Kufr byl na svém místě. A Nicholas jako by jí svými malinkatými ručičkami mával na uvítanou. Bylo to dojemné.

30

Rozběhla se k němu se slovy: „Konečně jsem zase u tebe!“

Vtom ji popadla za rameno mocná ruka. Nora se otočila. Ne, nikdo jí nesměl bránit, aby se vrátila k svému chlapečkovi! Nikdo!

„Zemřeš!“ zachrčel námořník.

„Nezemřu!“ zaječela Nora.

Musela Nicholase zachránit. Její chlapeček musel žít!

31

IX.

Popadla chlapa za košili.

Ucítila zázračný příval nových sil. Věděla, že je dost silná, aby se poprala s každým chlapem na lodi – kdyby přišlo na to, že by musela bránit život svého syna.

Zvedla námořníka do vzduchu a vší silou jím hodila proti stěně.

Ťaf!

Hrudi mu projel dřevěný kolík, věšák na oděv.

Noře vytryskla do obličeje horká, lepkavá krev.

Muž visel nabodnutý na kolíku. Z úst mu vycházel smrtelný chrapot.

„Podívejte se, co provedla se Samuelem!“ zvolal někdo.

Nora se otočila.

Stáli za ní další tři námořníci.

„Ta ženská je zlo!“ pravil jeden. „Živoucí zlo!“

„Přesně tak! Jsem zlo!“ zaječela Nora. „Ani hnout! Kdo se pohne, toho zabiju!“

Sevřela amulet. Pálil jí v ruce.

Muži se nehýbali. Nora vycítila, že mají strach. Strach a zlost zároveň.

„Mam strašnou moc,“ řekla. „A použiju ji. Zachraň, se kdo můžeš!“ Myslela ta slova vážně. Klidně by námořníky zabila – zabila by každého, aby zachránila svého Nicholase.

Vykročila proti nim. „Zachraň se, kdo můžeš!“ Muži se přeráželi jeden o druhého, jak v panice prchali ze skladiště.

Křach! Křach…

V rachotu bouře byl slyšet silný praskot. Začaly se bortit boky 32

lodi.

Nora přiskočila ke kufru. Byl z kvalitního dřeva, nemohla však vědět, jestli se udrží na hladině. Je moc těžký, pomyslela si. Klesne s Nicholasem ke dnu.

Naštěstí zahlédla v rohu svinuté lano. Popadla ho a uvázala si ho kolem svého útlého pasu. Políbila si konečky prstů a přiložila je Nicholasovi na tvářičku. „Ničeho se neboj.“

Zavřela kufr a přejela rukou po jemně vyhlazeném dřevěném povrchu. „Nic se neboj, zlatíčko moje.“

Loď se potápěla. Vody ve skladišti rychle přibývalo.

Nora kufr pevně zavázala. Uzel. Uzel. Ještě jednou kolem dokola.

Další uzel. A ze stran. Další uzel.

Voda už jí sahala k lýtkům. Kufr se vznášel na vodě. Byl dokonale izolovaný. Nora udělala ještě jeden pevný uzel.

„Tohle nikdy neprosákne, udrží tě to, Nicholasi,“ drmolila, zatímco voda ve skladišti rychle přibývala. „Uvidíš, zachráníme se.

Věř mi…“

Trámoví skřípalo a sténalo.

Nora s hrůzou sledovala, jak se nad ní prohýbají podlažnice. To nemůže vydržet, pomyslela si. Vtom podlažnice praskly a propadly se. Noru zalila mohutná vlna. Celé podpalubí se ocitlo pod vodou.

Mořská voda Noru doslova pohřbila. Vnikla jí do úst, do nosu i do očí.

Nebylo jiné cesty ven než otvorem ve stropě. Nora musela plavat nahoru. Na vzduch. V plících ji pálilo.

Zamířila mocnými tempy k otvoru, kufr s Nicholasem táhla za sebou.

Plavala jako šílená. Vzhůru, vzhůru, vzhůru… Hledala světlo, hledala hladinu.

Kufr ji tloukl do nohou, do rukou, do hlavy. Bolelo to. Konečně se objevilo světlo.

Nora vystřelila nad hladinu a nasála do plic vzduch.

Vichr byl nemilosrdný. Odhodil od ní kufr – ale lano, kterým ho ovázala, nepovolilo.

Nora polykala vodu, dávila se, kašlala. Promočený ústavní hábit ji stahoval ke dnu.

33

Přitáhla si kufr zpátky a chytila se ho. Držela se na hladině, i když se všude kolem vzdouvaly vlny.

Byl slyšet křik. Muži ve vodě zoufale bojovali s běsnícím živlem.

Nora se dívala, jak loď mizí v temných hlubinách. Dolů, dolů, dolů…

Vichřice v jediném okamžiku ustala.

Moře se zklidnilo. Křik mužů utichl.

Co se s těmi námořníky stalo? pomyslela si Nora. Rozhlížela se, jestli někde neuvidí hlavu.

Avšak moře bylo čisté jako zrcadlo.

Kufr s Nicholasem se pohupoval na drobných vlnkách. Byl

absolutní klid.

Nikdo z posádky nepřežil.

Námořníky pohltil oceán.

N o r a b yla k smrti vyčerpaná. Všechny svaly a kosti v těle ji bolely.

Ach, jak bych spala, pomyslela si. Jenže nesmím. Musím

zachránit svého chlapečka. Musím se s ním dostat ke břehu. Dokážu to.

S nesmírným sebezapřením začala v té ledové vodě plavat. Kufr uvázaný na provaze táhla za sebou.

V puse měla odpornou pachuť krve a soli. Napadlo ji, jestli je to sůl z mořské vody – nebo jsou to její slzy.

Ruce jí vypovídaly poslušnost. Avšak Nora se nevzdávala. Plavala statečně a neúnavně vpřed.

Přestože ji chytala křeč do nohou, nepřestávala dělat tempa. Jak dlouho ještě? Kde je země?

Náhle zahřmělo. Nora se zarazila. Chytila se kufru. Projela očima mořskou hladinu.

Dech se jí zastavil. Nad oceánem se kupily černé mraky. Oblohu ozářil blesk.

Hladina zavířila. Z mořských hlubin se zvedly obrovské vlny.

Bouřka se vrátila.

Nora oběma rukama sevřela kufr. A čekala.

Čekala, až si pro ni a jejího chlapečka přijde smrt.

Bouřka se blížila rychle a s hrozným hřměním. Vlny si

34

pohazovaly s kufrem jako s třískou. Nora se držela pevně, lano se jí zařezávalo do rukou.

Byla vydaná běsnícím živlům na milost a nemilost.

Živly neznají slitování.

35

X.

Nora ucítila na tváři drobné kapičky vody. Byla unavená, strašně unavená. Chtěla jenom spát a spát.

Pomalu, s námahou, otevřela oči.

Kde je kufr?! Ležela na pevné zemi. Obličej a bosé nohy měla olepené pískem.

Vymrštila se do sedu.

Kde je kufr?! Nicholas! Kde je Nicholas?

Rozhlédla se po pláži. Spatřila kufr – a oddychla si.

Narazil na ohromnou skálu. Víko bylo otevřené.

Je Nicholas uvnitř? Nevypadl? Nestalo se mu něco?

Vyškrábala se na nohy a rozběhla se ke skále. Na mokrém písku jí ujely nohy. Upadla.

Znovu vyskočila a znovu se rozběhla. Se srdcem sevřeným

děsivou předtuchou doběhla ke kufru a nahlédla dovnitř.

Byl tam!

Ale nehýbal se.

Ani trochu se nehýbal!

„Nicholasi!“ vydralo se jí z hrdla.

Chlapeček ji neslyšel.

Ve vzduchu křičeli rackové, a ani to ho neprobudilo. Je mrtvý, pomyslela si otupěle. Nicholas je mrtvý. Z očí jí vytryskly slzy.

Zvedla ruku a sáhla mrtvému dítěti na tvářičku. „Ach, Nicholasi…“

Chlapeček ze spaní zavrněl a usmál se. Byl živý!

Nora zajásala, vytáhla ho z kufru a pevně ho k sobě přivinula.

Stála na pláži a vlahý přímořský vánek laskal její šťastnou tvář.

„Jsme zachráněni, Nicholasi. Zachráněni.“

36

Zašla do moře, až jí voda sahala ke kolenům. Hleděla na

křišťálově čistou, modrou hladinu, která se od jejích nohou táhla do nesmírných dálav.

„Začneme nový život.“

Zvedla vyzáblou ruku a stiskla amulet, který měla na šíji. Řetízek praskl. Amulet spadl do průzračné vody.

Nora se sehnula a vytáhla ho. Otočila ho a zahleděla se na drobná písmenka na rubu: DOMINATIO PER MALUM.

„Moc prostřednictvím zla,“ řekla. „Tvůj otec mi ho dal jako důkaz své lásky, Nicholasi. Amulet pro něj měl velkou cenu. Dědil se v rodině Fearů od nepaměti.“

Povzdychla si. „Rodina tvého otce měla moc a peníze. Zaplatila však za to hroznou cenu. Ti lidé se spolčili se zlem a zlo je zničilo.“

Ještě dlouho tak stála a dívala se na moře. „Nedovolím, aby tvůj život ovládlo zlo, Nicholasi. Nedovolím, aby tě potkal stejný osud jako tvého otce.“

Amulet jí v dlani ztěžkl. Byl těžký a horký.

Nora se rozpřáhla a zahodila ho do vody.

Pocítila nesmírnou úlevu. Přitiskla si Nicholase na prsa. „Prokletí rodiny Fearů už ti neublíží.“

Podívala se na jeho krásná očka a řekla: „Začneme nový život –

pod novým jménem. Od této chvíle jsme Nora a Nicholas Stormovi.“

37

ČÁST DRUHÁ

XI.

Shadow Cove

rok 1919

Nicholas Storm byl rybářem a nenáviděl to.

Štítil se slizkých ryb. Protivil si slanou vodu. Hnusil se mu pach moře.

Když se večer přivlekl domů, páchl rybinou. A i kdyby se ve škopku s teplou vodou udrbal k smrti, kdyby si sedřel kůži z těla, nebylo to nic platné. Rybinu nesmyl ani zaboha. Byl z toho nešťastný.

Nenáviděl všechno kolem sebe. Všechno.

Všechno s výjimkou své matky – a Rosalyn.

Rosalyn byla něco jiného. Nebyla ze Shadow Cove. Pocházela ze Španělska.

Nicholas zbožňoval její dlouhé černé vlasy a hluboké hnědé oči.

Líbily se mu roztomilé zlaté knoflíčky, které nosila v uších.

Žádná jiná dívka v Shadow Cove nenosila náušnice. Žádná jiná dívka se nemohla Rosalyn rovnat.

Ostatní holky ve městě myslely jenom na to, aby se vdaly a vedly svou vlastní domácnost. A rodily děti. A jedly ryby, které nachytá jejich manžel.

Rosalyn měla o svém životě jinou představu. Vezme si Nicholase a pak spolu z Shadow Cove odejdou.

Rosalynin otec však jejich sňatku nepřál. Jeho dcera se musela vdát pouze za mocného, bohatého muže. Stejně mocného a bohatého jako byl on sám.

38

Nesměla se na Nicholase ani podívat, natož s ním ztratit slovo.

Scházeli se potají.

Nicholas se zapřísahal, že udělá všechno, aby se s ním Rosalynin otec nakonec smířil. Dosáhne moci a bohatství, ať to stojí, co to stojí.

A pak bude svatba.

Toho večera se Nicholas vracel od moře. Kráčel k domku, kde bydlel se svou matkou. Byl to dřevěný domek, chatrný a oprýskaný.

Vítr vyšisoval singly do Šeda a zprohýbal je.

Otevřel dveře a vešel do kuchyně. Zarazil se.

V domě byla tma a ticho. Podezřelé ticho.

Po vajíčkách, která zbyla na talíři od snídaně, lezly mouchy.

„Mami!“ zavolal. Nechápal, že za celý den neumyla nádobí.

Po dřevěné podlaze si to šinul krab.

Nicholas prošel kuchyní do hlavní místnosti. Prázdno.

Vtom se ozvalo zasténání. Nicholas proběhl předsíňkou do matčina pokoje. Nora ležela na podlaze stočená do klubíčka.

Poklekl a zatřásl s ní. Nepohnula se. Byla bílá jako mušle vyplavená z moře. Oči měla zavřené.

Uchopil její ruku. Byla studená jako led. „Mami!“ zaúpěl. Cítil pach smrti?

Zoufale jí třel ruce v dlaních. Měla je studené. Hrozně studené.

„Mami, co je s tebou?“ křičel. „Jsi nemocná?“

Nora s námahou otevřela oči a vydechla: „To jsi ty, Danieli?“

Nicholasovi spadl kámen ze srdce. „Ne, mami. To jsem já, Nicholas.“

Šťastně se usmála. „Jsi tak podobný svému otci.“

„To říkáš pořád,“ řekl a zeptal se: „Proboha, co je s tebou? Co se ti stalo?“

„Moje srdce…“ Slova se jí vytratila.

Vzal ji do náruče a zvedl z podlahy. Byla lehoučká. Neuvěřitelně lehoučká.

Strašně zestárla, pomyslel si. Jeho matka vypadala dvakrát starší, než ve skutečnosti byla. Jasně zelené oči jí potemněly. Z krásných kaštanových vlasů zůstaly jen šediny.

Srdce se mu svíralo smutkem, když ji pokládal na postel. Sebral z podlahy deku a přikryl ji.

39

Nora měla co dělat, aby synka uživila. Když trochu povyrostl, našel si práci na rybářské lodi, aby jejímu smutnému údělu ulehčil.

Dobře si pamatoval, jak po nocích šila, prala lidem prádlo a spravovala rybářské sítě. Peníze, které vydělala, stačily sotva na jídlo. Na udržování domku už nezbylo.

Snil o tom, že jednou zbohatne a zahrne svou matku vším, na co si vzpomene. Už nikdy nebude pracovat.

Usedl na pelest.

Čas utíkal jako písek propadající mezi prsty.

Nicholas věděl, že se mu jeho sny nikdy nevyplní, že nikdy mamince nebude moci dát, co by si zasloužila.

„Nicholasi, musím ti něco říct,“ pronesla matka slabým hlasem.

„Chtěla jsem tě ušetřit, ale…“

Ušetřit čeho? pomyslel si. Po zádech mu přeběhl mráz.

Nora těžce polkla. „Musíš znát pravdu o rodině, z které pocházíš.

Nebudu tu věčně, abych tě ochraňovala.“

Nicholasovi se sevřelo hrdlo. Chtěl říct, že ho bude ochraňovat ještě dlouhá léta, ale neudělal to. Věděl, že by to byla lež.

V dálce skřehotali rackové. Domkem otřásal vítr, rozechvíval dveře a okna.

Matka se mu zadívala do očí. Měla v obličeji tak chmurný výraz, že se Nicholas zděsil.

„Tvůj otec… tvůj otec…“ začala.

„Co můj otec?“

Nic o svém otci nevěděl. Matka o něm nikdy nemluvila – říkala jenom, že se mu nesmírně podobá. Zdálo se, že mu chce povědět víc.

„Zdědil jsi po svém otci…“ řekla Nora a stiskla mu ruku. Zalapala po dechu. „Zdědil jsi…“

Tělo se jí napnulo. Křeč. Z hloubi jejích prsou vyšel chrapot.

Smrtelný chrapot.

Stisk povolil.

Hlava klesla na polštář.

Je mrtvá, pomyslel si Nicholas. Moje matka je mrtvá. Zatlačil jí oči.

40

XII.

Nicholas stál nad matčiným hrobem a v duchu si opakoval její slova. Chtěla jsem tě ušetřit… Zdědil jsi po svém otci…

Přijde tomu na kloub? Dozví se někdy, před čím ho ochraňovala?

Dozví se, co zdědil po svém otci?

Stál v mrazivém větru a třásl se. Přál si, aby s ním byla Rosalyn.

Potřeboval s ní mluvit. Třeba mu pomůže přijít té záhadě na kloub.

Rosalyn se chtěla zúčastnit pohřbu, ale otec jí to zakázal.

Hm, až budu mít to dědictví, pomyslel si Nicholas, pak otec rychle změní názor. A bude svatba.

Odešel, od matčina hrobu až za tmy. Seběhl na pláž a pohlédl na oceán, v kterém se odrážel bledý měsíc. Byl úplněk.

Nechtělo se mu domů. Domek mu bez matky připadal prázdný, bezútěšný. Do očí se mu vhrnuly slzy.

Ne, nesměl brečet. Vydal se po pláži na druhou stranu. Přidával do kroku – a najednou začal utíkat.

Utíkal, až měl pocit, že mu srdce vyskočí z těla a prasknou plíce.

Utíkal, až mu došlo, že někdo volá jeho jméno.

Byla to Rosalyn!

Hnala se za ním a přidržovala si sukni modrých hedvábných šatů.

V měsíčním světle se leskly modré kameny amuletu, který nosila na šíji.

Vrhla se mu do náruče. Přitiskl ji k sobě, jako by ji už nikdy nechtěl pustit.

Položil jí tvář na hlavu. Měla vlasy provoněné růžovým

parfémem. Byla to omamná vůně!

Nešťastně vzdychla a odstoupila od něj. Nicholas z jejího výrazu 41

poznal, že se něco stalo.

