Andrew Hall

Stopy hrůzy 95

Smrtící verše

I.

Dostali jsme pěknýho sprďáka.

Je mi líto, že to tak musím říct, poněvadž jinak se jako budoucí laureátka Pulitzerovy ceny za literaturu snažím vyhejbat příliš expresivním výrazům a vyloženou sprosťárnu bych nevyslovila vůbec. Tohle se ale jinak nazvat nedalo – a kromě toho jsem byla naštvaná a napružená jako snad nikdy v životě. Dom mě musel přidržovat, abych se na toho ničitele lidskejch osudů nevrhla a neuškrtila ho těmahle rukama.

A vážený pan Horowitz, ředitel Borgentownský střední školy, studenej jak čumák aljašskýho malamuta, kázal a kázal.

„Už dříve někteří mí kolegové poukazovali na příliš, řekl bych bulvární, zaměření vašeho časopisu – například, když jste uveřejnili ty nesmyslné a dětinské povídačky o tom, že taille škola je prokletá –

jen proto, že budova byla původně starým anglickým hradem. Já jsem však jakékoliv zásahy do v aší práce odmítal, i když se mi nelíbily ani některé vaše, ehm, narážky na, ehm, jisté osobní vztahy mezi studenty.“

„Myslíte asi Kdo s kým, že?“ přerušila ho klidně Kate Cumberlandová, šéfredaktorka školního plátku Only for You. „Je to absolutně nejčtenější a nejpopulárnější rubrika našeho listu.“

„Ehm,“ zabručela jsem polohlasně. Horowitz na mě vrhl jedovatý pohled zpoza svejch brejliček.

„Nyní však,“ pokračoval, „jsem už nucen zakročit. Váš poslední článek týkající se, ehm, případu Rickyho Randoma, už překročil všechny meze. A nebyl ani podepsaný.“

„Protože to bylo stanovisko celé redakce,“ ozvala se znovu Kate a 4

já to ocenila, jelikož to nebyla tak docela pravda. Vlastně jsem je donutila, aby to otiskli.

„Velmi politováníhodné,“ zakýval hlavou ředitel jako nějakej

zhypnotizovanej tučňák. Sundal si brejle a vyčistil je obrovským kostkovaným kapesníkem. „Jsem toho názoru, že vám nepřísluší kritizovat rozhodnutí vedení této školy, tedy, ehm, rozhodně ne tímto tónem.“

Kupodivu se neudržel ani slušňák Dom, kterej se vždycky radši držel v pozadí.

„Promiňte, pane, ale co svoboda slova?“

Horowitz se zašklebil, jako by spolkl děsně okořeněnýho hada.

„Nehodlám zpochybňovat toto nezadatelné právo každého Američana dané ústavou. Avšak vy nejste, ehm, ještě zcela plnoprávnými občany a vaše působení zde podléhá ustanovením školního řádu. Znamená to mimo jiné, že jste povinni respektovat rozhodnutí učiněná vedením školy.“

Tentokrát vyletěla Sue.

„Ale my ho respektujeme,“ kvíkla. „ Akorát jsme k němu vyjádřili svůj názor.“

To bylo dobrý! Sue byla mistr na formulační nuance. Musela být

– jinak by se při sestavování rubriky Kdo s kým nevyhnula inzultacím. Jako že by jí hrozilo pár facek.

„Ehm,“ reagoval na to ředitel Horowitz. „Nemíním o tom diskutovat. Pokládejte tento pohovor za… ehm… varování před dalšími podobnými činy.“

Jinak co? chtěla jsem zaječet. Taky nás všechny vyloučíš jako Rickyho, suchare?! Celá jsem se klepala.

Ale Kate mi to nedovolila.

„Vezmeme to v úvahu,“ pronesla diplomaticky a rychle mě táhla ven. Ostatní nás následovali.

„Pokud nejsi cvok, drž hubu a krok,“ vybuchla jsem, sotva jsme se octli na chodbě.

Takže je vám jasný, že tu Pulitzerovu cenu dostanu za poezii.

„Uf,“ ulevil si Dom a otřel si zpocený čelo. Vypadal jako třtina lehce nalomená větrem. Byl totiž děsně vytáhlej, hubenej a nahrbenej. Pískový vlasy mu neuspořádaně padaly na pihovatý čelo.

5

S touhle vejškou by měl hrát pivota v baskeťáckým mužstvu Jestřábů

– akorát že byl totálně nesportovní typ, navíc dost nesmělej a jediný, co ho zajímalo, byla statistika. To nepochopím. A jako na potvoru měl v redakci na starosti právě sport, poněvadž byl mezi náma holkama jedinej kluk. A protože se jmenoval Dominik, jako ten slavnej hokejovej brankář Buffala Sabres Hašek. Měl to těžký, to jo.

„Co teď?“ zamumlal.

„Nic,“ pokrčila rameny Kate. „Normálka jedem dál.

Horowitz nás asi sprdnout musei a my jsme to uveřejnit taky museli. Asi,“ dodala s trochou pochybností.

Jo, Kate byla bezva. A byla za vodou, protože tu ze školy vyloučit v žádným případě nemohli – to by její tatík, co zasedal v městský radě a šéfoval největšímu obchoďáku ve městě, udělal pěknej bugr.

A ke všemu byla ještě šíleně schopná. A hezká. I když já bych například svýho blonďatýho ježoura za její kaštanový lokny nevyměnila. Ani oči. Ani nic. No možná bych si od ní půjčila dva tři centimetry na vejšku, poněvadž byla o půl hlavy vyšší. Ale že bych na ni kvůli tomu žárlila, to ne. Já ji uznávala. I to je náhodou co říct.

Mezitím jsem trochu vychladla a byla schopná ocenit loajalitu svejch kámošů.

„Hele,“ řekl jsem proto, „ já vám všem děkuju. Já vás do toho maléru dostala. A díky vám po mně Horowitz ani nemoh vyjet, i když mu asi bylo jasný, kdo je za tím vším.“

„Jo,“ ušklíbla se Sue. „ Možná jsme si to mohli ušetřit, kdybys nebyla tak zaláskovaná.“

„Chceš říct, že ty s Rickovým vyloučením souhlasíš?“ vyletěla jsem.

Sue byla fakticky protivná. Ona se do redakce Only for You vysloveně vnutila, leda projevila mimořádnej zájem, nebo tak něco.

Jinak by to nikoho ani nenapadlo, poněvadž to byla tuctová holka. Jo tuctová – s tuctovým obličejem, tuctovou figurou, tuctovým prospěchem, tuctovejma brejlema a tuctovou zálibou v

cheesburgerech. Tak dlouho otravovala, až jí Kate nabídla vymyšlenou rubriku Kdo s kým, napůl asi jen tak z legrace, jenomže Sue, to se musí uznat, se tý příležitosti chopila fakticky zdárně. A Only for You šel od tý doby na dračku. Skoro každej na škole nejdřív 6

nalistoval stránku s její rubrikou, kde byly drby začínající větou: „Z

obvykle dobře informovaných kruhů se dozvídáme, že hvězda školních mejdanů…“

anebo:

„Ze zdrojů blízkých Buddymu

Krantzovi proniklo na veřejnost, že jeho vážný zájem o May Robbinsovou…“ Měla s tím obrovskej úspěch. Já bych se třeba vztekala, kdyby o mně napsala to, co o Billovi: „Proslýchá se, že při návštěvě filmového trháku Godzilla věnoval populární William Stears větší pozornost pražené kukuřici s příchutí papriky nežli své partnerce Eileen Howardové, která se nechala slyšet, že většího opičáka v životě neviděla. Nebylo jasné, zda se tím vyjadřuje pouze k uvedenému filmu.“ Bill s Eileen se jen smáli, i když si museli vyslechnout pár hustejch fórů. „Dokud se o tobě píše, máš to dobrý,“

říká můj táta, kterej vlastní reklamní agenturu Echo. Asi má pravdu.

Možná jsem Sue trochu záviděla, uznávám. Ale na Rickyho mi sahat neměla.

„Klídek, holky,“ zasáhla Kate. „Tohle už jsme si přece vyříkali, ne?“

Jo, to byl fakt. Když jsem dovalila do redakce svůj rozhořčenej protest, byli z toho všichni na větvi. Já to samozřejmě trochu přehnala, protože jsem Rickyho milovala. Ale stejně to bylo nespravedlivý! Nebo přinejmenším děsně krutý.

Abyste věděli, Ricky je génius. Absolutní jednička. To vám řekne v Borgentownu a širým okolí každej, kdo má aspoň trochu páru o rockový muzice. A kdo si někdy poslechnul děsný odvazy Rickyho kapely Soul’s Eaters. To je stejně báječnej název, Pojídači duší, ne?

Vymyslela jsem h o já, teda napůl, poněvadž kluci se původně chtěli jmenovat Baby’s Eaters, Pojídači dětí, ale já je přemluvila, že je to zbytečně drsný a že jejich muzika opravdu spíš požírá duše než nějaký haranty. Ricky hrál v kapele na kytaru, zpíval a taky skládal většinu muziky a textů. Ostatní jen tak přicmrdávali – bez Rickyho by neměli šanci hrát ani na dobročinným večírku ve prospěch obětí hurikánu.

Pro Rickyho byla muzika celej život. To říkám s klidným svědomím, i když by si někdo moh myslet, že na prvním místě bych měla být já. Jenomže já nejsem žádná tuctová buchta, co žárlí na hudbu a stojí v cestě hvězdnýmu talentu – to bych stejně byla sama 7

proti sobě a ráz dva bych o Rickyho přišla. Jako o něj přišla Borgentownská střední.

On teda Ricky škole moc nedal, to se musí uznat. Dost to flákal a prolejzal s odřenejma ušima, přičemž mu nikdo zadarmo nic nedal, bodejť by jo, vždyť to byl jenom rocker, co si občas obarví vlasy a v uchu má tři stříbrný náušnice. Kdyby byl dejme tomu baskeťák, kterej exceluje ve školním mužstvu Jestřábů, leccos by mu prošlo a ještě by mu Horowitz přátelsky poklepával na rameno. A nevyrazil by ho ze školy kvůli pár pitomejm zameškanejm hodinám, ani kdyby měl dvě vážný varování jako Ricky. Jak říkám, svět je nespravedlivej.

Zhruba v tomhle smyslu jsem taky napsala svůj článek do školního časáku. Nemyslela jsem přitom na to, že z toho může bejt malér, poněvadž když něco cejtím jako nespravedlnost, tak se přece musím ozvat, ne? Vůbec nešlo o to, že Ricky je můj kluk, udělala bych to i v jiným případě.

Opravdu?

Sue si to nemyslela. Dom byl na mý straně, i když si nejsem jistá z jakejch důvodů. Někdy mi totiž připadá, že je do mě tajně zamilovanej – teda je to jen takovej pocit, ne že by něco naznačil, nebo tak. Kate váhala. Nakonec řekla, že to otiskneme, ale třeba přitom taky myslela na to, že konečně se na škole bude probírat něco jinýho než Sueiny drby. Přes mý protesty zmírnila ty nejostřejší formulace. No ale sprďák se stejně konal.

Nejlegračnější na tom bylo, že Ricky si z vyloučení nic nedělal.

Jen se smál.

„Aspoň budu mít víc času na skládání a na zkoušení,“ říkal.

„Škola k ničemu není – když budu chtít, muzika mě vždycky uživí.“

Když jsem mu prozradila, že o tom napíšu do Only for You, nesouhlasil.

„Vykašli se na to, Jackie! Nestojí to za to. Zbytečně budete mít kvůli mně problémy.“

„Tady nejde jen o tebe,“ namítla jsem, „ale o princip.“

Zmlkl. Poněvadž ví, že když se začnu ohánět principama, jsem děsně nebezpečná.

Takže Ricky byl v pohodě. Žil jenom s tátou, kterej byl taky 8

muzikant a jednou dokonce bubnoval s Ozzy Osbornem, měl prej dost bouřlivý mládí, ale taky spoustu peněz a pořád makal pro velký nahrávací studia v Pittsburghu, New Yorku a jinde. Měl pro Rickyho pochopení a choval se k němu jako kámoš. Slíbil mu, že až se Soul’s Eaters trochu vyhrajou, natočí s nima nějaký demo snímky a šoupne je agentům a pak se uvidí. Já o jejich úspěchu nepochybovala – tahle kapela bude ještě jednou slavná, dejte na mě.

Já to doma tak jednoduchý neměla. Máma s tátou byli tolerantní, to jo, a nic mi nerozmlouvali, ale já viděla, že jim je Ricky proti srsti.

Jenomže dokud jsem se dobře učila a nedělala žádný vylomeniny, neměli důvod zasahovat, a já si dávala bacha. Můj článek je taky nenadchl. Táta bručel něco o tom, že je potřeba bejt objektivní, ale já mu na to odsekla, že to by sotva moh dělat v reklamě, takže se na chvíli zadumal a pak se rozesmál.

„Musíš být rozumná, holčičko,“ vzdychla máma ustaraně. „Máme jen tebe.“

Což sice bylo poněkud nelogický, ale já jí chápala, měla holt starost,

„Neboj se, mami,“ chlácholila jsem ji. „Všechno je oukej.“

No a asi bylo. Víceméně. Rickyho vyhodili a jemu to nevadilo.

Sprďáka od ředitele jsme přežili a náš časák získal na vážnosti.

Aspoň u většiny na škole – samozřejmě se našlo pár takovejch, kterejm Ricky nevoněl. Záviděli mu, to je jasný. Bejt hvězda není jednoduchý.

Takže to vypadalo, že se všechno zase vrátí do normálních kolejí.

A pak se stala ta vražda.

9

II.

Někdo uškrtil osmnáctiletou Peggy Farleyovou v zapadlý uličce na rozhraní Boylstonu a Downhillu.

Nikdo z nás ji neznal. Aspoň myslím.

V Borgentownským Heraldu o tom byla poměrně stručná zpráva, ze který vyplývalo, že se ta holka pohybovala v dost pochybnejch kruzích a že snad měla problémy s drogama, nebo tak něco. Z čehož si čtenář měl nejspíš udělat dojem, že holt musela jednou špatně skončit a ani jí není tak velká škoda.

Fujtajksl!

No a samozřejmě další kecy, jako že policie pátrá a prověřuje její styky a sleduje stopy a tak dále. Asi se přitom moc nepřetrhla.

A já našla v kaslíku obálku se svým jménem.

Už jsem říkala, že jsem v Only for You měla na starosti kulturu, poněvadž jsem psala poezii a byla rozhodnutá stát se slavnou. V

časáku jsem ovšem psala nejvíc o různejch n ovejch filmech, takový jako recenze, nebo spíš pozvánky na premiéry novejch a zajímavejch snímků, pak taky o muzice (hlavně o Soul’s Eaters) a výjimečně i o nějaký knížce. Moc prostoru jsem neměla a ani žádnej velkej úspěch

– mý spolužáky z celý kultury totiž zajímá maximálně to, kolik plastickejch operací prodělala Demi Mooreová a jaký ponožky nosí Leonardo di Caprio. Jo, je to bída.

Akorát jednou, ze začátku, jsem v nadšení nad svým talentem otiskla v časáku vlastní báseň a doteďka toho lituju. Těch pitomejch fórečků, co jsem si musela vyslechnout! Jmenovalo se to Navěky, takže asi dva měsíce na mě děsně vtipný vtipálkové například pokřikovali: „ Jackie, čekám na tě věky!“ Ha ha ha.

10

Ale bylo to k jedný věci dobrý. Díky tý básničce jsem se seznámila s Rickym. On totiž za mnou přišel a rovnou povídá: „Hele, přečet jsem si tvý verše, možná bys mohla napsat nějakej text pro Baby’s Eaters.“

To bylo všechno. Neřekl, že se mu mý verše líbej. Jen na mě vytáhli Pojídače dětí a já z toho byla celá vykulená, protože jsem neměla páru, o co kráčí. To teprve svou kapelu zakládal.

Když jsme si to ujasnili, slíbila jsem mu, že to zkusím a taky jsem to zkusila, jenže z toho nic nebylo, protože moje poezie je moc křehká na tvrdej rock, kterej válí Ricky. Prostě jsem nedokázala bejt dost velká drsňačka. Za to jsem se do Rickyho zamilovala a začli jsme spolu chodit. Což je daleko lepší než bej t dvorní textařka rockový kapely.

No ale Ricky mi stejně dával všechny svý texty, abych se na ně mrkla, jak říkal a já mu je, občas, trochu upravila, spíš aby se to trošku rýmovalo, i když to to není v tyhle muzice úplně nutný. Ale fungovalo to.

Dole ve školní hale měl náš časák schránku pro příspěvky čtenářů.

Normální plastovej kaslík s nápisem Only for You, kterej využívali ti, co neměli dost odvahy přinést nám to osobně, ale hlavně anonymové. Ti tam strkali všelijaký praštěný náměty, o kterejch bysme podle nich měli psát, a pak všelijaký klepy a pomluvy, který využívala Sue ve svý bulvární rubrice. Abyste si udělali obrázek, já tam jednou našla návrh, abych se věnovala nekulturnímu chování učitele matiky pana Chipse, neboť prý má často špínu za nehtama. Jo

– přesně takhle si některý čísla představovali slovo kultura.

A pak mi nějakej Danny Schwartz poslal báseň. Jmenovala se Marná láska a byla blbá. No, posuďte sami:

V mé duši je temno

jako v propasti,

když nejsi se mnou,

padám do pasti,

kde mě čeká ďábel.

Volá po smrti

a podává mi kabel.

11

Tím tě uškrtím!

No, aspoň se to rýmovalo.

„Znáte někdo nějakýho Dannyho Schwartze?“ zahalekala jsem na celou redakci, což byl ve skutečnosti prťavej kamrlík, kde se předtím nacházel sklad čisticích prostředků nebo něco takovýho. Zrovna jsme připravovali další číslo.

Dom ani nezved hlavu od svýho rozhovoru s baskeťáckým trenérem panem Jenkinsem a jen jí zavrtěl.

„Kdo to má bejt?“ ozvala se Kate, která listovala módníma žurnálama a hledala nějaký studentský modely, co bysme mohli přetisknout.

„Já nevím. Poslal nám báseň. O ďáblovi s kabelem,“ chechtala jsem se a nahlas jsem ji zarecitovala.

„Ani omylem,“ zamumlala Kate. Pro tentokrát jsem s ní bezvýhradně souhlasila.

„Žádnej Danny Schwartz na tyhle škole nestuduje,“ prohlásila rezolutně Sue, a když to řekla ona, mohli jste se na to spolehnout.

Pokrčila jsem ramenama. Buď to teda byl pseudonym, anebo nám to přines někdo zvenku. Mohlo se to stát – Only for You se povaloval na různejch místech, třeba v pizzerii U Alexe, v městský knihovně, v kadeřnictví, kam chodili študáci a tak.

Co se mě týče, bylo to vyřízený. Grafoman.

Akorát jsem to odpoledne na zkoušce ukázala Rickymu, aby se taky pobavil. Ale on se jen uchecht a povídá:

„To je docela dobrej nápad s tím kabelem. Z toho by moh bejt nářezovej text.“

„Houby,“ řekla jsem. „To bych chtěla vidět.“

„Tak dávej bacha,“ naskočil Ricky. Chvilku se drbal ve svejch hřebíkovitejch vlasech a na nose, kterej si v dětství přerazil o planou jabloň – to dělal vždycky, když přemejšlel – pak sáhnul pro svou yamahu, zkusmo prohrábnul struny a už to měl:

„ Silnice je jako kabel,

co tě uškrtí,

a já jedu jako ďábel

12

cestou ke smrti…“

Musela jsem uznat, že takhle to mělo něco do sebe. Něco málo.

Takže jsme si na to sedli a nakonec jsme společně splichtili jeden z pozdějších hitů Soul’s Eaters. Trošku jsem se přitom cukala, že vykrádáme chudáka Dannyho Schwartze, ale píseň měla s původním textem jen málo co do činění. Vlastně jen refrén, kterej v definitivní podobě zněl:

Asfaltka je černej kabel,

co tě uškrtí,

za zatáčkou zpívá ďábel

songy o smrti.

Nejezdi dál!

Ricky to samozřejmě ošperkoval harďáckejma parádama – všichni čtyři Pojídači na konci refrénu ječeli, Nejezdi dál! Nejezdi dál! Ne, ne, ne, nejezdi dál! Nechoď dál! Nejezdi dál! Kytary vibrovaly a Paul Nelson za bicíma se mohl strhat.

Kupodivu se to nejmenovalo Nejezdi dál, ale 53 West Road, což si Ricky nedal vymluvit. Třiapadesátka West Road byla opravdová asfaltka, která vedla z Borgentownu do Woodbridge a pak dál na jihozápad. Hned kousek za Downhillem, což je okrajová čtvrť, nad kterou už dávno místní správa udělala kříž, byly těsně za sebou dvě esíčkovitý zatáčky, kde se každou chvilku někdo vyboural. Já se tam taky jednou málem rozsekal na mraky, povídal Ricky, když mi vysvětloval, proč se ta píseň musí jmenovat 53 West Road. Pro mě, za mě.

Jen co to Pojídači zahráli poprvý v klubu Frenchie’s, h ned se z toho stal šlágr. Líbil se i Rickyho tátovi. Jo, byl to docela odvaz.

Zajímalo by mě, co by tomu říkal neznámej Danny Schwartz.

Možná jsem se to mohla dozvědět, kdybych hned otevřela tu obálku, co jsem našla ráno ve schránce. Poněvadž na první pohled to byl dopis od něho. Stejnej jako ten první. Obyčejná bílá obálka s mým jménem vyjetým počítačovou tiskárnou na samolepicí štítek.

13

Jackie Blackwellová. Nic víc.

Jenomže já letěla na hodinu a neměla čas na grafomany. Už jsem na ďábla s kabelem stejně zapomněla, a když to kluci zpívali, žádnou souvislost má mysl neregistrovala. No zkrátka, mrskla jsem obálku do batůžku a tím to zvadlo.

Prozatím.

Nevzpomněla jsem si na ni ani po vyučování, poněvadž jsem slavila vítěznej triumf nad slečnou Parkhurstovou, která nás měla na zemák. Ta ctihodná dáma (zapšklá, stará panna, náhodou!) měla totiž na svědomí Rickyho vyloučení kvůli nějakejm neomluvenejm hodinám, který mohla s trochou dobrý vůle přehlídnout, jako to udělali někteří další. Parkhurstová ne, ta byla děsně zásadová. No a jasně, že si po tom článku v Only for You zasedla na mě. Naprosto bezprecedentně mě vyvolala, prskla na tabuli slepou mapu Evropy, abych prej jí na ní zakreslila Slovinsko, Slovensko a Makedonii, což byl teda podraz, protože jsou to nějaký prťavý banánový republiky, co ani nejsou v Evropský unii, o který se zrovna učíme. Ve třídě to zahučelo, až Parkhurstová nadskočila dobrejch deset cenťáků.

