R. L. Stine

Stopy hrůzy 97

Dům smrti

I.

Říjen 1863

Jaké to asi bude u Angeliky Fearové? povzdychla si Amy. Dívala se z kočáru na honosná sídla a mechem obrostlé stromy. Byla v New Orleansu. Setkání s tetou se blížilo.

Lidé o Angelice Fearové vykládali hrozné věci. Má prý temnou, děsivou moc.

Amy těm pomluvám nevěřila. Její otec a Angelica byli bratranec a sestřenice. Otec o ní vždycky mluvil dobře. Říkal, že pomluvy pocházejí od lidí, kteří Angelice závidí její krásu, bohatství a vznešenost.

Kočí se ohlédl a řekl: „Promiňte, slečno, ne, že by mi do toho něco bylo, ale co vás vede k Fearovým?“

Má strach, pomyslela si Amy. Taky slyšel ty pomluvy.

„Můj otec byl ve válce těžce zraněn,“ odpověděla rozechvělým hlasem. „Matka odjela do Virgínie, aby se o něj starala. A já mám být u Fearových, než se vrátí.“

Kočí znovu otočil hlavu. Vypadal vystrašeně. „Neměla jste jinou možnost, kam se uchýlit?“ zeptal se. „K nějakým příbuzným?“

„Paní Fearová je moje příbuzná. Něco jako teta. Potřebuje někoho u sebe, když její manžel musel odejít válčit.“

„Pardon,“ ř e k l k o č í , „nemyslím tím vyptáváním nic špatného.

Moje stará říká, že moc žvaním.“ Práskl otěžemi, aby popohnal koně.

Amy se svíral žaludek. Nechtělo se jí odejít z domova. Dokázala by se o sebe postarat.

Avšak mladá dáma nemohla zůstat sama doma, i kdyby se o sebe 4

uměla postarat stokrát. Nesluší se to, řekla jí matka.

A teta Angelika potřebovala pomoc. Měla dvě holky a tři malé kluky a bez otce v domě s nimi měla spoustu práce.

V koutku duše byla Amy ráda, že strýc Simon není doma. I o něm se vyprávěly hrozné věci. Prý zabil všechny Angeličiny nápadníky a přinutil ji, aby se za něj vdala.

Lidé říkali, že Simonovo „válčení“ spočívá v dodávkách proviantu komukoli, kdo dobře zaplatí. Že by podporoval Sever? ptala se Amy sama sebe. Jednotky Unie, které okupují New Orleans – jeho rodné město?

Natáhla ruku a poklepala vozkovi na rameno. „Mohl byste mi o Fearových něco říct? Viděla jsem je jen jednou v životě a to jsem byla ještě hodně malá. Moc si na ně nepamatuju.“

„Já o Fearových nic nevím,“ zavrčel. „Vůbec nic.“

„Tak proč z nich máte strach?“ zeptala se Amy.

„Nemám,“ odsekl vozka. „Jak říkám, vůbec nic nevím.“

Ten chlap lže, pomyslela si. Vidím to na něm. Ale proč lže?

Kočí švihl otěžemi a zatočil s kočárem na cestu k domu. Amy se zastavil dech. Takové sídlo v životě neviděla. Průčelí bylo po obou stranách lemované mramorovým sloupořadím.

Kočár s trhnutím zastavil pod širokým schodištěm. Kočí pomohl Amy vystoupit, hodil na zem její tašku, vyskočil zpátky na kozlík a vmžiku byl pryč.

Amy se zachvěla. Připadala si najednou strašně osamělá. Opravdu Fearovi chtěli, aby u nich byla? Nebo to brali jenom jako rodinnou povinnost?

Na verandě se objevila krásná tmavovlasá žena. Angelica Fearová. Byla mnohem krásnější, než si ji Amy představovala.

Zelené oči se jí rozzářily. Vztáhla k Amy ruce.

„Ach, Amy,“ zvolala, „ani nevíš, jak jsem šťastná, že jsi k nám přijela!“

Zdálo se, že to myslí upřímně. Amy se ulevilo.

Angelica běžela po schodech dolů. Amy byla uchvácená. V životě neviděla tak vznešenou a elegantní osobu. Ach, taky bych jednou chtěla takhle vypadat…

Popadla ji za ruce. „Vítej v New Orleansu, má drahá!“

5

Měla ruce jako led. Amy ucukla, ani si to neuvědomila.

Snad si té mé reakce nevšimla, pomyslela si. „Hrozně se omlouvám, teto, že přijíždím tak pozdě,“ vyhrkla pro jistotu.