Sklonil se a něžněji políbil. Měla plné rty, sladké a smyslné. Vzal její hlavu do dlaní a zeptal se: „Copak se stalo, lásko moje?“

„Musíš zmizet!“ vyhrkla. Přitiskla se k němu. Nicholas cítil, že se chvěje. „Musíš okamžitě z Shadow Cove!“

„Proč?“

Upřela na něj své krásné černé oči zalité slzami. „Táta mi dneska večer řekl, že je čas, abych se vdala a že se osobně postará, abych si vzala bohatého muže, který mě v životě zabezpečí, jak se sluší a patří. Myslela jsem, že na místě umřu. Nevím, co to do mě vjelo, ale řekla jsem mu, že miluji jenom tebe.“

Nicholas zaskřípal zuby. „Co na to řekl?“

„Přísahal, že tě radši zabije, než by dovolil, aby sis mě vzal.“

Sevřela mu svými něžnými prstíky zápěstí. „Musíš zmizet! Můj otec nikdy nic neříká jen tak, do větru.“

Nicholas se usmál. „Něco ti povím. Myslím, že tvůj otec brzy změní svůj názor. Matka mi těsně předtím, než zemřela, řekla, že mi můj otec zanechal dědictví.“

„A řekla ti, kdo byl tvůj otec?“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Ne, ale já to zjistím. Určitě to zjistím.“

Viděl na ní, jak je zklamaná.

„A i kdyby ne,“ pokračoval Nicholas, „vím, co udělám, abych se tvému tátovi zalíbil. Zítra odejdu z Shadow Cove a vrátím se, až budu mít hodně peněz a tudíž jistotu, že nám požehná. Pak se vezmeme. Jenom mi slib, že mu neustoupíš, že si nikdy nevezmeš jiného.“

Rosalyn se v obličeji zaleskly slzy. „Budu na tebe čekat. Jednoho dne se vezmeme. Slibuju ti, že si nikdy nevezmu jiného. A táta s tím nic nenadělá.“

„Věřím ti,“ řekl Nicholas.

Smutně se na něj usmála. „Musím jít, než zjistí, že nejsem doma.“

„Jednou si pro tebe přijdu, Rosalyn,“ pronesl Nicholas pevně.

Znovu ji sevřel do náruče a políbil. Věděl, že se mu po ní bude strašně stýskat.

Rosalyn se vymanila z jeho objetí. „Dej na sebe pozor,“ řekla a rozběhla se domů.

42

„Dám… neboj,“ Nicholasovi se sevřelo hrdlo. Díval se za svou láskou, a když mu zmizela z očí, otočil se a zamířil k svému opuštěnému domku.

Po noční obloze se hnaly těžké mraky. Měsíc mizel a zase se objevoval. Nicholas klusal z pláže po prašné cestě. Vtom za ním něco zapraskalo – jako by někdo šlápl na suchou větvičku. Ohlédl se.

Nikdo tam nebyl.

Zpomalil, ale nezastavil se. Ještě jednou se ohlédl, tentokrát pozorněji než předtím. Koutkem oka zaregistroval temnou postavu.

Někdo mě sleduje?

Znovu se ohlédl. Stín uskočil za křoviska.

Že by už za ním Rosalynin otec někoho poslal?

Nicholas pokračoval v běhu, jako by se nechumelilo. Neznámý nemusel vědět, že o něm ví.

Dorazil k velkému jilmu a zapadl za něj, aby si toho člověka prohlédl. Vyhlížel z větví, namáhal oči, ale nic neviděl.

Na cestě nikdo nebyl.

Kam ten člověk zmizel? podivil se.

Vtom za sebou zaslechl šramot. Prudce se otočil.

Stál tam nějaký muž.

„Ne, to není možné!“ vykřikl Nicholas.

Ten muž vypadal jako on.

43

XIII.

„Co chcete?“ zeptal se Nicholas. Doufal, že muž v té tmě nevidí, jak je zděšený, jak se třese. Byl to jeho dvojník?

Muž hleděl na Nicholase, obličej měl nehybný, jako vytesaný z žuly.

Nicholas cítil, jak mu na těle naskakuje husí kůže. „Co chcete?“

opakoval.

Pozorně si toho mladého muže prohlédl. Stejné hnědé oči jako mám já, řekl si celý vystrašený. Stejné rovné kaštanové vlasy. Stejná postava…

Uklidni se, poručil si. Uklidni se. Je to jenom taková náhoda.

Kaštanové vlasy má kdekdo. Hnědé oči taky…

Nesmysl, pomyslel si Nicholas. Je to tak! Ten muž jsem já!

„O co vám jde? Kdo jste?“ zařval.

Muž otevřel ústa a zase je zavřel. Neodpověděl.

„Neumíte mluvit?“

Muž znovu otevřel ústa a vypravil ze sebe jediné slovo:

„Shadyside!“

Obličej se mu zkřivil. Mluvení mu zřejmě dělalo potíže. A pak se začal vytrácet.

„Já… nerozumím,“ vyhrkl Nicholas. „Co… co jste říkal?“ Už muže skoro neviděl.

„Shadyside,“ zachrčel muž.

A byl pryč.

44

XIV.

Nicholas se sklonil k nádražní pokladně a řekl: „Jeden lístek do Shadyside.“

Neměl tušení, jestli nějaké Shadyside vůbec existuje. Pokladní přikývl, vzal si peníze a vydal mu jízdenku.

Nicholas po setkání s mužem, který vypadal jako on, nemohl usnout. Ráno naházel do malého kufru pár nejnutnějších věcí a vydal se na nádraží.

Nevěděl, co by mohl v Shadyside najít. Někde však musel s pátráním po otcově odkazu začít. Možná se mu toho zvláštního vidění dostalo právě proto, aby začal.

Přecházel po nástupišti, nemohl se dočkat, až v tom záhadném Shadyside vystoupí z vlaku. Cítil, že tam na něj čeká něco velkého…

Nervózně si rovnal klopy nového hnědého obleku, který si koupil cestou na nádraží. Šel za bohatstvím, nemohl vypadat jako vandrák –

nebo chudý rybář.

Vtom narazil do štíhlé ženy se slaměným kloboukem. Měla

skloněnou hlavu, přes ramena měla přehozený šál.

„Pardon, madam.“

Zvedla k němu své hnědé oči.

„Rosalyn!“ zvolal Nicholas překvapeně.

Popadl ji za ruku a odtáhl stranou od lidí čekajících na vlak.

„Co tady děláš?“ zeptal se jí, když byli v bezpečné vzdálenosti.

„Chtěla jsem tě ještě vidět, než odjedeš, a tak jsem šla na nádraží.

Věděla jsem, že tu budeš.“

Nicholas jí stiskl ruku. „Jsem tak rád, že jsi přišla. Musím ti něco říct. Když jsem šel včera v noci domu, měl jsem vidění.“

45

Rosalyn vykulila oči. „Cože?“

„Vidění,“ opakoval Nicholas. „Viděl jsem sám sebe. A ten muž, který vypadal jako já, ze sebe vypravil jediné slovo: Shadyside.“

Vytáhl z kapsy jízdenku a ukázal ji Rosalyn. „Netušil jsem, že nějaké Shadyside vůbec existuje. A vidíš, existuje. Myslím, že bych tím směrem měl začít hledat to dědictví po svém otci.“

Rosalyn se zachvěla. „Mně se to nezdá. Chceš se řídit vidinami?

Nemůžeš přece vědět, jestli to zjevení bylo dobré nebo zlé – i když mělo tvoji podobu.“

„Ano, je to divné,“ připustil Nicholas, „ale cítím, že je to… sám osud.“

Rosalyn kývla. „Rozumím ti. Hodně štěstí, Nicholasi. Ať ti to vyjde. Budu na tebe čekat, budu počítat minutky. Už musím jít. Táta by se zbláznil, kdyby zjistil, že jsem se tu s tebou sešla.“

Strčila mu do ruky malý balíček. „Vezmi si to. Chtěla bych, aby tě na cestě provázelo něco víc než jen moje láska.“

Vzala Nicholase kolem krku a políbila ho. Přitiskl ji k sobě a nasál do sebe vůni růží, která k Rosalyn patřila stejně jako její krásné hnědé oči.

Pak jí přetáhl šál přes hlavu, rozhlédl se a vyvedl ji z nádraží.

Obálku si strčil do kapsy saka. Ozvala se parní píšťala. V dálce se objevil vlak.

Nicholas se už viděl, jak sedí uvnitř a jede za svým životním štěstím. Dělej, popoháněl v duchu vlak. Dělej, no tak, dělej! Konečně zaskřípaly brzdy a vlak pomalu zastavil.

Nicholas nastoupil a vykulil oči na polstrované lavice. Posadil se k oknu. V životě nejel vlakem. V životě nebyl dál než v Shadow Cove.

Strojvedoucí znovu spustil parní píšťalu. Okno, u kterého Nicholas seděl, zahalil oblak bílého kouře.

Vlak se rozjel.

Nicholas si opřel hlavu o sklo. Až se vrátím do Shadow Cove, lidé mě nepoznají. Nebudou věřit, že ten boháč je Nicholas Storm, kluk, co pořád páchl rybinou.

Strčil ruku do kapsy pro mentolové pastilky a nahmatal balíček od Rosalyn. Úplně na něj zapomněl. Rozevřel ozdobný papír a přečetl 46

si, co mu napsala svým milým, úhledným písmem:

Milovaný Nicholasi,

když jsem byla malá, často jsem se procházela u moře. Jednou večer, krátce před západem slunce, jsem v písku u vody zahlédla něco lesklého. Dárek z moře.

Je to nejdražší věc, kterou mám. Vždycky mi nosila štěstí. Měla jsem ji na sobě toho dne, co jsme se seznámili!

Vezmi si ji, prosím tě, s sebou na cestu. Vím, že mi tě v bezpečí přivede zpátky.

Navždy Tvá Rosalyn

Zatáhl za pentli, kterou byl balíček převázaný. Rozbalil hnědý papír a objevil dárek.

Byl to řetízek s přívěskem, který Rosalyn nosila. Nicholas ho sevřel v dlani. Měl pocit, že je horký. Jako by žhnul. Vstoupil do něj žár její lásky, pomyslel si, i když věděl, že je to nesmysl.

Prohlédl si přívěšek zblízka. Byl zvláštní. Plochá stříbrná destička osázená jiskřivými modrými kameny. Byl větší než běžné přívěsky.

Je to spíš amulet, pomyslel si Nicholas.

Amulet byl k řetízku připevněný třemi stříbrnými háčky. „To je divné,“ zavrčel Nicholas. Přejel po háčcích palcem.

„Au!“ vyjekl. Na amulet skápla kapka krve. Je to ostré!

Užuž chtěl zastrčit amulet zpátky do kapsy, když v tom si všiml nápisu na rubu.

Poznal latinu. Pokusil se vzpomenout na některá latinská slovíčka, aby si to přeložil.

„Per.“

To bylo snadné.

„Per“

znamená

„skrze“

čili

„prostřednictvím.“

„Dominatio,“

přemýšlel nahlas.

„Dominatio.“

A c h , a n o !

„Dominatio“ je něco jako

„dominovat“ čili „vládnout.“ Takže

„moc“.

A teď „malum“. Mysli, chlape. Co může být „malum“? Zlo!

Jakmile Nicholas nápis rozluštil, zděšeně stiskl v dlani amulet.

47

DOMINATIO PER MALUM.

MOC PROSTŘEDNICTVÍM ZLA.

48

ČÁST TŘETÍ

XV.

Městečko Shadyside

rok 1919

Blížila se bouřka.

Nicholas ji cítil ve vzduchu, když vystoupil na úzkém betonovém nástupišti shadysideského nádraží. Bylo dusno a zvedal se vítr.

Potemnělou oblohu ozářil blesk. V dálce se zjevila kulisa honosného sídla.

Nicholas myslel, že vyhledá hotel, ubytuje se a prohlédne si Shadyside až druhý den. Avšak nějak mu to nedalo, vydal se s kufříkem v ruce na náměstí a pak zamířil na Hlavní ulici, která byla po obou stranách lemovaná stromořadím.

Prošel kolem holírny s nezbytným válečkem v barvách větrového lízátka nad vchodem. Holič právě obsluhoval mladého mariňáka.

Čerstvě doma z války, pomyslel si Nicholas. A není ani o moc starší než já.

Nakoukl přes sklo do krámu se smíšeným zbožím. Měli tam

nejrůznější nářadí, nádobí, balíky látek, pytle s moukou, sklenice s bonbóny – prostě všechno, co jen lidé z města mohou potřebovat.

Nicholase napadlo, že by si mohl zajít na něco studeného k pití, ale hned si to rozmyslel.

Honosné sídlo v dálce bylo jako magnet, neodvratně ho

přitahovalo. A Nicholas šel. Nemohl se zastavit, nemohl dělat nic, dokud k tomu sídlu nedošel.

Minul telegrafní úřad a redakci místních novin. U trafiky přátelsky poplácal dřevěného Indiána a obdivně vypískl, když 49

opodál, před vchodem do banky, spatřil zaparkovaný dvousedadlový Mercer Runabout.

Jednou budu mít taky takový automobil, pomyslel si.

Šel čím dál tím rychleji. Musel to sídlo vidět. Zabočil z Hlavní ulice za roh a ocitl se mezi malými domky. U každého byla zahrádka se zeleninou.

Konečně dorazil na začátek ulice vedoucí k záhadné vile. Fear street – podivné jméno! Komu by se chtělo bydlet v „Ulici strachu“?

Část té zatočené ulice byla dlážděná, zbytek byl prázdný. Někdo asi má s tím pozemkem nějaké plány, usoudil. Jenže jak to tak vypadá, už léta se tu nepracovalo.

V dálce zahřmělo. Nicholas věděl, že by se měl vrátit do města a najít si nocleh, ale nemohl. Musel si tajuplnou vilu prohlédnout.

Rozběhl se tou nedokončenou, zatočenou ulicí, až se očití před železnými vraty, za kterými se vypínalo honosné sídlo. Zatlačil a vrata se se skřípěním otevřela.

Prodíral se zarostlou příjezdovou cestou, do kalhot nového hnědého obleku se mu zapichovaly tmy. Nevšímal si toho.

Když se přiblížil k domu, srdce se mu nezvykle rozbušilo. Jako bych tu byl doma, blesklo mu hlavou. Ano, tohle je můj domov.

Zastavil se před hlavním vchodem. Byla to ohromná stavba.

Nedokázal si představit, jak někdo mohl v něčem takovém bydlet.

Vždyť jenom do přízemí by se krásně vešlo pět nebo šest domečků, jako měl on se svou matkou.

Větší část ohromného sídla byla v troskách. Požár, pochopil Nicholas. Strašný požár. Oheň musel být vidět v celém širém okolí.

Představil si, jak asi vila kdysi vyhlížela. Muselo to být úžasné –

fasáda čerstvě natřená, okenice otevřené, okna rozzářená, až světlo přetékalo ven, dokonale upravená zahrada a kolem dokola živý plot…

Znovu zahřmělo. Určitě zmoknu, pomyslel si Nicholas. Do města se však vrátit nemohl.

Pocítil bezmoc. Tohle záhadné místo tě volá, říkal mu jeho vnitřní hlas. Avšak běda! Nevíš, co se za tím skrývá? Dobro… nebo zlo?

Nicholasovi přeběhl po zádech mráz.

Dodal si odvahy a vykročil po schodech nahoru. Staré dřevo mu 50

praskalo pod nohama. Na verandě se na okamžik zastavil a pak vklouzl mezi ohořelé trosky toho ohromného domu.

Hrdlo mu vyschlo, těžce polkl. Kufr mu vypadl z ruky. Proboha, tuhle halu znám! Vím, jak vypadala před požárem. Vím, co je v každé místnosti téhle vily.

Viděl ten dům ve snu? V zlém snu? Co se to s ním dělo?

Seshora do haly pronikalo slabé světlo. Nicholas zvedl hlavu.

Dům byl vypálený od základů až po střechu, po které zůstal jenom prázdný prostor.

Hala byla pořád ještě cítit po spáleném dřevě.

„Jestlipak při tom požáru zahynuli lidé?“ zeptal se Nicholas sám sebe.

Vtom za sebou zaslechl šeptající hlas: „Zahynuli.“ Otočil se.

Nikdo tam nebyl.

To je jenom větříček, řekl si a usmál se. Vzpomněl si na matku.

Přesně tak to říkala, když ho konejšila. Jenom větříček.

Vítr kolem něj zavířil. Zahynuli. Zahynuli. Zahynulí…

Nicholas se nehýbal, snažil se těm šeptajícím hlasům porozumět.

Zaslechl jen několik slov.

„ Prokletí. “

Zavřel oči a ještě víc se zaposlouchal. „ Strach. “

„ Zlo.“

Zlo. Strach. Prokletí. Otevřel víčka a vytřeštil oči. Měly ho ty hlasy před něčím varovat? Byl v nebezpečí?

Ucítil pach spáleného masa. Oči ho rozbolely a začaly pálit.

„Odpovězte mi, ó duchové!“ zavolal zoufale.

Na ohořelém okenním rámu se pohnul potrhaný, zetlelý závěs.

Nicholas do sebe vtáhl vzduch, až mu v hrdle zapískalo.

Na závěsu byla temná skvrna. Spálenina ve tvaru lidského těla.

Přistoupil blíž. Spálenina tmavla a zvětšovala se. Za okamžik byla silnější než látka. Vystupovala z ní ven.

Ozval se trhavý zvuk. Prodírají se tím závěsem! zhrozil se Nicholas. Jdou si pro mě! Ach, běda!

Začal ustupovat. Srdce mu bušilo ve spáncích.

Tělo zmizelo.

Vtom se však zjevil někdo v temném koutě na opačné straně haly.

51

Vetchý stařec na invalidním vozíku. Hleděl směrem k němu.

„K… kdo jste?“ vykoktal Nicholas. „Proč jste mi neřekl, že tu jste?“

Stařec neodpovídal.