Jenže na mě si nepřišla, jelikož já něco podobnýho čekala, nejsem totiž na hlavu padlá. Ležela jsem v atlasu už tři dny předtím, než ten článek vyšel. Takže jsem s lehkým úsměvem namydlila na mapu ty tři státy a pak ještě jeden mrňavej flíček dole u Španělska, a když se mě Parkhurstová kysele zeptala, co to jako má bejt, vrhla jsem na ni líbeznej kukuč a povídám:

„To je Andorra, slečno. Kdybyste měla zájem…“

Ve třídě to zahučelo asi pětkrát silnějc a pár lidí se nepokrytě rozřehtalo. Parkhurstová zrudla jako ovařenej krtek a poslala mě sednout.

No, přidělal jsem si nepřítele, ale co. To má za Rickyho, bába!

O přestávce se ke mně všichni nahrnuli s gratulacema.

„Byla jsi úžasná. Úžasná,“ drmolil Dom a díval se na mě jako na Panenku Marii Guadeloupskou.

Kate prohlásila, že jsem formát a Sue mě bouchla do zad, Luke Stiversen tvrdil, že Parkhurstový ode dneška nikdo neřekne jinak než Andorra. Fan Quincyová se smíchem tvrdila, že až doteď si myslela, že Andorra je nějaký divoký zvíře podobný králíkovi. A tak 14

podobně. Jo, byla jsem hvězda.

Docela jsem se těšila, až o tom budu vyprávět Rickymu – měli jsme se jako každou středu sejít na zkoušce Pojídačů. Zkoušeli ve starý, opuštěný garáži dole v Downhillu, kterou sehnal Rickyho táta a taky velkoryse platil nájem, i když to bylo jen pár slupek. Mělo to výhodu, že rockovej randál tam nikoho nerušil, anžto obyvatelé tyhle pochybný čtvrti byli na ledacos zvyklí. A mělo to nevýhodu, že po setmění se tam potloukali různý živlové, takže sama bych se tam tedy rozhodně procházet nechtěla. Zatím se kromě rozbitejch zrcátek a vypuštěnejch gum nic děsivýho nepřihodilo – no ale pro jistotu jsme stejně vždycky odcházeli společně.

Dorazila jsem tam krátce po pátý, ale Ricky tam ještě nebyl. Kluci posedávali po polámanejch židlích a prázdnej ch barelech, Paul šustil na bicí, jelikož byl jima úplně posedlej a doma na ně hrát nesměl, Mike v černejch brejlích a černý kožený bundičce měl s sebou zase nějakou kočku – co si pamatuju, už to byla asi sedmá nebo osmá a málokterá z nich se na zkoušce nebo na vystoupení objevila dvakrát za sebou. Tahle se jmenovala Linda nebo Minda nebo tak nějak, jenom jsme si řekly ahoj, poněvadž nestálo za to nějak se s ní blíž seznamovat. Taylor, kterýmu všichni říkali Step, protože v každý volný chvilce cvakal okovanejma podrážkama po podlaze jako nějakej Fred Astaire, se zved a podal mi plechovku coly z oprejskaný ledničky. Přitáh ji ze smetiště nebo z blešáku, já nevím, trochu se v ní pohrabal a teď jakž takž fungovala. Jo, Talyor „Step“ Madigan byl machr na všechno od elektriky. Aparatura postavená z různejch výprodejovejch a secondhandovejch kusů byla taky jeho dílo. Byl fakt dobrej elektrikář, ucházející stepař a sotva průměrnej kytarista –

bylo jasný, že jestli se Soul’s Eaters budou chtít někdy dostat nahoru, místo Taylora přijde někdo jinej. Step to asi tušil a jedno mu to nebylo, to se ví. Ale co měl dělat? Sice dřel, jenomže mu holt nebylo dáno. Jako Rickymu nebo Paulovi. Mike ušel.

Jen tak jsme klábosili a občas mrkli na hodinky, protože Ricky se obvykle neopožďoval, naopak tvrdil, že disciplína musí bejt a jako šéf šel příkladem. Bylo to divný, ale čekali jsme, že se každou chvíli objeví.

Pak zazvonil telefon zavěšenej na zdi a p řipojenej načerno, což 15

byla taky Taylorova práce. Stejně jsme ho nepoužívali, byl tu, kdyby něco. Ricky měl mobil.

Zvedl to Mike, kterej byl nejblíž, řekl do sluchátka pár vět a pak přišel k nám. Postavil se přede mě a zamyšleně si hryzal spodní ret.

„Co je?“ zeptala jsem se lehce znepokojená.

Mike tentokrát vynechal fórky, na který byl specialista, a pronesl vážně:

„Jeď na policii, Jackie. Rickyho zabásli!“

16

III.

Vrazila jsem do kanceláře detektiva Delgada jako velká voda, odhodlaná Rickyho osobně vysvobodit, ať už spáchal cokoliv, poněvadž nic zlýho spáchat nemoh. Tím jsem si byla jistá.

Ricky normálka seděl na židli, nohu přes nohu a šklebil se. Vůbec nebyl připoutanej k ústřednímu topení, nebo tak. Stejně jsem se k němu vrhla a chtěla vědět, co se děje.

„Ale,“ mávl rukou, „je to celý blbost. Já mu to říkám furt dokola, ale on do toho ještě musí zatáhnout tebe.“ Podíval se na detektiva, jako by po něm lezly housenky.

Delgado ani nehnul brvou. Byl to štíhlej, snědej chlápek v perfektním ohozu, tak kolem čtyřicítky, možná míň. Vypadal, že ho hned tak něco nerozhází.

„Promiňte, slečno Blackwellová,“ řekl klidně, „že vás obtěžuji.“

„Jackie,“ řekla jsem. Nemám ráda oficiality.

„Jackie,“ přijal to s kývnutím hlavy. „Jde o vraždu Peggy Farleyové.“

„Tu neznám,“ řekla jsem automaticky a on znovu kývl. „A Ricky taky ne. Že ne?“

„Jasně,“ zabručel Ricky.

„Abyste rozuměla,“ pokračoval Delgado nevzrušeně, „v tomhle případě nemáme prakticky čeho se chytit. Žádná stopa. Zádní svědkové. A tak si všímáme i zdánlivých maličkostí – nebo dejme tomu náhodných souvislostí, jak by to asi označil tady váš přítel.“

Mrkl na Rickyho a ten udělal: „Pch!“

Jo, Ricky se s ničím nemazlil.

„Mám dva syny,“ povzdechl si Delgado, abysme viděli, že je to 17

teda pořádná starost. „Oba, hlavně ten starší, Ramon, jsou fandové vaší kapely… Soul’s Eaters, že? Poslouchal jsem ho včera, jak si do omrzení zpívá moc zajímavou píseň. 53 West Road se jmenuje, jestli se nemýlím.“

Ricky trpitelsky zvedl oči ke stropu.

„No a co?“ vyletěla jsem netrpělivě. Snad nám nebude kázat, že kazíme policejní mládež!

„Ta zavražděná dívka bydlela na West Road. Náhoda?“

Koukl na mě. Pokrčila jsem rameny. „Byla nalezena jen dva bloky od místa, kde se konají vaše zkoušky. Náhoda?“

Ani jsem nepokládala za nutný odpovědět.

„Byla uškrcena přívodní

šňůrou k nějakému spotřebiči, nebo

něčím podobným. Zkrátka kabelem.“

Nakoukl do papírů na svým stole a smrtelně vážně zarecitoval:

„Asfaltka je černej kabel,

co tě uškrtí…“

Udělal dramatickou pauzu. Ale to na nás neplatilo. Ricky vypadal otráveně.

„Náhoda?“

On se asi zbláznil! To už na mě bylo moc.

„Vy si myslíte, že někdo z kapely uškrtil cizí holku na základě půl roku starýho šlágru? Kvůli větší popularitě, nebo co?“

Delgado neodpověděl a zkoumavě na mě zíral. Trochu jsem zapřemejšlela.

„Nebo že někdo vraždil podle naší písničky? Ale to by ji musel uškrtit asfaltkou a ne kabelem!“ uchechtla jsem se. „Víte, co je to metafora?“

Ačkoliv jsem zpochybňovala jeho přirozenou inteligenci a dosažený vzdělání, detektiv Delgado se nerozčilil. Mlčel dál.

„Ale ne,“ ozval se otráveně Ricky, „on není…“

Asi chtěl říct blbej, ale radši to nevyslovil. „Řekni mu o tom klukovi, co ti poslal tu báseň. Kvůli tomu nás tu dusí.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že je řeč o neznámým Danny Schwartzovi. Ale pak jsem seznámila bystré očko s tím, co stálo za 18

zrodem šlágru 53 West Road. Dokonce jsem si vzpomněla, jak zněla původní gramofonská verze a celou jsem ji Delgadovi odrecitovala.

A najednou jsem se zarazila!

V souvislosti s vraždou vypadala Dannyho báseň daleko podezřeleji než náš text. Protože tam bylo, že ďábel volá po smrti a podává mu kabel. „Tím tě uškrtím!“ končil autor a najednou to znělo fakticky děsivě. Ty jo!

Delgado taky ožil. Chtěl vědět, jestli náhodou ten příspěvek ještě nemám. Jenže já ho už dávno zahodila.

„Ale mám svědky na to, že do redakce přišel. A holky vám potvrděj, že jsem jim ho četla. Dom taky,“ vysypala j sem ze sebe, poněvadž mě napadlo, jestli mě nepodezřívá, že jsem si to celý vymyslela, abych policii svedla ze stopy. V případě, že bych tu ubohou holku zabila já. Nebo Ricky.

Co se dělo v mysli detektiva Delgada se ovšem nedalo poznat.

„Takže bysme vypadli, ne?“ zaskuhral Ricky a začal se zvedat.

„Nechcete autogram pro toho vašeho kluka?“

Ten mu teda dával kapky, to jo! „Vy můžete jít,“ napružil se přece jen trošku Delgado. „Ale od Jackie potřebuju ještě pár odpovědí.“

„Počkám s ní,“ zahučel Ricky a zase si dřepl. Vzala jsem ho za ruku, aby se uklidnil.

Delgado zvedl telefon, vytočil číslo, něco řekl a pak čekal se sluchátkem u ucha. Ťukal tužkou do psacího stolu a občas na nás vrhl pohled, jako bysme byli párek vymírajících pand velkých.

„Dík,“ řekl po chvilce a položil sluchátko. „Ve městě neexistuje nikdo jménem Danny nebo Daniel

Schwartz. Vůbec žádní

Schwartzové tu nežijí,“ oznámil nám potěšeně.

„Normálka,“ ucedila jsem. „Pseudonym. Já bych se pod takovej blábol taky nepodepsala.“

Detektiva to nepřesvědčilo. A pak jsem musela dopodrobna vylíčit, že báseň byla napsaná na počítači a vyjetá na obyčejný laserovce, bez podpisu

vlastní rukou, v obyčejný bílý obálce s

nalepeným štítkem s mým jménem…

Najednou mi došlo, že další takovou, zatím neotevřenou obálku mám ve svým batůžku!

Zapíchla jsem se uprostřed věty. Mám mu to říct? Jenomže celý to 19

byla děsná ptákovina. Přece by mi Danny Schwartz, ať to byl kdokoliv, neposílal veršovaný oznámení, ž e zhruba za půl roku uškrtí nějakou holku kabelem od žehličky! K čemu by mu to bylo?

„Vzpomněla jste si na něco zajímavého?“ popohnal mě nakonec detektiv. „Co by nám mohlo pomoci?“

Nasucho jsem polkla a zavrtěla hlavou. Nejdřív si ten dopis přečtu sama a pak se uvidí.

Takže nás nakonec propustil. Ale, když už jsme byli ve dveřích, zastavil nás otázkou jako vystřiženou z nějaký pitomý detektivky.

Asi moc čučel na bednu.

„Jen tak pro pořádek,“ nadhodil ledabyle, „kde jste byli v ten večer, kdy se stala vražda? V sobotu zhruba mezi sedmou a devátou?“

Než jsem se stihla rozpomenout, uslyšela jsem Rickyho hlas.

„Byli jsme spolu. Na pizze a pak chvíli venku. Že jo, Jackie?“

„Jo,“ přikývla jsem. Hrdlo jsem měl úplně sevřený, takže to ze mne sotva vylezlo.

Protože to byla lež jako věž.

20

IV.

Sotva jsme vyšli na chodník, vrhla jsem se na něho.

„Co to mělo znamenat, Ricky?“ zaječela jsem. „Přece jsme od Alexe vypadli v sedm a ty jsi pospíchal domů. Říkal jsi, že máš něco rozdělanýho a ani jsi mě nedoprovodil!“

Chytil mě za loket a strkal do svýho otřískanýho džípu.

„Nešil,“ mumlal, „třeba nás sleduje!“

Vytrhla jsem se mu.

„To je mi jedno! Chci vědět, jak to bylo doopravdy!“ Projel si prsty svý hřebíkovitý vlasy a rozpačitě se zašklebil.

„Co by bylo? Normálně jsem šel domů, no!“

„Tak proč jsi mu to neřek?“

„Poněvadž jsem byl doma sám a nikdo mi to nemůže potvrdit.

Takový alibi je na pytel!“

Koukala jsem na něj, jako bych ho viděla poprvý v životě.

„Kruci, Ricky, ty žádný alibi nepotřebuješ. Nemáš s tím nic společnýho!“

Tvářil se divně. Vůbec ne suverénně jako obvykle.

„Jasně, že ne,“ zabručel. „Jenže vždyť jsi toho magora viděla!

Takhle to je jednodušší, ne? Byl jsem s tebou a tím to vadne. Už dá pokoj!“

To se mi nezdálo, fakticky.

„Ricky,“ zasyčela jsem, „ty jsi tu holku, tu Peggy, neznal, že ne?

V životě jsi ji neviděl.“ Vzdychl.

„Ne, to ne. Teda… možná že byla na nějakým našem vystoupení, já nevím. Nemůžu si, sakra, pamatovat všechny buchty, co se kdy motaly kolem kapely!“

21

Já nebyla žádnej detektiv Delgado, ale popřel to příliš mnoha slovama. Stačilo přece, aby řek, že ne.

„Ricky,“ řekla jsem zklamaně, „já myslela, že my dva si nelžem.

Že…“

Najednou mi všechno přišlo děsně líto a málem jsem se rozbrečela.

„Já ti nelžu,“ zahučel nepřesvědčivě.

Nebyla jsem si tím jistá.

Stáli jsme tam jako dva porouchaný hydranty.

„Musím za klukama,“ ozval se nakonec Rick. „Pojedeš se mnou?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne. Je toho na mě dneska nějak moc. Potřebuju si odpočinout.“

Ani mě nepřemlouval. Jen se po mně natáh, aby mi dal pusu, ale já uhnula a hupsla do svý zelený mazdy.

„Zavolám ti zejtra,“ křikl Ricky.

Kývla jsem, nastartovala a odpíchla se od chodníku. V očích jsem měla slzy.

Jasně, že jsem se doma o ničem nezmínila a koukala, abych už byla ve svým pokoji. Tam jsem okamžitě vyštrachala z batůžku bílou obálku se svým jménem a nedočkavě ji otevřela.

Jo, byla tam báseň.

Stejně pitomá jako ta předchozí.

Ale nenapsal ji Danny Schwartz.

Nýbrž nějakej Simon Dark.

Četla jsem ji s vyvalenejma očima.

Smutek

Nebudu plakat

na čerstvém hrobě

To tělo stejně

nepatří tobě

Slyšíš jak smutně

kytary znějí?

Muži buď milují

22

nebo zabíjejí

Simon Dark

Ježíšmarjá! Ježíšmarjá, co to má znamenat? Hlavou se mi bleskovou rychlostí míhaly všelijaký, značně neurovnaný myšlenky.

Především jsem nepochybovala, že v obou případech jde o dílo stejnýho autora, i když se tentokrát podepsal jinak.

Natolik se – bez vytahování – v poezii vyznám, abych poznala stejnej styl a formu, včetně tý vynechávaný interpunkce. Tím jsem se vůbec nemusela zabejvat.

Teď šlo o to, „co tím chtěl básník říci.“

Kdybych uvažovala jako detektiv Delgado… Zabil Danny Schwartz nebo Simon Dark, nebo kdo to vlastně byl, Peggy a bylo mu to jedno, kdežto kdyby zabil mě, tak by se z toho rozplakal?

Jenže mě nemoh zabít, poněvadž mě miloval?

To bylo absolutně šílený. Šílenej nesmysl.

A proč tam nacpal kytary? Na pohřbech asi sotva bude někdo trsat na kytaru. Má to bejt nějaká narážka na Soul’s Eaters?

Potřebovala bych si o tom s někým promluvit. Třeba s Ricky m.

Jenže Ricky mě naštval. Ricky lhal mně i policii. Co když tu báseň napsal Ricky? Co když znal Peggy Farleyovou? Co když ji zabil?

Tohle mohlo napadnout akorát totálně zmagořenej mozek!

Fakticky jsem z toho blbla. Za to moh detektiv Delgado a jeho praštěný dedukce.

Napočítala jsem do dvaceti a zklidnila se.

Jackie, řekla jsem si, vem rozum do hrsti. Všechno je to ptákovina. Ty básničky nemají s vraždou Peggy Farleyový nic společnýho. Jsou to jen výplody obyčejnýho grafomana – kdyby se všechny básně, ve kterejch se mluví o smrti, měly stát podkladem pro detektivní pátrání, policie celýho světa by nedělala nic jinýho, než ležela ve verších. Smrt je pro básníka oblíbený téma. Tak co.

Z tohohle zornýho úhlu to rázem vypadalo jinak. Jasně.

Možná mi to fakticky píše nějakej neznámej ctitel, co ví, že mám ráda poezii a zkouší se mi tímhle způsobem vnutit. Jenže to by musel 23

psát líp. A vůbec – nejlepší by bylo, kdyby za mnou přišel a mohli jsme si o tom pokecat. Navíc by vůbec nevadilo, kdyby Ricky trochu žárlil. Aspoň by si uvědomil, že se mnou musí hrát fér.

Tyhle úvahy mě přinutily vstát a podívat se do zrcadla. Abych se přesvědčila, že stojím za hřích.

Nebylo to špatný, to se musí uznat. Mý nakrátko střižený blonďatý vlasy hladce přiléhaly k oválnýmu obličeji – to jsem fakticky udělala dobře, že jsem se nechala ostříhat – měla jsem broskvovou pleť bez jediný poskvrnky a jímavě hnědý oči, ve kterejch se zračila nepochybná inteligence. Malinko vysunutá brada vytvářela pod spodním rtem svůdnou prohlubeninu, která nevtíravě upozorňovala na mý rozkošný ústa. K tomu se musela připočítat štíhlá, 171 cm vysoká postava s ideálníma mírama, jakejma by nepohrdla žádná kandidátka na Miss Universe.

Když se to tak vezme, byla jsem vážně kočka, po který museli kluci šílet.

A kvůli který by byli schopni zabít?

Ježíšmarjá, Jackie, dej už s tím pokoj, okřikla jsem se. Jseš normální, obyčejná holka, jakejch je na Borgentownský střední deset do tuctu.

No, deset ne. Možná osm. Pět.

Šla jsem si lehnout.

Ráno jsem kupodivu zjistila, že mi ta trhlá básnička p ořád ještě leží v hlavě. A šílený úvahy taky. Rozhodla jsem se, že to všechno povím Kate.

Byla to z nouze ctnost, poněvadž za normálních okolností bych si o tom všem pokecala s Rickym. Ne, že bych Kate neměla ráda. Byla to príma holka, akorát… jak bych to řekla… trošku nepřístupná. Jako v tom smyslu, že jsme sice byly kamarádky, ale ne opravdový kamarádky, takový, co si řeknou úplně všechno, a když jsou v maléru, tak okamžitě upaluje jedna za druhou. Někdy bych takovou kamarádku brala, ale na druhý straně jsem měla Rickyho, tak co.

Takže jsem se s ní dohodla, že po škole zajdem k Alexovi a dáme řeč. Pak se stalo pár zanedbatelnejch příhod. Obětí první z nich byl chudák Dom.

24

Naprosto nečekaně jsme měli místo matiky supi, poněvadž matikář Chipps onemocněl, a do třídy vtrhla Parkhurstová. No dobrý, jenomže ona zkoušela, ačkoliv jsme ten den vůbec zemák mít neměli, následkem čehož nikdo nebyl speciálně připravenej. Hučeli jsme na protest, ale kamenná Parkhurstová na to nijak nereagovala.

Když vyvolala Dominika, viděla jsem, jak Sue zbledla a skrčila se za stolkem, poněvadž jí došlo, že zášť tý baby se obrátila proti celý redakci a že když neuspěla s banánovejma republikama u mě, zkusí to aspoň s ostatníma.

Dominik shořel jako šindel, ačkoliv na něj slepou mapu nevytáhla a zkoušela ho z rozpadu Sovětskýho svazu. To byl ovšem taky pěknej horor, poněvadž všechny ty Tatarstány, Kazachstány a Azbukystány, který tam vznikly, si určitě nepamatovala ani ministryně zahraničí, co se tam někde narodila. K čemu nám to bude, to bych teda chtěla vědět!

Parkhurstová smetla Doma jako přílivová vlna a pak se zjevným potěšením přečetla jméno Kate Cumberlandový. Jenomže to narazila kosa na kámen.

Protože Kate vstala a řekla klidně:

„Promiňte, slečno Parkhurstová, ale já nejsem připravená.

Nepočítala jsem tím, že dnes bude zeměpis a že budete zkoušet.“

„Zeměpisné znalosti,“ zasyčela Parkhurstová, „musíte ovládat permanentně a ne pouze, hrozí – li vám z nich přezkoušení.“

„Za normálních okolností bych s vámi souhlasila,“ prohlásila nevzrušeně Kate.

Učitelka zesinala jako hřbitovní lilie a zaječela: „Co tím chcete říct? To si vyprošuji!“ Kate mlčela.

Parkhurstová ji vzteklým pohybem ruky posadila a naškrábala něco do svýho notesu. Ale nezastavila se.

„Sue Dalbyová,“ vyštěkla.

Ale Sue si už přečetla návod k použití.

„Promiňte, slečno Parkhurstová, ale já nejsem připravená.

Nepočítala jsem s tím, že dnes bude zeměpis a že budete zkoušet.“

Někdo se uchechtl a Parkhurstka vypadala, že vyletí oknem. Ale žádný koště nebylo po ruce, a tak – nejspíš ve snaze zamaskovat, že to od ní byla cílená akce proti redakci Only for You – vyvolala 25

Jamese Michalczyka.

Jim s náma neměl nic společnýho a kromě toho to byl děsnej šprt.

Nicméně se k našemu velkýmu překvapení zachoval jako frajer.

„Promiňte, slečno Parkhurstová, ale já nejsem připravenej…“

Celá třída stěží zadržovala smích.

„To je… vzpoura!“ prskla Parkhurstová. „Ponesete následky!

Nemyslete si, že nevím, kdo za tím vším stojí. Ale to se přepočítal.

Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe. Že, Jackie?“

To byl teda vrchol. Vyletěla jsem a chtěla se rezolutně ohradit, ale na poslední chvíli jsem dostala lepší nápad.

„Promiňte, slečno Parkhurstová,“

řekla jsem s líbezným

úsměvem, „ale já nejsem připravená. Nepočítala jsem s tím, že dneska bude zeměpis a že budete zkoušet.“

Třída vybuchla pekelným řehotem.

Parkhurstová sebou třikrát škubla a vystřelila ven.

„Andorra!“ popohnal ji ještě někdo, nejspíš Luke.

Uklidnili jsme se a čekali, až přijde Horowitz a všechny nás vyloučí ze školy, anebo aspoň pár jedinců zastřelí pro výstrahu před otevřeným odpadkovým košem. Ale nikdo se neobjevil, takže jsme zřejmě vyhráli na body.

Aby nebylo mejlky, se všema učitelema jsme vycházeli báječně.

Kromě Parkhurstový. Poněvadž to byla stará panna, a to se musí neblaze projevit na lidským charakteru, ne? Ale kdyby se nezasloužila o Rickyho vyloučení, taky by to bylo bez problémů.

Takhle jí nenáviděli všichni – i ti, co zrovna Rickymu nefandili.

U oběda se na mě nalepil Dom. Přiklátil se ke mně do fronty jako spráskanej pes a povídá:

„To bylo dobrý, co vymyslela Kate. Škoda, že mě to taky nenapadlo.“

„To máš fuk,“ uklidňovala jsem ho. „Nemůže ti nic udělat. To by musela dát pětku všem, co vyvolala.“

„Myslíš?“ otázal se s nadějí. „Mně by se to teda nehodilo. Zemák mi moc nejde.“

No jo. Taky mu nešel děják a angličtina a španělština. Zato v matice, fyzice a chemii exceloval. Jednostrannej talent.

Vyfasovali jsme na tácy obvyklý blafy a šli si sednout. „ Jackie,“

26

špitl Dom, když jsme se uvelebili u stolu, „nešla bys se mnou na pizzu, nebo tak? Já… totiž… potřeboval bych tebou mluvit.“

Vykulila jsem oči.

To mělo bejt jako pozvání na rande, nebo co? Od toho nesmělýho, neohrabanýho statistika?

Seděl naproti mě, hlavu staženou mezi nahrbenejma ramenama a šťoural se vidličkou v rejži jako nemocnej Číňan. Ani oči nezved.

Ježíš, co mám dělat? Byl to hodnej kluk a dobrej kamarád. Měla jsem ho ráda… asi jako věrnýho psa.

„To jako dneska?“ zakličkovala jsem lehce. „No třeba,“ ožil.

„Mám u Alexe spicha s Kate,“ řekla jsem. Protáhl svůj protáhlej obličej.

„No ale, jestli chceš, můžeš přijít taky,“ slitovala jsem se nad jeho kukučem.

Asi to nebyla odpověď, kterou čekal, ale jako správnej hrdina se s ní spokojil.

„Tak jo,“ hlesl. „Možná.“

„Jen přijď,“ pobídla jsem ho, poněvadž mě najednou napadlo, že bych se mohla se svejma starostma svěřit stejně dobře jemu jako Kate. Akorát, že Dom byl spíš vrba, kdežto od Kate jsem čekala nějakou radu.

Tím to zvadlo, poněvadž připlachtila Sue. Bouchla tácem o stůl, až omáčka vystříkla, a hned spustila.

„Čau, Jackie, čau Dome! Můžu, jo? Jackie, hele, doslechla jsem se, že Pojídači maj nějaký problémy. Je to pravda? Ricky prej byl na policii?“

Normálně jsem ztuhla jak grónský eskymo. Jak se to, proboha, mohla dozvědět? Teda, Sue byla fakticky neskutečná.

„O ničem takovým nevím,“ nasadila jsem ledabylej tón. Vůbec, ale vůbec by se mi nehodilo, kdyby v tom začala šťourat a nakonec to nacpala do svý rubriky neověřenejch drbů.

„No, je to neověřený,“ připustila neochotně Sue. „Ale stejně – co myslíš, mohl bych s nima někde v klidu promluvit?“

Sakra! To bylo nebezpečný. Ale na druhý straně jsem musela ocenit, že s tím přišla za mnou. Mohla se do kapely nabourat rovnou.

„Jo, jasně,“ řekla jsem nevzrušeně. „V sobotu hrajou v Tartan 27

klubu. Jseš zvaná. Zařídím ti exkluzivní interview.“

Do tý doby se s Rickym a klukama dohodnu, aby drželi jazyk za zuby. Pokud ovšem Sue už nemá v kapele svůj zdroj informací. Od Delgada se to asi nedozvěděla. Ach, jo.

„Přijdu taky,“ ozval se Dom.

Páni, co všichni najednou měli?

„Príma,“ zaskuhrala jsem a pustila se do rejže.

28

V.

Takže jsem to odpoledne U Alexe všechno na Kate a Doma vysypala a byla jsem zvědavá, co na to řeknou. V pizzerii bylo narváno, a tak nás Alex tentokrát ani nestačil oblažit některou ze svejch praštěnejch pseudoitalskejch sentencí, na kterejch si tolik zakládal. I na falešně zpívaný italský árie mu chyběl dech. Mohli jsme teda konzumovat svý zmrzlinový poháry v klidu a soustředit se na problém.

„Já si myslím,“ odhodila si Kate svý lesklý vlasy z krásný tváře,

„že je to jen shoda okolností. A ještě dost násilná, poněvadž vlastně vychází z teorie toho tvýho detektiva. Zbytečně se tím nervuješ, Jackie.“

„Hm,“ zamručela jsem. Byla jsem v podstatě stejnýho názoru.

„Myslíš, že nemám Delgadovi říkat o tý druhý básničce?“

„Ani náhodou. Zbytečně by se chytal falešný stopy. Ledaže by…“

odmlčela se náhle.

„Co?“

„No, ledaže by se stala další vražda, co by tý básni odpovídala,“

pronesla nejistě.

„Neblázni, Kate,“ vyjela jsem. „Tam se o žádný vraždě nemluví.

A Simon Dark docela určitě neexistuje, jako neexistuje Dany Schwartz.“

„Ale je tam ten hrob, ne?“

„No jo, hrob, smrt, slzy… to píše každej druhej grafoman. Z toho nemůžeš na nic usuzovat.“

„Ty jseš expert na poezii, Jackie,“ usmála se na mě Kate. „Ty to musíš vědět nejlíp.“

29

„Mně se to docela líbí,“ ozval se zničehonic Dom, který se do tý době rejpal ve zmrzlině s hlavou skloněnou tak, že si div nevypích oko o lžičku. „Muži buď milují, nebo zabíjejí. To je dobrý!“

Normálně jsem se z toho osypala.

„Odkdy ty rozumíš takovejmhle věcem?“ vyjela jsem na něj zbytečně. Asi jsem fakt ztrácela nervy. Nejspíš kvůli Rickymu – o naší roztržce jsem jim pochopitelně nic neřekla.

Dom zčervenal.

„No tak promiň, Jackie,“ zahuhlal.

Sakra, to bylo ode mě fakt blbý. Trapas. Ale než jsem stačila učinit nějakej pokus o nápravu, promluvila Kate, specialistka na diplomacii.

„Mám nápad,“ řekla. „Jestli ty básničky mají opravdu spojitost s vraždou Peggy Farleyový, musí ten otevřenej hrob bejt její hrob, ne?

Takže co kdybysme nenápadně zašli na její pohřeb?“

Hůůůů! To byl teda drsnej nápad!

„Totiž,“ rozvíjela ho dál Kate, „v to případě by se tam správně měl Simon Dark taky objevit.“

„A proč jako?“ nedocházelo mi.

„No, aby na tom hrobě neplakal, zatímco jiný budou,“ řekla Kate a znělo to dost cynicky. „Co myslíš, Dome?“ pokusila se ho vtáhnout do debaty.

„Já nevím,“ odpověděl naprosto typicky.

„A jak ho asi poznáme?“ pochybovala jsem o Kateině nápadu.

„Budou tam samí cizí lidi.“

Jenže když si Kate něco vzala do hlavy, bylo těžký jí to vymluvit.

„Podle mě a podle toho jeho veledíla by měl koukat jen na tebe a bej t celej šťastnej, že v tom hrobě neležíš ty: No a my budem koukat, kdo kouká na tebe.“

Bylo to děsně trhlý, ale co nebylo?

„Já nevím,“ opakovala jsem Domova slova a doufala jsem, že to bude chápat jako pokus o omluvu.

„A taky bysme mohli v časáku otisknout výzvu, aby se Simon, nebo Danny, zkrátka aby se ozval, že uvažujeme o otištění těch básniček. Že se má s tebou spojit.“

To bylo lepší. Grafoman takovýhle nabídce asi neodolá. Pak by se 30

vidělo.

„Tak jo,“ pokrčila jsem rameny.

„Já to zařídím,“ ukončila debatu Kate.

Pak už jsem jen tak klábosili a nakonec vypadli. Zatímco Kate rychle odfrčela ve svým přepychovým sporťáku, Dom tak nějak otálel, pořád se kolem mě ometal a pak povídá:

„Jackie, moh bych se tě na něco zeptat?“

„Jasně, na cokoliv,“ odvětila jsem vlídně, anžto jsem se k němu U

Alexe choval a hnusně. „Co tě trápí, Dome?“

Kopal špičkou tenisek do drobnýho štěrku na parkovišti a koukal do země.

„Miluješ Rickyho?“ vypadlo z něj najednou. Celej

přitom

zčervenal.

Vykulila jsem oči.

„Jasně, že ho miluju,“ řekla jsem se smíchem. Co to bylo za otázku? To přece věděl každej.

Ale pak jsem si vzpomněla na naši roztržku a znovu jsem o Rickym zapochybovala.

„J když…“ zamumlala jsem.

„I když co?“ zvedl ke mně Dom oči a byly to oči lísajícího se pejska.

„Nic,“ řekla jsem. Ono se to všechno vysvětlí. „Proč se ptáš?“

Bylo vidět, že Dom je v děsnejch rozpacích. Normálně to s ním cloumalo. „Totiž… já…“

Trpělivě jsem čekala, co z něj vyleze.

„… taky bych chtěl… někoho milovat.“

Páni, já se z něj asi zblázním! Copak jsme nějaká schránka důvěry, nebo co?

„To není tak těžký,“ zasmála jsem se. „Hele, Dome, s tím si nelámej hlavu. Určitě se najde ta pravá.“

Fakt je, že jsem jako schránka důvěry mluvila.

„Jo… asi jo,“ zablekotal Dom. „Tak ahoj zejtra!“

Zahučel do svý fordky a mizel.

Stála jsem na parkovišti a zírala na zadní světla auťáku, poněvadž mě napadlo, jestli si náhodou Dom nemyslí, že ta pravá jsem já.

No, v tom případě měl smůlu.

31

Večer mě telefonoval Ricky a byl jako med, i když žádný j iný vysvětlení, proč na policii lhal, mi nenabídl. Rozhodla jsem se mu věřit. Taky jsem ho varovala, že na sobotní koncert se přihrne Sue a že možná má informace od někoho z kapely. Ať si zkrátka dají pozor na to, co jí řeknou, protože Sue je superbulvární novinářka. Ricky z toho byl mírně rozmrzelej.

„Začínáš bejt slavnej,“ škádlila jsem ho. „ Budeš si muset na dotěrný otázky zvykat.“

„Stačily mi ty od toho poldy,“ zahučel Ricky.

To mi taky trochu zkazilo náladu, a tak jsem se s ní rozloučila s tím, že se uvidíme v sobotu. Tohle bylo fakt blbý, že už Ricky nechodil do školy, vždyť jsem byla zvyklá potkávat se s ním denně.

Co se dá dělat.

Ráno, sotva jsem dorazila do školy, mi Kate sdělila, že pohřeb Peggy Farleyový se koná dnes v pět odpoledne na starým hřbitově v Downhillu. A že tam teda půjdem.

Najednou mi to nepřipadalo jako dobrej nápad.

„V Downhillu?“ zahuhlala jsem ale jen. „ Myslela jsem, že už se tam nepohřbívá.“

„Pokud nejseš úplnej chudák,“ řekla Kate a znělo to pěkně drsně.

„Bude to vypadat divně,“ namítala jsem ještě.

„Ale jdi. Nikdo si nás ani nevšimne. Budem se držet stranou a jen pozorovat.“

„A co když se nás někdo na něco zeptá?“

„Ježíš, Jackie, co z toho děláš takovou vědu? Chceš přece najít toho neznámýho poetu, ne? Vždyť jsme se dohodli. Dom půjde taky, už jsem mu to říkala.“

Takže jsem kejvla, ale

nepříjemnej pocit ve mně zůstal. A

neopustil mě celý vyučování.

Odpoledne bylo hnusně, drobně mžilo a foukal studenej vítr. Na druhý straně takovýhle počasí je pro pohřby lepší než třeba krásnej slunečnej den, jestli se to tak dá říct. Já nevím. Pohřby by neměly bejt. A mladejch zavražděnejch holek už vůbec ne.

Jeli jsme všichni tři v Dominikově fordu, prej, abysme nebyly tak 32

nápadný, říkala Kate. Downhillskej hřbitov je zpustlej a strašidelnej, zarostlej trávou a křovím, polovička stromů je tam uschlejch a polovička náhrobků povalenejch. Tady bych teda ležet nechtěla. Ale na tom novým, nahoře kousek od East Parku, ovšem taky ne.

Poněvadž bych musela bejt mrtvá, a to není o co stát.

I když downhillskej hřbitov zase mohl bejt dobrej jako básnická inspirace. Ne samozřejmě pro optimistickýho autora mýho typu, ale lehce morbidní poeta by si tu přišel na svý. Dovedla jsem si živě představit, že na jednom z těch pokácenejch náhrobků sedí starej dobrej Allan Edgar Poe a škrábe svýho slavnýho Havrana. A stejně tak se tu mohl vyskytovat Simon Dark, Danny Schwartz, neznámej grafoman…

Zamrazilo mě.

Než jsme se propletli spletí zarostlejch pěšinek, obřad už začal.

Přišourali jsme se a zůstali stát v uctivém povzdálí, trošku kryti mohutným kmenem nějakýho stromu.

Fakticky tam byl otevřenej hrob!

Stála u něj shrbená paní s černým závojem přes obličej, nejspíš Peggyina máma. Vedle ní dva chlápkové ve středních letech a nepadnoucích šatech. A jeden cizí kluk.

Kate do mě šťouchla a špitla:

„Hele, to by moh bejt on!“

Zadívala jsem se na něj. Měl sklopenou hlavu a klidně stál a vůbec nešmejdil očima kolem, jestli se tam náhodou nevyskytuju já, jak si to vymyslela Kate. Měl černý džíny a tmavě modrou šusťákovou bundu – ne zrovna nejlepší oblečení na pohřeb. Ale možná nic lepšího neměl. Vážně jsem pochybovala, že tenhle kluk by mi posílal básničky.

Kněz držel rozevřenou bibli a něco drmolil. Vypadal, že by to už měl nejradši za sebou.

A pak jsem si všimla ještě někoho dalšího!

Stál taky v povzdálí, proti nám, částečně stíněný rozložitým zeleným keřem. Ale jeho oči se míhaly ze strany na stranu, hledaly, pozorovaly a hodnotily.

Vyjekla jsem.

„Co je?“ zašeptal nervózně Dom.

33

Ukázala jsem prstem na keř a postavu za ním.

„To je on!“ hlesla jsem.

„Kdo?“ ozvala se Kate.

Kněz se shýbl, vzal mezi dva prsty hrudku namoklé hlíny a hodil ji na rakev.

„Simon Dark?“ naléhala Kate.

Zavrtěla jsem hlavou a polkla.

„Ne,“ řekla jsem polekaně. „Detektiv Delgado.“

34

VI.

Stáhli jsme se. Nemusela jsem svejm kamarádům vysvětlovat, že by nebylo nejlepší, kdyby nás Delgado zmerčil. Měl by určitě spoustu všetečnejch otázek, co tu děláme. A my bysme na ně asi těžko věrohodně odpovídali.

Fór byl v tom, že si nás už možná všiml.

Že jsme sem vůbec lezli! Stejně jsme se nic nedozvěděli.

Obřad končil. Kněz přistoupil k paní Farleyový a zamumlal pár profesionálních frází, co mají utěšit pozůstalé.

„Padáme,“ zasyčela jsem a začala couvat. Kate s Domem mě následovali. Vrhla jsem poslední pohled k hrobu chudinky Peggy.

Průšvih!

Detektiv se odtrhl od skupinky lidí a zamířil k nám. Vypadalo to, že mu neunikneme.

Kate s Domem už byli kus přede mnou. Nepříjemnostem se má čelit a ne před nima utíkat. Říkal táta. Takže jsem se r ozhodla, že na Delgada počkám a něco mu namluvím – kamarády do toho tahat nebudu.

Jenomže najednou se odněkud vynořila drobná postava a zastoupila Delgadovi cestu. Chtěl se jí vyhnout, ale ona ho popadla za rukáv a něco do něj hučela. Policajt se zastavil.

Tak jsem toho využila a zdrhla. Dusala jsem za Kate a byla jsem vykulená.

Poněvadž ta postava, co mi poskytla možnost úniku, byla Sue Dalbyová.

Co ta dělala na pohřbu neznámý Peggy Farleyový?

Sotva jsme zapadli do Domova fordu, hned jsem se s tím 35

kámošům svěřila a tuhle naléhavou otázku zopakovala nahlas.

„No co?“ pokrčil rameny Dominik. „Sháněla drby jako obyčejně.“

„Jo,“ řekla jsem pochybovačně. „A k čemu by jí byly? V Only For You se o tomhle psát nebude. To jí musí bejt jasný.“

A pak mě něco napadlo.

„Ledaže…“ začla jsem. Ale i to byla hloupost.

„Ledaže co?“ chtěla vědět Kate.

„Ledaže si taky myslí, že to má nějakou spojitost s Rickym a s kapelou,“ vymáčkla jsem ze sebe neochotně a pak jsem jim pověděla, s čím za mnou Sue přišla.

„Jenže ani o tom by náš časopis nepsal,“ zavrtěla hlavou Kate.

„Aspoň dokud budu šéfredaktorka. Rozhodně se nechci plést do práce policii.“

Pomyslela jsem si, že už se jí do toho stejně pletem, když jsme se nacpali na ten pohřeb, ale radši jsem to neřekla nahlas.

„Děláte z toho zbytečně vědu,“ zamumlal Dom. Auto nesouhlasně kvílelo ve vysokejch obrátkách a škubalo sebou. Už měl dávno přeřadit. Dom byl ke všemu ještě děsně mizernej řidič. „Sue je prostě taková. Pořád šmejdí. Jak někde něco zasmrdí, zavětří a musí bej t u toho.“

Nervózně jsem se uchichtla, protože na Doma to byl docela dobrej fór. A možná Sue opravdu vystih.

„Mužem se jí normálně zeptat, co tam dělala,“ navrhla Kate.

„Jo. A co budem říkat, až se ona zeptá, co jsme tam dělali my?“

Po tyhle mý námitce se v auťáku rozhostilo ticho. Jasně, že tohle jsme riskovat nemohli.

„Asi bysme se měli na všechno vykašlat,“ řekl nakonec Dom.

Kate mlčela, takže s ním nejspíš souhlasila. Čili pomoc mejch kamarádů začala a skončila tímhle pochmurným a nic neřešícím výletem na starej downhillskej hřbitov. Když se to vezme kolem a kolem, nemohla jsem jim to mít za zlý. Nic jim do toho nebylo.

Najednou jsem zatoužila promluvit si o všem s Rickym, kterej by mi řek, hod to za hlavu, kotě, rozcuchal by mi vlasy a dal mi pusu a mně by s ním bylo dobře jako vždycky předtím. Pak by mi zahrál nějakou novou vypalovačku, co zrovna složil, a s nadšením nakreslil plán na skvělou kariéru nejlepší rockový skupiny Soul’s Eaters.

36

Následkem toho jsem se rozhodla, že za ním zaskočím, ačkoliv jsme nebyli nijak domluvený, a nechala jsme se vysadit v půli Madison Avenue, odkud to bylo k Rickymu pár bloků pěšky. Doufala jsem, že bude doma, poněvadž jsem pořádně nevěděla, co vlastně celý dny dělá, když ho vyhodili ze š koly. Poslední dobou komunikace mezi náma nějak vázla. Loudala jsem se po Madisonce a podrobovala se přitom děsný sebekritice – že za to můžu hlavně já, anžto jsem zbytečně podezřívavá. A taky že se asi podvědomě bojím chvíle, až Ricky bude opravdu slavnej a bude jezdit po celejch Státech a po celým světě a úplně se mi odcizí. Taky bych měla pracovat na tom, abych byla slavná, i když žádná básnířka nemůže být nikdy tak slavná jako rockovej zpěvák a kytarista. Stejně jsem už dlouho nic pořádnýho nenapsala. Chyběly mi klid, pohoda a inspirace. Byla jsem na sebe tak tvrdá, že jsem si málem namluvila, že mi chybí i talent. Tak to ne, Jackie, zabrzdila jsem včas. To ne, ty jim ještě ukážeš.

Abych se uklidnila, začala jsem si polohlasně recitovat úryvky z Ginsbergova Kvílení, což je absolutně nejlepší americký básnický dílo, který kdy bylo napsaný, ať si říká kdo chce, co chce. A pak jsem zahnula za roh Pátý ulice, namířila si to k Rickyho baráku a zakvílela doopravdy.

Před domem stál béžovej chevrolet Sue Dalbyový.

To snad nemůže bejt pravda! Sue byla neskutečná. Sue byla všude. Sue byla vlezlá. Sue byla rychlá a smrtící jako počítačovej vir.

Sue byla… měla jsem na ni takovej vztek, že bych ji nejradši zabila, rozsekala na malý kousky a hodila vlkům, kdyby se v nejbližším okolí nějací vyskytovali.

Už se stmívalo a okna přízemního pokoje, kterej okupoval Ricky se svejma kytarama, svítila. Místo, abych vrazila dovnitř, zardousila Sue a udělala Rickymu strašidelnou scénu, jsem se jako nějakej šmírák vkradla otevřenou brankou na pozemek, přebrodila zarostlou předzahrádku, přitiskla se ke zdi a hodila očko do místnosti. Naštěstí Ricky nezatáhl žaluzie.

Stál uprostřed pokoje a o něčem se živě bavil se Sue. Teda bavil…

spíš to vypadalo, jako by se hádali. Jenže jsem neslyšela ani slovo.

Poněvadž Ricky se samozřejmě vůbec neobtěžoval, aby vypnul 37

muziku, co u něj duněla v jednom kuse.