„Zdržela nás bouřka.“

„Musíš být hrozně unavená!“ řekla Angelica. „Pojď honem dovnitř.“

Amy zvedla ze země cestovní brašnu. „S tím se neobtěžuj,“ řekla Angelica. „Služebnictvo se postará.“

Amy zrudla. Nebyla na služebnictvo zvyklá. Žili doma skromně.

Říkala si, že před svou městskou tetou musí vypadat jako venkovská husa.

Angelica ji uvedla do domu. Hala byla ozářená velkým lustrem.

Podlaha byla ze světlého mramoru. Ve velkém zrcadle s pozlaceným rámem se odráželo široké, zatočené schodiště vedoucí do prvního patra.

Amy spráskla ruce. „Jémináčku, to je krása!“ vyhrkla. Věděla, že se chová nemožně, ale nemohla si pomoci. Bylo to opravdu krásné.

„Ale ne, děkuju ti, má drahá.“ Angelica vyloudila úsměv a pokynula dvěma dívkám, které v hale způsobně čekaly, aby přistoupily blíž. „Dovol,“ řekla Amy, „abych ti představila svoje dcery, Hannah a Julii.“

Hannah udělala pukrle. „Vítej, sestřenko Amy,“ řekla a políbila ji na tvář.

„Děkuju.“

Hannah bude jednou krásná jako její máma, pomyslela si Amy.

Bylo jí jedenáct, možná dvanáct, byla vysoká a štíhlá. Blond vlasy se jí vlnily po zádech, hnědé oči zářily sebevědomím.

„A ty jsi Julia,“ řekla Amy přívětivě. Druhá dívka přiběhla k Amy a taky ji políbila. „Nazdar, sestřenko Amy,“ zamumlala s očima zabořenýma do podlahy.

Julia jí připomínala sebe samu, když jí bylo jedenáct. Uzavřená, nevzhledná holka. Hm, zřejmě to nemá po boku krásné sestřičky lehké, pomyslela si.

Měla po Angelice lesklé černé vlasy, ale v obličeji moc krásy nepobrala. Měla velkou pusu a dlouhý nos.

„Nuže, děvčata,“ řekla Angelica, „zůstala jste vzhůru jenom proto, 6

abychom přivítaly naši sestřenku. A teď rychle do postele!“

Pohlédla na Amy. „Kluci už dávno spí. Uvidíš je ráno.“

Julia zamířila ke schodišti. Hannah se otočila k matce a pronesla s přehnanou naléhavostí: „Prosím, prosím, nemohla bych ještě chvíli zůstat? Chci si povídat se sestřenkou Amy.“

„Ale, miláčku, budeš na to mít spoustu času zítra,“ odbyla ji Angelica. „Julia je starší a podívej, jak jde hezky spát.“

„No jo, naše Julinka!“ ušklíbla se Hannah a odhodila si na záda zlaté vlasy. „Ta je nejradši pořád zalezlá v pokojíčku.“

Angelica se zasmála a políbila ji na čelo. Pak řekla Amy: „Hannah je po mně. Je rozrušená, když se něco děje.“

Amy se po dívala za Julií. Stála na schodech a upírala na matku a Hannah smutné šedé oči. Matčina slova se jí dotkla.

Amy pochopila, že Angelica se točí jenom kolem krásné, upovídané Hannah, zatímco nevzhlednou, uzavřenou Julii přehlíží.

„Okamžitě spát!“ řekla Angelica a pohladila Hannah po tváři.

„Dobrou noc.“

Hannah vyběhla na schody a předběhla Julii. Julia šla pomalu za ní. Ani jedna neřekla dobrou noc.

Angelica si Amy změřila pohledem od hlavy k patě a znovu se usmála. „Bože, ty jsi vyrostla!“

Musím jí připadat jako děsná křupanka, pomyslela si Amy. Mám hrozné střevíce a hrozné šaty.

„Kolikpak už je ti roků?“ zeptala se Angelica.

„Sedmnáct,“ odpověděla Amy.

„Takový krásný věk!“ povzdychla si Angelica. „Jsi celá Thelma.

Máš její kaštanové vlasy. A po babičce jsi zdědila světlehnědé oči.

Jsi nádherná, zlatíčko!“

Amy zahořely tváře.

Angelica se zasmála. „Vím, že tě těmi řečmi uvádím do rozpaků.“

Přejela jí ledovým prstem po rtech. „Jsi jedna z nás. Mám pocit, jako bys tu žila už dávno.“

Mluvila laskavě, ale Amy si dobře pamatovala, jak byl kočí vystrašený, když se ho chtěla zeptat na Fearovi.