Nicholas mu neviděl do obličeje, nevěděl, jak se tváří. Všechno bylo ve stínu, rýsovaly se jen matné obrysy postavy na vozíku.

Rozběhl se ke starci. Než však stačil halu přeběhnout, stařec byl pryč.

Musím odsud, pomyslel si. Okamžitě. Než se z toho zblázním.

Otočil se k hlavnímu vchodu.

V cestě mu stála nějaká žena. V napřažené ruce svírala velký nůž.

Nezastavuj se, poručil si Nicholas. Duch ti nemůže ublížit. Je jako ostatní. Taky zmizí.

Zaťal zuby a vykročil proti té děsivé ženě.

Podlamovaly se mu nohy. To, co v tomhle podivném starém domě viděl a slyšel, bylo strašné, strašnější než nejstrašnější sen‘.

Už budu venku, pomyslel si. Jenom tu ženskou s nožem obejít – a jsem z téhle příšerné, zakleté vily venku. Zhluboka se nadechl a pokračoval v chůzi. Nebe ozářil blesk. Nůž se zaleskl v modravém světle. Byla to skutečná ocel!

Žena zavřeštěla, ještě víc se rozpřáhla a vedla zásah Nicholasovi přímo na srdce.

52

XVI.

Ocelová čepel proťala vzduch.

Nicholas slyšel, že se mu trhá košile. Ucítil na kůži chladné ostří.

Popadl ženu v zápěstí a strhl jí ruku s nožem zpátky dřív, než ho stačila bodnout.

„Jste mrtvý, Danieli Feare!“ křičela. „A musíte zůstat mrtvý!“

Hrábla druhou rukou s dlouhými nehty Nicholasovi do obličeje.

Nicholas na tváři ucítil krev.

Zaklel a popadl ženu i za druhé zápěstí. Pevně jí sevřel obě ruce.

Vřískala, škubala sebou jako šílená, zoufale se mu snažila vytrhnout. „Vy a vaše zlo už nesmí nikdy nikomu ublížit!“

Zaburácel hrom. Otvorem po střeše začalo do vyhořelé vily pršet.

Nicholas měl co dělat, aby ženu udržel. Její vlhká pokožka mu v dlaních prokluzovala.

Halu ozářil modravý blesk. Žena měla obličej zkřivený zlostí. Oči měla vytřeštěné, ústa dokořán, a vřískala a pištěla jako pominutá.

Nicholas tiskl její pravé zápěstí, až jí nůž vypadl.

Pak ji od sebe odhodil a sebral nůž ze země. Rychle dýchal. Fuj, ta mi dala! Okamžitě odskočil, aby se mohl bránit.

Žena klesla na kolena. Zabořila obličej do dlaní a řekla: „Vezměte mě s sebou, Danieli Feare. Odveďte mě k sobě do záhrobí. Vezměte mě tam, kde žijete jako duch. Chci být znovu se svou láskou.“

Nicholas zíral. Je úplně šílená, pomyslel si. Co to drmolí? Kde se tu vzala? V tomhle domě nikdo nežije. V tomhle domě se přece nedá žít!

Žena se rozklepala. Stočila se na zemi do klubíčka.

Má ze mě strach, pochopil Nicholas. Pustil nůž na zem a odkopl 53

ho daleko od sebe. Poklekl k ženě. „Omlouvám se, že jsem vás vyděsil. Nejsem Daniel Fear. Jmenuji se Nicholas Storm.“

Žena zvedla hlavu. V očích měla zmatený výraz. „Znala jsem vás a poznám vás všude. Samozřejmě, že nejste Daniel Fear. Nemůžete být. Jste jeho duch!“

„Kde bydlíte?“ zeptal se Nicholas přívětivě. Chtěl, aby se ho žena p ř e s t a l a b á t . „Když dovolíte, doprovodím vás domů. Prší.

Zmoknete.“

„Bydlím tady,“ odpověděla. Vysoukala se na nohy a naznačila mu, aby ji následoval.

Zavedla ho do místnosti, v které kdysi musela být spižírna.

Regály přežily požár. Ležely v nich kusy šatstva, stará h adrová panenka, uschlé květiny a malá zásoba jídla. V jednom rohu byla stará matrace s potrhanou dekou. V místnosti svítilo několik svíček.

„Patřil tenhle dům rodině Fearových?“ zeptal se Nicholas. Tušil, že by se od té šílené ženy mohl dozvědět, proč ho vila tak přitahuje.

„Samozřejmě. Copak to nevíte, Danieli Feare?“ odpověděla.

Nicholas se nenamáhal s vysvětlováním. Ať mu klidně říká Danieli Feare, jen když z ní vyleze něco, co by ho mohlo zajímat.

„Žil tu váš dědeček a babička,“ pokračovala. „Simon a Angelica Fearovi. A také tu zemřeli. Stejně jako vy. Všichni zemřeli a musejí zůstat mrtví. I vy musíte zůstat mrtvý. I moje láska, můj drahý Charles musí zůstat mrtvý.“

„Kdo je Charles?“ vyhrkl Nicholas, jen aby žena nepřestala mluvit.

Popadla ho naléhavě za ruku. „Přece Charles. Chodil k vám vypomáhat, když vaši prarodiče měli společnost. Můj ženich. Taky zahynul tu noc při požáru.“

„Vy jste tady nebyla?“

„Ne,“ odpověděla žena a hlas se jí zlomil. „Měla jsem ten večer pomáhat v kuchyni, ale nebylo mi dobře. Zůstala jsem doma.“

„A co se tu tenkrát stalo?“ zeptal se Nicholas.

Žena zavrtěla hlavou. „Kdo ví?“ řekla. „Slyšela jsem hasičské zvonce a viděla ten strašný oheň z ubytovny. Ihned jsem se sem rozběhla, ale bylo už pozdě. Přežila jenom Nora Goodeová. Krásná Nora. Prý si krátce předtím vzala Daniela…“

54

Nora? Nicholasova matka se taky jmenovala Nora!

Rozbušilo se mu srdce. Že by se konečně, po tolika letech dozvěděl pravdu o své rodině?

„Jak Nora Goodeová vypadala?“ zeptal se. Zatajil dech, čekal, co žena řekne.

„Je ohavné, že si nepamatujete na svou vlastní ženu. Měla krásné dlouhé kaštanové vlasy a nejkrásnější zelené oči na světě. Byla hodná. A měla slaďoučký úsměv. Nikdy na ni nezapomenu.“

Ano, řekl si Nicholas. Kaštanové vlasy a zelené oči – přesně jako moje matka! Moje matka byla Nora Goodeová!

Zatočila se mu z toho hlava. Můj otec byl Daniel Fear! Jsme si podobní! Proto si tahle ubohá žena myslí, že jsem Daniel Fear a přišel jsem ze záhrobí! Zmátlo ji to!

Takže to byl on, můj otec, kdo se mi včera večer zjevil v Shadow Cove, pochopil Nicholas. Nebyl jsem to já – byl to můj otec!

Konečně! Konečně znal jméno svého otce a věděl, jak se jeho matka jmenovala za svobodna. Byl synem Nory Goodeové a Daniela Feara! Strašné!

„Děkuji vám,“ vydechl. Pak se zarazil a zeptal se: „Nemáte kde bydlet?“

„Bydlím tady.“ odpověděla žena. „U svého Charlese. Často s ním mluvím. Navštěvuje mě.“ Zakývala hlavou. „Ano, navštěvuje mě, i když ne na dlouho. Musí zůstat mrtvý, stejně jako vy musíte zůstat mrtvý.“

Nicholas vytáhl z kapsy několik dolarů a strčil jí je do ruky.

Potřeboval peníze – ona je však potřebovala víc. „Možná se tu zase někdy zastavím.“

Žena na něm visela jako klíště. „Prosím vás, vezměte mě s sebou do záhrobí! Chci být se svým Charlesem.“

„Je mi líto, ale to nemůžu,“ řekl Nicholas a ohleduplně se vymanil z jejího sevření. „Je tam přísný režim,“ dodal.

Konečně vím, kdo jsem, oddychl si, když procházel halou zpátky k hlavnímu vchodu. Jsem Nicholas Fear.

Tohle sídlo patřilo mým předkům. Bydlel tu můj otec a moje matka. A moji prarodiče. A praprarodiče. Nemohl tomu uvěřit.

Prošel pod otvorem po vypálené střeše. Déšť, který ho skropil, mu 55

připadal příjemný, osvěžující. Jako by z něj chtěl smýt to, čím byl až dosud. Jako by z něj chtěl smýt Nicholase Storma.

56

XVII.

Nicholas Fear. Opakoval si to jméno, když uháněl s kufrem v ruce zpátky po Fear street.

Fear street! Ulice pojmenovaná po jeho rodině! Ani Rosalynin bohatý a vlivný otec neměl svoji ulici!

Nicholas byl promočený na kůži, ale nic si z toho nedělal.

Tohle je místo, kde zbohatnu, pomyslel si. Vím to.

Půda, na které se teď nacházím, patří mně. Je to dědictví po mém otci. Postavím tu nový dům. Největší dům ve městě.

Usmál se, když narazil na oprýskanou ceduli s nápisem FEAR

STREET. Zabočil za roh a běžel kolem domků se zahrádkami. V

oknech se svítilo. Zahlédl dokonce jednu rodinu, jak společně večeří.

Pak se ocitl na Hlavní ulici. Byla skoro prázdná, krámky byly zavřené.

Narazil na muže spěchajícího po zabláceném chodníku a vyptal se ho na cestu k penziónu.

Cestou si představoval, jaký bude jeho nový život. Ze všeho nejdřív si koupím automobil, rozhodl se. Už se viděl, jak sedí za volantem toho Runaboutu, který stál před bankou. A každou v neděli si s Rosalyn někam vyjedeme.

Koupí jí tolik šatů, kolik bude chtít. Bude z ní nejkrásnější žena ve městě. Každý bude vědět, že jsou to oni, až pojedou ve svém automobilu. To jedou Fearovi, budou si špitat. Nejbohatší rodina z celého širého okolí.

Konečně před sebou spatřil velký modrý dům, ke kterému ho spěchající muž poslal. Vyběhl po schodech ke dveřím a zarazil se.

Najednou si nebyl jistý, jestli má zaklepat.

57

Rozhodně ještě nevypadám jako nejbohatší člověk ve městě, pomyslel si. Byl úplně promočený, košili měl roztrženou od rány nožem, kterým po něm sekla šílená žena ve vile. I jeho kufřík vyhlížel dost zbědovaně. Obával se, že takové individuum si paní domácí do domu nevezme.

Vrzly dveře a objevila se mladá dívka. Měla blond vlasy svázané vzadu jasně žlutou pentlí. Nosánek měla trochu pihovatý a v očích jí to hrálo všemi nezbednostmi.

„Jsem Betsy Winterová. Tohle je penzión mojí mámy. Viděla jsem vás přicházet po chodníku. Že hledáte nocleh, co?“ zeptala se milým hláskem.

Nicholas pocítil úlevu. Usmál se. „Tedy… ano, hledám.“

„Mámo!“ zavolala dívka přes rameno. „Máme hosta!“

„Neměla by si mě vaše matka nejdřív prohlédnout?“

„Podle mě jste hezkej,“ řekla Betsy. „To stačí. Račte vstoupit.“

Hezkej! Nicholas cítil, že zradí. Snad si toho Betsy nevšimla.

Vešel do salónu. Na oknech visely paličkované záclony a všude, kam se podíval, stály dekorativní stolky s pečlivě udržovanými porcelánovými soškami.

Napadlo ho, že do takového přepychu nepatří. Připadal si trochu hrubý a neotesaný na pokojík s měkkou, navoněnou postelí. A smáčel celý koberec.

Z kuchyně vyběhla drobná žena. Paní Winterová. Měla stejné blond vlasy jako Betsy, jenom sem tam prokvetlé šedinami. A taky měla pihovatý nosík.

„Mámo, to je náš nový host. Není sladkej, co říkáš?“ pronesla Betsy pohupujíc se na špičkách nohou dopředu a dozadu. Nicholas se ještě nikdy nesetkal s tak bezprostřední a veselou dívkou. Připadala mu jako hravé hříbě se zlatou hřívou.

Paní Winterová si do drdolu zastrčila loknu, která jí vypadla, a zasmála se. „Betsy tady zřejmě rozhoduje za mě. Vítejte v našem penziónku, pane… pane…?“

„Fear,“ řekl Nicholas. „Jmenuji se Nicholas Fear.“ Ulevilo se mu.

Matka s dcerou byly tak milé a přátelské, že z něj všechna předchozí nervozita spadla.

Betsy zaúpěla a skácela se teatrálně na pohovku, oči vytřeštěné.

58

„Fear! Jste snad příbuzný těch děsných lidí, kteří žili ve zdejší vile?“

„Betsy!“ okřikla ji paní Winterová. „Není slušné říkat o někom, že je děsný.“ Sekla po Nicholasovi omluvným pohledem.

Najednou mu došlo, že vlastně o svých příbuzných nic neví.

Věděl jenom, že kdysi obývali velké sídlo v ulici n esoucí jejich jméno. Ale co to bylo za lidi, o tom neměl nejmenší tušení.

„Fearovi byli děsní, mámo,“ bránila se Betsy. „Každý to ví.“

„Bylo mi řečeno, že moji praprarodiče bydleli ve zdejší vile,“

pronesl Nicholas klidně. „Můj otec tam prý zahynul.“

„Jak vás tak pozoruji, jste opravdu velice podobný Danielu Fearovi,“ řekla paní Winterová a hned se zarazila. „Ale co to tady povídám? Pojďte, ukážu vám váš pokoj. Vždyť jste celý

promočený!“

Nicholas byl rád, že změnila téma.

Betsy vyskočila z pohovky a popadla jeho kufřík. „Já ho tam zavedu,“ zapěla a už byla na schodech.

„Až se osušíte, přijďte za mnou do kuchyně. Přichystám vám něco k jídlu,“ řekla paní Winterová. „A nedovolte mé dceři žvanit, aby vám nevyžvanila díru do hlavy,“ dodala.

„U nás se vám určitě bude líbit,“ vykládala Betsy. „Začali jsme s pronajímáním pokojů před třemi lety, když umřel táta. No, on neměl moc peněz, takže nám po něm skoro nic nezbylo,“

Nicholas ještě nikdy nezažil tak užvaněnou dívku.

„Jo, to vaši příbuzní byli jiní,“ pokračovala Betsy, když ho vedla dlouhou chodbou. „Řekla bych, že po nich zůstala hromada peněz.

Patřily jim všechny ty pozemky. A ta ohromná vila.“

Zastavila se u dveří do malého pokoje a odemkla. „To je pro vás.

Máte společnou koupelnu s dvěma sousedními pokoji. Přinesu vám pár osušek. Ani nevíte, jak jsem šťastná, že jste se u nás ubytoval,“

Zamávala a chtěla odběhnout, ale ještě se zastavila a řekla:

„Doufám, že jsem se vás těmi svými řečmi o vaší r odině nějak nedotkla. Máma říká, že pořád melu pantem a ani si neuvědomuju, co říkám. Prosím vás, že nejste naštvanej…“

Nicholas zavrtěl hlavou a usmál se. Copak by se mohl někdo na Betsy zlobit? Byla prostě upovídaná, vykládala, co jí přišlo na jazyk.

„Byl bych rád, kdybyste mi toho později pověděla o mé rodině víc,“

59

řekl. „Víte, jak to bylo s tím požárem?“

„To jsem ještě nebyla na světě, ale každý ví, jak to bylo. Fííííí!

Děsný požár a všichni Fearové uhořeli. A všechno ostatní shořelo s nimi. Kromě půdy. Ta teď patří Andrewovi Manningovi. Je děsně bohatý. Je to nejbohatší muž v Shadyside. Říká se…“

„Betsy!“ ozvala se matka. „Okamžitě mazej dolů a nech pana Feara na pokoj i!“

Betsy na Nicholase mrkla. „Ano, mámo.“

Zatímco sledoval, jak

Betsy cupitá ze schodů, rozhodl se

Nicholas, že ze všeho nejdřív ráno zajde za Andrewem Manningem.

Manning je možná pořád ještě nejbohatší muž ve městě… ale už se mu to krátí, usmál se Nicholas v duchu. Rychle se mu to krátí.

Betsy měla pravdu, řekl si Nicholas, když druhý den ráno stanul před domem Manningových. Manning musí být opravdu děsně

bohatý.

Zatlačil na těžká železná vrata s tepaným mřížovím a vykročil na cestu sypanou křemenným štěrkem. Napadlo ho, kolik z toho bohatství pana Manninga pochází z půdy Fearových. Kolik ho podle práva náleží jemu – Nicholasovi.

Vyšel po schodech na dřevěnou verandu, uchopil mosazné

klepátko na dveřích a třikrát silně zaklepal.

„Už běžím!“ ozval se ječivý hlas. „Už běžím!“

Otevřela mu vrásčitá žena se sněhobílými vlasy. Vykulila oči a vykřikla.

„Co se děje?“ zeptal se drobný muž, který přiběhl hned za ní.

Vedl ji do kuchyně a pokynul Nicholasovi, aby ho následoval.

„Omlouvám se. Nějak jsem asi vystrašil…“ začal Nicholas.

Mužík posadil ženu na kuchyňskou židli a řekl jí: „Dýchejte zhluboka.“

„Paní Bakerové se občas udělá nevolno,“ vysvětloval Nicholasovi.

„Včera omdlela, když nám řezník poslal kuřata a neodsekl jim hlavy.

Říkala, že ty jejich očička na ni tak smutně koukaly…“

„Pane Manningu!“ vyjekla vrásčitá žena. „T o j e přece Daniel Fear. Vstal z mrtvých!“

„Nesmysl,“ zasmál se Andrew Manning.