Sue se zdála bejt naštvaná. Pořád něco opakovala, ale Ricky vrtěl hlavou a kysele se šklebil. Pak najednou Sue změkla, odmlčela se, přistoupila až těsně k němu, položila mu ruku na předloktí a vzhlédla k němu – skoro jako by škemrala o pusu nebo tak něco. Normálně jsem zírala. O co tam jde?

Ricky znova zavrtěl hlavou a ucukl, aby se zbavil Sueiny ruky. Ta na něj ještě něco zaječela, ale pak se prudce obrátila a vystřelila z místnosti, jako by ji kousl tchoř. Dvěma ukázkovejma přískokama jsem se zdekovala za roh, akorát včas, protože Sue vyletěla z baráku, dvířka chevroletu vztekle práskla, motor zavyl a byla v čudu.

Uznáte, že jsem to nemohla nechat jen tak.

Nabourala jsem se k Rickymu bez klepání a dalších formalit, prostě jsem vtrhla dovnitř a normálně hystericky vykvikla:

„Co tu chtěla?“

Rickyho naštvanej obličej se změnil, když zjistil, že nečekaná návštěva jsem protentokrát já, jeho milovaná Jackie. Usmál se. Ale trochu nejistě.

„Ahoj, Jackie,“ pronesl vyjeveně. „Kde se tu bereš?“

„Co tu chtěla?“ opakovala jsem. Ani nevím, co to do mě vjelo –

přece jsem na Sue nežárlila! Měla jsem na ni vztek, to jo, ale proč jsem ječela na Rickyho?

„Kdo?“ kličkoval Ricky, takže jsem dostala vztek i na něho.

Zkrátka jsem toho měla pro dnešek dost.

„Sue, sakra! O kom myslíš, že mluvím? Viděla jsem ji!“

„Jo ta,“ řekl Ricky a ušklíbl se. A dost.

Pěnila jsem, ale ne tolik, bych se prokecla, že jsem je šmírovala oknem, jelikož to se nedělá. Jen jsem se ještě jednou optala, co tu chtěla.

„No,“ ozval se Ricky váhavě a koukl na mě takovým divným způsobem, jako by chtěl z mý tváře vyčíst, kolik toho vím. „Vždyť víš. Snažila se ze mě vytáhnout nějaký rozumy.“

„O čem?“ pokračovala jsem chladným hlasem ve výslechu.

„Jestli jsem byl na policii a proč a tak vůbec. Prej připravuje nějakej materiál pro místní noviny.“

Páni! Sue už nestačil náš školní časák, ale vetřela se i do 38

Borgentownskýho Heraldu. Za normálních okolností by to mohlo bejt docela dobrý, ale takhle… Trošku jsem ubrala.

„Cos jí řek?“

„Celkem nic,“ mumlal Ricky a těkal očima. „Řek jsem, ať přijde v sobotu, že může mluvit s kapelou, ale jen o muzice, jak jsme se dohodli.“

„Říkala něco o tý písničce, kvůli který nás dusil ten policajt?“

zeptala jsem, poněvadž jsem si vzpomněla, jak ho čapla na hřbitově.

Třeba jí Delgado něco vyzvonil. Policie musí s tiskem udržovat dobrý vztahy.

„Ani ne… myslím, že ne,“ odpověděl váhavě Ricky. Nemohla jsem si pomoct, měla jsem dojem, že mi něco tají. A nešla mi z hlavy Sueina ruka na jeho předloktí a její škemrající pohled.

„A co ještě chtěla?“ zkusila jsem naléhat.

„Nic,“ pokrčil rameny Ricky. „Vyhodil jsem ji.“ No, podle mě to úplně tak nebylo, ale co jsem mohla ještě dělat. Ricky v tom byl asi opravdu nevinně.

„Už mi leze na nervy,“ řekla jsem. „Co si vůbec o sobě myslí? Že je nějaká reportérská hvězda, nebo co? Ale já si ji podám a vytmavím jí to, tím si můžeš bejt jistej!“

„Ne!“ řekl Ricky rozhodně.

„Co ne?“ vydechla jsem překvapeně.

„Nedělej to. Vůbec se s ní o tom nebav!“.

„Ale proč? Bude tě pořád otravovat a…“

„… a já nejsem malej kluk, abych se o sebe nedokázal postarat.“

„Jenomže…“

„Koukni, Jackie,“ uťal mě zase Ricky a tentokrát se už mračil jako ďábel. „ Jsem normální, zdravej a svéprávnej a nepotřebuju, aby za mě někdo pořád tahal kaštany z ohně. Rozumíš?“ zakončil svou tirádu značně důrazně.

Jo, rozuměla jsem. Už jednou jsem ho neposlechla, když nechtěl, abych o jeho vyloučení napsala do časáku. Podruhy by to možná u Rickyho jen tak neprošlo.

„Hm,“ přikývla jsem neochotně.

„Čili, žádný vyřizování účtů se Sue Dalbyovou, žádný škrabání očí a tak. Jasný, Jackie?“

39

Zašklebila jsem se. Snad by stačilo, kdyby to řek jednou, ne?

Nejsem malej harant.

Všiml si mý rozmrzelosti, přišoural se ke mně, skrčil svůj přelámanej nos a rozcuchal mi vlasy. „Hod to za hlavu, kotě,“ řekl a dal mi pusu.

I když jsem po tom před malou chvíli tolik toužila, najednou jsem z toho žádný zvláštní potěšení neměla.

40

VII.

V sobotu večer jsme se všichni slezli v Tartan klubu. Bylo to ze začátku docela dobrý.

Především samotnej klub. Pan Matlock, kterej ho provozoval, měl původně ideu, že to bude místo, kde se budou setkávat místní podnikatelé. Odpočinou si tu po celodenní štvanici za vejdělkem, dají si panáka a při nevtíravý hudbě dohodnou nějaký zajímavý kšefty ve prospěch Borgentownu a pana Matlocka. Takže vybavil místnost pohodlnejma klubovkama, decentním osvětlení, vybraným jídelníčkem a kvartetem vysloužilejch muzikantů. Jenomže nic z toho místní podnikatele nepřitáhlo a z Tartan klubu se začala stávat obyčejná blešárna, nad kterou visel zubatej přízrak krachu. Pan Matlock v zoufalý snaze sáhl k dramatickejm opatřením – a účinkování Pojídačů místo stařičkejch Šmidly boys bylo rozhodně nejdramatičtější.

S tím se ovšem nespletl. Poněvadž Soul’s Eaters už měli v Borgentownu početnou skupinu fandů, kteří za nimi táhli p o všech jejich štacích. Byla to teda trošku jiná klientela než perfektně oháknutí podnikatelé s mobilníma

telefonama a strhanejma

ksichtama, ale podle rozzářenejch očí pana Matlocka, jimiž krátce před osmou přehlížel narvanej Tartan klub, to nijak nevadilo. Klub duněl už od šesti a myši, co dosud pokojně hnízdily v klubovkách, si balily ranečky.

V zákulisí panoval děsnej zmatek, poněvadž Tartan klub žádný zákulisí neměl, akorát jednu malou šatnu, do který se nacpali Pojídači a já a Mikova nejnovější holka (Ruby?), takže už tam žádný místo nebylo. Když se tam pokoušela vecpat Sue, Ricky ji vyrazil.

41

„Slíbili jste mi rozhovor!“ ječela a mávala diktafonem. Tý ta novinařina fakt lezla na mozek.

„Vymázni, Sue,“ naježil se Ricky. Před každým vystoupením byl nervózní a měl trému, ale to ho akorát správně nabudilo. Říkal, že je to tak v pořádku.

„Ricky!“ nedala se Sue odbýt, i když ji už Step vytlačoval ze dveří. „To by tě mohlo mrzet!“

Co, sakra? Že by jako o něm napsala něco nelichotivýho a Ricky měl po kariéře? To si o sobě myslela dost, fakt že jo. Asi byla chyba, že jsme ji do školního časáku vůbec pustili.

Z těchhle důvodů (nakonec jsem rozhovor s Pojídači slíbila Sue i já, ne?) jsem na rozbouřený vody nalila olej.

„O přestávce, Sue! Sejdem se u baru a Ricky se ti bude věnovat celejch deset minut,“ řekla jsem a mrkla prosebně na Rickyho, aby mi to nezkazil. Bez sebemenší známky nadšení kejvnul hlavou. To mi stačilo.

„Sue, pojď si sednout. Máme tam rezervovanej celej box.“

Popadla jsem Sue za loket a vlekla ji zpátky do sálu. Ale Ricky mě ještě zadržel.

„Jackie,“ pošeptal mi do ucha, zatímco Sue zpovzdálí Šmírovala jako zvědavej pes, „dneska tu má bejt jeden chlápek z pittsburghskýho rádia PBS. Přijel si nás poslechnout. Mrkni se po něm a nenápadně ho sleduj, jo? Jak reaguje a tak, chápeš?“

Sice jsem nevěděla, jak ho v nabitým Tartan klubu vyšťourám, ale nechtěla jsem to před Sue rozebírat, a tak jsem jen kejvla a padala.

„Co ti chtěl?“ kvičela Sue. Ta mě teda štvala!

„Jenom mi chtěl říct, jak mě miluje!“ řekla jsem sladce a docela mě pobavilo, když jsem si všimla, jak Sue zezelenala. Závidíš, co?

V boxu už seděli Kate a Dominik, připojili jsme se k nim a ohodnotili atmosféru. Byla super. Pan Matlock vrazil nějaký peníze i do osvětlovacího parku, takže po místnosti lítaly kulový blesky barevnejch reflektorů, prťavý pódium, ze kterýho aparatura Soul’s Eaters vysloveně přetejkala, bylo osvětlený zespodu. Klubovky ani židle nestačily a spousta lidí posedávala na parketu, kde se podle původních plánů měli ploužit unavení podnikatelé v rytmu raz dva tří. Jo, dneska tady bude vládnout úplně jinej rytmus, přátelé!

42

Měla jsem dobrou náladu a na všechny problémy uplynulejch dní jsem zapomněla. Děsně jsem se (jako pokaždý) těšila, až Pojídači začnou, kytary zaduní a Ricky udělá dva kroky k mikrofonu a vypustí z hrdla svůj nádherně nakřáplej hlas.

Rozhlídla jsme se po klubu, abych se pokusila najít chlápka z pittsburghskýho rádia a fakt, u baru seděl na vysoký stoličce jeden takovej, džíny, kožená bundička a lehce prošedivělý vlasy na spáncích. Na první pohled vysloužilej rocker, to by mohl bejt on, pomyslela jsem si a připomněla si, že ho musím sledovat.

Pak to konečně propuklo. Tartan klub přivítal Pojídače řevem a pískotem a kluci se do toho bez dlouhejch úvodů pustili, nejdřív vystřihli jako obyčejně Save Your Souls, což mělo bejt něco jako varování, Chraňte si duše, že jo, poněvadž oni je přece pojídali – tou svou pekelnou a strhující muzikou. Pak šlo pár převzatejch věcí, jelikož do kompletně původního repertoáru pořád pár skladeb chybělo, a po nich hořkej cajdák, Sleep Baby Sleep, kterej Step miloval tak, že při něm málem brečel, kdežto Ricky vždycky bručel, že je to houby vod vaz.

Lidi v klubu se chytli okamžitě, škubali sebou, ječeli, tleskali a pískali. Bylo vidět, že je to bere.

„Je to fakt nářez,“ zamumlala s uznáním Kate, která Soul’s Eaters ještě naživo neslyšela. Sue sebou zmítala, takže to vypadalo, že to s ní každou chvilkou práskne o zem. Evidentně to přeháněla. Co tím chtěla dokázat?

„Tobě se to nelíbí?“ zeptala jsem se Doma, kterej naopak seděl nepohnutě, hlavu vtaženou mezi nahrbený ramena, obličej bledej a nevýraznej.

„Ale jo,“ utrousil neochotně. „Jen… je to děsnej randál. Je statisticky dokázaný, že pravidelný návštěvníci takovejhle koncertů mají potíže se sluchem.“

Zakoulela jsem očima. Páni, to je suchar! Připadá vám to normální mít jako koníčka statistiku?

Pojídači hráli Never Let Me Cry, což byla píseň s mým textem, na kterej jsem byla pyšná, takže jsem sledovala r eakce – no superhit to zrovna nebyl. Ona by to taky asi měla spíš zpívat ženská. Mrkla jsem okem na pittsburghský rádio. Sedělo u baru, nohu přes nohu a lehce 43

jí pokyvovalo do rytmu. Vypadalo to, že se mu kapela líbí. Senzace!

Věděla jsem, že teď bude následovat 53 West Road, maxi Šlágr s kabelem, za kterej jsme vděčili neznámýmu Rudymu Schwartzovi a kvůli kterýmu po nás vyjel poručík Delgado. Vypalovačka, aby se přítomní před přestávkou správně nažhavili.

„Hele,“ řekla jsem svejm kamarádům, „co kdybyste se přesunuli k baru a drželi nám tam dva fleky? Přivedu Rickyho. Bude tam děsná tlačenice.“

„Oukej,“ souhlasila Kate, zvedla Sue a Doma a vydali se k baru, zatímco já zamířila k šatně, abych Rickyho odchytila, jakmile sleze z pódia. „Nejezdi dál! Nejezdi dál!“ provázel mě jekot Pojídačů.

Na konci zaburácel frenetickej potlesk a já čekala, že kluci tutově 53 West Road zopakujou, ale ne, nejspíš si to schovávali na konec, už se hrnuli chodbou a Ricky se vztekal.

„Sakra, Stepe,“ křičel rozčileně, „zases v tom kiksnul! Takhle to už dál nejde! Ten nástup by si ohlídala i má chromá babička!“

Step byl rudej jako stepní požár, klopil hlavu, ale Ricky ho sprdával dál. Bylo mi to nepříjemný.

„Když na to nemáš, tak to sbal!“

„Ale, Ricky, to se stane,“ ozval se tiše Mike, jenomže Ricky už byl rozjetej. Otočil se a šermoval rukama, oči mu jiskřily.

„Stává se mu to pořád, hergot! To si nemůžem dovolit, jestli chcem dělat muziku profesionálně!“

Byl fakt děsně rozčilenej, takže mi došlo, že ostatním neřek o pittsbughským rádiu, aby se zbytečně nenervovali. Asi věděl, že přestárlej rocker u baru každou chybu registruje (já si teda ničeho nevšimla) a že to šanci kapely zmenšuje. Musela jsem zasáhnout.

Popadla jsem Rickyho za loket a táhla ho zpátky, pryč od zbytku kapely.

„Pojď, Ricky, čekají nás u baru!“

Škubl loktem a podíval se na mě vražedným pohledem. Chvíli mu trvalo, než zjistil, že jsem to já, jeho milovaná Jackie.

„No jo, sakra,“ zabručel a podvolil se. Ale zničenej Step Madigan, místo aby mlčel, začal skuhrat:

„Ricky, tak se nezlob. Já už… já si dám bacha. Fakticky!“

Bylo mně ho líto, poněvadž jsme věděla, jak o místo v kapele 44

stojí. Ale Ricky se jen vztekle ohnal rukou.

„Houby si dáš! Prostě na to nemáš, Stepe! Tak si to laskavě uvědom, jo?“

Dělala jsem na Stepa různý grimasy, aby toho nechal, že se jako pokusím Rickyho uklidnit, a zároveň jsem vlekla svýho geniálního miláčka pryč.

„Promiň, Jackie,“ ozval se, když už jsme se probíjeli k baru.

„Vždyť víš, jak mi na tom záleželo.“

„Já myslím,“ snažila jsem se ho potěšit, „že se to tomu chlápkovi líbilo.“

„Jo?“ nadchnul se. „Vidělas ho?“

Kývla jsem. Dál jsme se nedostali, protože už jsme byli u baru, kde Rickyho spousta neznámejch týpků plácala po ramenou a zvedala palce a spousta neznámejch holek na n ěj koukala jako na vyřezávanej totem. Radši jsem ho nakormidlovala do kouta, kde seděli kámoši a měli pro nás připravený dvě velký coly. Hned jsem z tý svý upila, Ricky to taky chtěl udělat, jenomže se na něj vrhla Sue a strčila mu před pusu diktafon.

„Ricky,“ spustila, „chci se zeptat…“

„Ježíš, počkej chvilku, jo?“ odstrčil diktafon Ricky. „Nech mě vydechnout.“

Složil se na barovou stoličku a pohrábl si svý hřebíkovitý vlasy.

„Je tady děsnej vzduch…“

„Já nic neslyším,“ ozval se naprosto pitomě Dom a Kate nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Bylo to dobrý, Ricky,“ řekla klidně.

„Dík,“ kývl Ricky.

Sue se už po něm zase sápala. Tentokrát ji zastavil nepřirozeně vysoký, naléhavý hlas. „Ricky!“

Bylo v něm tolik nenávisti, že jsme všichni sklapli a naráz se otočili.

Jak byl Step před chvílí rudej, teď zase vypadal jako smrt. Tvář mu zalila vosková bledost, zuby měl pevně zaťatý.

„Ty frajere blbej!“ zařval. „Po všem, co jsem pro vás udělal, bys mě chtěl vyhodit, co? Ale s tím nepočítej!“

Zatímco my ohromeně zírali, Ricky se jen ušklíbl.

45

„Klídek, Stepe. Tady to řešit nebudem.“

Tím ho naštval ještě víc.

„Jseš hajzl! Myslíš si, že jsi pánbu a my ostatní jen takoví ubožáčkové!“

Ricky jen pokrčil rameny. Podle mýho ho zbytečně provokoval.

„Měl by ses starat o svý průšvihy a ne si vylejvat vztek na druhejch!“ ječel Step dál.

Všichni v doslechu se k nám stahovali a špicovali uši.

„Jaký průšvihy?“ vypískla naprosto neočekávaně Sue. Nemohla si nechat ujít příležitost. A Step se toho chytil, jako by se zeptal samotnej Ricky.

„Že tě vyhodili ze školy! A že tě vyslejchá policie! To je pro kapelu horší než zvoranej akord!“

Ricky vyletěl a vrhl se na něj.

„Nech těch keců, nebo tě zabiju!“

Jen tak tak jsme ho zadrželi. Pověsila jsme se mu na paži a Kate ho chytla kolem pasu. Koutkem oka jsem zahlídla, jak se Dominik potěšeně šklebí. Fakticky se tomu smál!

Stepovi asi došlo, že to přehnal, a nevěděl, jak by vycouval. Vrhl kolem vyplašenej pohled, pak udělal krok, popadl Rickyho colu a s nepřítomným pohledem ji vyzunkl. Jako by ho to vrátilo do normálu, sklopil oči, zaváhal a potom se otočil a spěšným krokem odcházel.

Ricky se nám vytrhl, ale sedl si zpátky na židli.

„Pitomec,“ zahuhlal už poměrně v klidu.

Byla jsem zoufalá a nešťastná jak ztracenej kolouch. To se to teda pěkně pokazilo. A ke všemu, když jsem se rozhlídla, co na to ostatní, setkal se můj pohled s očima chlápka z pittsburghskýho rádia! Vůbec nevypadal na to, že by teď z fleku nabídl Pojídačům pravidelný účinkování. Ani jediný vystoupení v pořadu Naděje rocku ne. Koukal se vysloveně přísně a nesouhlasně.

To byl konec.

Jenomže to jsem si jen myslela, já chudák. Protože to nejhorší mělo ještě přijít.

Koncert Soul’s Eaters v Tartan klubu neukončila tahle příšerná hádka.

Nýbrž smrt.

46

VIII.

Byla to hrůza.

Stalo se to zrovna při poslední písničce. To už nebylo pochyb o tom, že přese všechno budou Pojídači slavit další obrovskej úspěch.

Kluci byli odvázaní a děsně váleli, obecenstvo šílelo.

A Step najednou ztuhl, zbledl, pustil kytaru a práskl sebou o zem.

Normálně se zřítil z toho prťavýho pódia a jeho tělo sebou na podlaze příšerně škubalo.

Ozvalo se ještě pár akordů a pár lidí si možná myslelo, že to patří k závěrečný šou. Ale pak někdo zaječel a za pár vteřin už ječeli všichni. Viděla jsem Rickyho, jak se vysoukal ze svý yamahy a seskočil ke Stepovi. Okamžitě se pod pódiem vytvořil chumel.

Vystřelila jsem z boxu a hnala se tam taky. Sue byla samozřejmě ještě rychlejší, protože se konečně dočkala nějaký senzace.

Nemohla jsem se prodrat dovnitř neuvěřitelnou tlačenicí a zmatkem. Srdce mi bušilo jako splašený. Panebože, co se vlastně stalo?

Najednou se sálem rozlehl jasný a nekompromisní hlas.

„Ustupte všichni! Policie! Udělejte místo!“

Kruh kolem Stepová těla se rozestoupil. A já viděla, že u něj vedle Rickyho klečí ten přestárlej rocker a jednou rukou mává průkazem s policejní plackou. Tý jo! Vůbec nebyl z pittsburghskýho rádia! Byl to polda!

Co tu dělal?

No aspoň to byl profík, takže zařídil, aby zavolali sanitku, a taky se pokusil poskytnout Stepovi první pomoc. Step, pokud jsem to mohla zahlídnout, vypadal, jako by ho přepadly nějaký děsný křeče, 47

byl nepřirozeně ztuhlej a napnutej, takže tomu poldovi dalo hroznou práci vypáčit mu čelisti, vytáhnout zapadlej jazyk a začít s umělým dejcháním. Pak tu práci přenechal nějaký holce, která se v tom zřejmě vyznala, a nařídil vyplašenýmu Matlockovi, aby nikdo neopustil klub, dokud nepřijede policie.

Chtěla jsem za Rickym, ale nemohla jsem se hnout. Celá jsem se klepala, ani ne z toho šoku, ale spíš z nějaký zlý předtuchy. Fakt jsem ji měla. Předtuchu. A bála jsem se.

Kate mi něco říkala, něco uklidňujícího, ale já jí nerozuměla. Dom mi položil ruku kolem ramen. Ještě že jsem měla kamarády.

„To je hrozný,“ mumlala jsem. „To je hrozný.“

Ale byl to jen začátek.

Přijela sanitka a policejní auťáky. Stepa naložili a odvezli a poldové postupně vyklidili klub. Každej, kdo odcházel, jim musel nadiktovat adresu a telefonní číslo. Běžná rutina, povídali.

Vůbec jsem nedostala šanci promluvit s Rickym, protože kapelu okamžitě odvlekl do šatny sám poručík Delgado. Jediný, na co jsem byla schopná myslet, bylo zoufalý přání, aby se z toho Step dostal.

Aby to byl jen

nějakej hloupej záchvat. Nervy, nebo tak něco.

Jenomže jsem měla předtuchu. Cítila jsem, jako by se kolem prostírala temná a zlověstná síť. Něco se dělo. Ale neměla jsem ponětí, co.

Domů mě doprovodil Dominik. Byla jsem fakticky ráda, protože jsme si připadala úplně zničená a zbavená všech sil a rozumovejch schopností. Zastavil před naším domem, pomoh mi z auta a pořád se ptal, jestli jsem v pořádku.