60

„Říkám vám, že je to on! Přece ho poznám!“ Paní Bakerová ječela čím dál tím vyšším hlasem.

„To se nám tedy zachoval ve velice kvalitním stavu, co říkáte, paní Bakerová? Kéž by i ke mně byl čas takhle milosrdný.“ Obrátil se k Nicholasovi. „Kdo jste, mladý muži?“

„Nicholas Fear.“ Snažil se zachovat klid a důstojnost. „Jsem syn Daniela Feara.“

„Vidíte, paní Bakerová? Všechno se dá logicky vysvětlit,“ zavrčel Manning.

„Jak to tak vypadá, děsím v tomhle městě lidi, kde se objevím,“

zasmál se Nicholas. „Nikdy jsem svého otce nepoznal a teď se dozvídám, jak moc jsem mu podobný.“

Zhluboka se nadechl a dodal: „Přišel jsem si s vámi promluvit o majetku v katastru zdejší obce, pane Manningu.“

„Výborně. Jsem rád, když si mohu hned po ránu s někým

popovídat,“ řekl Manning. „Paní Bakerová, až se vám udělá lépe, přineste nám kávu a kousek toho vašeho výborného jahodového dortu.“

Manning vedl Nicholase chodbou. Nicholas pokukoval

otevřenými dveřmi do místností, které míjel. Okna byla zatažená těžkými závěsy. Na stěnách visely olejomalby. Všude byl tmavý; mahagonový nábytek.

Moc, pomyslel si Nicholas s posvátnou úzkostí. Tak takhle vypadá bohatství a moc. Přesně tohle chci!

Vešel s Manningem do pracovny. Manning usedl za psacím

stolem do velkého koženého křesla a ukázal na menší křeslo před sebou. Nicholas se posadil.

Vzápětí vrazila do dveří paní Bakerová s kávou a naporcovaným jahodovým dortem. Postavila to na kraj stolu a zase vycouvala ven.

Dávala si přitom bedlivý pozor, aby nezavadila o Nicholase.

„Bláznivá ženská,“ zamumlal Manning. Usmál se. „Je tu od té doby, co mi zemřela žena. Prakticky vychovala naši dceru Ruth.

Musím s ní nějak vyjít, to víte.“

Nicholas si všiml vlídného tónu v Manningově hlase. Třeba to půjde snadněji, než jsem si myslel. Třeba mi vyjde vstříc.

Manning se natáhl pro dort a strčil si ho do úst.

61

„Dobrota,“ zamumlal. „Jen si vezměte, milý hochu.“

„Ne, děkuji,“ řekl Nicholas. Měl žaludek sevřený napětím.

Poposedával v křesle, kůže pod ním vrzala.

Manning si olízl prsty. „Takže jste si se mnou přišel pohovořit o majetku. Nu, jak vám mohu být užitečný?“

Nicholas se znovu zhluboka nadechl. Naklonil se dopředu, opřel se lokty o stehna a řekl: „Když mi vrátíte, co mi po právu patří.“

Manning pozvedl své husté šedé obočí. „A oč se, prosím vás, jedná?“

„O mé dědictví, o jmění, které patří rodině Fearových.“

Andrew Manning zaklonil hlavu a vyprskl smíchy.

62

XVIII.

Manning se zasmál podruhé a Nicholasovi se sevřely pěsti. Myslel, že se zadusí. Cloumala s ním zlost.

„Můj milý,“ zajíkal se Manning. „Žádné jmění neexistuje.“

„Lžete!“ rozkřikl se Nicholas. „Nechcete mi vydat peníze, které mi patří!“

„Ale, ale, to je závažné obvinění,“ řekl Manning klidně.

„Promluvte si s prezidentem bankovní rady, nebo s kým chcete.

Každý vám řekne totéž. Žádné dědictví neexistuje – ovšem s výjimkou letitých nedoplatků pozemkové daně.“

Nicholas se zvedl, kolena se mu třásla. Byl v šoku. Nemohl v té pracovně zůstat už ani o minutku déle. Manning nesměl vidět, jak v sobě dusí zlost, jak se klepe.

„Jen se zase hezky

posaďte,“ přikázal mu Manning. „Prosím.

Vím, neměl jsem se smát.“

Nicholas se pomalu, zhrouceně posadil zpátky do křesla.

„Nedoplatků pozemkové daně?“ vydechl a jeho vztek se začal měnit v zoufalství.

Manning přikývl. „Bohužel. Chtěl jsem po obou stranách ulice postavit domy. Krásné domy.“

Starý pán potřásl hlavou.

„Avšak podcenil jsem lidskou

pověrčivost. Na půdě Fearových nechce nikdo bydlet. Lidé o tom vykládají spousty nesmyslů. Musel jsem od projektu ustoupit.“

Kožené křeslo zaskřípalo na podlaze. Manning se zvedl, obešel psací stůl a položil Nicholasovi ruku na rameno. „Je mi hluboce líto.“

„Chápu,“ zavrčel Nicholas. „Já jsem jenom…“ povzdychl si.

„…doufal,“ dokončil to Manning za něj. „Žil jste v iluzích.“

63

Nicholas přikývl. „Tak nějak. Omlouvám se, že jsem vás

obtěžoval.“

„Mě neobtěžujete,“ řekl Manning a otevřel francouzské dveře na zahradu. „Pojďme na vzduch. Myslím, že nám to oběma udělá dobře.“

Vyšli do patia. Manning do sebe labužnicky nasál čerstvý vzduch.

„Zbožňuji vůni rána.“

Nicholas si prohlížel stromy a květinové záhony. Konečně se z toho šoku vzpamatoval. Podal Manningovi ruku. „Děkuju vám, pane.

Jistě máte spoustu práce, takže…“

Manning mu s ní srdečně potřásl. „Jaké máte další plány?“ zeptal se. „Vracíte se domů?“

Nicholas zavrtěl hlavou. Nemohl se vrátit domů jako chuďas.

„Ne,“ odvětil. „Mám v Shadow Cove dívku. Chtěl j sem se s ní oženit, ale její otec je proti. Chce, aby se jeho dcera provdala za boháče.“

Zarazil se. Bylo mu trapné o tom mluvit. „Slíbil jsem Rosalyn –

tak se moje dívka jmenuje – že se vrátím s velkým jměním, které jejího otce přiměje změnit názor,“ dodal. „Doufal jsem, že to bude snadné.“

„Každý otec si myslí, že žádný muž není pro jeho dceru dost dobrý,“ řekl Manning. „Taky bych chtěl, aby si moje Ruth našla dobrého manžela. Muže, který by ji miloval a učinil šťastnou.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Rosalynin otec je jiný. Jemu vůbec nezáleží na tom, že Rosalyn miluju. Zajímá ho jenom, jestli mám peníze. A tak mi nezbývá, než mu dokázat, že umím vydělat víc než ostatní muži.“

Manning si Nicholase prohlédl odspoda nahoru a pak řekl:

„Vlastním pilu. Můžete hned nastoupit. Naučíte se to, uvidíte. Mzda je slušná. Ambiciózní mladý muž to může u mě na pile někam dotáhnout.“

Nicholas ucítil příval nové naděje. Práce na pile nebyla zrovna to, co si představoval, když odcházel z Shadow Cove, ale bylo to alespoň něco do začátku. „Já jsem ambiciózní muž,“ prohlásil.

„Tak vás očekávám zítra ráno přesně v sedm,“ řekl Manning.

„Pilu najdete snadno. Každý vám ukáže cestu.“

64

„Děkuji. Uvidíte, že se mnou budete spokojený,“ řekl Nicholas.

Manning ho doprovodil domem zpátky ke dveřím a Nicholas se rozběhl po křemenité cestě k bráně.

Zabouchl za sebou tepaná vrata a ještě se zastavil a otočil.

Zamával Manningovi. „Na shledanou v sedm!“ zvolal. „Možná dřív!“

Manning mu taky zamával. „V sedm stačí,“ zakřičel na něj a odebral se do své pracovny.

Budu tvrdě pracovat, zapřísahal se Nicholas s očima upřenýma na Manningův nádherný dům. Práci se dřevem zvládnu. Budu nejlepší.

Vyniknu. A jednou budu mít zrovna tak veliký dům, jako je tenhle. A dostanu zpátky majetek Fearových.

Vtom se za ním ozval křik.

Než se Nicholas stačil otočit, něco do něj narazilo. Srazilo ho to na zem.

Húúúúš! Vzduch mu vyletěl z plic. Ucítil v boku prudkou bolest.

Něco těžkého mu zavalilo hruď. Udělaly se mu mžitky před očima.

Nemohl dýchat.

65

XIX.

Nicholas zoufale lapal po vzduchu. Hruď měl přimáčknutou k zemi.

Někdo zasténal.

Nicholas s námahou otevřel oči.

Vedle něj leželo dámské kolo. A na prsou mu ležela vysoká, štíhlá dívka.

Není divu, že se dusím, pomyslel si.

Zvedl jí hlavu a odhodil z obličeje vlasy. Měla černé oči. Neživé černé oči jako mají ryby, které Nicholas lovil.

Konečně se zvedla. „Omlouvám se. Je to moje vina. Jsem tak nešikovná,“ řekla a zeptala se: „Ublížil jste si?“

Nicholas se na zemi posadil. „Jsem v pořádku. Ale co vy? Nestalo se vám nic?“

„Se mnou si nedělejte starosti. Omlouvám se. Netušila jsem, že najednou zůstanete stát uprostřed cesty,“ vysvětlovala. „Mám pomalé reakce. Nestihla jsem zabrzdit.“ Podala mu ruku a pomohla na nohy.

Měla vlhkou, studenou pokožku. Jako by na mě sáhla ryba, pomyslel si Nicholas.

Nemohl nesrovnat tuhle dívku s Rosalyn. Jeho Rosalyn měla hluboké hnědé oči, z kterých dokázal vyčíst každé hnutí její mysli. A pokožku měla teplou. A voněla po růžích.

„Je to moje vina. Měl jsem koukat na cestu,“ řekl Nicholas. Snažil se být zdvořilý. Dívka přece za své mrtvé oči a studenou pokožku nemohla.

Pustil její ruku a oklepal si šaty od prachu.

Pak se sklonil, sebral kolo a postavil je. „Nikdy jsem vás tu neviděla,“ řekla a sklopila oči. „Nejste zdejší?“

66

„Přijel jsem včera. Jmenuji se Nicholas Fear.“

„Doufám, že naše příští setkání nebude tak bolestivé,“ řekla s očima upřenýma do země. „Musím se naučit brzdit.“

Je stydlivá, usoudil Nicholas. „A já se musím naučit koukat na cestu, slečno… slečno…?“

„Ach, promiňte. Jmenuji se Manningová,“ odpověděla. Byla zjevně na rozpacích. „Tedy Ruth Manningová.“

„Právě jsem byl za vaším otcem,“ řekl Nicholas. „Zaměstnal mě u sebe.“

„To je skvělé!“ zvolala Ruth. „Těší mě to. Alespoň někdo z naší rodiny vás v Shadyside uvítal, jak se sluší a patří.“

„Ale ne, já se tu cítím dobře, perfektně,“ odvětil Nicholas.

„Sbohem, slečno Manningová. Doufám, že se zase uvidíme.“

„Ach, pane Feare,“ vydechla Ruth.

„Copak je?“ zeptal se Nicholas.

„Snad byste si měl zapnout košili, než půjdete dál,“ řekla.

Nicholas se prohlédl. Tři knoflíky se mu při tom pádu rozepnuly.

Zasmál se. „Děkuji. Asi bych nedělal moc dobrý dojem, kdybych chodil po městě v takovém nepořádném stavu.“

Začal si zapínat košili. „Co to nosíte?“ zeptala se Ruth a ukázala na amulet, který měl na krku.

„To je dárek,“ odpověděl. „Dárek od mé nevěsty.“

„Něco tak krásného jsem v životě neviděla,“ vydechla. Vzala amulet do ruky a otočila ho. „Dominatio per malum,“ četla. „Moc prostřednictvím zla.“

Jejich pohledy se poprvé střetly. Nicholas se zachvěl, když pohlédl do jejích bezvýrazných černých očí.

„Vy věříte ve zlo, pane Feare?“ zeptala se zaraženě.

„Věřím v moc,“ odpověděl, vytáhl jí amulet z ruky a dopnul si košili.

Druhý den ráno přišel Nicholas do práce před sedmou. Musel počkat, až několik mužů vytáhne klikou ohromnou roletu.

Zatímco čekal, prohlížel Si věci kolem sebe. Byl přesvědčený, že se naučí pracovat se dřevem rychleji, než všichni ostatní, které kdy Manning zaměstnával.

67

Budova pily stála u široké řeky. Voda roztáčela koleso, které uvnitř pohánělo stroje.

Jakmile byla roleta nahoře, nahrnuli se dovnitř dělníci. Nicholas vešel jako poslední. V budově byly mohutné stroje a velké cirkulárky. Nicholas přistoupil k jedné z nich a přejel prstem po ozubeném ostří.

„Opatrně,“ upozornil ho někdo. „S pilou musíte zacházet, jako by byla pořád spuštěná. Jinak přijdete o prst, ani nebudete vědět jak.“

Ohlédl se. Stál za ním modrooký hubený kluk přibližně jeho věku.

–

„Ty jsi taková stará baba, Jasone,“ zasmál se jiný dělník, který vyhlížel jako živoucí hora masa. Byl vysoký snad dva metry a měl ohromné svaly. Byl zrzavý a měl zelené oči.

„Vy nejspíš budete ten nový zaměstnanec, o kterém nám řekl pan Manning,“ pravil hromotluk. „No, já jsem Ike. A tady tahleta moje babička je Jason. Budete dělat s námi.“

„Jsem Nicholas.“

Jason sekl po svém obřím kamarádovi očima a řekl: „Nejsem žádná baba. Ono je náhodou moudré, když se s pilami zachází jako s něčím nebezpečným – i když jsou vypnuté. Jenom jsem si myslel, že bys to měl vědět, Nicholasi. Minulý měsíc…“

„Co, Nicholasi, už jsi někdy makal na pile?“ přerušil ho Ike.

„Ne,“ přiznal se Nicholas.

„Není to žádná věda.“ Ike spiklenecky zamrkal. „Hlavně si vždycky na konci šichty musíš spočítat prsty. Jason si je počítá pořád. Tak strašně si ty svý ručičky hlídá, že by si ani nevšiml, kdyby si mezitím uřízl prsty u nohou.“

Rozřehtal se. Nicholas si všiml, že Jason v sobě usilovně potlačuje smích. Ti dva jsou jistě kamarádi, pomyslel si.

„Já bych si v životě prsty u nohou neuřízl,“ zavrčel Jason.

„No, ukaž, jestli sis je už náhodou neuřízl a nezatloukáš to!“ řekl Ike a hned se zarazil. „Ne, radši ne. Přichází šéfova dcera. Asi by padla, kdyby ucítila ty tvoje nohy.“

„A já jednou padnu z těch tvých keců. Možná jsi velkej jako bejk, ale moc vtipnej nejsi. Utřu tě, kdy se mi zachce.“

Jason se zašklebil na Nicholase. „Nesmíš se té jeho býčí postavy 68

zaleknout. Srazím ho k zemi malíčkem, když na to přijde. I ty to dokážeš, Nicholasi. Není to žádné umění…“

Ike při té narážce zafuněl. Pak nasadil sladký úsměv, když se objevila Ruth.

„Brýtro,“ zamumlala.

„Už jste se seznámila s Nicholasem?“ zeptal se Ike. „Je tu dneska poprvé.“

„Ano, už jsme se viděli.“ Lehce se usmála, ale přímo na Nicholase nepohlédla.

„Prosím vás, Ikeu, ať někdo zamete podlahu,“ řekla Ruth. „Je tu pilin, že se tu nedá chodit.“

„Jistě, slečno Manningová,“ řekl Ike a dotkl se ukazovákem čepice.

„Ona tu pracuje?“ zeptal se Nicholas, když Ruth odešla.

„Vede obchodní knihy a takové ty věci,“ odpověděl Ike a sáhl po koštěti. „Je to fouňa. S nikým se nebaví.“ Zašklebil se a dodal.

„Nejlepší partie pro Jasona.“

Jason si stáhl z obličeje světlé vlasy. „Já jí pořád nelezu do zadku jako někdo,“ zasyčel a napodobil

Ikeův hlas: „Jistě, slečno

Manningová. Jak si přejete, slečno Manningová…“

Ike se dobromyslně zasmál a strčil Nicholasovi koště. „Novej zametá.“

Nicholas se hned pustil do práce. Vytvářel úhledné hromádky pilin, když najednou zaslechl svoje jméno. Zvedl h lavu a spatřil Betsy z penziónu. Hnala se k němu, blonďaté vlasy jí poskakovaly po ramenou.

Někteří dělníci přestali pracovat. Sledovali, kam se řítí. Betsy měla oči jenom pro Nicholase. Strčila mu do rukou hnědou krabici s červeně vymalovanými srdíčky. „Nesu ti svačinu!“ řekla. „Ráno jsem ti ji připravila a ty sis ji zapomněl vzít.“

„Ach, božínku, není to slaďoučký?“ zavrkal Ike a spráskl své velké, svalnaté ruce.

„A co neseš mě,‘ Betsy?“ zeptal se Jason. „Myslel, jsem, že chceš, abych vyrostl a byl velkej a silnej jako Ike!“

Když jsem ti posledně přinesla svačinu, dělal sis ze mě legraci, tak jsem se rozhodla, že už ti víckrát nic nepřinesu,“ odpověděla. „Budu 69

odteďka nosit svačinu Nicholasovi.“

Odhodila si blonďaté kadeře za krk a usmála se na Nicholase.

„Máma říká, že ti mám vykat a říkat pane Feare, když jsi host. Jenže mně se víc líbí říkat ti Nicholasi! Doufám, že ti to nevadí, co říkáš?“

Nicholas zavrtěl hlavou. Jason otočil hlavu a sekl po Betsy zlostným pohledem.

Betsy se na něj ušklíbla. „Jasně,“ řekla. „Nicholas je hezčí než vy dva s Ikem dohromady, takže budu vařit jemu!“

Jason zuřivě stiskl zuby. „Betsy, neradil bych ti natřásat se takhle před cizími chlapy,“ varoval ji. „A teď vypadni. Tady se maká.“

Jason Betsy určitě miluje, pomyslel si Nicholas. Jenom mi přinesla svačinu a už se může zbláznit žárlivostí.

Betsy si povzdychla. „Tak jo,“ řekla a zavolala na Nicholase:

„Ahoj večer!“ A vyběhla z pily doprovázená uznalými pohledy chlapů.

Nicholase začalo svědit za krkem, jako by ho někdo pozoroval.

Ohlédl se a spatřil Ruth. Stála za sklem jedné z kanceláří v patře a upírala na něj své rybí oči. Zamával na ni, ale ona se otočila a odešla.

Chudák holka, pomyslel si. Musí jí bejt hrozně, když vidí všechny ty chlapy, jak jim můžou vypadnout oči z důlků, když se kolem nich mihne Betsy. Vsadím se, že na ni ještě žádnej chlap takhle necivěl.

Pokrčil rameny a pokračoval v zametání pilin.

Večer byl Nicholas přesvědčený, že práce na pile není špatná.

Dřevo na rozdíl od ryb voní, říkal si cestou k penziónu. Byla to příjemná vůně. Vůbec mu nevadilo, že je po šichtě cítit pilinami.

I na omak bylo dřevo příjemné – nebylo slizké.

Najednou jako by něco zašustilo v křoví u cesty. Zastavil se. Zvuk ustal.

Znovu vykročil. A zase to zašustilo.

Někdo mě sleduje?

Nicholas skoro nikoho ve městě neznal. Kdo by ho mohl

sledovat?

Vtom mu zátylkem projela ostrá bolest. Něco za ním spadlo na zem.

Kámen. Hodili po mně kamenem!

70

Sáhl si za krk a zhrozil se. Měl na prstech něco horkého, lepkavého. Krev!

Nakopl kámen. Ten se dvakrát převrátil a zastavil se.

Je na něm něco přivázaného, řekl si Nicholas.

Bez ohledu na bolest se shýbl a sebral ho ze země.

Byl to hnědý papír. Nicholas stáhl provázek a papír rozevřel.

„To snad ne!“ vydechl, když viděl, co je na něm napsáno. Kdo to mohl udělat?

„Dej si bacha, Feare,“ četl. „Nemáš v Shadyside co pohledávat.“

71

XX.

Nicholas musel zatnout zuby. Betsy mu čistila ránu ve vlasech lihem. Pálilo to jako čert.

„Musíš být opatrný, když děláš na pile. Každou chvíli se tam něco stane,“ vykládala.

„To nebylo v práci,“ zasyčel mezi sevřenými zuby. „Stalo se mi to cestou sem.“

Betsy postavila líh na kuchyňský stůl a posadila se na židli.

„Přepadli tě?“

„Někdo po mně hodil kamenem,“ řekl Nicholas. „Byl na něm přivázaný tenhle vzkaz.“

Vyndal z kapsy papír a podal jí ho.

Betsy si vzkaz přečetla a vykulila oči.

Nicholas pokrčil rameny. „Nevím, proč mi vyhrožují. Co jsem komu udělal, že mě tak děsně nenávidí?“

„To mohl být kdokoli,“ povzdychla si Betsy. „Lidi v Shadyside vždycky rodinu Fearových nenáviděli. Zvláště rodina Goodeových.“

„Ale proč?“ zeptal se Nicholas. „Jak může někdo nenávidět celou rodinu?“

„Mezi Goodeovými a Fearovými panovalo staré nepřátelství,“

řekla Betsy. „Nevím, jak to začalo, ale ta nenávist byla na obou stranách stejně krutá.“ Odmlčela se. Nicholas z jejích upřímných modrých očí vyčetl, že si o něj dělá starosti.

„Pověz mi o tom,“ pobídl ji.

„Fearovi prý praktikovali černou magii. Hodně lidí – nejenom Goodeovi – tvrdí, že v té své vile prováděli podivné obřady. Prý k nim potřebovali krev, představ si to! Proto si taky tu vilu postavili dál 72

od cesty. Aby nikdo neviděl, co tam dělají.“

Nicholas nevěděl, co ha to říct. Hleděl na své ruce. Nechtěl, aby si Betsy všimla, že ho to zdrtilo.

„Musím si tu krev umýt,“ zamumlal.

Zbytek cesty k penziónu si na ráně držel jednu nebo druhou ruku.

Měl obě ruce od krve.

Zvedl se a šel k umyvadlu. Pustil vodu. Zaschlé hnědé skvrny zvlhly a zčervenaly.

Potřebovali krev, pomyslel si. Jaké obřady v té vile mohli provádět?

Namydlil si ruce a zuřivě je drhnul kartáčkem. A drhnul je, až si rozškrábal pokožku.

Pak zavřel vodu, ale ke stolu se nevrátil. Zůstal stát opřený o výlevku.

Co se ještě dozví o rodině Fearových? O své rodině? „Co ještě víš?“ zeptal se zkroušeným hlasem.

Slyšel, jak židle zaskřípala po podlaze. Betsy vstala a položila mu ruku na rameno.

Nicholas strnul.

„Slyšela jsem, že dvě děti Simona a Angeliky byly nalezené v lese za Fear street,“ řekla. „Všechny jejich kosti byly pryč. Alespoň to tak lidi říkají.“

Znovu se odmlčela a pak pokračovala: „Lidi taky říkají, že hodně Fearů zemřelo podivnou a strašnou smrtí. Nad každým z té rodiny prý visí děsná kletba. Já ale na kletby nevěřím.“ Zarazila se a dodala:

„A ty bys taky neměl.“

Nicholas k ní otočil hlavu. „Jak to, že toho tolik víš o mojí rodině?“

„Jsem napůl Goodeová. Moje matka se jmenovala Goodeová, než se provdala za tátu.“

Natáhla se přes něj a popadla velký nůž. Přejela prstíkem po lesklém ostří.

Nicholas na ni vykulil oči.

Přistoupila k pultu a začala krájet rajčata. „Neboj,“ řekla. „Mně se Fearovi docela zamlouvaj.“

Hodila po něm očima. „Jsem bohužel z naší rodiny jediná, komu 73

se zamlouvaj.“

Nicholas sledoval, jak se pila zakusuje do dřeva. Jako by byla nenasytná.

Musím se soustředit na práci, připomněl si. Oči mu celé

dopoledne ujížděly k ostatním chlapům. Sledoval je, snažil se zjistit, jestli to nebyl někdo z nich, kdo po něm hodil kamenem.

Ike, s kterým pracoval, mu podal další prkno. Jason byl toho dne jinde, pomáhal chlápkovi, kterému onemocněl parťák.

Nicholas cítil, jak prkno v pile vibruje. Když dojelo na konec, Ike hvízdl.

Nicholas se ohlédl. Ike si ukázal palcem na žaludek. Nicholas se usmál, přikývl a vypnul pilu. –

Ike si vzal svačinu a řekl: „Budu venku!“

Nicholas popadl lepenkovou krabici. Betsy k červeným srdíčkům přimalovala Amorovy šípy. Doufal, že si toho Jason nevšiml.

Zastavil se u prken, které měli s Ikem řezat po svačině, a pečlivě každý kus zkontroloval. Ike mu vysvětlil, co by se mohlo stát, kdyby pila narazila na suk. Nechtěl nic ponechávat náhodě.

Přejel prsty po jednom z nich. Dřevo bylo kvalitní, hlaďoučké, rovné. Přesně takové dřevo bych použil na stavbu domů na Fear street, pomyslel si.

Vyšel ven. Ike seděl na kulatině. Posadil se k němu. „Nají se Jason s náma?“ zeptal se ho.

Ike pokrčil rameny. „Někam šel. Prej něco má.“

Nicholas řekl: „Myslíš, že mu vadí, že bydlím v penziónu s Betsy a její matkou?“

„Přijde na to,“ odvětil Ike. „Ukaž, co dneska Betsy zabalila svýmu miláčkovi?“

„Já nejsem žádnej její miláček,“ zavrčel Nicholas.

„Pro ni jsi,“ řekl Ike a v zelených očích mu šibalsky zajiskřilo.

Vzal Nicholasovi krabici z ruky a nakoukl do ní. „Mmmm, smažené kuřátko! Já bych se hned nechal pasovat na jejího miláčka, kdyby mi takhle vařila.“

Po jídle Ike řekl: „Co kdybychom si vyměnili místo? Já budu řezat a ty budeš podávat.“

74

„Tak jo.“ Vrátili se do dílny. „Zkontroloval jsem prkna, jestli v nich nejsou suky,“ řekl Nicholas. „Věděl jsem, že b ys to udělal, ale chtěl jsem si to taky zkusit. Prkna jsou v pořádku. Není v nich jediný suk.“

„Stává se z tebe stará baba jako z Jasona?“ zavrčel Ike, ale hned se opravil. „Ba ne, dělám si srandu. Schvaluju ti, že jsi opatrný.“

Postavil se k pile. „Bacha na třísky, až mi budeš podávat prkna,“

upozornil Nicholase. „Můžeš je mít zabodnuté v ruce, ani nevíš jak.“

Otočil vypínačem. Pila se rozběhla.

Nicholas uchopil prkno a nasměroval ho k Ikeovi.

Pila začala polykat dřevo.

A najednou se zasekla.

Ike zaklel. Zatlačil na prkno.

Nepohnulo se.

Zatlačil ještě víc.

Pilou to škublo, uvolnila se a znovu se rozběhla. Ike příšerně zařval.

Do vzduchu vytryskla krev. Potřísnila Nicholasovi obličej. Ulpěla mu na košili.

Nicholas bleskurychle skočil k pile a vypnul ji. „Najdi je! Najdi je!“ křičel Ike. „Co?“ zeptal se Nicholas. „Cože mám najít?“

„Moje prsty!“ zaúpěl Ike.

75

XXI.

Nicholas lezl po zemi. Ikeovi se z ruky řinula krev a obarvovala piliny kolem pily na červeno.

Nicholas slyšel, jak Ike sténá. Šátral v zakrvácených pilinách.

Hledal a hledal.

„Moje prsty!“ zaúpěl Ike znovu.

Ostatní dělníci vypnuli stroje a seběhli se k místu neštěstí. Kolem Nicholase duněly kroky.

Do očí mu vletěl prach z pilin. Pálilo to. Ztěžovalo mu to hledání.

Konečně je uviděl. Prsty odletěly na druhou stranu pracovního stolu.

Nicholas vlezl pod stůl. Zabořil hlavu do zakrvácených pilin.

Vyskočil s Ikeovými prsty v dlani na nohy. Byly ještě teplé.

„Mám je, Ikeu! Všechny tři,“ zvolal.

Kamarádi Ikeovi obvázali ruku hadrem. Krev okamžitě prosákla.

Nicholas si strhl košili a přidal ji k hadru. Krev za pár vteřin znovu prosákla.

Ike chrčel bolestí. Pihy v obličeji mu ztmavly. Byl bledý jako křída.

„Odvedeme tě k doktorovi,“ řekl Nicholas.

Vtom se objevil Jason a prudce Nicholase odstrčil. „Já věděl, že na tebe není spolehnutí,“ zaječel. „Je to tvoje vina!“

Stáhl Ikeovi z ruky Nicholasovu košili a převázal mu ji svou vlastní. „Sežeň doktora!“ křikl na jednoho z mužů.

Odvedl Ikea v dílně do rohu, uložil ho na podlahu a přidržel mu zraněnou ruku co nejvýš ve vzduchu.

Nicholas znejistěl.

76

Jak by to mohla být moje vina? ptal se sám sebe. Copak jsem něco pokazil? Přece jsem prkna zkontroloval, než jsme se šli najíst. A zkontroloval jsem je pečlivě. Žádné suky v nich nebyly.

Všiml si, že po něm chlapi sekají zlýma očima. Nevím, proč mi to dávají za vinu, pomyslel si. Mohlo se to stát mně, kdyby Ike podával, a já jsem řezal.

Po zádech mu přeběhl mráz. Vzpomněl si na kámen, který po něm večer někdo hodil. Kámen se vzkazem, aby vypadl z Shadyside.

Podstrčil mu někdo prkno se sukem, aby se zranil? Bylo to možné.

Nikdo přece nemohl vědět, že si s ním Ike vymění místo. Přišla na to řeč až u jídla.

Přestože stroje běžely, panovalo druhý den v dílně nezvyklé ticho.

Doktor nemohl říct, kdy se Ike vrátí do práce. A jestli se vůbec někdy vrátí.

Nicholas byl nešťastný. Našel v Ikeovi svého prvního skutečného kamaráda. Kamaráda, který měl pořád dobrou náladu a ochotně ho zaučoval. Všechno mu ukazoval a vysvětloval…

Nicholas by mu rád pomohl, ale nevěděl jak.

Ráno ho přidělili k Jasonovi. Jason s Nicholasem mluvil, jenom když se to týkalo práce. Ostatní dělníci s ním nemluvili vůbec.

Nicholas nemohl uvěřit, že Ike není v dílně a nedobírá si ho kvůli svačinám od Betsy. A nedokázal si představit, že by se už nikdy neměl vrátit do práce.

Věděl, že ho chlapi z toho neštěstí obviňují. Taky si to vyčítal.

Zkontroloval prkna, byl si jistý, že jsou čistá, a přece se možná stalo, že přehlédl suk.

Dělalo se mu špatně od žaludku, když si vzpomněl na Ikeovu zmrzačenou ruku, nebo na to, jak byl Ike bílý, když zjistil, že nemá prsty.

Nicholas pečlivě prohlížel každé prkno, které mu Jason podával.

Musel dávat pozor, aby na něj zase někdo neušil nějakou boudu.

Úderem poledne přestal Jason podávat a beze slova odešel.

Zřejmě je čas na svačinu, usoudil Nicholas. Vypnul pilu, vyšel ven a posadil se na kulatinu, na které den předtím seděl s Ikem.

Připadal si opuštěný.

77

Teď bych tu chtěl mít svou Rosalyn, pomyslel si. Potřebuju si s někým povídat.

Zaslechl kroky a zvedl hlavu. Blížil se k němu Manning. A za ním cupitala Ruth.

Jde mě vyrazit, napadlo ho v prvním okamžiku. Taky mě viní z toho, co se stalo Ikeovi?

Manning se posadil na kulatinu vedle něj a hlasitě vzdychl. Pak se zeptal: „Znáte se s mojí dcerou?“

„Ano, otče,“ odpověděla Ruth dřív, než Nicholas stačil otevřít pusu. „Srazili jsme se spolu, když tě přišel požádat o práci.“

Spiklenecky na Nicholase mrkla. Usmáli se spolu nad svým společným tajemstvím.

„Ruth dělá všechny moje papíry,“ řekl Manning a poplácal Nicholase po zádech. „Je to chytrá holka. Má hlavu na čísla.“

Ani se neptá na tu nehodu? divil se Nicholas.

„Víte něco o pilách?“

„Každý den se snažím něčemu přiučit,“ odpověděl Nicholas.

Pořád nechápal, co to má znamenat.

Manning se rozzářil. „Výborně. Tuhle pilu postavil můj děd. Pak přešla na mého otce a pak na mě. A jednou ji po mně zdědí Ruth. A taji zase odkáže svým dětem. Co říkáte, líbí se vám v Shadyside?“

Nicholas vykulil oči. Otázka ho překvapila. „Ano, pane.“

„Je to místo jako stvořené pro muže, který se chce usadit. Pokud si ovšem najde správnou nevěstu,“ řekl Manning a hodil významně hlavou k Ruth.

Aha, tak takhle je to! Přišel mi nabízet svou dceru, pochopil Nicholas.

„Hmmm,“ zamumlal. Nechtěl se svému zaměstnavateli protivit, ale také nechtěl, aby si dělal falešné naděje.

Upřel zrak na Ruth. Měla sklopenou hlavu, hleděla do země.

Nicholas věděl, že se červená.

Je jí z toho stydno, pomyslel si. Bylo mu jí líto. Která dívka by byla nadšená, kdyby před ní její otec naznačoval cizímu muži, že by se jí měl dvořit?

Zvedla své bezvýrazné černé oči, jako by vycítila, že ji Nicholas pozoruje. „Promiň,“ naznačila mu pusou a lehce zavrtěla hlavou.

78

Nicholas protáhl obličej, aby viděla, že chápe, jaké mají někteří rodiče nápady.

„Ruth je moje pýcha…“

„Otče, vezmi si sendvič,“ přerušila ho Ruth. Vytáhla jeden z krabice a strčila mu ho do ruky.

Nicholas v sobě zadusil smích. Taky způsob, jak někoho umlčet, pomyslel si. Nacpat mu něco do pusy!

Ruth vytáhla sendvič i pro sebe a další nabídla Nicholasovi.

„Ne, děkuji,“ řekl. „Mám s sebou svačinu.“

Ukázal na svou krabici. Betsy mezi propíchnutá srdíčka

přimalovala růže. Bylo mu trapné, že to Ruth a Manning vidí.

Manning měl plná ústa, takže to nekomentoval. Spořádal sendvič na čtyři pokusy. Ruth mu podala druhý dřív, než si stačil sám říct.