„Jseš v pořádku, Jackie?“ Oči mu v obavách poskakovaly jako vylekanýmu králíkovi.

„Jo,“ řekla jsem tupě. „Asi jo. Já nevím.“

Možná jsem se jen octla v nějakým zlým snu.

„To bude dobrý,“ hučel do mě dál. Jeho vyzáblá postava se nade mnou hrbila a neohrabaná ruka mě monotónně plácala po zádech.

Hergot, já přece nejsem kůň! „Ono se to všechno vyjasní,“ mlel pořád. „Uvidíš. Já… já budu s tebou, Jackie. Vždycky. Nedovolím, aby ti někdo ublížil.“

Pomalu mi to docházelo a vytřeštila jsem zrak. On mi tu snad ještě 48

nakonec vyzná lásku, nebo co. To si teda vybral pravou chvíli, fakt že jo. Ale neměla jsem sílu ani se na něj naštvat.

„Díky, Dome,“ zahuhňala jsem jen a odtrhla se od tý jeho plácačky. „Jseš hodnej kluk.“

A on se rozzářil jako čínskej lampión, takže jsem radši mizela, ani jsem se neohlídla. Hlavou mi už zase duněly otázky: Co je se Stepem? Co dělá Ricky? Co se děje?

A to mě ještě čekal pohovor s našima, kterejm jsem to samozřejmě musela říct. Omezila jsem se sice pouze na nejnutnější informace, ale i ty samozřejmě vzbudily nepříjemný komentáře.

„Měla by sis možná

líp vybírat své přátele,“ řekla máma a

samozřejmě tím myslela Rickyho.

Přešla jsem to mlčením. Do hádky se mi vůbec nechtělo.

Táta se zase rozhovořil na téma, Doufáme, že neuděláš nějakou hloupost a spoléháme se na tvůj rozum a snad jsi dost inteligentní, abys pochopila…

„Promiňte,“ přerušila jsem ho krotce, „ale jsem hrozně utahaná.

Půjdu si lehnout.“

Vrhli na sebe zkoumavý pohledy, ale neprotestovali, takže jsem se odsunula do koupelny, absolvovala rychlou sprchu a nejnutnější odličovací manévry a pak jsem se svalila do postele. Spala jsem už předtím, než jsem dopadla do peřin.

Telefon zvonil a zvonil.

Proč to nikdo nevezme?

Po dlouhý době mi došlo, že je neděle a naši jsou jako vždycky na bohoslužbě. Tak jsem se vyhrabala a napůl ještě omámená spánkem zvedla sluchátko.

„Haló?“ zakňourala jsem do něj.

„Jackie?“

Byla to Kate.

„Je to v háji, Jackie,“ řekla ustaraně.

„Co?“ nerozuměla jsem. Ale pak jsem si vzpomněla na včerejšek a hrdlo mi sevřela úzkost.

„Step je mrtvej,“ zajíkla se Kate.

Zastavilo se mi srdce. Fakt. Úplně přestalo tlouct.

„Jackie?“ zeptala se Kate, když jsem se dlouho neozývala. „Jsi v 49

pořádku?“

Pořád na mě někdo chtěl, abych byla v pořádku. Ale jak jsem mohla bejt? Jak? To mi teda povězte.

„Co se stalo?“ vypravila jsem ze sebe staženým hrdlem.

„Já nevím,“ řekla ustaraně Kate. „ Je to nějaký divný. Policie zakázala podávat jakýkoliv informace. To, že… t o o Stepovi jsem se dozvěděla jen díky tátovi. Mně odmítli cokoliv sdělit.“

Teď se mi zase srdce s divokým bušením dobejvalo z hrudi.

„Ale… Co to znamená, Kate?“

„Nevím, fakt nevím. Jen jsem chtěla, abys to věděla.“

„Dík,“ polkla jsem.

„Zavolej mi, kdyby se něco dělo,“ řekla ještě Kate a pak zavěsila.

Ještě jsem se nestačila vzpamatovat, když telefon zazvonil znovu.

Tentokrát to byla Sue.

„Jackie, musím tebou mluvit!“ vyhrkla okamžitě.

Jenomže Sue byla poslední, s kým bych teď měla chuť rozprávět.

Úplně nejposlednější.

„Já nemůžu, Sue,“ řekla jsem. „Není mi dobře.“

Dětinská vejmluva. I když do skoku mi opravdu nebylo.

„Je to důležitý. Děsně důležitý!“

Doslova jsem viděla, jak se Sue na druhý straně drátu klepe nedočkavostí, aby ze mě mohla vytáhnout nějaký drby a sesmolit senzační reportáž do pondělního Heraldu. To určitě!

„Nejde to, Sue,“ opakovala jsem tvrdošíjně. „ Promiň. Možná pozdějc.“

Sekla jsem sluchátkem dřív, než mohla něco namítnout.

A protože by ji určitě napadlo zavolat znovu, rychle jsem vytočila Rickyho číslo. Musím s ním mluvit!

No tak to zvedni, Ricky, prosila jsme ho v duchu, zatímco telefon vyzváněl v jeho bytě. Zvedni to! Tak Ricky, kde jsi? Doma nebyl.

Zavěsila jsem a přemejšlela, až se mi z hlavy kouřilo. Kde může Ricky bejt v neděli ráno? Obvykle vstával až někdy před polednem.

Pak mi najednou ruka vyletěla k puse, jako by sama chtěla zabránit tomu, abych nevyjekla. Před očima mi s děsivou rychlostí znovu probíhaly události včerejšího večera.

Ježíši! Celej Tartan klub viděl, jak se Ricky se Stepem pohádali.

50

A celej Tartan klub slyšel, jak na něj Ricky zařval, že ho zabije!

Ten polda v civilu, o kterým jsem si myslela, že je to vyhledávač talentů z pittsburghskýho rádia, to taky nemoh přeslechnout.

Co když je Ricky na policii?

Co když ho podezřívají, že má se Stepovou smrtí něco

společnýho? Už jsem to přece jednou zažila. A toho detektiva určitě poslal na koncert poručík Delgado. Vsadila bych na to poslední čtvrťák.

Propadla jsem šílenýmu zmatku. Měla jsem strach. Sobeckej strach o Rickyho. Úplně jsem zapomněla na chudáka Stepa, kterej se už nikdy nebude muset obávat, že ho Ricky vyhodí z kapely. A kterej si už nikdy nezastepuje.

Možná kus mýho strachu pocházel i z nejistoty, jestli Ricky opravdu…

Ne, to ne. To ne!

Musela jsem něco udělat, abych se toho strachu zbavila. Musela jsem se dozvědět něco konkrétního.

Ve spěchu jsem osprchovala, oblíkla a vystřelila z domu. Našim jsem nechala vzkaz, že se vrátím k obědu.

V auťáku jsem se mrkla do zpětnýho zrcátka. Vypadala jsem děsně. Ale to teď nebylo důležitý.

Třásla jsem se a dělalo mi hrozný potíže soustředit se na řízení.

Ještě že ulice byly poloprázdný, ale i tak jsem málem přejela jednoho neopatrnýho psa.

Ricky doma nebyl. Dveře byly zamčený, mamě jsem zvonila a mamě do nich bušila pěstí.

Co teď?

Neměla bych zajet za Kate? Jenomže Kate mi asi sotva mohla pomoct. Maximálně by mě utěšovala. Nechtělo se mi do toho. Ale nic jinýho mi nezbejvalo. Jela jsem na policii.

Na stanici byl šrumec, jako by ani nebylo nedělní dopoledne.

Chvilku se ošívali, když jsem jim řekla, že potřebuju mluvit s poručíkem Delgadem, ale nakonec mě šoupli do nějaký kanceláře a řekli, ať chvíli počkám. Byla to jiná kanceláře než ta, v níž jsme s Rickym seděli naposled.

51

Tvrdla jsem tam dvacet minut a byla jsem tak nervózní, že jsem si normálně začala hryzat nehty, což je zlozvyk, kterej děsně nesnáším.

Nakonec se Delgado objevil.

Jeho šedej oblek byl celej pomačkanej, jako by v něm spal na hromadě listí v East parku. Měl opuchlý oči, ve kterejch se zračila únava. V ruce držel plastikovej kelímek s kafem – když jsem ucítila jeho vůni, uvědomila jsem si, že jsem se ani nestačila nasnídat. No, teď asi nebyl vhodnej okamžik žebrat o tousty a čaj.

Poručík se na mě podíval, jako by mě nepoznával, ale rychle mu došlo, o koho jde.

„Slečno Blackwellová?“ řekl s otazníkem a hned se opravil.

„Jackie? Co vás sem přivádí?“

„Kde je Ricky?“ vyletělo ze mě. „Co je s ním?“

Delgado neodpověděl. Sedl si na okraj stolu, upil z kelímku a vrhl na mě zkoumavej pohled.

„Proč si myslíte, že je u nás?“ zeptal se po chvíli. „Máte pro to nějaký důvod?“

Stačilo pár minut a zahnal mě do kouta. Kruci!

„Protože jste si na něj zašed!“ zaječela jsem hystericky. „ Myslíte si, že má něco společnýho se Stepovou smrtí! Ale to jste na děsným omylu!“

Poručík se napružil jako ohař, kterej vyčenichal koroptev.

„Jak víte, že Taylor Madigan je mrtev?“

No jo, dostal mě.

Sklapla jsem a pověděla mu o Kate a jejím telefonátu. Delgado pokejval hlavou a zašklebil se, jako by mu do toho kafe vyždímali citron.

„Policie celou událost podrobně prošetřuje,“ prohlásil studeně.

„Během příštích dnů vyslechneme všechny účastníky koncertu a především ty, kteří měli něco společného s tou rockovou kapelou,“

dodal a mně to tentokrát znělo jako výhrůžka. „ Budeme vám vděčni za každý poznatek.“

S tím ať jde do háje! Poručík Delgado mi pěkně lezl na nervy, to vám teda řeknu. Ale potřebovala jsem vědět, co je s Rickym.

„A co Ricky?“ řekla jsem prosebně, ale jeho to nezlomilo.

„Pan Random je stejně důležitým svědkem jako ostatní. Jedná se 52

tu přece o smrt člověka.“

To mi nemusel říkat. Chtěl jsem to zkusit ještě jednou, ale on to nedovolil.

„A teď mě omluvte,“ řekl, zvedl se a otevřel mi dveře.

Loudala jsem se k nim. Na stole zazvonil telefon a Delgado ho zvedl. Ohlásil se a pak jen poslouchal.

Vyčkávala jsem s bláhovou nadějí, že se něco stane.

Ale poručík zavěsil a vyšel se mnou na chodbu.

„Na shledanou, slečno Blackwellová,“ řekl.

Zdálo se mi, že trochu váhá, ale když nepokračoval, vykročila jsem.

„A mimochodem,“ ozval se Delgado za mými zády. „Nebyla to obyčejná smrt, Jackie. Vašeho kamaráda někdo zavraždil.“

53

IX.

Seděli jsme s Kate a Domem u Alexe a mlčeli. Ricky se ještě neozval. Bylo mi do breku.

Probírali jsme to skoro hodinu, ale kámoši mi pomoct nemohli.

Nikdo z nás nedokázal najít důvod, proč by někdo vraždil Stepa.

Rickyho výhrůžku nebrali vážně – naštěstí, poněvadž to by mě asi vážně dorazilo.

„Větší smysl by dávalo, kdyby se Step pokusil zabít Rickyho,“

řekla Kate trochu cynicky, ale musela jsem uznat, že na tom bylo něco pravdy.

„Objasněnost násilnejch trestnejch činů v Borgentownu je 68% v posledních pěti letech,“ utrousil statistik Dom. „U vražd je to dokonce necelejch 80%.“

„No a co s tím?“ vyjela jsem na něj. Šel mi s tou praštěnou statistikou na nervy.

Dominik se zatvářil nešťastně.

„Já jen… je tu velká šance, že policie nakonec vraha dopadne.“

„Nakonec,“ ozvala se Kate pochybovačně.

„A máš v tom

započítaný justiční omyly?“ útočila jsem dál, protože jsem se bála, že tohle by moh bejt Rickyho případ. Dom uraženě mlčel.

„Hele,“ pokusila se nás uklidnit Kate, „nemá cenu, abysme se tady hádali. Všechny nás to sebralo – někoho víc, někoho míň,“ dodala s jasnou narážkou na mě. „A to nás čekaj výslechy na policii.“

Jo, to byla taky neradostná vyhlídka.

„V tyhle souvislosti,“ pokračo v a l a K a t e , „mě něco napadlo.

Možná je to blbost, ale… Jackie, prosím tě, hlavně nešil. Snaž se to brát s klidnou hlavou.“

54

Lehko se jí to řeklo. Ale zbytečný hysterčení to fakt mohlo jen zhoršit. Přinutila jsem se ke klidu.

„Dobrá,“ řekla jsem, „budu se snažit. O co jde?“

„Ta druhá básnička. Pamatuješ? Simon Dark.“

„Jo,“ stále jsem nechápala. „Co má bejt.“

„Bylo tam něco o kytarách, ne?“ vypálila Kate svou bombu.

Ježíši! To mě vůbec nenapadlo. Pamatovala jsem si to. Básničky si pamatuju hned. I ty pitomý.

„Slyšíš jak teskně

kytary znějí?

Muži buď milují

nebo zabíjejí.“

Vysypala jsem tu sloku ze sebe a ohromeně zmlkla. To ne! To přece nebylo možný!

„Nezdá se ti,“ začala opatrně Kate, „že by to mohla beji narážka na… na to, co se stalo?“

Normálně mě oblil studenej pot.

„Jo,“ řekla jsem nasucho a polkla.

„Nechali jsme se splíst tou první slokou,“ rozvíjela Kate svou teorii dál a její krásná tvář zčervenala vzrušením, „a šli na pohřeb tý zavražděný holky. Jenomže možná to nebylo o jejím pohřbu, ale…“

„… ale o Stepovým,“ dokončila jsem za ni ohromeně.

Zapadalo to do sebe.

Chvíli jsme jen tak zírali a probírali si to v hlavách. S další peckou kupodivu přišel Dom.

„Ale to by znamenalo,“ pronesl tiše, „že ty dvě vraždy spolu nějak souvisejí.“

Úplně proti svý vůli jsem polohlasně zaúpěla. To bylo fakticky silný kafe.

Sebralo nás to všechny. I když já na tom objektivně byla nejhůř.

„Co mám dělat?“ hlesla jsme nakonec bezmocně. Na mou duši, nevěděla jsem si rady.

„Budeš to muset všechno říct policii,“ řekla rezignovaně Kate.

„Byla to chyba, že jsme se do toho začali plíst. Tohle už není žádná 55

legrace.“

Chtěla jsem vyprsknout, že to byl její nápad, ale nakonec jsem se ovládla. Myslela to dobře. V duchu jsem viděla smrťáckej pohled poručíka Delgada, kterej na mě vrhne, až mu řeknu o tý druhý básničce. Jako že kdybych mu ji dala hned, nemusel by Step umřít.

I když jsem o tom vážně pochybovala, žádnej pěknej pocit to nebyl, to vám teda řeknu.

A pak už jsme jen mlčeli.

V neděli odpoledne bejvá U Alexe poloprázdno, poněvadž absolutní většinu jeho klientely tvoří študáci Borgentownský střední.

Taky teď byla obsazená sotva polovička boxů.

Slyšela jsem, jak se za mejma zádama s třeskotem rozletěly vstupní dveře.

Dom s Kate, který seděli proti mně, vytřeštili oči.

A v celý pizzerii se naráz rozhostilo hrobový ticho.

Jako by do místnosti vešel vrah.

56

X.

V děsivý předtuše jsem s námahou otočila hlavu.

A pak jsem zaječela.

„Ricky!“

Vystřelila jsem z boxu a hnala se k němu. Na nikoho jsem se neohlížela a před všema jsem se mu vrhla kolem krku a pevně ho objala.

„Ricky!“

Nezdálo se, že by mu to dělalo dobře.

„Ahoj,“ řekl unaveně, a jemně, nicméně rezolutně mi sundal ruce ze svý šíje.

Vyrušení čumilové se pomaloučku vraceli do normálu. Všichni samozřejmě věděli, co se včera odehrálo v Tartan klubu a Ricky byl svým způsobem slavnej. A teď navíc podezřelej.

Odtáhla jsem ho ke kámošům, i když bych s ním nejradši mluvila sama. Pozdravili se – nemohla jsem si nevšimnout, že Dom řekl svý ahoj značně odměřeně.

„Kde jsi byl, Ricky?“ vychrlila jsem ze sebe. „Všude jsem tě hledala.“

Než mohl odpovědět, stál u našeho stolku Alex. Vypadal zachmuřeně, což byl naprosto neobvyklej úkaz.

Ricky si objednal celou feferonkovou pizzu a velkou kolu.

„Molto bene,“ utrousil pošuk Alex a odšustil. Visela jsem Rickymu na rtech.

„Pitomci,“ procedil skrz zuby. „Už jsem myslel, že mě nepustí.

Vzali si do hlavy, že jsem Stepa odrovnal já.“

57

Mluvil dost drsně, ale já na něm viděla, že ho to taky pěkně vzalo.

Tvář měl vyloženě strhanou a oči zarudlý. Zaplavila mě vlna soucitu a něhy.

„A udělals to?“ utrousil ledabyle Dom. Ten zrádce – ještě před chvíli tvrdil, že je to nesmysl.

Ricky na něho vrhl vzteklej pohled.

„Jo,“ řekl a já málem spadla pod stůl. „ Asi jako ty, blbečku!“

„Nechte toho!“ okřikla je Kate a oba dva poslušně sklapli. Jo, Kate měla autoritu.

„Kdyby nepřijel táta, ještě bych tam asi tvrdnul a do zpitomění odpovídal na furt stejný otázky,“ pokračoval Ricky se sklopenejma očima. Jeho ruce sebou na desce stolu neklidně škubaly.

„To bude dobrý,“ pípla jsem nepřesvědčivě. Bodejť by jo, sama jsem tomu moc nevěřila.

„Táta je taky pěkně naštvanej, v životě jsem od něj takový kapky nedostal. Prej potřebuju přitáhnout uzdu, povídal. Sakra, vždyť já do toho spad úplně nevinně!“

„No…“ ozval se Dom, ale Kate po něm střelila tak nebezpečnej pohled, že okamžitě zmlkl.

„Dozvěděl ses tam aspoň něco?“ chopila se iniciativy. „Myslím, jak Step… co se vlastně stalo?“

Ricky zavrtěl rozcuchanou hlavou.

„Ale houby. Nic ti neřeknou, vždyť to znáš. Nesmím se hnout z města a určitě si mě zase zavolaj. Nejhorší je, že Soul’s Eaters po tom všem nejspíš skončej.“

„Třeba ne,“ řekla Kate. „Naopak…“

Sice to nedopověděla, ale jak ji znám, chtěla říct něco v tom smyslu, že násilná smrt může bejt vynikající reklama. Můj táta by to nejspíš potvrdil. Ale byla jsem ráda, že si to nakonec nechala pro sebe.

„Mluvil jsem s Mikem a s Paulem,“ řekl Ricky, napůl zabranej do nějakejch smutnejch myšlenek. „Nechtěj teď o kapele ani slyšet.

Možná jim to zakázali rodiče, já nevím. Ale je to blbý.“

Jo, bylo to blbý. Ale mě nejvíc zabolelo, že Rickyho vůbec nenapadlo zajímat se o to, jak jsem na tom já. A že ze všeho nejdřív nevolal mě, ale kluky. Jenomže teď nebyl čas na nějaký vlastní 58

bolestínství. Ricky mě potřeboval.

„Ono se to vyřeší,“ pravila jsem statečně. „Až policie chytne toho, kdo to Stepovi udělal, a zjistí, že to nemělo s kapelou nic společnýho, bude zase všechno oukej.“

Ricky se na mě podíval s takovým malinkým úsměvem, kterej měl ocenit mou snahu. Shovívavým úsměvem.

„Jseš si tím tak jistá, Jackie?“

„Jasně. Bude to oukej,“ lhala jsem.

„Já myslím, jestli Stepová smrt neměla nic společnýho s kapelou.“

Vytřeštila jsem na něj oči. Kate i Dom vypadali jako vyřezaný z hodně tvrdýho dřeva.

„Cože?“ kníkla jsem.

„Step kromě kapely nikoho neměl,“ řekl tiše Ricky. „Žádný jiný kamarády. A taky žádný nepřátele. Muzika pro něj byla… on se tak snažil a přitom na to neměl… a já, já idiot… musím na to pořád myslet! Kdybych po něm tak nevyjel…“

Takovýho Rickyho jsem neznala. Byl vysloveně nešťastnej a div se nerozbrečel.

Alex přinesl pizzu a kolu. Kate s Domem toho využili, zaplatili a vypadli.

Ricky se pustil do jídla, ale po dvou soustech toho nechal, jen se pořádně napil.

„Měl jsem takovej hlad,“ zamumlal, „a teď to do sebe nemůžu dostat.“

„Nesmíš si to tak brát, Ricky,“ řekla jsem a přitiskla se k němu.

„Řeči přece člověka nezabijou.“

„Co ty víš?“ řekl, ale pak mě přece jen pohladil po paži. „Myslel jsem, že Step… jak jsme se pohádali… že to nedokázal spolknout, a tak se… že spáchal sebevraždu.“

Ta myšlenky ho viditelně deptala.

„Ale mě Delgado řek, že ho někdo zavraždil!“ skoro jsem vykřikla.

Kupodivu to vypadalo, jako by se Rickymu ulevilo. „Ty jsi byla na policii?“

„Jo,“ kývla jsem, ale už to nerozvedla. Nechtěla jsem, aby věděl, že jsem tam šla kvůli němu.

59

„Co si tom myslíš, Jackie?“ zeptal se s naléhavostí v hlase.

Měla jsem v tom ještě větší zmatek než on, ale musela jsem ho nějak uklidnit. Řekla jsem mu o tý druhý básničce a zablábolila jsem něco v tom smyslu, že možná jde o nějakýho maniaka, a že to všechno povím Delgadovi…

Poslouchal mě se zájmem, ale když jsem skončila, zakroutil pochybovačně hlavou a řekl zdrceně:

„Je to zajímavý, Jackie. Ale jestli jsem to nebyl já, musel to být někdo, kdo nás zná. Mě, tebe, Stepa… A koho známe my. Možná dobře. Chápeš?“

Došlo mi to a byla jsem z toho dost vyplesklá.

„Jo,“ řekla jsem s křivým úsměvem. A pak jsem, nevím proč, vystřihla pěkně pitomej vtip.

„Pokud jsi to teda nebyl ty,“ hlesla jsem. „Anebo pokud jsem to nebyla já.“

60

XI.

Plížila jsem se domů plná rozporuplnejch pocitů. Polovičku z nich tvořily strach, obavy a úzkost, druhou odhodlání přijít tomu všemu na kloub, samozřejmě s pomocí policie. V tom mi hodně pomohl rozhovor s Rickym – protože jsem viděla, jak je nešťastnej. Slíbili jsme si, že si teď budem o všem říkat a budem se vidět každej den.

Když to půjde.

Asi bych se měla poradit s našima, minimálně s tátou. Zatím jsem si myslela, že bude lepší je z toho vynechat. Proto jsem se loudala a přemejšlela, jestli to mám všechno vybalit, tvářit se zkroušeně a žádat o radu. Na druhý straně jsem mohla čekat, že ta rada bude znít, abych se do toho nepletla a nechala všechno na policii.

Když jsem otvírala dveře, pořád jsem ještě nebyla rozhodnutá. A jak se ukázalo, nebylo to nutný. Rozhodnutí už bylo učiněný za mě.

V obejváku totiž seděli naši a s nima poručík Delgado. Lekla jsem se, že mě přišel zatknout.

Ale nakonec se ukázalo, že to bylo něco jako přátelská návštěva, poněvadž táta se s poručíkem znal. Chodili spolu do školy. To jsem měla vědět dřív, fakt že jo.

Stála jsem mezi dveřma a koukala na ně jako uštvaná laň.

Táta se tvářil děsně přísně a hned se do mě pustil, máma ustaraně vzdychala a poručík Delgado se trapně křenil. Já mlčela, protože jsem nebyla tak úplně bez viny a role zkroušenýho jehňátka se mi osvědčila už v dětství. Tátovo kázání kupodivu přerušil Delgado, kterej – světe, zboř se – prohlásil, že jsem významně napomohla vyšetřování a jestli prej by se mě moh ještě na něco zeptat.

„Ale jistě, Jesúsi,“ řekl táta.

61

Ježíši, on se jmenoval Jesús. Jesús Delgado. To mě podržte!

Mámě se to moc nelíbilo, že mě bude doma vyslejchat policie, a tak se honem začala ptát, jestli nejsem unavená, jestli nemám hlad a jestli se nepotřebuju připravovat do školy. Řekla jsem třikrát ne a ujistila všechny, že poručíkovi ráda na všechno odpovím. Tak jako tak jsem s ním potřebovala mluvit. Ať to mám radši za sebou.

Táta trošku změkl a povídá, jestli bych se necejtila líp, kdyby u toho rozhovoru byl i on. S troškou škodolibosti jsem mu oplatila předchozí kázání.

„Ani ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „On ti to tady Jesús… teda pan Jesús pak všechno řekne.“

„Ale no tak, Jackie…“ pohoršovala se máma.

Táta na mě kouk a v koutcích úst mu to zaškubalo. Byl vážně fajn.

Měla jsem ho ráda.

„Pojď, Mildred,“ řekl a vzal mámu kolem ramen. „Necháme je tu.“

Odešli a já si sedla naproti poručíkovi, kterej decentně d řepěl na kraji pohovky. Na stolku bylo nějaký občerstvení.

„Ještě kávu, poručíku?“ ujala jsem se úlohy hostitelky.

Kývl a já mu dolila do čínskýho šálku.

„Vaše matka je skvělá kuchařka,“ ozval se a pohybem brady ukázal na tác s mangovým nákypem.

„Vezměte si,“ nabídla jsem mu.

„Děkuji, už jsem měl dva kousky. Byly výtečné.“

„No tak budete mít tři,“ rozhodla jsem a přesunula mu jeden na talířek. „Než ho sníte, přinesu něco, co vám musím ukázat.“

A odsvištěla jsem do svýho pokoje pro básničku Simona Darka.

Když jsem ji Delgadovi ukázala, málem se zadusil posledním soustem nákypu.

Nevím, jestli to způsobil můj provinilej výraz, fakt, že se rozhovor neodehrával na policejní stanici, nebo ten nákyp, ale poručík se ani moc nerozčiloval. Zkoumal dopis ostřížím zrakem, ale do ruky ho nevzal.

„Moc tomu nerozumím,“ zamumlal. „Poezie… Myslíte, Jackie, že to může mít nějakou souvislost se smrtí vašeho kamaráda?“

Pokrčila jsem rameny. Tohle jsme probírali u Alexe horem dolem.

62

„Nevím,“ řekla jsem popravdě. „Každopádně je to divný.“

„Škoda, že nemáme tu první báseň, abysme mohli srovnávat,“

zalitoval. „Vy jste jediná, kdo… Je to stejný papír? Stejná obálka?

Stejný počítač?“

Chvilku jsem uvažovala.

„Vsadila bych se, že jo,“ odpověděla jsem nakonec. „Aspoň mi to tak připadá.“

Zamyšleně se podrbal v kudrnatých vlasech. „No, stejně nám to asi moc nepomůže. Všechno je to běžné zboží, pokud můžu soudit.

Vezmu to laboratoře… smím, že?“

„Ale jo,“ mávla jsem rukou. „Mně to k ničemu není.“

„Vy asi…“ zaváhal, „jako odbornice přes poezii byste z těch dvou básniček asi nedokázala říct něco o jejich autorovi?“

Odkud se to o mně dozvěděl? No, zalichotil mi, takže jsem se pokusila.

„Řekla bych,“ začala jsem opatrně, „že jsou obě od stejnýho autora. Nejsou moc dobrý. Taky je to trošku zastaralej styl, takže bych si tipla, že toho o poezii moc neví. Snad jen z doporučený četby, nebo tak… rozumíte?“

Delgado na mě civěl jako na mořskou pannu, takže jsem se pustila do odvážnějších spekulací.

„Nejsem psycholog, ale připadá mi, že ten člověk je nějakej rozpolcenej, roztěkanej, nebo co, zkrátka divnej.“

„Jak to?“ zíral poručík.

„No, ty rychlý, skoro násilný přechody. V tý první básničce pochmurná poetická nálada a najednou úplně pitomá, civilní výhrůžka. V tý druhý je zase takovej nějakej smutek a pak zase na závěr kategorický tvrzení…“

Najednou jsem cejtila, že moc kecám. To jsem asi fakticky přehnala. Radši jsem zmlkla.

I poručík Delgado se tvářil značně pochybovačně.

„No… nebude na škodu, když se nad tím ještě pořádně zamyslíte, Jackie. A když mi dáte vědět, pokud na cokoliv narazíte,“ dodal s jasnou narážkou na to, že mi už nesmí ani napadnout něco zatajovat.

Jen jsem přikývla a rychle změnila téma.

„Ale vy jste se přišel na něco zeptat, ne?“

63

Zdálo se, že na to najednou nemá chuť.

„Hmmm… ano. Jenže… Vypadá to, že mi nezbyde nic jiného, než vás částečně seznámit s průběhem vyšetřování.“

Dychtivě jsem nadskočila, takže si pospíšil mě usadit.

„S podmínkou, že to zůstane jen mezi námi. To je naprosto nutné.“

Slíbila jsem mu to.

Chvilku mlčel, jako by nevěděl odkud začít.

„Taylor Madigan,“ rozhovořil se pak rozvážně, „byl nemocný.

Poměrně vážně nemocný. Věděla jste to?“

Vykulila jsem oči. Neměla jsem o tom ani páru. Zavrtěla jsem hlavou a poručík spokojeně kývl.

„Nevěděl to skoro nikdo. Pokud uvěřím výpovědím, ani nikdo ze skupiny Soul’s Eaters. Vcelku nemám důvod jim nevěřit.“

Visela jsem na rtech.

„On totiž trpěl slabostí srdečního svalu. To se s rockovou hudbou zrovna nesnáší a Taylor se nejspíš bál, že jeho už beztak nejisté postavení ve skupině by se ještě zhoršilo.“

To bylo jasný. Chudák Step!

„Užíval dioxyn. Když jsme se to dozvěděli, domnívali jsme se nejdřív, že přílišné rozrušení v kombinaci třeba s předávkováním dioxynem mohlo klidně způsobit srdeční kolaps.“

Odmlčel se a já se začínala klepat, protože z jeho slov vyplývalo, že tak to nebylo, že Step neumřel touhle víceméně normální smrtí.

Bála jsem se toho, co přijde.

„Příčinou smrti, jak potvrdila pitva,“ pokračoval poručík chladně,

„byl skutečně srdeční kolaps. Ale nezpůsobilo ho n adměrné vzrušení.

Ani nadměrná dávka dioxynu. Nýbrž…“

Koukl na mě. Fakt si potrpěl na dramatický efekty. Byla jsem napnutá jak struna na Rickyho kytaře. A vyděšená.

„…jed.“

Vyjekla jsem a pusa mi zůstala otevřená. Jed?

„J… e… d?“ vykoktala jsem po chvilce.

„Ano. Kyanid. Víte, co to je?“

Zamrkala jsem.

„Znám to… z knížek. Cyankáli, chuť hořkejch mandlí, nebo co…

64

že jo?“ blekotala jsem. „Já myslela… že je to jen v detektivkách…

ve starejch detektivkách… že dneska…“

Plácala jsem pátý přes devátý. Vždyť to taky byl šok – Step byl otrávenej! A navíc jsem tušila, že to ještě není všechno. Delgado čekal na mou otázku.

„Ale jak… kde…“ Nebyla jsem schopná ji zformulovat. V hlavě jsem měla příšernej zmatek.

„Obyčejný jed na myši. Na krysy. Na potkany,“ řekl klidně poručík a upil ze šálku stydnoucí kávu. „Zatím ještě nikdo nedokázal vymyslet nic účinnějšího.“

Roztřásla jsem se. To všechno byla docela určitě jen předehra.

Samozřejmě.

Poručík položil šálek a upřel na mě svůj smrťáckej pohled. „V té garáži, kde Pojídači duší zkouší, se ho válí spousta.“

65

XII.

Málem jsem sebou práskla o zem!

Pak jsem zezelenala a vzápětí zrudla vztekem. Nechala jsem se ukolébat poručíkem, co popíjí kafe, oždibává nákyp a dělí se s obyčejnou holkou o výsledky vyšetřování. Jo, houby! Šel pořád po Rickym.

„Jestli tím chcete říct…“ vyletěla jsem naštvaně, ale on mě okamžitě přerušil rukama zdviženejma v obranným gestu.

„Nikoho neobviňuju, Jackie! Jen konstatuju fakta.“

„Ty, co se vám zrovna hodí,“ odsekla jsem. Přešel to.

„Jen jsem chtěl naznačit, že jed byl dostupný pro mnoho lidí z kapely i mimo ni…“

To jsem nemohla popřít. Vzpomněla jsem si, že se na téma otrávenejch návnad v garáži párkrát vesele vtipkovalo. Ale bylo to lepší než se o garáž dělit s potkany, kterej ch byly v Downhillu fakticky mraky.

„Teprve teď,“ pokračoval poručík, „se konečně dostáváme k otázce, kterou jsem vám chtěl položit. Taylor Madigan v den vystoupení prakticky nejedl a soudní lékař zjistil, že mu byl kyanid podán s největší pravděpodobností v nápoji. V cole, abych byl přesný. Vy jste byla před vystoupením v šatně, byla jste tam i o přestávce a jistě jste sledovala bedlivě celý koncert. Nevšimla jste si ničeho?“

„Jako jestli jsem neviděla, jak někdo sype

Stepovi do coly

kyanid?“

Delgadovi neušel můj posměšnej tón, ale nereagoval.

„Čehokoliv,“ řekl. „Čehokoliv, co se vymykalo běžnému chodu 66

věcí.“

No jo. Vtip byl v tom, že v ten večer se běžnýmu chodu věcí vymykalo ledacos. A že něco takovýho jako běžnej chod věcí u Pojídačů moc neexistovalo. Snažila jsem se to poručíkovi vysvětlit a zároveň si vzpomenout, jestli se přece jen něco zvláštního nestalo.

„Víte, jak to při takovým koncertu chodí,“ řekla jsem a pak mi došlo, že asi neví. „Všichni se potí a hodně pijou, vždycky maj po ruce plechovku nebo láhev s pitím, většinou colou. Akorát Paul si nosí nějakej iontovej nápoj. Pár plechovek bejvá i přímo na pódiu, za bednama, aby si kluci mohli loknout, když jim vyschne v krku nebo tak. A v šatně… ani nevím, jestli byla během vystoupení zamčená.“

„Nebyla,“ pronesla zachmuřeně Delgado.

„Takže to máte těžký. Já si teda ničeho nevšimla. Ale Ricky s tím nemá určitě nic společnýho. Věřte mi!“

Poručík se lehce usmál mý vášnivý obhajobě. „Nepopírám, že váš přítel nás velice zajímá,“ řekl fikaně. „Vzhledem k té hádce a dalším faktům… nemůžete se divit, Jackie.“

Už jsem zase chtěla vyletět, ale on mě zastavil pohybem ruky.

„Jenomže je tu ještě jedna věc.“

A najednou se zarazil, jako by se rozmejšlel, jestli mi to má říct.

Ale naštěstí zřejmě došel k názoru, že už mi toho tak jako tak vyslepičil dost.

„Kyanid byl hodně zředěný,“ pravil. „V téhle koncentraci by sice zdravému člověku způsobil značné komplikace, ale nezabil by ho.“

Kristepane, jedna pecka za druhou! Už jsem v tom ztrácela přehled.

„Takže…“ pípla jsem a čekala.

„Takže,“ opakoval po mně Delgado jako nějakej policejní papoušek. „To je to, co mi vrtá hlavou. Buď pachatel věděl, že k vraždě mu postačí slabá koncentrace kyanidu, což považuji víceméně za vyloučené, dokonce nesmyslné, nebo nevěděl, že Taylor Madigan je nemocný a chtěl mu způsobit jen žaludeční nevolnost. Chtěl ho jen načas vyřadit ze hry? Ale z jaké hry? Byl to jen hloupý vtip, který se nechtěně změnil v tragédii? Nevíme. Protože neznáme odpověď na nejdůležitější otázku.“

Zvedla jsem k němu oči.

67

„Proč?“ prohlásil dramaticky.

Otázka zůstala viset ve vzduchu asi minutu.

Pak ji zaplašila máma, která se objevila na schodišti pod záminkou, že se jde podívat, jestli něco nepotřebujeme. Poručík to ihned pochopil.

„Promiňte, že jsem tak dlouho zdržoval,“ omluvil se a hned se začal loučit. Nezapomněl přitom pochválit nákyp a připomenout mi, abych se ozvala, kdyby mě cokoliv napadlo. Nepřítomná duchem jsem mu to slíbila. Táta ho šel vyprovodit ven.

Byla jsem nepřítomná duchem, a to tak že velmi. Vlastně je to naprosto nedostatečnej výraz pro stav, v jakým jsem se nacházela.

Protože sotva poručík skončil, udeřil do mě blesk. No, prostě se mi najednou, zničehonic rozsvítilo.

A já to viděla před sebou.

Věděla jsem, jak se to stalo.

Věděla jsem proč.

A věděla jsem, kdo je vrah.

68

XIII.

Nemohla jsem tomu uvěřit.

A rozhodně jsem to nemohla říct poručíku Delgadovi, dokud si nebudu úplně jistá. A úplně jistá si budu, až si s ním promluvím.

S vrahem.

Moc jsem toho nenaspala, protože jsem to pořád probírala kolem dokola, objevovala nový a nový souvislosti, který do sebe víceméně zapadaly, snažila se najít odpovědi a důkazy. Následkem toho mi v pondělí ráno, když jsem se připravovala do školy, třeštila hlava a vypadal jsem jako trosky Titaniku čerstvě vytažený z mořskýho dna.

A Sueina reportáž to ještě zhoršila.

Borgentownskej Herald jsme měli ve schránce u branky a já ho tentokrát vytáhla, ačkoliv jindy mě místní drby zanechávaj v klidu a nechávám je tátovi. Titulek na spodní části listu nešlo přehlídnout.

PÍSEŇ PŘERUŠILA SMRT, stálo tam velkejma a tučnejma

písmenama, a pod tím trochu menšíma: Tragédie v Tartan klubu –

Vražda nebo nešťastná náhoda? – Přímo z místa činu od naší zvláštní zpravodajky.

Novinářská kariéra Sue Dalbyový právě odstartovala.

Bylo to hrozný! Sue psala úplně stejným způsobem jako v rubrice Kdo s kým ve školním časáku – to znamená, že smíchala malou porci faktů s daleko větší směsicí dohadů, drbů, výmyslů a ničím nepodloženejch spekulací. Myslela jsem, že vyletím z kůže.

Nejhorší na tom bylo, že Sue zcela nepokrytě naznačovala možnou souvislost Stepový smrti s Rickym, přičemž se nezapomněla zmínit o tom, že byl vyloučenej z Borgentownský střední a že byl vyslejchanej policií v souvislosti s dosud neobjasněnou vraždou 69

Peggy Farleyový. Nezaujatej čtenář musel nutně získat dojem, že Ricky je nebezpečnej grázl a že policie dělá osudnou chybu, když ho nechává volně pobíhat po ulicích.

To teda bylo svinstvo!

Myslela jsem, že vyletím z kůže. Ze všeho nejvíc jsem si najednou přála, aby se mi Sue dostala do rukou. A to přání se mi kupodivu splnilo, sotva jsme zaparkovala na studentským parkovišti před školou. Sue se kousek ode mě motala kolem svýho otřískanýho swifta. Japonský auťáky nestojej za nic.

Okamžitě jsem po ní vystartovala. Měla jsem co dělat, abych ji nepopadla pod krkem a nezačala škrtit. Kdyby kolem nebylo takovejch lidí, normálně bych ten zločin spáchala, to si pište!

„Sue,“ ječela jsem jako pominutá a mávala jí novinama před nosem, „co má tohle znamenat?“

Sue se šklebila a oči za brejlema se j í blejskaly neskrejvaným potěšením.

„Co jako?“ zeptala se nevinně.

„Tenhle blábol!“ bouchala jsem otevřenou dlaní do složenejch novin. „Jak můžeš něco takovýho psát? A ještě navíc o svejch kamarádech!“

„Nezapomínej, že jsem tam byla,“ řekla Sue škodolibě. „A využila jsem všech dostupnejch informací. Já za to nemůžu, že jste mi zkazili ten dohodnutej rozhovor s Rickym!“

Zírala jsem na ni úplně konsternovaná. Ona se snad Rickymu záměrně mstila! Kvůli blbýmu rozhovoru, kterej se nemohl uskutečnit, protože šlo o jiný, důležitější věci.

„Náhodou,“ pokračovala Sue natěšeně, „panu Trentovi se to moc líbilo. Povídal, že když budu takhle pokračovat, můžu po maturitě klidně okamžitě nastoupit v Heraldu.“

Harold Trent byl šéfredaktorem místního plátku, ale to je fuk. Sue prostě byla ochotná kvůli svý budoucí kariéře novinářky udělat cokoliv. Zesměšnit, poplivat svý kamarády. A klidně je třeba nařknout vraždy. Jen když to bude na první stránce.

„Sue,“ řekla jsem mrazivě, „ty jsi mrcha. Děsná mrcha. V životě už s tebou nepromluvím!“

A vznešeně jsem se otočila, abych od ní s pohrdáním odkráčela 70

směrem severním.

Jenomže Sue se naštvala. Zaječela jako postřelená indiánská squaw, popadla mě za cíp semišovýho kabátku a škubla jím, takže jsem se jí zase ocitla tváří v tvář.

„Jen se z toho svýho Rickyho nezblázni!“ zařvala. „Dělám jen svou práci, abys věděla. Je mi úplně jedno, že se to nelíbí nějakejm načinčanejm a nafoukanejm buchtám,

který si myslej, že jsou

nejchytřejší na světě a že všechno m usí bejt po jejich! A který neuměj nic jinýho, než sesmolit pár uslintanejch básniček! Je mi to jedno, slyšíš?“

Její výbuch mě překvapil. I když… já se s ní taky nijak nemazlila.

No dobrá. Dobrá.

„Fajn,“ řekla jsem chladně a vytrhla se jí. „Ale dej si bacha, Sue!

Příště ti to nemusí projít jen tak!“

Z čehož je vidět, že chladná jsem nebyla. Nýbrž pěkně napružená.

A kdo by se divil?

„Já?“ zašklebila se příšerně Sue. „Ty si dávej bacha, ty pojídačko duší!“

Co tím myslela? Ale neměla jsem náladu nad tím uvažovat.

Nejradši bych se na ni vrhla a vyškrábala jí oči.

Kolem nás se mezitím vytvořil kruh dychtivejch zvědavců. To mě zabrzdilo. A Kate.

„Okamžitě toho nechte!“ ozvala se přísně. „Copak nevidíte, jak jste ubohý?“

To mě zabolelo. Myslela jsem, že bude na mý straně.

„Kate,“ obrátila jsem se k ní, „nevím, co si myslíš, ale jedno ti řeknu. Buď já, nebo Sue. Chápeš to? Buď já, nebo ona.“

„Neblázni,“ namítla ona. „To se srovná.“ Prudce jsem zavrtěla hlavou.

„Svý jsem ti řekla,“ dokončila jsem s pošramocenou důstojností a vykročila ke dveřím do školy. Kruh se přede mnou rozestoupil.

Nemusela jsem si dělat žádný iluze. Beze mě se školní časopis mohl klidně obejít. Bez Sue těžko. Bylo mi jasný, jak se Kate rozhodne a chtělo se mi brečet.

Z ohavný budovy Borgentownský střední školy se ozvalo drnčení zvonku.

71

Musela jsem na to pořád myslet. Na Rickyho, na Sue, na Kate. A na vraha. Byla jsem nevyspalá a utahaná. Vyučování následkem toho probíhalo zcela mimo mě. Učitelé férově dělali, že si toho nevšímají.

S výjimkou Parkhurstový. Samozřejmě.

Nejdřív jsem to neregistrovala. Její hlas byl pro mě jen vzdáleným hrkotem polámanýho vozejku. Ale pak mě zezadu šťouchla Fan a já zbystřila pozornost. Hned mi došlo, že si mě ta bába zase vzala na mušku.

Samozřejmě nikoho nejmenovala, ale bylo to jasný jako facka.

„Se značným znepokojením pozoruji,“ krákorala Parkhurstová,

„že v této třídě upadá pozornost a studijní morálka. Někteří jedinci namísto přípravy věnují všechen svůj volný čas stykům s nevhodnými osobami a návštěvám pochybných akcí, o něž se zajímá policie. Považuji za nutné vás varovat, že nebudu trpět jakékoliv zanedbávání studijních povinností a že nebudu na nikoho brát žádné ohledy.“

Ve třídě to nesouhlasně zahučelo. Najednou jsem věděla, jak se cejtí sopka těsně před výbuchem.

Tak Ricky je nevhodná osoba, jo? A normální, legální vystoupení rockový kapely je pochybná akce? Byla jsem zelená vzteky a zatínala jsem zuby. Prostě jsem se hnala do dalšího průšvihu.

Vstala jsem.

Parkhurstová si mě změřila jedovatým pohledem.

„Nemyslím si,“ zasyčela, „že by k tomu měl někdo něco dodávat.

Ty už vůbec ne, Jackie!“

Fan mě tahala za svetr, abych si sedla.