Manning rýpl do Nicholase loktem. „Vidíte, jak to Ruth umí s mužskými?“

„Otče…“ chtěla se Ruth ohradit, ale zarazila se a pozorně se na otce zahleděla. „Proboha, co je to s tebou?“

Nicholas se otočil. Manning byl úplně zelený. Na čele mu vystoupily krůpěje potu.

„Není vám něco?“ zeptal se ho.

„Nic mi není,“ zavrčel Manning. Vyndal z kapsy hedvábný kapesník a otřel si hlavu. „Jenom jím moc rychle. Hltám. To bude v pořádku.“

„Jak ti chutná svačina, Nicholasi?“ ozval se veselý hlas. Betsy!

Běžela k němu, blonďaté vlasy jí poskakovaly po ramenou.

Byla samá stuha a krajka. Mela na sobě bílé šaty s červenými puntíky. Rosalyn by na sebe něco takového nikdy nevzala, pomyslel si Nicholas. Považovala by takové šaty za oblečení pro panenky.

A Ruth by v takových šatech asi vypadala úplně šíleně. Puntíky by jenom zvýraznily její stydlivost a mrtvé černé oči.

Betsy však šaty seděly. „Svačina je skvělá,“ řekl Nicholas. „Jsi hodná, že se o mě takhle staráš.“

„Těší mě, když ti můžu ulehčit v tvém těžkém údělu,“ zasmála se.

Nicholas zaslechl, jak si Manning nervózně odfrkl.

„Dneska vám to velice sluší, slečno Betsy,“ pronesla Ruth zdvořile.

79

„Děkuji.‘“ odvětila Betsy. „Je to od vás milé, slečno Ruth,“

Srovnala si krajkové manžety jednoho rukávu a upřela na

Nicholase tázavý pohled.

„Ruth má pravdu.“ řekl Nicholas. Nechtěl Betsy kazit radost.

„Jsou to hezké šaty.“

Doufám, že si Betsy nemyslí, že jsem v ní našel zalíbení. No, radši jí nebudu dávat nadějí a večer jí povím o Rosalyn, rozhodl se.

Třeba se z nich stanou přítelkyně, až přivedu Rosalyn do Shadyside.

„Upeču k večeři – speciálně pro tebe – svoje speciální koblížky se sladkou polevou,“ pronesla Betsy svým obvyklým stylem. „A já…“

„Betsy!“ zavolal na ni Jason, který se opíral o strom u vchodu do dílny. „Pojď sem!“

Betsy se našpulila.

„Jdu zjistit, co mi chce.“ Zamrkala na

Nicholase. „Z práce přijď rovnou domů. Matka jde k tetě, takže spolu povečeříme jenom my dva – teda, až obsloužím ostatní hosty.“

Pomalu se přiloudala k Jasonovi. Ten sekl po Nicholasovi zlýma očima, vzal Betsy za rameno a začal do ní něco hučet.

Varuje ji, aby si se mnou nic nezačínala, to je jasný, pomyslel si Nicholas.

Jakmile dodělal poslední prkno, vyběhl Nicholas z pily.

Už měl plné zuby nenávistných pohledů ostatních dělníků. Nikdo ho otevřeně neobviňoval, ale on dobře věděl, co si o něm myslí.

A vůbec, Betsy mu řekla, aby hned z práce naklusal domů.

Když dorazil k penziónu, rozběhl se rovnou ke kuchyňským dveřím vzadu. Už z dálky cítil zápach droždí.

Usmál se. Zdálo se, že je Betsy v plné práci. Otevřel kuchyňské dveře a vešel. Ovanulo ho příšerné horko.

Jak tu může vydržet se zavřenými dveřmi? podivil se. Musí mít rozpálená kamna celé hodiny.

„Betsy?“ zavolal.

Pach droždí byl nesnesitelně silný. Nicholas v něm však ucítil ještě něco jiného.

Sladkou vůni skořice a cukru smíchaného s něčím… shnilým.

„Betsy?“ zavolal znovu.

A pak ji uviděl.

80

„Neeeee!“ vykřikl.

Betsy ležela na kuchyňské podlaze. Ruce měla svázané za zády.

81

XXII.

Nicholas přiskočil k Betsy a začal jí rozvazovat ruce. Zoufale zápolil s provazem.

Pak ji opatrně přetočil na záda.

Když spatřil její obličej, málem se mu zvedl žaludek.

Betsyin obličej! Její slaďoučký, pihovatý obličejíček. Byl napuchlý! Příšerně napuchlý.

Skoro jí nebyly vidět oči. Pokožka je úplně překrývala.

„Slyšíš mě, Betsy?“ Uchopil ji v zápěstí a zkusil nahmatat puls.

Pak si všiml, že má v puse něco bílého. Pustil její ruku a otevřel jí rty a zuby.

Betsy se z pusy vyvalila mazlavá bílá hmota. Těsto.

Nicholas se jí podíval do nosu. Byl plný bílého těsta. Někdo nacpal Betsy těstem s droždím. A hodil ji s rukama svázanýma za zády ke kamnům.

Jak těsto vykynulo, Betsy se udusila.

„Ach, Betsy, to je strašné!“ vyhrkl. Vztyčil se, nevěděl, co počít.

Kdo jí to mohl udělat? Taková hodná dívka jako Betsy přece nemohla mít žádné skutečné nepřátele!

Nicholas si vzpomněl, jak ji Jason chňapl za ramena. Jason byl celý den naštvaný. Že by tak strašně žárlil, až…

Ne, usoudil. Znal Jasona jenom pár dní, ale věděl, že by něčeho takového nebyl schopný. Jason mohl být naštvaný, ale jinak to byl docela fér kluk.

Nicholas znovu ucítil hnilobu. Mrtvolný zápach.

Vypotácel se z kuchyně a přibouchl za sebou dveře.

Padl obličejem na trávník. Zuřivě dýchal, aby se toho mrtvolného 82

zápachu zbavil.

Připomnělo mu to matku. Tu noc, kdy zemřela. Tu noc, kdy ho prosila, aby nikdy neodcházel z Shadow Cove.

Bála se, aby někdy nezabrousil do Shadyside. Neprozradila mu jeho pravé jméno. Věřila v prokletí rodiny Fearových, pomyslel si Nicholas.

Vtom ho napadlo něco hrozného. Zůstala by Betsy naživu, kdyby si nevzala do domu muže jménem Fear?

Potkalo by Ikea neštěstí, kdyby Nicholas zůstal v Shadow Cove?

Co se stane příště? Kdo je teď na řadě? Čekala v Shadyside ha Nicholase strašná smrt?

Začínal chápat, proč po něm někdo hodil kamenem. Lidé se obávali, aby se do Shadyside nevrátilo prokletí rodiny Fearových.

Zajel si rukama do vlasů a zaťal nehty do kůže na hlavě. Nevěděl, co počít, kam se vrtnout. Kdo mu pomůže? Kdo?

Manning! Manning by mu mohl pomoci přijít té záhadě na kloub.

Neobviňoval Nicholase z Ikeova neštěstí. A dal mu práci a přitom o něm vůbec nic nevěděl.

Nicholas se zvedl z trávy. Chtěl se rozběhnout zpátky do města, ale vtom se zarazil. Musel ještě něco udělat.

S velkým sebezapřením zašel zpátky do kuchyně, strhl ze stolu ubrus a rozprostřel ho lehce na Betsy.

A pak bez dalšího ohlédnutí vyšel ze dveří ven.

Nicholas celou cestu utíkal. Hnal se k domu Manningových jako šílený. Ruce a nohy mu kmitaly vzduchem. Plíce ho pálily.

Kdyby se uštval, obrazu Betsyina napuchlého obličeje nemohl uniknout. A nemohl uniknout ani pocitu, že je za tu hrůzu nějakým záhadným způsobem odpovědný.

Proběhl černými tepanými vraty a vrhl se ke dveřím.

Popadl klepátko a několikrát s ním udeřil. Paní Bakerová pootevřela dveře a zahleděla se na něj. V obličeji měla ustrašený výraz.

„Paní Bakerová, to jsem já, Nicholas Fear. Musím mluvit s panem Manningem!“

„Není mu dneska dobře,“ řekla paní Bakerová, ale neznělo to moc 83

přesvědčivě.

„Prosím vás. Musím s ním mluvit. Je to hrozně důležité.“ žadonil Nicholas.

Pootevřela dveře o trochu víc. „Tak pojďte dál.“

Plynové lampy zablikaly, když Nicholas vešel do vstupní haly.

„Račte se mnou,“ řekla paní Bakerová.

Vyvedla ho po spoře osvětleném schodišti a zastavila se u naleštěných dubových dveří. „Tady.“

Nicholas zaťukal a vešel.

Manning byl v posteli zabalený až po bradu v prošívané

přikrývce. „Můj milý, to jsem rád, že vás zase vidím!“ zvolal.

Nicholas přešel pokoj a Manning mu podal ruku. Cítil, jak se starý pán chvěje. Pokožku měl studenou. Hrozně studenou.

Posadil se na křeslo u postele. Manningův zjev ho znepokojil. Měl nezdravou, zelenou barvu, vypadal ještě hůř než o svačině na pile.

Čelo měl zpocené, rty popraskané. V jednom kuse se olizoval.

„Je mi líto, že se necítíte dobře,“ řekl Nicholas.

Manning zahýbal hlavou ze strany na stranu. „Je to jenom nachlazení nebo tak něco. Za den za dva budu zase jako rybička. Co vás ke mně přivádí takhle zvečera?“

Nicholas nevěděl, jak začít. „Betsy je mrtvá!“ vyletělo z něj samo.

A vylíčil Manningovi, jakou hrůzu zažil v kuchyni penziónu.

„Nevěděl jsem, co mám dělat,“ pokračoval. „Nevěděl jsem, kam mám jít.“

„Udělal jste správně, že jste přišel sem,“ ujistil ho Manning.

Přetočil se ke straně a vzal ho za ruku. Pevně mu ji stiskl, dokonce s větší silou, než by se zdálo, že starý muž dokáže vyvinout.

„Zůstanete přes noc u nás,“ řekl naléhavě. „Prosím vás, místa je tu dost. Co kdyby někdo chtěl ublížit i mé milované Ruth? Jsem nemocný, nemohl bych ji bránit. Prosím vás, zůstaňte, dokud se alespoň trochu neseberu.“

Nicholas kývl. „Jste ke mně laskavý, pane. Jak bych mohl odmítnout?“

Vstal z křesla a řekl: „Teď vás nechám v klidu.“ Nesnášel chrčivý zvuk Manningová dechu.

„Řekněte paní Bakerové, aby uvědomila kazatele o Betsyině 84

úmrtí,“ zasípal Manning. „Potřebuji vás tady. Ruth je v nebezpečí.

Nejenom pro to, co se stalo chudince Betsy, ale vůbec.“

Nicholas byl na Betsyině pohřbu s Ruth. Byla to jediná možnost, jak mohl dodržet slib, který dal Manningovi – a zároveň se rozloučit s dívkou, která ho milovala a starala se o něj.

Obřad se zdál být nekonečný. Nicholas se nešel podívat k otevřené rakvi. Chtěl si Betsyinu tvář pamatovat, jak byla před vraždou, ne potom – napuchlou a znetvořenou.

Do očí se mu vhrnuly slzy. Ruth vedle něj tiše plakala. Paní Winterová vzlykala v první lavici.

Nicholas pootočil hlavu. Přes uličku seděl Jason a upíral na něj své modré oči. Ústa měl stažená do trpké linky, čelisti pevně sevřené.

Jen obřad skončil, Nicholas vstal a rychle vyvedl Ruth z kostela.

Potřeboval slunce. A světlo.

Najednou po něm hrábla ruka a otočila ho.

Spatřil Jasonův nesmiřitelný obličej.

„Tebe jsme měli dneska pohřbít, ne moji sestřenici,“ zachrčel Jason.

85

XXIII.

Nicholasovi bušilo srdce až v mozku.

Jestliže je Jason Betsyin bratranec – znamená to, že je Goode?

Tak proto mě tak zuřivě nenávidí?

Jason se k Nicholasovi přiblížil snad na pět centimetrů a zasyčel mu do obličeje: „Ty jsi ji zabil!“

Nicholas neustoupil ani o milimetr. Upřel na Jasona zrak a řekl úmyslně pomalu: „Já jsem tvoji sestřenici nezabil.“

„Ze spojení Goodeové a Feara nemůže vzejít nic dobrého,“

pokračoval Jason. „Já jsem Goode. Znám naši rodinnou historii.

Vím, co Fearové Goodeovým udělali. Varoval jsem Betsy, že nad všemi Feary visí kletba, ale ona mě neposlouchala.“

Nicholas si všiml, že Jason sevřel ruce v pěst. Řekl mu: „No, tak si do mě bouchni, když myslíš, že se ti uleví.“ Slyšel za sebou oddychovat Ruth.

Doslova se na Jasona přitiskl. „Betsy to sice život nevrátí, ale posluž si, když chceš.“

Jason měl napnuté všechny svaly v těle. Na čele mu naběhla žíla.

„Dej si bacha, Nicholasi Feare,“ pronesl přiškrceným hlasem.

„Přísahám, že po tobě půjdu. A nedám ti pokoj, dokud nevypadneš z tohohle města!“

Otočil se a odkráčel pryč.

Nicholas se rozhlédl. Civěli na ně lidi. Někdo měl v očích zlost.

Někdo byl vystrašený. Někdo byl jenom zvědavý.

Nejradši by se jich zeptal: „Kdo z vás je z rodiny Goodeových?

Kdo z vás mě nenávidí jenom proto, že moje příjmení je Fear?“

Přejížděl očima z jednoho na druhého. Možná nad rodinou 86

Fearových visí kletba, ale Nicholas Fear Betsy nezabil, pomyslel si.

Nicholas Fear jí nenacpal do pusy těsto, aby se udusila. Ne, tohle udělal někdo jiný z Shadyside. Někdo nesmírně zlý.

Lidé se pomalu rozcházeli.

„Půjdeme,“ zamumlal Nicholas k Ruth.

Cestou k domu Manningových mu nebylo mu do řeči a byl rád, že i Ruth si nechává své pocity pro sebe. Když došli k železné bráně před domem, Ruth mu položila ruku na předloktí. Zvedla k němu své bezvýrazné černé oči a řekla: „Mrzí mě, co ti Jason řekl.“

Otevřela vrata a vykročila s Nicholasem k domu.

„Vůbec nic neví,“ vyhrkl.

Ruth k němu otočila hlavu. „Co neví?“

„Neví, že moje matka byla Goodeová. Že byla ze stejné rodiny jako on,“ odpověděl Nicholas.

„Proč jsi mu to neřekl?“ zeptala se Ruth.

„Proč bych mu měl něco říkat?“ odpověděl Nicholas. „Obvinil mě z vraždy Betsy a vůbec nic neví. Všichni ve městě mě nenávidí – a přitom se mnou většina z nich neprohodila jediné slovo.“

„Všichni ne,“ upozornila ho Ruth pohotově.

Nicholas se zastyděl. „Promiň. Máš pravdu. Ty a tvůj otec jste ke mně byli vždycky laskaví.“

„Můj otec tě má rád,“ řekla Ruth Nicholasovi cestou k hlavním dveřím. „Rozhodl se, že tě naučí všechno o práci se dřevem.“

Ano, pomyslel si Nicholas. Zůstanu v Shadyside a budu pracovat, a až budu mít peníze, uhradím všechny nezaplacené daně z pozemků Fearových. A postavím nové sídlo, tak ohromné, že už nikdo ani na okamžik nezapochybuje, že ve městě je Fear!

Ruth otevřela dveře. Vešli spolu do domu. Nicholas jí pomohl z pláště. Měl dojem, že se při tom zapýřila.

Chudák Ruth, pomyslel si. Není zvyklá na drobné pozornosti od mužů.

„Musím se podívat na otce,“ zamumlala s očima upřenýma do země.

„Děkuji ti, že jsi se mnou byla na pohřbu,“ zavolal za ní Nicholas, když došla do půlky schodiště. Ruth v odpověď lehce přikývla.

Nicholas pověsil plášť a taky vykročil ke schodišti.

87

Ruth se už vracela. Byla smrtelně bledá.

Po tvářích jí tekly slzy.

Nicholas ji popadl za ramena.

„Co se stalo? Co se stalo, Ruth?“ vyhrkl.

„Můj otec…“

Rty se jí chvěly. Těžko ze sebe dostávala slova. „Můj otec je mrtvý!“

88

XXIV.

O několik hodin později seděl Nicholas s Ruth v salonu na pohovce.

Rudí svírala v dlaních šálek s horkým čajem, tiskla ho tak pevně, až jí zbělely klouby.

Nicholas nevěděl, co by jí řekl. Seděl a mlčel.

V duchu probíral všechno, co se stalo od okamžiku, kdy přijel do Shadyside. Tolik neštěstí!

„Musím ti něco říct, Nicholasi,“ pravila Rudí s očima upřenýma na šálek.

„Co mi chceš říct?“ zeptal se Nicholas, když se odmlčela.

„Nevím, jak bych to řekla,“ přiznala se.

Nicholas protáhl obličej. Nejradši by byl sám a přemýšlel.

Nevěděl, co s ním bude, jestli po Manningově smrti ještě zůstane na pile.

Nemohl však nechat Ruth samotnou. „Pověz mi to,“ řekl s předstíranou zvědavostí.

Ruth sklonila hlavu, aby

neviděl, jak se červená, a řekla:

„Posledním přáním mého otce bylo, abychom se vzali.“

„Cože?“

„Byl to pro mě stejný šok jako teď pro tebe.“ Odložila šálek s čajem a pohlédla na Nicholase. „Včera večer jsem u otce seděla.

Držela jsem ho za ruku. Začal najednou mluvit o tom, že umře.“

Povzdychla si. „Řekla jsem mu, aby nemluvil hlouposti. Řekl mi, že by chtěl, abychom se vzali, kdyby se s ním něco stalo.“

Nicholas sklonil hlavu. Zahleděl se na svoje boty. Slyším bolest v jejím hlase, pomyslel si. Vím, jak trpí. Nesmím dovolit, aby trpěla ještě víc.

89

Vzít si ji však nemůžu.

Nedokázal si představit, že by se mohl Ruth dotknout. Její studená, vlhká pokožka mu naháněla husí kůži. A její černé rybí oči ho odpuzovaly.

Povím jí o Rosalyn a bude mezi námi jasno. Přece jí neřeknu, že bych si ji nevzal, ani kdybychom se spolu ocitli na pustém ostrově.

Ruth si položila ruce do klína. „Já vím, že mě nemiluješ. Já tě taky nemiluju.“

Nicholas se podivil. Tohle nečekal. Možná si ho ani vzít nechtěla!

Třeba ji přesvědčí, že by její otec nikdy nechtěl, aby se vdávala bez lásky.

Ulevilo se mu, ale jen na vteřinku.

„Mohli bychom zůstat dobrými přáteli,“ pokračovala Ruth. „Mám spoustu peněz. Nikdy nebudeš mít finanční starosti.“ Upřela na něj prosebný pohled.

Nicholas se zvedl a přešel k vyhaslému krbu. Ruth měla v hlase hluboký smutek. Bylo mu jasné, že ji v tomhle ohromném domě čeká trpký, osamělý život – ale on za to přece nemohl.

Otočil se k ní. Rozhodl se, že nebude o Rosalyn mluvit. Ruth by se to v téhle chvíli bolestně dotklo. „Je to hrozné,“ řekl, „ale já myslím, že bychom nebyli šťastní, kdybychom se vzali.“

„Možná máš pravdu, ale zeptat jsem se tě musela,“ řekla. Znovu si povzdychla. „Otec pro mě tolik znamenal.“

Nicholas řekl: „Pomůžu ti, jak jen to půjde. Tvůj otec mi taky pomohl. Byl ke mně neobyčejně laskavý.“

Ruth vstala z pohovky a přikývla. Mluvila klidným, rozvážným hlasem. „Jsi vítán v mém domě. Můžeš tu zůstat jako můj host, jak dlouho chceš.“

„Víš, já myslím, že by to nedělalo dobrotu,“ spustil Nicholas.

„Nejsi vdaná a…“

„Ne,“ přerušila ho. „Můj otec si přál, abys tu zůstal. Když to nemůžeš udělat kvůli mně, tak to alespoň udělej kvůli němu.“

Nicholas rezignovaně přikývl. „Dobře,“ řekl.

Ruth se obličejem mihl záhadný úsměv. „Děkuj u. Hrozně mě bolí hlava. Asi si půjdu na chvilku lehnout. Buď tady jako doma.“

Nicholas se za ní díval, jak se vleče ze salonu. Je tak nešťastná a 90

smutná, pomyslel si, když se znovu posadil. Otcova smrt pro ni musela být těžká rána.

I pro mě, připomněl si. I pro mě.

Manning se mnou klidně mohl vyrazit dveře, když jsem přišel do jeho domu a žádal po něm svoje dědictví. Místo toho mi dal práci!

Nicholasovi se sevřel žaludek. Mohl být Manning další obětí kletby rodiny Fearů?

Každého, kdo byl k Nicholasovi laskavý od okamžiku, kdy přijel do Shadyside, potkalo neštěstí. Ikea, Betsy, pana Manninga.

Moment, zarazil se. Opatrně. Kletba není jediné vysvětlení. Ne!

Bylo ještě jedno vysvětlení. A dávalo lepší smysl. Jason Goode.

Jason mě nenávidí. Nenáviděl mě od prvního okamžiku.

Ne, připomněl si Nicholas. Od prvního okamžiku ne, ale až když se dověděl, že jsem Fear.

Choval se ke mně kamarádsky, dokud mi Betsy nepřinesla

svačinu. Myslel jsem, že Jason žárlí, že kolem mě dělá rozruch.

Nevěděl, že jsem Fear, dokud Betsy nevyslovila moje příjmení.

A když zjistil, že jsem Fear, jeho chování se změnilo. Začal mě nenávidět kvůli tomu nepřátelství mezi našimi rodinami.

Věděl, že mě má Manning rád a že mě protěžuje. Nemohl se s tím smířit. A tak pana Manninga zabil.

Jo, jenže co Ike a Betsy? Jason byl na jejich straně. Mohla být jeho nenávist k rodině Fearů tak strašná, že by kvůli ní dokázal zmrzačit svého nejlepšího kamaráda a zabít svou vlastní sestřenici?

Mohl se domnívat, že u pily budu já, ne Ike, přemýšlel Nicholas.

Byl jsem u pily ráno. A byl jsem novej. Určitě ho nenapadlo, že si se mnou Ike může vyměnit místo.

Jason chtěl ublížit mně – ne Ikeovi.

A co Betsy? Její smrt nebyla nešťastná náhoda, která by se mu dala přičíst.

Jason chtěl, aby si ode mě udržovala odstup, vzpomínal Nicholas.

Vždycky, když nás viděl spolu, poslal Betsy pryč.

Třeba se bál, aby se Betsy neprovdala za Feara. Třeba si myslel, že jí bude líp, když zemře, než aby na ni taky padla kletba rodiny Fearových.

Jason se z toho nedostane, zapřísahal se Nicholas. Řekne pravdu, i 91

kdyby to měla být poslední věc v životě, kterou udělá.

A bude pykat za životy, které zmařil.

92

XXV.

Nicholas nezaklepal na Jasonovy dveře. Rozrazil je a vešel.

Jason stál u krbu a šťoural v ohni pohrabáčem. Prudce se otočil.

„Co tady děláš?“ zeptal se. Rty se mu zkroutily do úsměšku.

„Přišel jsem se tě na něco zeptat,“ odpověděl Nicholas. „Rád bych věděl, jak ti bylo, když ses díval, jak Ikeovi prýští z ruky krev – díky tobě!“

Jason se zachvěl zlostí a nenávistí. Tělo se mu napnulo jako struna. „To byla tvoje vina!“ zařval. „To ty…“

„A taky bych rád věděl, jak ti bylo, když jsi vraždil Betsy!“

přerušil ho Nicholas. „Svou vlastní sestřenici!“

„Neeee!“ zaúpěl Jason. „Ty jsi zabil Betsy!“ Vrhl se na Nicholase s napřaženým pohrabáčem.

Nicholas se sehnul a srazil Jasona hlavou na podlahu.

Jason s temným žuchnutím dopadl na krbovou desku.

Rychle se přetočil na ruce, vyskočil, složil Nicholase na lopatky a přirazil ho k zemi.

Zvedl pohrabáč nad hlavu a zamířil Nicholasovi na hlavu.

On mě zabije! pomyslel si Nicholas. Vší silou zabral a shodil ho ze sebe.

Pohrabáč sjel po podlaze a zastavil se kousek od dveří.

Nicholas se vymanil z Jasonova sevření, přetočil se na něj a zarazil mu koleno do břicha. Popadl ho za krk.

„Přiznej se!“ křičel.

Jason chrčel, chtěl něco říct.

Nicholas povolil stisk, ale krk mu nepustil.

„K čemu se mám přiznat?“ zeptal se Jason.

93

„Zabil jsi pana Manninga a Betsy! Narafičil jsi tu nehodu na pile, při který se zmrzačil Ike. Chtěl jsi, abych vypadl ze Shadyside.

Otočil jsi na každého, kdo se ke mně choval přátelsky.“

„Chtěl jsem, abys vypadl ze Shadyside,“ řekl Jason. „Hodil jsem po tobě kámen a zasáhl tě do hlavy. A teď mě mrzí, že tě to nezabilo.

To je všechno, co jsem udělal.“

„Lžeš!“ Nicholas mu zarazil koleno ještě hlouběji do břicha. Jason zachrčel bolestí. „Vyklop pravdu!“ rozkřikl se na něj.

„To je všechno. Nevinnému bych neublížil – a už vůbec ne kvůli tobě. A hlavně ne Betsy.“ Jasonovi vyhrkly slzy z očí. „Já jsem ji měl rád. Betsy nikdy nikomu neudělala nic špatnýho. Někdo ji zavraždil, ale já jsem to nebyl.“

Nicholas si Jasona pečlivě prohlížel. Mluvil pravdu?

„Tak kdo ji zavraždil?“ zeptal se Nicholas. Pustil ho. Oba se vyškrábali na nohy. Ostražitě se sledovali.

„Ty jsi to byl!“ řekl Jason.

„Ne! Jsi zaslepenej nenávistí. Proč bych pana Manninga a Betsy zabíjel?“

„Zabil jsi Betsy, protože byla Goodeová,“ řekl Jason zlostným hlasem. „Fearové nikdy nepotřebovali důvod, když chtěli zabít někoho z rodiny Goodeových.“

„Moje matka byla Goodeová,“ řekl Nicholas. „Goodeová, která si vzala Feara!“

„Jo, to ti tak uvěřím!“ ušklíbl se Jason, ale zlost se mu z hlasu vytratila.

„Zjistím, kdo zavraždil Betsy,“ řekl. „Jestli lžeš, jestli se ukáže, žes to byl ty, přijdu si pro tebe.“

„Fajn,“ připustil Nicholas. „A jestli se ukáže, že ten vrah jsi ty, zabiju tě.“

Nicholas a Jason chvíli zírali jeden na druhého. Pak se Nicholas otočil k odchodu.

Někdo vyskočil ze stínu u dveří a vrhl se na něj.

94

XXVI.

Ruth! Kde se tam vzala? Oběhla Nicholase.

S divokým výkřikem sebrala ze země pohrabáč. „Co to děláš?!“

zvolal Nicholas. Avšak Ruth ho neposlouchala. Rozpřáhla se a zarazila. Jasonovi pohrabáč do hrdla. Na zeď vystříkla krev.

Jason se zřítil po zádech na prkennou podlahu. Lapal po dechu. Z

proraženého hrdla vycházel vlhký, sípavý zvuk.

Nicholas popadl Ruth za rameno. „Co to děláš?“ Vytrhla se mu a odskočila.

Lomcovala pohrabáčem v Jasonově hrdle tam a zpátky. Bylo slyšet, jak škrábe o dřevo pod Jasonovým krkem.

Zarazila pohrabáč Jasonovi do hrdla takovou silou, že projel na druhou stranu.

Byla nepříčetná. Úplně zešílela.

Nicholas si o ní myslel, že je to nejstydlivější a nejnešikovnější holka, s jakou se kdy seznámil. Zešílela z otcovy smrti? Nebo to šílenství v sobě měla už dávno a pečlivě ho skrývala?

Jasonovi se vyvalila z úst jasně červená krev.

Upřel mrtvé oči na Nicholase. V obličeji mu zůstal překvapený výraz.

„Tak a teď si mě vezmeš za ženu!“ řekla Ruth. Odhodila pohrabáč a otočila se. Triumfálně se zasmála.

„Ruth! Proč jsi ho zabila? Proč?“ křičel Nicholas.

Ruth se mu zabořila pohledem do očí. Už se nedívala stydlivě do země.

„Zabila jsem ho, aby tě pověsili za vraždu, kdyby sis mě náhodou nechtěl vzít,“ pronesla hlasem plným sebedůvěry. „Dosvědčím pod 95

přísahou, žes ho zabil. A tvoje výpověď – výpověď přivandrovalce a ještě k tomu Feara – moji výpověď nepřeváží.“

„Ty jsi zabila Jasona, abys mě donutila ke svatbě?“ Zeptal se Nicholas v šoku. Zvedal se mu z toho pomyšlení žaludek.

Ruth vzdorně zvedla bradu. „Chci si tě vzít za muže od okamžiku, co jsem do tebe narazila na kole. A když já něco chci, tak to dostanu.“

„A kvůli tomu jsi musela zabít nevinného člověka? Co jsi to za stvůru?“ vyhrkl Nicholas.

Srdce mu bušilo až ve spáncích. Nemohl uvěřit tomu, co viděl.

Ruth! Ta slaboučká, zakřiknutá Ruth vraždila jako brutální zabiják!

„Jason není jediný, koho jsem odpravila, abych si tě mohla vzít,“

pokračovala věcným tónem. „Zabila jsem Betsy. Otrávila jsem svého otce. A narafičila jsem na Ikea to prkno. Slyšela jsem vás, jak se domlouváte, že si u pily vyměníte místo.“

Nicholasovi se podlomily nohy. Co to povídá? Jak může jen tak klidně říct, že zabila svého vlastního otce?

„Proč? Proč, Ruth?“

„Nechtěla jsem, abys někoho měl – jenom mě. Chtěla jsem z tebe udělat naprosto opuštěného, nenáviděného člověka, abys byl ve všem závislý na mně,“ vysvětlila mu Ruth. Byla sama se sebou spokojená.

Proboha, ona snad nevidí na tom, co spáchala, vůbec nic špatného, pomyslel si Nicholas. Prostě si něco umanula – a udělala všechno pro to, aby toho dosáhla. Jak prosté!

Ona je zlo, usoudil Nicholas. Živoucí zlo!

„Říkala jsi, že bylo poslední přání tvého otce, abychom se vzali,“

vydechl Nicholas. Přestal tomu věřit. „Lhala jsi?“

Ruth pokrčila rameny. „Třeba by to bylo jeho poslední přání –

kdyby byl býval vůbec měl sílu nějaké poslední přání vyslovit.“

Vykročila pomalu ke dveřím. „A už žádné otázky, Nicholasi,“

přikázala. „Na podrobnostech nezáleží. Záleží jenom na tom, že se chci okamžitě vdát.“

„Já si tě nevezmu,“ řekl Nicholas. Z představy, že by měl prožít život po boku Ruth, se mu udělalo mdlo.

„Ale vezmeš si mě – a rád. Jinak budeš viset,“ pronesla milým hlasem.

96

K Nicholasovu údivu se Ruth naplnily oči slzami, které jí stekly po tvářích. Co to mělo znamenat?

Rudí se sladce usmívala. „Umím brečet, kdy chci. Můžu bez přestání brečet i na lavici svědků. Můžu porotě vykládat, jak byl k tobě můj otec laskavý a jak za to zaplatil tím, žes ho otrávil. A soudci řeknu, že jsi zabil Jasona, protože zjistil pravdu.“

Utřela si slzy a měla oči okamžitě suché.

Ona to udělá, pomyslel si Nicholas. Když ji neposlechnu, dostane mě na šibenici! Nemám proti ní šanci.

„Tak jak ses rozhodl?“ zeptala se. „Vybral sis smrt nebo svatbu?“

Zatímco čekala na odpověď, začala se Nicholasovi v hlavě rodit myšlenka.

Mocná myšlenka.

Zlá myšlenka.

97

XXVII.

„Tak jak ses rozhodl?“ opakovala Ruth chladně.

Zemřu! zařval Nicholas v duchu. Radši zemřu, než bych si tě vzal!

Nedal na sobě nic znát. Nasadil kamennou tvář, upřel oči do prázdna.

Ruth celou dobu hrála svou hru. Byla to komedie, obyčejný podvod. Ruth nebyla žádná ušlápnutá, stydlivá dívka, jak si Nicholas myslel.

Jediný Nicholas mohl na její hru přistoupit. Jedině on mohl změnit pravidla, až mu přestanou vyhovovat.

Hleděl na Jasonovo tělo, předstíral, že o tom přemýšlí. Pak pohlédl Ruth do očí a usmál se. „Vezmu si tě.“

A pak tě zabiju a zmocním se tvých peněz, dodal mlčky. A s tvými penězi se ožením s Rosalyn a koupím jí všechno, co si bude přát.

Ruth rychle zařídila svatbu i všechno ostatní. O dva dny p ozději stála s Nicholasem v salonu svého domu před pastorem.

Namluvila pastorovi, že hluboce truchlí nad smrtí svého otce a proto zvolila nenápadný obřad. Za svědky jim byli pastorova žena a paní Bakerová.

Pastor předčítal manželský slib. Ruth ho po něm opakovala zřetelným, silným hlasem.

Nicholas se usmíval. Myslíš, že jsi vyhrála, Ruth, pomyslel si. Už se nemůžu dočkat, jak se budeš divit, až poznáš, jak to „dokud nás smrt nerozdělí“ bude krátké.

Pastor se obrátil k Nicholasovi: Nicholas po něm opakoval slib neutrálním tónem. Nechtěl, aby Ruth pojala podezření, že má něco za 98

lubem.

Pak pastor Nicholase požádal, aby Ruth na důkaz své lásky nasadil prsten. Ruth řekla, že nechce prsten, ale že chce místo něj amulet.

Nicholas si nedokázal představit, že by mohl Rosalynin nejdražší klenot pověsit na šíji Ruth. Dotknout se její studené pokožky.

Ale vždyť ho bude nosit jenom chviličku, připomněl si. Až ji zabiju, zase si ho vezmu zpátky. Rosalyn se nikdy nedoví, že jsem ho použil k tomu, abych získal naše dědictví.

Povzdychl si a zavěsil stříbrný řetízek Ruth na krk.

„Teď nevěstu polibte,“ pronesl pastor žoviálně.

Nicholas se sklonil k Ruth. A ucukl.

Měla něco s obličejem. Něco se jí v něm hýbalo!

Červi. Nicholas viděl nepatrné červíčky, kteří jí lezli po rtech a po nose. Lezli jí všude.

Ruth zvedla ruce a sama si jeho hlavu přitáhla.

99

XXVIII.