„Neblázni, Jackie,“ slyšela jsem naléhavej šepot Kate. Ta mi mohla bejt taky ukradená.

Vyřítila jsem se ze svýho místa a namířila si to k Parkhurstový.

Bylo toho na mě v posledních hodinách fakticky moc. Nevím, co jsem chtěla udělat.

Nejspíš ji zamordovat.

Už jsem natahovala ruce po jejím krku. Baba se vyděsila a začala couvat.

„Co… co to…“ blekotala.

Normálně ji uškrtím před zraky celý třídy.

72

Někdo zavřískal.

Poslední zbytky zdravýho rozumu zaútočily. Vyhnula jsem se vyděšený učitelce a pokračovala ke dveřím. „Kam jdeš?“ zakvičela Parkhurstová. Už to přešlo.

„Promiňte,“ řekla jsem skoro úplně klidně.

„Udělalo se mi

špatně.“

A vypadla jsem ven.

Za dveřmi jsem slyšela, jak se třída rozezněla úlevným smíchem.

Opřela jsem se zády o zeď a zavřela oči. Tohle neskončí dobře.

Parkhurstová mi to neodpustí.

Bylo mi to dočista fuk.

Přede mnou totiž byly daleko horší věci.

Například schůzka s vrahem.

Seděli jsme u Alexe a já nevěděla, jak začít. Připadala jsem si stará, vyčerpaná a podvedená. Možná jsem tohle všechno byla.

Vrah vůbec nevypadal jako vrah. Jenomže to oni nikdy

nevypadají. Koukal na mě a čekal.

„Hele,“ řekla jsem unaveně, „já vím přesně, jak se to stalo. Řeknu ti to. Klidně mě přeruš, kdybych se mejlila.“

Mlčel.

„Ten jed vůbec nebyl určenej pro Stepa, ale pro Rickyho. Nemáš ho rád. Ricky měl před už těsně před přestávkou připravenou colu na barovým pultě. V tom šrumci v Tartan klubu pro tebe nebylo nijak těžký nalejt mu do ní hodně zředěnej roztok jedu na krysy. Myslel sis, že mu po něm bude blbě. Že se pozvrací nebo něco takovýho.

Legrace, co?

Jenomže se do toho připletl chudák Step. Jak ho rozčílila hádka s Ricky, popad instinktivně jeho colu a naráz ji vypil. Všichni to viděli. Ale nikdo nevěděl, že Step má srdeční vadu. Ani ty ne. Takže to vlastně ani nebyla vražda. Neúmyslný zabití, nebo jak se tomu říká.“

Podívala jsem se přes stůl. Ale on nijak nereagoval.

„Co nevím,“ pokračovala jsem, „je, jak to bylo s Peggy Farleyovou. Ale jsem si jistá, žes to byl ty, kdo mi posílal ty básničky.“

73

Žádná reakce.

„Dlouho jsem nad tím koumala, jak to po mě chtěl poručík Delgado. Nejdřív mě napadla taková hloupost… Schwartz znamená německy černý, Dark je temnota… myslela jsem si, jestli to není narážka… nějakej kult, sekta, satanisti. Ale bylo to daleko jednodušší a měla jsem na to přijít hned. Danny Schwartz a Simon Dark. Obě jména mají stejný iniciály. S a D. Tvoje jméno taky. Byla to nápověda, že jo?“

Dominik Sutter sklopil oči.

„Dome,“ zaúpěla jsem nešťastně, „proč jsi to, proboha, všechno dělal?“

74

XIV.

„Když…“ začal koktat s očima upřenejma na desku stolku, „…

já… já tě mám rád, Jackie. Ale ty…“

Jestli jsem něco takovýho nečekala!

„…nikdy sis mě ani nevšimla… pořád jen Ricky, Ricky… on se k tobě nehodí, Jackie! Myslíš si, že jsem hloupej… ale já… udělal bych pro tebe všechno, věř mi!“

Dom se třásl, jako by dostal záchvat žlutý zimnice. Bylo mi ho docela líto. Jenomže kdyby každej, koho si nevšímá nějaká holka, začal vraždit…

Přemohla jsem se a položila na dlaň na hřbet jeho ruky. Podíval se na mě uslzenejma očima. To mě dorazilo.

„Dome,“ řekla jsem tiše, „musíš to povědět policii.“

„To ne,“ škytl, „já jsem nechtěl… Tak to nebylo, Jackie!“

Ale mě už nemohl zastavit.

„Pojď,“ vybídla jsem ho, „já tě tam odvezu. Znám se s poručíkem.

On… ti pomůže, Dome.“

Jo. Akorát ho zavře do basy. Lhala jsem a málem jsem se z toho taky rozbrečela. Všechno se hroutilo.

Položila jsem na stůl peníze a vyvedla Doma z pizzerie. Třásl se a vzlykal.

Objala jsem ho kolem ramen, aby se nesesypal a vlekla ho k autu.

„Jackie,“ kňoural, „nezlob se. Viď, že mně máš ráda, Jackie?

Aspoň trochu.“

„To víš, že jo,“ řekla jsem rezignovaně. „Jseš fajn, Dome.“

Celej se rozzářil.

Bylo mi hnusně. Hnusně, hnusně, hnusně. Už jsem to chtěla mít 75

za sebou. Tuhle hnusnou scénu. Nacpala jsem Dominika do auta a vůbec jsem nevnímala jeho zmatený blábolení. A když jsem obcházela vůz, abych si sedla za volant, všimla jsem si, že nás někdo pozoruje.

Ricky!

Stál na parkovišti a v očích měl udivenej, nevěřící výraz. Zatrnulo mi u srdce.

„Ricky!“ vykřikla jsem.

A on zavrtěl hlavou, otočil se a rozběhl se pryč.

„Ricky,“ křičela jsem za ním, „počkej! Já ti to vysvětlím, Ricky!

Počkej!“

Byla bych nejradši utíkala za ním, ale měla jsem na krku Doma.

Toho vraha, co mě miloval. A kterýho jsem před Rickyho očima objímala. Panebože!

Co jsem mohla dělat?

Odvezu Doma na policii, rozhodla jsem se nakonec, a pak pojedu za Rickym. Všechno mu řeknu, on bude rád, že se to vysvětlilo a že mu už Delgado – dík mě – dá pokoj. Ještě mi bude vděčnej, mizera.

Napasovala jsem se za volant a vyrazila. Dom celou cestu brečel.

Poručík Delgado ještě úřadoval. Koukal na mě jako na zjevení svatý Hildegardy, když jsem mu předvedla Doma a řekla, že to on zabil Stepa. Dominik se k tomu nijak nevyjádřil, klátil se jak třtina a fňukal. Začínal mně bejt odpornej.

Delgado otevřel dveře, něco zavolal a ve vteřině vstoupil do místnosti ten přestárlej rocker, co jsem ho šmírovala v Tartan klubu, poněvadž jsem si myslela, že je z pittsburghskýho rádia. Jenomže on to byl polda a šmíroval nás.

„Phile,“ řekl mu poručík,

„proklepni trošku tadyhle toho

mládence. Údajně se přiznal k vraždě.“

Počkal, až rocker odvedl Doma, a pak se obrátil ke mně.

„A teď mi to všechno vysvětlete, Jackie,“ pronesl přísně.

Pustila jsem se do toho. Začala jsem tím, jak jsem přišla na shodné iniciály u jmen autorů těch praštěnejch básniček, který se shodovaly s Dominikovejma, ale to poručíka nijak nepřesvědčilo.

Ale když jsem vyprávěla o tom, jak Step vypil Rickyho colu, rázem 76

zpozorněl.

„Tohle,“ pokýval hlavou, „by potvrzovalo jednu z našich teorií.

Že to měl být v podstatě jen hloupý žert. Jak to, že jste se o tom nezmínila dřív? Jak to, že se to neobjevilo v žádným protokolu z výslechu svědků?“

Možná mě podezíral, že jsem si to vymyslela.

„Byl to nepodstatnej detail, na kterej jsem si prostě nevzpomněla.

Ani nikdo jinej. Ale jsem si jistá, že když se na to těch svejch svědků zeptáte přímo, tak vám potvrdí.“

„To uděláme,“ přitakal. „Takže Dominik vám řekl, že si s ehnal jed na krysy, rozředil ho a v nestřeženém okamžiku nalil do připravené coly. Aby znemožnil vašeho přítele. Je to tak, ano? Řekl vám to?“ Znejistěla jsem.

„No přesně takhle ne…“ špitla jsem.

„Nebo nějak podobně. V tomhle duchu. Řekl vám to?“

Cejtila jsem, jak rudnu. Když jsem nad tím totiž přemejšlela, tak Dom nic takovýho neřek. Řekla jsem to já. Ale on se přiznal…

Z rozpaků mě vysvobodil Phil. Otevřel dveře, kývl na poručíka a ten za ním vyšel na chodbu. Dost dlouho se tam spolu bavili a já byla jako na trní. Něco mi říkalo, že jsem to zvorala.

Delgado se vrátil a posadil se na okraj stolu. Zřejmě to byla jeho oblíbená pozice. Koukal na mě upřeně, až jsem sklopila zrak.

„Jackie,“ pronesl nakonec káravě,

„vy nám pořád přiděláváte

starosti. Udělal jsem chybu, že jsem vám dovolil nahlédnout do průběhu vyšetřování. Velkou chybu.“

„Ale, já…“

„Ten váš kamarád, Dominik,“ přerušil mý námitky poručík, „je dost divná povaha. Trošku slaboch, ne? On vás miluje, že?“

Jen jsem se zašklebila. Bylo mi to trapný.

„A marně,“ konstatoval klidně Delgado. „Dal by nevím co za to, abyste si ho všimla trošku víc. Klidně by se přiznal, že vyvraždil polovičku města. Ale neudělal by to.“

„Vždyť říkal… ani neprotestoval, když jsem…“ mlela jsem zmateně.

„Pochopte to – byl aspoň na chvilku ve středu vaší pozornosti a mohl vám konečně vyjevit své city. Nejspíš ani pořádně nevnímal, z 77

čeho ho obviňujete. Bylo mu to jedno. Byl s vámi.“

Tváře mi hořely a málem jsem se propadla hanbou. Někdo mi vyzná lásku a já ho odvleču na policii. To je teda fakt dobrý.

„Odvezli jsme ho domů,“ pokračoval poručík, a když viděl, jak mi je, zkusil mě utěšit. „Jsme zhruba tam, kde jsme byli předtím, ale díky vám teď víme o té zaměněné cole. Nemusí to nutně znamenat, že jed byl právě v ní, ale rozhodně to stojí za podrobnější rozbor.“

Mou náladu to nijak zvlášť nezlepšilo. Připadala jsem si jako husa a neuměla jsem si představit, jak se zejtra podívám Domovi do očí.

Rozházela jsem si to s Kate. Naštvala jsem Sue. Znemožnila jsem se před Domem. A Ricky nejspíš žárlí a nechce mě ani vidět. Vynikající den.

Vypadalo to, že jedinej kamarád, kterej mi zbyl, je poručík Delgado. Ha ha.

Zvedla jsem se.

„Tak já půjdu,“ zamumlala jsem. „Nezlobte se…“ Panečku, to se ze mě stala pokorná ovečka! Poručík se svezl ze svého posedu.

„Mimochodem,“ zastavil mě, „nevíte náhodou, kde bychom sehnali pana Randoma? Neviděla jste ho dnes?“

„Rickyho?“ zeptala jsem se pitomě. Poručík se ani nenamáhal.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Dneska jsem s ním vůbec

nemluvila.“

To bylo rafinovaný. Nemluvila jsem s ním přece. Ale viděla jsem ho.

„Co mu chcete?“

Delgado neodpověděl, jen si zamyšleně hryzal spodní ret, jako by se nedokázal rozhodnout.

„Přece byste neudělal stejnou chybu podruhy, že jo,“ popíchla jsem ho a on se kupodivu usmál.

„No neměl bych.“

Vytáhl šuplík, sáhl do něj a hodil na stůl kus papíru.

„Stejná obálka, stejný papír, stejný počítač, stejná tiskárna – s největší pravděpodobností. Jiný adresát. Místo Jackie Blackwelové policejní ředitelství. Žádný podpis. A asi těžko se to dá považovat za báseň.“

Děsně napjatá jsem mrkla na papír.

78

Byly tam jen tři řádky.

Tři řádky, tři jména.

PEGGY FARLEYOVÁ

RICKY RANDOM

DOWNHILL DEVILS

Koukala jsem na to a ničemu nerozuměla. Ale Rickyho jméno pod jménem zavražděný Peggy naznačovalo strašidelný souvislosti. A downhillský ďáblové to korunovali. Okamžitě jsem se rozklepala.

„Co je to?“ vymáčkla jsem ze sebe.

„Nějaký anonymní dobrodinec nám tímto sděluje, že Ricky Random se s Peggy Farleyovou nepochybně znal. A my bychom se ho rádi zeptali, proč to až dosud tvrdošíjně popíral. Přesněji řečeno, proč nám lhal.“

Ach, bože. Já jim taky lhala Ricky. Ale proč jsi lhal i mně?

Byla jsem z toho úplně vedle. A poručík Jesús Delgado mě okamžitě vyvedl z omylu, že by snad náhodou mohl bejt můj kamarád.

„Takže, milá slečno Blackwellová, navzdory vašemu úsilí zůstává pan Random v seznamu podezřelých na prvním místě.‘“

79

XV.

Když Delgado viděl, jak jsme z toho zničená, byl tak laskavej, že mi poskyt jistý vysvětlení.

„Downhill Devils byli před časem něco jako pouliční gang mladistvých. No, gang je silné slovo. Byla to prostě parta dětí, na které rodiče neměli čas, nedbali na ně, a tak většinu času trávily na ulici. Bylo mezi nimi i pár takových, které tam přivedla touha po dobrodružství, nebo kteří se jen shlídli v hrdinech pochybnejch filmů

– tenkrát byly tyhle příběhy v módě. Vcelku o nic nešlo, víceméně normální rošťárny a uličnictví, dokud se nepokusili o vloupání do jednoho obchodu. Ani se jim to nepovedlo, ale už jsme museli zasáhnout. Dva ďáblové putovali do dětského domova, u ostatních se to vyřešilo domluvou s rodiči a podobně. No a to byl konec Downhill Devils.“

„A Ricky?“ nadechla jsem se.

„Ano, byl mezi nimi, ale nic vážného. S Peggy Farleyovou to bylo horší, žila jen s matkou a ta na ni nestačila. Když jsme vyšetřovali její násilnou smrt, tahle souvislost nám unikla. Ale jak říkám, byla to jen maličkost. Ovšem teď, když nám to podivný anonym připomněl, to vypadá trošku jinak. Vzpomínáte si, o čem jsme mluvili, když jsme se setkali poprvé? Moc náhod,“ potřásl poručík hlavou, „příliš mnoho náhod.“

„Ale odkud se to dozvěděl? Ten, kdo vám to poslal?“

„Možná je to bývalý člen té party. Prověřujeme to, ale je to hrozná práce vzhledem k tak nejisté stopě. Ovšem – tenkrát se o tom taky psalo v Heraldu. I se jmény. Takže…“ rozhodil ruce v bezmocném gestu.

80

Horečnatě jsem přemýšlela.

„Nezdá se vám,“ řekla jsem chytře, „že ze všeho nejdůležitější je sehnat pisatele toho dopisu? Zvlášť jestli je totožnej s autorama těch básniček?“

„Bystrý postřeh,“ pochválil mě Delgado. „Ano. Nicméně velmi rádi bychom také mluvili s panem Randomem. Takže pokud se s ním setkáte, vyřiďte mu to, Jackie, prosím. Jinak budu totiž nucen vydat na něj zatykač.“

Kdepak! I kdyby Delgado byl nejlepším přítelem mýho táty, houpal mě na kolenou a chodil k nám každej třetí den na večeři, pořád to byl především policajt. S tím nehnu.

„Jo,“ zamumlala jsem teda jenom a pakovala se. Poručík mi dvorně podržel dveře.

Vyšla jsem na ulici děsně zmatená. Jestli se Ricky opravdu znal s Peggy Farleyovou – a to se zdálo bej prokázaný – proč to proboha zapíral? Policii i mně. Má něco společnýho s její smrtí? Při tý myšlence mě polil studenej pot. To není možný!

Psal ty básničky Ricky? Dokázal by to – vždyť jsem před chvíli byla přesvědčená, že by to dokázal i ten suchar Dom. Jenže v tom případě by Ricky asi sotva upozorňoval policii na svý spojení s Peggy Farleyovou. To byl totální nesmysl, a tak jsem si trochu oddychla.

Musím si s ním promluvit! Musím ho najít. Objedu všechny místa, kde by moh bejt, a dám s ním vážnou řeč – ono se to vysvětlí.

Hupsla jsem do auta. Když jsem se odlepovala od chodníku, mrkla jsem do zpětnýho zrcátka.

A uviděla přestárlýho rockera Phila, jak se cpe za volant nenápadnýho šedýho austina.

Kruci! Ten padouch Delgado mě nechal sledovat. Nevěřil nikomu.

Ani mně.

No, přísně vzato, nemohla jsme se mu divit.

Tím pádem byl ovšem celej můj plán v háji. Na to, abych podnikla divokou honičku městem s policejním autem v zádech, jsem neměla. Zamířila jsem domů.

Zkusím to po telefonu. Ten snad, proboha, neodposlouchávaj.

Jak jsem se tak proplejtala hustým podvečerním provozem plná 81

neradostnejch úvah, napadlo mě najednou, jestli náhodou poručík Delgado nepodezírá taky mě.

Věřte nebo nevěřte, bylo mi to fuk.

Myslela jsem si, že už mě dneska nemůže nic překvapit. Ale to jsem se zatraceně pletla.

Když jsem vystupovala z auta, všimla jsem si, že austin zaparkoval o kousek dál, pod starým jilmem. Vypadalo to, že se nijak zvlášť nesnaží, aby nebyl vidět. Asi to bylo od poručíka jen zřetelný varování.

Doma nikdo nebyl. Na nástěnce v hale, kde si necháváme vzkazy, byl na bílé čtvrtce tátovo rezolutní písmo.

„Jsme u Mitche. Vrátíme se brzy. Musíme si promluvit!“

Mitch Kosinski byl tátův obchodní partner. To nebylo důležitý.

Ani ta výhrůžka vážným pohovorem nebyla vůbec důležitá.

Poněvadž na nástěnce bylo ještě něco jinýho.

Bílá obálka připíchnutá červeným špendlíkem.

Na samolepce byla z laserovky vyjetá adresa. Jackie

Blackwellová, Western Avenue 19, Borgentown.

Dopis nepřišel poštou. Někdo ho však hodil přímo do schránky.

Srdce se mi rozbušilo jako blázen.

Na všechno ostatní jsem rázem zapomněla. Utrhla jsem obálku a nedočkavě ji rozlepila.

Jasně, že uvnitř byla básnička.

Úleva

Smrt číhá všude

kudy jdeš

i když ji na mapě

nenajdeš

Jen chvilka úžasu

jenom vzdech

Mrtví nic nezmohou

Je po starostech

82

Salvador Dalí

83

XVI.

Ohromeně jsem si kecla do nejbližšího křesla. Zírala jsem na kus papíru a pomalu se mě zmocňoval vztek. Už jsem toho měla dost.

Ten neznámej grafoman si ze mě dělal srandu!

Musel si asi myslet, že jsme úplně blbá, když se podepsal Salvador Dalí. Já náhodou vím, kdo Salvador Dalí je. Teda byl.

Potrhlej španělskej malíř, kterej kreslil hořící žirafy a podobný šílenosti.

Jen klid, říkala jsem si. Mysli, Jackie! Ono totiž o to jméno nejde.

Jasně, že ne. Mohlo to bejt jakýkoliv jiný jméno – ovšem začínajícími iniciálama S a D. Danny

Schwartz. Simon Dark.

Salvador Dalí. Dominik Sutter. Španělskýho malíře si vybral jen proto, poněvadž si myslel, že mi to ještě nedošlo. Ale mně to přece došlo!

Kdo to byl?

Dominik?

Těžko. Musel by bejt mistrem světa v přetvářce. Jenomže kdo jinej? S. D.

Vtom mi došlo, že daleko horší, záhadnější a nebezpečnější je jiná věc.

Ty předchozí básničky věštily smrt. Co když tahle taky? Četla jsem ji pořád dokolečka a přemejšlela, až se ze mě kouřilo.

Ta první. Smrt, kabel. Peggy uškrcená přívodní šňůrou od nějakýho elektrickýho spotřebiče.

Ta druhá. Smrt, kytary. Step umírající uprostřed písničky. Step nebo Ricky?

Ta třetí.

84

Bylo v ní jedno jediný konkrétní slovo, kterýho jsem se mohla chytit. Mapa.

Nic mi to neříkalo.

Jenomže ty verše mi určitě neposílal neznámej graf oman toužící po slávě poety jako já. Ne. Posílal mi je vrah. Nebezpečnej vrah. A taky namyšlenej. Pohrával si se mnou a já nedovedla tu hru prokouknout.

Muselo tam bejt nějaký vodítko.

Mapa.

Pořád nic.

Proč to posílal zrovna mně? Musel to bejt někdo, koho znám. Kdo mě nenáviděl. Mě a Rickyho. Pokaždý se podezření obracelo k nám dvěma.

Probírala jsem všechny svý známý jednoho po druhým a

uvažovala, kdo z nich by mohl bejt mým nepřítelem. Opakovala jsem si v duchu všechny události od chvíle, kdy s e ve školní schránce objevil dopis s první básničkou. A mý podvědomí přitom pořád opakovalo slovo mapa.

Myslela jsem, že mi praskne hlava.

A najednou…

Najednou jsme to měla!

Kristepane!

Bylo to úplně šílený. Šíleně hrůzný. Ale muselo to tak bejt.

85

XVII.

Vyskočila jsem a vrhla se k telefonu. Prsty se mi děsně třásly, když jsem listovala místním seznamem. Nemohla jsem to najít. Písmena byly divně rozmazaný.

Tady je to!

Chvatně jsme vymačkávala číslo a samozřejmě jsem se spletla.

Sakra! Ještě jednou!

Konečně se ve sluchátku ozval přerušovanej tón. Netrpělivě jsem sebou škubala. Zvedni to! No tak to zvedni!

Kdepak.

Strašně jsem se bála, že už je pozdě.

Podívala jsem se na adresu. Woodland street 4. To nebylo daleko.

Autem jsem tam mohla bejt za deset minut. Jenomže…

Měla jsem strach.

Zmítala mnou nerozhodnost. Ještě mi zbejvala jedna možnost.

Zavolat Delgadovi a přesvědčit ho, aby mi ještě jednou věřil. Moc se mi do toho nechtělo.

Stejně jsem ho nesehnala. Prej ať mu nechám vzkaz. Nadiktovala jsem jim adresu a řekla, že tam na něho budu čekat. Zeje to důležitý.

Slíbili mi, že to vyřídí.

Pořád jsem váhala. Protože jsem už věděla, že vrah je schopnej všeho. Nemohla jsem tam jít sama.

Vytočila jsem Rickyho číslo domů. Vzal to jeho táta a byl děsně naštvanej. O Rickym nic nevěděl, ale prohlásil, že si to s ním vyřídí.

Něco jsme zadrmolila a zavěsila.

Rickův mobil.

Byl vypnutej.

86

Kousala jsem se do rtů a v hlavě se mi to vařilo. Co teď?

Existovalo ještě jedno číslo.

Telefon na zdi v garáži, kde zkoušeli Soul’s Eaters, zazvonil třikrát a pak ho někdo zvedl. Ale neozval se.

„Ricky?“ zašeptala jsem s nadějí. „To jsem já, Jackie. Jsi tam, Ricky?“

Ticho.

„Prosím tě,“ zaúpěla jsem, jak se mě zmocňovalo zoufalství,

„potřebuju, abys mi pomoh, Ricky. Všechno ti vysvětlím, ale teď jde o život. Slyšíš, Ricky?“

Ani slovo. Ale někdo tam byl. Slyšela jsem jeho dech. Kdo jinej by to mohl bejt než Ricky? Proč nic neříká? Myslí si, že ho chci podrazit? Že je to léčka od policie, nebo co? To jsem si nezasloužila.

Vždyť jsem od začátku stála při něm. A stojím i teď. Ať se stane, co se stane.

„Ricky,“ řekla jsem trochu naštvaně a trochu nešťastně, „jedu teď do Woodland street. Woodland Street 4. Prosím tě, přijeď tam za mnou. Prosím.“

Ve sluchátku to cvaklo. Zavěsil.

Bylo mi do breku. Ale vzchopila jsem se.

No tak dobrá. Nepotřebuju tě, Ricky. Ani vás, pane poručíku.

Vím, kdo je vrah.

Vyřídím to sama.

87

XVIII.

Woodland Street je klidná ulice na samým okraji Borgentownu.

Malý a útulný vilky oddělený od sebe úzkejma zahrádkama se obracejí zadním traktem k dálnici vzdálený nějakýho půl kilometru.

Hluk automobilový dopravy sem skoro nedolejhá a navíc ho tlumí vysokej živej plot.

Projela jsme ulicí. Už dávno padla tma a venku nebyla ani noha.

V čísle 4 se svítilo. Z nejasnejch důvodů jsme nezaparkovala před domem, ale vzadu, za tím živým plotem. Pak jsem to obešla a s bušícím srdcem stanula před dveřma.

Zmáčkla jsem tlačítko zvonku a čekala. Zvonění se rozléhalo po celým bytě, ale jiný zvuky jsem neslyšela. Ale někdo musel bejt doma, když se tam svítilo. Ledaže…

Zamrazilo mě.

Strčila jsem do dveří. Jasně – byly otevřený. Vůbec nezavrzaly jako ve správným hororu, ale mně i tak naskočila husí kůže. Vešla jsem dovnitř.

Dům byl absolutně tichý.

„Haló,“ zavolala jsem přiškrceným hlasem. Stěží jsem to slyšela já sama. „Haló,“ přidala jsem tedy, „je tu někdo?“ Jestli jo, tak mlčel.

Udělala jsme pár kroků po rudohnědém koberci. Našlapovala jsem přitom na špičky jako druholigovej zloděj. Chodba tonula v přítmí, ale na jejím konci byly pootevřené dveře, z nichž se linulo světlo.

Mířila jsem k nim.

Škvírou se dalo akorát poznat, že za dveřmi je kuchyně. Nevím, proč jsem radši nezaklepala na jedny z těch dvou zavřenejch, který jsem cestou minula. Asi kvůli tomu světlu. Přitahovalo mě.

88

Třeba najdu potvrzení svý teorie hned tady.

V tom případě to ale bude úděsnej děs.

Připravila jsem se na nejhorší, nadechla se a špičkou ukazováčku pomaloučku odtlačila dveře.

Slečna Parkhurstová se na mě dívala přísně a nesmlouvavě. Jako vždycky. I když teď seděla na zemi.

Dlaždice měly teplou a přívětivou žlutohnědou barvu. Ani velká louže krve na nich nevypadala nijak odpudivě.

Jo, byla mrtvá.

Bylo to divný, ale nejančila jsem. Ani jsem nevykřikla.

Neomdlela. Už když jsem sem telefonovala a nikdo to nebral, jsem totiž tušila, že není naživu. Že přijdu pozdě.

Ne že bych necejtila hrůzu, to ne. Byla jsem hrůzou ztuhlá a nemohla se ani pohnout. Ale hlava mi fungovala.

Rozhlídla jsem se po kuchyni. Na lince ležel dlouhej nůž se zakrváceným ostřím. Jak se zdálo, někdo jím bodl slečnu Parkhurstovou do zad, možná jednou, možná víckrát a ona s e sesula na podlahu. Pořád se na mě dívala, jako by mě vinila ze svý smrti.

Kterou na žádný mapě nenajdeš, jak pravil básnivej vrah.

V prázdným a tichým domě se náhle ozvalo krátký zapraskání.

Přímo za mejma zádama.

Příšerně jsem se lekla.

Úplně automaticky jsem popadla tu zakrvácenou kudlu a prudce se otočila.

Jo a konečně jsem zaječela.

89

XIX.

Nikdo tam nebyl.

To se stává. Domy vydávaj takový nečekaný zvuky.

No ale probralo mě to a mý nervy se vzpamatovaly. To jest, začínala jsem panikařit.

Musím odsud vypadnout. Musím pryč.

Odhodila jsem nůž a vycouvala z kuchyně. Slečna Parkhurstová mě sledovala mrtvým zrakem.

Rozběhla jsem se chodbou k domovním dveřím. Když jsem z nich vystrčila hlavu, uslyšela jsem motor přijíždějícího auta. Rychle jsem ji zase vtáhla dovnitř. Ve dveřích bylo malý zamřížovaný okýnko.

Přilepila jsem se k němu.

Byl to Rickyho jeep.

Ze srdce mi spadl tří tunovej kámen. Už jsem nebyla sama. Ricky mi s tím pomůže.

Viděla jsem ho, jak vystupuje a dívá se k domu.

Už už jsem se chystala vyběhnout a vrhnout se mu do náruče. A nejspíš se rozbrečet hrůzou, úlevou, nebo čím. Ale neudělala jsem to.

Poněvadž v tom samým okamžiku se v mým zorným poli vynořil policejní auťák.

S kvílícíma brzdama zastavil za Rickyho jeepem a jako čertíci na pérku z něj vyskákali Delgado a Phil. Byl to fakticky fofr.

Ricky se rozběh k jeepu. Pánbůví, co chtěl dělat. Ale policajti se docela určitě domnívali, že chce zdrhnout, a tak se na něj vrhli a začali jím cloumat. Nebránil se.

Neslyšela jsem pořádně, co mu říkají. Měli naštvaný hlasy. Ricky taky a víc. Čekala jsem, že mu nasadí želízka jako nějakýmu 90

těžkýmu zločincovi a odvlečou ho. Ale proběhlo to klidnějc.

Ricky s přestárlým rockerem nastoupili do policejního vozu a odfrčeli. Na chodníku zůstal poručík Delgado. Stál tam jako vyřezávanej svatej a koukal.

Teď se určitě ptáte, proč jsem nevyšla ven a všechno mu neřekla.

Protože jsem nemohla. V průběhu nějakejch pěti vteřin mi šílenou rychlostí proběhla hlavou spousta věcí.

Tak především: tohle byla dokonalá past, kterou na mě připravil vrah. Byla jsem sama v domě s mrtvou učitelkou zeměpisu a každej věděl, že my dvě jsme se nemohly ani cejtit. Někteří dobří kámoši by policii klidně řekli, že chybělo málo a zabila jsem ji už dopoledne při vyučování.

Na vražedný zbrani byly mý otisky prstů. A vsadila bych milión, že jenom moje.

Ricky jim nakonec řekne, že jsem ho volala, aby sem přijel, že je to důležitý. Že jde o život. Spolehlivě si dosadí, že o život slečny Parkhurstový.

Mohla jsem jim sice ukázat tu básničku a vysvětlit, jak jsem došlo k tomu, kdo má bejt zabitej. A kdo je vrah. Jenomže totéž už jsem jednou udělala a byl z toho pěknej debakl. Docela logicky by jim začalo vrtat hlavou, jestli si ty básničky neposílám sama, abych odvrátila podezření od vlastní osoby.

Nebo by koumali, jestli je nepíše Ricky, kterej se znal s Peggy Farleyovou z dětskýho gangu.

Taky jsme v tom mohli jet spolu, ne?

Kvůli tomuhle všemu jsem z baráku slečny

Parkhurstový

nevystrčila ani nos.

Jediný plus mohlo bejt, že já sama volala Delgadovi, aby sem přijel. Což vrah obvykle nedělá. Ale to bylo slabý.

No a pak poslední věc.

Než by se to všechno vysvětlilo, byl by vrah bůhvíkde. Anebo bůhvíkoho by ještě zabil. Chtěla jsem to skončit. Jak to udělám, nad tím jsem v tý chvíli neuvažovala.

Takže zhruba ve stejným okamžiku, kdy Delgado vykročil k domovním dveřím, já se za nima otočila a začala zdrhat.

Neměla jsem zrovna moc času hledat nějaký únikový cesty, a tak 91

jsme prostě vrazila zpátky do kuchyně. S očima odvrácenejma od těla na podlaze jsem vyšplhala na linku a zvedla vysouvací okno.

Vyčítavej pohled mrtvý učitelky mě bodal do zad.

Nezlobte se, slečno Parkhurstová, říkala jsem si v duchu, ale musím najít vašeho vraha. Nešikovně jsem se protáhla oknem a vypadla na navlhlej trávník, v pravým koleni něco křuplo. Tím jsem se nemohla zdržovat. S kulháním jsem přeběhla těch pár metrů k živýmu plotu.

Byl pěkně hustej a hledat, jestli v něm někde není průchod, mi nepřipadalo jako nejlepší nápad. Normálně jsme se procpala skrz a docela slušně se přitom poškrábala. Naštěstí jsem se z něj vyhrabala kousíček od svýho auta.

Hupsla jsem do něj a sáhla po klíčkách. Nechala jsem je v zapalování, jako bych věděla, že budu potřebovat rychle zmizet.

Ale neotočila jsem jimi.

Někdo mě zezadu praštil do hlavy.

Před očima mi chvilku tančily hvězdičky v divokým rockovým tempu.

Pak jsem se propadla do temnoty.

Pomaloučku jsem se probouzela k vědomí. Hlava mě bolela jako střep.

Kupodivu téměř okamžitě jsem si vzpomněla, co se stalo předtím.

Proto jsem neotevřela oči a nejdřív si všechno srovnala.

Vrah na mě čekal. Když viděl, že nastražená past nesklapla, musel zasáhnout. A já teď byla v jeho rukou. Vydaná na milost a nemilost.

Pohnula jsem hlavou, zasténala a otevřela oči.

„Ahoj, blbečku,“ zachechtala se Sue.

92

XX.

Takže tentokrát jsem se nespletla. Byla to Sue. Sue Dalbyová.

Iniciály S a D. Jak to, že jsem na to nepřišla dřív?

Ale koho by napadlo, že za těma hnusárnama je holka? Že má spolužačka je schopná vraždit? Nikoho. Možná Delgada. Jenomže pro toho jsem byla favoritkou já.

No, bude si muset opravit názor, až mě najde mrtvou.

Vůbec jsem nepochybovala o tom, že mě Sue zabije.

Pořád jsme seděli v mým auťáku, já tentokrát na sedadle spolujezdce, Sue za volantem. Ruce jsem měla spoutaný za zády nějakým páskem. Za okny byla tma tmoucí. Sue nás musela odvízt někam za město.

Koukala na mě a křenila se.

„Tak co,“ ozvala se pobaveně, „už ti to konečně došlo, Jackie?“

Byla úplně klidná. To mě děsilo ze všeho nejvíc. Najednou jsem si uvědomila, že za pár minut už nejspíš nebudu mezi živejma. Srdce se mi sevřelo. Nebudu brečet, umiňovala jsem si. Nebuduji prosit.

„Jo,“ řekla jsem s vyprahlým hrdlem. „Jseš mrcha, Sue.“

Zase se zasmála.

„Ani si neumíš představit, jak jsem se bavila, když jsem sledovala, jak se v tom motáš. Ty, Kate, Ricky, Dominik

– všichni ty

nafoukanci, co maj o sobě děsně vysoký mínění. Malá obyčejná Sue vás tahala za nos a policii taky. Byla to fakt legrace.“

„Ale proč Sue?“ Věděla jsem, že na tu otázku čeká, aby se mohla pochlubit. Byla by mi to řekla i bez ní, ale já to nechtěla prodlužovat.

Sue si sundala brejle, promnula si oči a zase si je nasadila.

„No, ze začátku to byl jen takovej nápad. Štvalo mě, že se na mě 93

díváte skrz prsty a přitom by beze mne ten pitomej školní plátek nikdo nečet. Věděla jsem, že jsem dobrá, daleko lepší než vy a že ze mě jednou bude slavná novinářka. Určitě. Zatímco třeba ty s těma ubohejma veršíkama… Ty dokáže sesmolit každej. Všimla sis, ne?“

Její komplexy mě nezajímaly. I když asi mohly za to, co se stalo.

Hlava mě třeštila. Až mě Sue zlikviduje, aspoň se zbavím tý bolesti.

„Proč jsi zabila tu holku… Peggy?“

Rozchechtala se a plácla dlaněmi o palubní desku.

„Vidíš, jak jsi blbá, Jackie! Já ji nezabila. V životě jsem ji neviděla.“

Nerozuměla jsme tomu.

„Nejdřív jsem byla v Heraldu za panem Trentem. Jestli bych pro ně nemohla psát, protože s váma to byla jen otrava. Měl takový ty řeči, že jsem ještě mladá, že se musím hodně učit, studovat archívy a tak. No ale prej kdybych mu přinesla nějakou senzační reportáž, samozřejmě by to usnadnilo mý eventuální budoucí působení v Heraldu. Co jsem mohla dělat?“

Vypadala, že se nechává unést vzpomínkama, a tak jsem pokradmu zkoušela, jestli ten pásek na mejch rukou nepůjde uvolnit.

Nešel.

„Myslela jsem, že třeba rozhovor s Rickym… ale to bylo málo.

Trošku se to vylepšilo, když ho Delgado začal podezírat kvůli tomu textu. A já ti zrovna poslala básničku ve stylu neznámýho Dannyho Schwartze. Věděla jsem, že na to nalítnete, akorát škoda, že jsi s tím neběžela na policii hned.“

Proti svý vůli jsem ji poslouchala úplně fascinovaně. Takže ten Danny Schwartz opravdu existuje?

„Nemám tě ráda, Jackie,“ pokračovala Sue klidně. „Nejvíc kvůli Rickymu. Protože já jsem správná holka pro tak bezvadnýho kluka.“

Vyvalila jsme oči. Páni! Jestli si to myslela, tak byla fakt šílená.

„Jenže tys ho úplně zblbla. Zkoušela jsme ho přesvědčit, aby chodil se mnou. Dokonce jsem mu naznačila, že by moh mít problémy, protože já vím, že se znal s Peggy Farleyovou. Narazila jsme na to úplně náhodou v jednom starým Heraldu, když jsem se hrabala v archívu podle přání pana Trenta. Ale Ricky nechtěl o ničem ani slyšet.“

94

Vzpomněla jsem si, jak jsem se dívala oknem do Rickyho bytu, když tam byla Sue. Teď jsem tý scéně rozuměla. Ach, Ricky, pročs mi o všem neřekl? Tohle by se pak nemuselo stát.

„Tak jsi mu nalila do coly jed na krysy…“

„No, ale měl to bejt jen takovej fórek. Aby ho vyděsil a ztrapnil, protože jsem na něj měla vztek.“

„A odnesl to chudák Step, kterej za nic nemoh,“ doplnila jsem.

„Smůla,“ zašklebila se Sue. Vůbec to s ní nehnulo, byla úplně necitelná. Od ní jsem teda rozhodně slitování čekat nemohla.

„Ale měla jsem svou senzační reportáž a pan Trent mě pochválil.

Jen tak dál, Sue, řekl.“

„Přece… přece jsi to nedělala kvůli novinářský kariéře, Sue! To není možný!“ žasla jsem.

„Musela jsem taky trochu zmást policii, víš?“ chlubila se.

„Nakonec by možná začali podezřívat i mě, i kdyžs mi hodně pomohla tím, jak jsi jim podstrčila toho pitomečka Doma.“

„Poslalas Delgadovi ten anonym o Rickym a Peggy,“ pokračovala jsem tím, co už jsem dobře věděla. „ A mně další básničku. Zase iniciály S a D. Ty jsi chtěla, abych na to přišla, co? Ale proč jsi musela zabíjet slečnu Parkhurstovou?“

Sue pokroutila hlavou. „Omyl, milánku. Starou Parkhurstovou jsi zabila ty!“

95

XXI.

„To není pravda!“ vykřikla jsem úplně zmatená.

I když v týhle chvíli byl o tom poručík Delgado docela jistě přesvědčenej.

„Dělala jsi přesně to, co jsem předpokládala, ty ubožačko,“

posmívala se Sue. Jste všichni tak hloupý, tak průhledný… „Bylo by sice lepší, kdyby tě policie dopadla přímo na místě činu, ale to se fakt dalo jen těžko načasovat. No, nevyšlo to, ale já mám připravený náhradní řešení. Možná, že je dokonce ještě lepší než to původní.“

„Jaký?“ řekla jsem se staženým hrdlem, šlo do tuhýho.

Sue se shejbla a zvedla z podlahy velkej francouzskej klíč. Nic takovýho ve výbavě mýho auta nebylo. Teda pokud vím.

„Ještě jedna ranka do hlavičky, Jackie. Hezky tě posadím zpátky za volant, odbrzdím a vystoupím. Pojedeš sama, je to z kopce.

Támhle kousek je zatáčka, asi ji nevybereš. Bum, prásk a konec.“

„Poznají to. Policie ti na to nenaletí, Sue,“ řekla jsem s pramalou nadějí.

„Ale jdi,“ nenechala se vyvíst ze svý chladný rovnováhy. „Budeš mít navíc u sebe tu básničku, víš?“

„Ale…“

„Ještě ti ji přečtu, abys ji mohla ocenit jako znalec, a pak to skončíme, jo? Mám ještě spoustu práce. Co bys řekla tomu, kdyby má nová reportáž měla titulek Smrtící verše? Dobrý, ne?“

Panebože! Bylo to fakt ďábelský. Měla jsem ještě nějakou šanci?

Pomaloučku, polehoučku jsem se začala natáčet zády ke dvířkám a přizvedávat se. Třeba by to šlo.

Sue odložila klíč na palubní desku před sebe a z kapsy bundy 96

vyndala známej bílej papír. Rozložila ho a se samolibým potěšením začala recitovat.

„Sbohem a odpusť

Duše je vězněm

smrtelného těla

Sbohem To já

jsem zabíjela

Ať už mě čeká

peklo nebo nebe

odpusť, že s sebou

neberu tebe.“

Sue se naposled zle zasmála. Položila báseň a zvedla francouzskej klíč. Napřáhla.

„Sue!“ zařvala jsme naštvaně. „Takovejhle škvár bych já nikdy nenapsala!“

A pak jsem zároveň zmáčkla svázanejma rukama kličku dvířek a nohy vykopla proti jejímu odpornýmu obličeji.

K mýmu překvapení se to povedlo. Sue zaječela a já se vykulila z auta na silnici. Nedbala jsem na nějaký malicherný odřeniny a kutálela se dál a dál, až jsem skončila v příkopu.

Tam jsem se snažila zvednout se.

Nohy mi podklouzly a já se znovu svalila na zem.

Sue rozsvítila reflektory.

Bylo po naději. Radši jsem zůstala ležet a jen jsem se schoulila do klubíčka.

Zdálo se mi to, nebo jsme opravdu slyšela zvuk motoru přibližujícího se auta?

Mrkla jsme na silnici, ale viděla jsem jen nezřetelnou siluetu Sue Dalbyový, jak se ke mně blíží s francouzákem v natažený pravačce.

Našla mě rychle.

Sbohem, živote!

Sue se nade mnou rozkročila a něco vztekle zasyčela. Rozmáchla 97

se.

A bylo po mně!

98

XXII.

Otevřela jsem oči. Všude kolem bílo. Nejspíš jsem byla v nebi.

Akorát mě pletlo, že mě všechno bolí. To by přece nemělo, nebo jo? Fakt je, že jsem s nebem neměla dosud žádný zkušenosti.

Zkusmo jsem zaúpěla.

Něčí ruka mě pohladila po tváři. S příšernou námahou jsem obrátila oči tím směrem.

Ricky! Byl slušně oblečenej, učesanej a tvářil se nešťastně.

Je taky v nebi? Přece jsem ho s sebou nebrala! Všechno se mi pletlo.

„Kde to jsem?“ zamumlala jsem s obtížema. Cejtila jsem, že mám rozpraskaný rty. A žízeň.

„V nemocnici,“ ozval se Rickyho nezvykle pokornej hlas. „Máš zlomenou klíční kost a tržnou ránu na hlavě. Ale bude to dobrý, Jackie.“

Chvilku jsem si to srovnávala v hlavě, ačkoliv mi připadalo, že mám místo ní čerstvě vydlabanej meloun. Zvolna se mi všechno vybavilo.

„A… Sue?“

„Delgado ji sbalil. Viděl, jak jste odjížděly od domu slečny Parkhurstový. Ale chvíli trvalo, než vás našli. Hlavně, že to stihli.“

„Byla bych radši, kdyby dorazil o chlup dřív,“ zaskřehotala jsem.

„Za to můžu já,“ vychrlil ze sebe Ricky. „Kdybych ti všechno řek, a policii taky, kdybych byl s tebou, místo v garáži, kdybych se nenechal vyhodit ze školy. Jsem pitomec.“

Chtěla jsme zavrtět zafačovanou hlavou, ale nešlo to.

„Jenže já si myslel, že se proti mně všichni spikli. Třeba s Peggy.

99

Já ji fakt neznal. Teda byl jsem párkrát s tou bandou v Downhillu, z nudy a z blbosti, vždyť víš. Byly tam taky tři nebo čtyři malý holky, jenomže všichni jim říkali nějakejma přezdívkama, ani si je nepamatuju, jedny myslím Šklíba, a tak. Nikdy jsem nevěděl, že se nějaká jmenovala Peggy Farleyová.“

No, fajn. Ale na mě už zase padala únava. Chtělo se mi spát.

„Ricky,“ zašeptala jsem.

„Ano?“ přestal mlít a naklonil se ke mně. Páni, jak já ho milovala!

„To si ještě vypiješ!“ špitla jsem, ale už jsem se nestačila usmát.

Usnula jsem jako uhoněný kotě.

Ani jsem necejtila, jak mě políbil.