Ruth se usmála. Najednou měla všechny zuby zkažené, černé, vypadávaly jí z pusy a s lehkým cvakáním dopadaly na podlahu.

Z hlavy jí v kusech odpadávalo maso. Nicholas viděl její lícní kosti a části lebky. Jedno oko se jí houpalo na krvavé nitce. Ruth našpulila rty.

Nemůžu ji políbit, pomyslel si Nicholas. Nemůžu.

Vtom vidina zmizela. Ruth vypadala zase normálně.

„Políbíš mě, Nicholasi?“ zeptala se sladce. Nicholas věděl, že je to rozkaz.

Musíš ten obřad přežít, řekl si. V noci bude po všem. Stvůra zemře.

Rychle se dotkly svými rty jejích. Měla je studené – jako byla sama studená.

Zítra ráno je bude mít ještě studenější, pomyslel si. A už nikdy je nebudu muset líbat.

„Předpokládáni, že svůj sňatek ohlásíte bližním,“ řekl pastor, když jim poblahopřál.

„Ano, jistě,“ odvětila Ruth. „Vím, mohli jsme počkat, ale tahle svatba byla posledním přáním mého otce.“

Nicholas ji vzal za ruku. Snažil se hrát svou roli. „Ano,“ dodal,

„oba jsme cítili, že bychom měli jeho poslednímu přání vyhovět.“

Pastor spokojeně přikývl a řekl: „Jistě teď chcete být sami.“

Vykročil se svou ženou a paní Bakerovou ke dveřím.

Když odešli, Nicholas se otočil k Ruth. „Přinesl jsem z otcova sklepa láhev šampaňského. Myslím, že bychom si měli připít.“

„Ach, Nicky! Jsem tak šťastná!“ vydechla Ruth. „Půjdu se 100

převléci a hned jsem zpátky.“ Rozběhla se salonem ke schodišti.

Nicky! Nicholas šel do kuchyně. Nesnáším tohle oslovení, pomyslel si. Nenávidím, jak se Ruth usmívá, jak se chová jako hloupoučká holčička.

Dobře ví, že jsem byl u toho, když Jasonovi zarazila do hrdla pohrabáč. Ví, že jsem viděl, jakým strašným způsobem zavraždila Betsy. Tak k čemu ještě tahle komedie?

Podíval se do okna. Blížila se bouřka.

Vzal dvě sklenice. Pak vyndal z kapsy jed na krysy a nasypal ho do jedné z nich. Doplnil sklenici šampaňským a zamíchal, až se jed rozpustil.

Příručí v obchodě s krmivem ve Waynesbridge ho ujistil, že množství jedu, které zakoupil, vystačí na velkou farmu plnou krys.

Jestliže ta dávka stačila na všechny krysy na velké farmě, nemohla Ruth svatební přípitek přežít.

Nicholas si ještě nalil vlastní sklenici a odnesl obě do pracovny.

Posadil se do jednoho z kožených křesel a čekal na Ruth.

Venku se zatáhlo. Oblohu zahalily černé mraky. Začalo pršet.

„Nicky, ty se tváříš tak vážně!“ řekla Ruth. „Na co myslíš?“

Nicholas otočil hlavu. Ruth stála ve dveřích a držela v rukou malý svatební dort.

Zablýsklo se a modré kameny na amuletu, který měla na šíji, se zatřpytily.

Jde se na to, pomyslel si Nicholas.

Nasadil přívětivý úsměv. „Zrovna si říkám, jaký jsem měl štěstí, že jsem přišel do Shadyside.“

Ruth se taky usmívala. Postavila dort na psací stůl. Pak obešla křeslo, v kterém seděl, a položila mu ruce na ramena. „Ach, jak je krásné, když hned po svatbě vidím, že se mnou přece jen chceš žít.“

Nicholas zaklonil hlavu a přinutil se pohlédnout do jejích mrtvých černých očí. „Měla jsi pravdu, Ruth. Jsme dobří přátelé. Budeme si navzájem oporou.“

Zvedl se. „Takže si připijeme.“

Musím být opatrný, připomněl si. Ruth je mazaná. Kdyby si všimla, že se chovám divně, všechno se zhroutí. Pořád ještě může jít na policii a říct, že jsem zabil Jasona.

101

Podal jí sklenici a uchopil svoji. Ani se mu netřásly ruce. Skvělé!

„Ještě nikdy jsem šampaňské nepila, Nicky,“ řekla Ruth. „Je to opravdu zábavné!“

„Jsem rád, že ho poprvé budeš pít právě se mnou,“ prohlásil Nicholas. Protože nepoznáš, že má jinou chuť, domyslel to v duchu.

Zvedl sklenici. „Na naše manželství!“

Užuž se chtěl napít, když vtom Ruth zvolala: „Ne!“

Ztuhl. „Co je?“ zeptal se.

„Musíme si zkřížit ruce. Já musím pít z tvé sklenice a ty z mé.

Četla jsem o tom v jedné knížce.“ Přitiskla se k němu a obtočila svou paži kolem jeho paže.

Sklenice s jedem se ocitla pár centimetrů od Nicholasových rtů.

Srdce se mu rozechvělo. Co měl v té chvíli dělat?

Od hlavních dveří se ozvalo zaklepání.

Záchrana!

„Já tam dojdu,“ vyhrkl Nicholas.

Spustili paže a Nicholas postavil sklenici na stůl.

Tahle noc bude nepochybně nejdelší v mém životě, pomyslel si, když běžel ke dveřím. Chtěl Ruth zakopat v lese, až bude mrtvá. Měl už připravenou jámu.

Zaklepání se ozvalo znovu.

Nicholas vzal za kliku a otevřel.

Myslel, že na místě padne. Hrdlo mu vyschlo.

„Rosalyn!“ zachrčel.

102

XXIX.

Nicholas vyšel na verandu a zabouchl za sebou.

Rosalyn mu skočila kolem krku. Stiskl ji v náručí.

Šaty měla promočené. Nicholas cítil její horké tělo. Horké? Ne, žhavé!

Úplný opak studené Ruth. Otřásl se, když si představil, že by ho měla Ruth obejmout.

Přitiskl tvář na Rosalyniny mokré vlasy. Ucítil vůni růží. Chtěl zapomenout na Ruth. Zapomenout na všechny ty hrůzy, co prožil.

Jindy by nedokázal poslat Rosalyn pryč, ale teď musel. Nesměla vidět Ruth. Nepochopila by to. Ztratil by ji navždy.

Ustoupil o krok a zahleděl se jí do obličeje. Měl pocit, jako by uplynula léta od chvíle, co si rozloučili na nádraží v Shadow Cove, a zatím uteklo jenom několik dnů.

Stalo se však mnoho nových věcí.

Příliš mnoho nových věcí.

Znovu se zablýsklo. Nicholas viděl v Rosalyniných očích vážné obavy. „Něco se stalo,“ prohlásila klidně. „Řekni mi to.“

„Ano, řeknu ti to,“ odvětil Nicholas, „ale tady to nejde. Teď musíš pryč. Vezmi si pokoj v hotelu. Večer pro tebe přijdu. Věř mi.“

Jen co zabiju svou ženu, pomyslel si. Jen co zemře, přijdu.

Sklonil se a políbil ji. Chtěl, aby viděla, jak strašně mu chybí. Jak moc chce být s ní. Jak šíleně ji miluje.

Pak ji od sebe jemně odtáhl. „Už musíš jít.“

V t o m s e za ním otevřely dveře. Na verandu padlo světlo ze vstupní haly.

Ruth se k Nicholasovi přitiskla a vzal ho za ruku.

„Ach,

103

zdravíčko!“ zapěla na Rosalyn. „Vy se znáte s Nickym?“

Nicholas věděl, že Rosalyn čeká, že ji té cizí dívce představí jako svou nevěstu, ale byl tak zkoprnělý, že ze sebe nedokázal vypravit slovo.

„Já jsem Rosalyn,“ řekla nakonec sama.

Musím něco říkat, pomyslel si. Cokoli. „Eh, Rosalyn totiž hledá cestu k hotelu,“ plácl, co mu přišlo na jazyk. „Je na odchodu.“

„Ne!“ ohradila se Ruth. „Tvoje přítelkyně zůstane a připije si s námi, když promeškala naši svatbu.“

Nicholas sledoval, jak se Rosalyn vytrácí z obličeje barva. Zbledla jako křída.

„To nejde,“ pronesl Nicholas slaboučkým hlasem.

„Rosalyn

opravdu musí…“

Ruth ho neposlouchala. Zavěsila se do Rosalyn a odvedla ji do domu. Nicholas se vlekl za nimi. „Bože, já jsem p itomá!“ zvolala Ruth. „Zapomněla jsem se představit. Jsem Ruth Fearová. Právě jsme se s Nicholasem vzali.“

Otočila k Nicholasovi své bezvýrazné černé oči a řekla: „Přines ještě jednu sklenici, drahý.“

„Ale Rosalyn nechce…“ spustil.

Rosalyn se ohlédla a řekla: „Chci. Chci připít na vaše štěstí. Přece víš, Nicholasi, jak mi záleží na tom, abys byl šťastný.“

Nicholas v jejím hlase zaregistroval bolest, i když se snažila ovládat.

„Hned ji přinesu,“ zamumlal a odběhl do kuchyně. Třesoucí se rukou vyndal z kredence další sklenici a nalil do ní šampaňské.

Musel se vrátit k Rosalyn a Ruth. Musel ohlídat, aby se Rosalyn nenapila otráveného vína.

Vřítil se do pracovny, jak nejrychleji mohl.

Ruth právě Rosalyn říkala: „Vidíte? A tohle mi Nicky dal za důkaz své lásky.“

„To vás musí Nicholas opravdu hodně milovat, když vám dal takový krásný, cenný dárek,“ řekla Rosalyn klidně. Pohlédla na Nicholase. Měla oči zalité slzami.

Nicholas jí už nemohl nic vysvětlovat. Zašel v přípravách na vraždu Ruth příliš daleko. Dokud byla Ruth naživu, musel hrát 104

oddaného manžela.

„Tak abychom si připili,“ řekla Ruth a pozvedla sklenici.

Svou sklenici.

Ruth měla sklenici.

I Rosalyn měla sklenici.

Která z těch dvou sklenic obsahovala jed?

105

XXX.

„Na Nicholase a jeho ženu!“ zvolala Rosalyn a pozvedla sklenici.

Přiložila ji ke rtům.

„Neeee!“ vykřikl Nicholas.

Rosalyn však vypila sklenici do dna.

Stejně tak Ruth:

„Co je s tebou, Nicky?“ zašvitořila Ruth. „Chtěl jsi snad pronést přípitek?“

Nicholas ji neposlouchal. Přejížděl očima z jedné na druhou. Kdo vypil jed, Ruth nebo Rosalyn?

„No, půjdu a nechám vás o samotě,“ řekla Rosalyn.

„Neochutnáte s námi svatební dort?“ zeptala se Ruth. Vzala velký nůž, aby Rosalyn ukrojila porci.

„Ne. Už musím jít.“

Ruth pokrčila rameny a odložila nůž na podnos. Rosalyn udělala dva kroky. Zapotácela se.

Udělala ještě jeden krok a nohy se jí podlomily. Skácela se na podlahu.

Nicholas přiskočil a poklekl u ní. Jejím tělem cloumala křeč. Z

hrdla jí vycházelo slabé sténání.

Nicholas ji vzal do náruče. Přitiskl ji k sobě, jako by chtěl křeč zastavit. „Odpusť, Rosalyn. Prosím tě, odpusť mi. Nechtěl jsem ti ublížit.“

Rty se jí pohnuly. Nicholas se k ní sklonil. Snažil se zachytit, co říká, ale nepodařilo se mu to.

Začala se dusit. Strašně kašlala. Lapala po vzduchu.

Z hrdla se jí vyvalila tmavá, rudá krev.

106

Tělo ztuhlo.

Paže poklesly.

Rosalyn byla mrtvá.

Nicholas se kymácel dopředu a dozadu. Houpal Rosalynino tělo ve své náruči jako dítě v kolébce.

Stáhl jí z obličeje černé vlasy a otřel rty od krve. „Odpusť, Rosalyn. Prosím tě, odpusť mi…“

Opakoval svou omluvu pořád dokola, i když ho nemohla slyšet.

Už nikdy ho nemohla slyšet.

S každou ubývající vteřinou bylo Rosalynino tělo chladnější.

„Miluju tě,“ zamumlal Nicholas.

„Budeš se té mrtvoly muset zbavit,“ řekla Ruth klidně.

Nicholas úplně zapomněl, že je s ním v pracovně. Ona měla být mrtvá, pomyslel si. Ruth měla zemřít. Ne Rosalyn.

Ruth! opakoval si pro sebe. Ruth měla zemřít.

Ruth zemře. Konec komedie.

Nicholas prudce vyskočil na nohy. Popadl z podnosu s dortem velký nůž. A vrhl se na Ruth.

107

XXXI.

Ruth před sebou držela amulet. Nicholas se náhle zarazil. Z amuletu vycházela modrá záře. „C-co to…?“ vykoktal.

Ruth se rozesmála. „Ty snad ani nevíš, co máš! Tenhle amulet obsahuje moc. Všechnu moc, jakou si jen můžeš přát.“

Mluvila silným, energickým hlasem. Znovu ze sebe nechala spadnout masku a odhalila chlad, který byl pod ní.

„Vím, jaká je to moc,“ pokračovala, „jenže nepocházím z rodiny Fearů. Nemůžu ji využívat stejným způsobem jako ty. Představ si, co dokážeme, když tu moc budeme využívat spolu!“

„Moc?“ zachrčel Nicholas s nožem v ruce. „Já ti ukážu, co je to moc!“

„Moment, nejdřív ti něco řeknu,“ pronesla Ruth klidně. „Rodina Fearů tenhle amulet vlastnila od nepaměti. Daniel Fear ho dal Noře Goodeové, když se vzali.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Já ho nemám od matky. Dala mi ho Rosalyn. Našla ho u moře, když byla malá.“

Ruth mírně pokrčila rameny. „Tenhle amulet souvisí s rodinou Fearových. Moje vychovatelka kdysi pracovala ve vile. Hodně mi toho o té rodině pověděla.“

Nicholas zíral na pulsující modré světlo. Dotkl se konečkem prstu jednoho ze tří stříbrných háčků. Kov byl horký.

„Ty můžeš cítit jeho moc, že ano, Nicholasi? Ta moc ti může sloužit – s mojí pomocí.“

Podíval se na ni. Nedokázal z jejích mrtvých černých očí nic vyčíst.

Vůbec jsem si ji nemusel brát, pochopil. Měl jsem svou moc 108

pořád při sobě. Pořád ještě ji můžu zabít. A taky že ji zabiju!

„Vím, na co myslíš, Nicholasi,“ řekla Ruth klidně. „Myslíš na to, že by sis mohl užívat moci, po které toužíš, beze mne. Myslíš na to, že mě zavraždíš.“

Nicholas stiskl v ruce nůž. „Proč bych to neměl udělat? Po tom všem, co ty jsi udělala mně.“ Pohlédl na Rosalynino ztuhlé tělo.

„ Tobě?! “ vyjekla. „Dělala jsem pro tebe jenom samé hezké věci.

Chtěl jsi moc. Naučím tě, jak ji zkrotit a používat. Rosalyn by ti to nedovolila.“

Ruth měla pravdu. Rosalyn by nikdy nepřijala moc nabytou prostřednictvím zla.

„My dva tu moc můžeme užívat spolu,“ pokračovala Ruth s amuletem sevřeným v dlani. „Ty jsi Fear. Naučila jsem se všechno, co bylo potřeba, o amuletu a jeho temných schopnostech. My dva spolu můžeme mít všechno!“

Rosalyn je mrtvá, pomyslel si Nicholas.

Moje matka je mrtvá. Nemám žádné přátele.

Proč bych tedy nemohl mít alespoň moc. Je to to poslední, co mi ještě zbylo.

Ruth ví, že ji nemiluju. Nikdy nebudu. Ale mohu s ní

spolupracovat na dobytí všeho toho, co chci.

Podal jí nůž.

„Myslím, že ses zrovna chystala servírovat svatební dort,“ řekl.

Ruth se na něj sladce usmála a vzala ho za ruku. „Máme hodně plánů, které spolu uskutečníme, můj milovaný manžílku.“

Nicholas se ještě jednou podíval na Rosalyn. Krásnou, mrtvou Rosalyn. Pak se otočil zpátky k Ruth. „Hodně plánů,“ přisvědčil.

Jsem Fear, pomyslel si. Budu žít jako Fear.

„Moc prostřednictvím zla,“ řekl. A zachechtal se.

109

EPILOG

Občané Shadyside zatleskali. Nicholas velkými nůžkami přestřihl červenou pásku. Zahájil společně s Ruth stavební práce na nových pozemcích.

„Na tomto místě bude stát první dům Fear street,“ prohlásil slavnostně. Dav mu provolal slávu.

Ruth stála těsně u něj. Nicholas měl co dělat, aby neucukl, když mu svou studenou rukou přejela po tváři.

„Mám pro tebe

překvapení,“ pošeptala mu. „Nosím pod srdcem tvoje dítě.“

Dítě!

Nicholas si slíbil, že jejich dítě vyroste obklopené věcmi, které on sám nikdy neměl. Jejich dítě bude mít veškerou moc a bohatství rodiny Fearových.

„Společnými silami uděláme Fear street takovou, jaká si zaslouží být,“ řekla Ruth. Přejela prsty po nápisu vyrytém na rubu amuletu.

MOC PROSTŘEDNICTVÍM ZLA.

Nicholas stočil oči k troskám Fearovy vily. Ano, řekl si.

Zanedlouho bude znát jméno Fear street každý.