„Teď si hezky odpočineš.“

Angelica tleskla, až se Amy lekla, a ve dveřích na opačné straně 7

haly se objevila služka. Tvářila se mile, přívětivě.

„Nellie, zaveď Amy nahoru,“ řekla Angelica. „Pomoz jí vybalit a udělej všechno, co je třeba.“

„Ano, paní,“ odvětila Nellie.

„Dobrou noc, Amy.“ Angelica se sklonila a políbila ji na tvář. I rty měla jako led.

„Pojďte, prosím, se mnou, slečno Amy,“ řekla Nellie. Vedla ji po schodech nahoru a pak dlouhou chodbou dozadu. „Tady je váš pokoj,“ řekla a otevřela dveře po levé straně.

Amy vešla a zachvěla se.

„Šáhla na vás smrt!“ zahihňala se Nellie.

„Cože?“ zhrozila se Amy. „Cos to řekla?“

„Ach, nic!“ vyhrkla Nellie. „Odpusťte, slečno, to říkala moje máma, když se někdo zachvěl. Vůbec nic na tom není. Prosím vás, neříkejte paní Fearové, že jsem vás vystrašila.“

„Neřeknu,“ ubezpečila ji Amy. „Ještě jsem tohle rčení neslyšela.“

Omluvně se usmála.

„Musíte být po té dlouhé cestě hrozně unavená, slečno. Vybalím vám věci a vy se zatím můžete odstrojit.“ Nellie vzala její obnošenou, odřenou cestovní kabelu, která v tom přepychovém prostředí vypadala chudě.

„Děkuju, vyndám si věci sama,“ řekla Amy.

„Ach ne, slečno,“ vyhrkla služka. Otevřela kabelu. „To by nebylo správné. Paní Fearová nařídila, abych všechno dělala já. A já ji musím poslechnout.“

Vytáhla z tašky modré šaty a roztřásla je. Byly to Amyiny nejlepší šaty a také nejoblíbenější. I ony v tom elegantním pokoji vypadaly chudě.

„To je krásná barva,“ řekla služka. „Nejoblíbenější barva slečny Hannah. I slečna Julinka mívala ráda modrou, ale pak jí paní nařídila, aby si oblíbila červenou.“

Amy nechala Nellii švitořit. Nemusela mluvit, stačilo, když se vždycky ve vhodném okamžiku usmála a přikývla.

Nellie je pěkně upovídaná, pomyslela si. Mohla bych se od ní dozvědět něco o Fearových.

„Tak a je to,“ řekla Nellie a odstoupila od skříně. Vypakovat a 8

rozvěsit Amyiny troje šaty a dvě noční košile nebyla žádná velká práce. „Dobrou noc, slečno.“

„Nechoď ještě,“ řekla Amy. „Zůstaň a povídej si se mnou. Jsi už u Fearů dlouho?“

Přívětivý výraz z Nelliina obličeje zmizel. „Skoro pět let, slečno.“

„A jsi tu spokojená?“

Nellie po ní sekla pohledem a sklopila oči k zemi. Amy v jejím chování vycítila úzkost.

„Jistěže tu jsem spokojená,“ zamumlala a pak řekla: „Slečno, prosím vás, už musím jít. Snídaně je v sedm třicet, ale když budete chtít snídat později, rádi vám něco připravíme.“

Vyběhla z pokoje. Nellie se chová úplně stejně jako ten kočí, usoudila Amy. Co zdejší lidé vědí o Fearových? Co si o nich povídají?

Usedla na stoličku u toaletního stolku a začala si rozčesávat vlasy.

Mám bujnou fantazii, pomyslela si. Teta Angelica je přece tak milá!

Ať se Amy v duchu kárala, jak chtěla, nemohla se zbavit mrazivého, děsivého pocitu, že se v tom honosném domě dějí divné věci. „Ach, bože!“ vydechla.

Slova se jí zasekla v hrdle. Spatřila v zrcadle bledou, kulatou tvář.

Tvář ležela bez hnutí na bělostném obláčku.

Prázdné, černé oční důlky. Místo úst – tržná rána.

Amy vyschlo v krku. Srdce se jí rozbušilo až ve spáncích.

Přízrak se přibližoval.

9

II.

Amy vyskočila na nohy. Stolička upadla na podlahu.

„Sestřenko Amy!“

Prudce se otočila. Stála za ní Julia v bílé noční košili. Bledá tvář, která ji před okamžikem vyděsila, byl Juliin obličej.

„Ach, nazdar, Julie,“ řekla rozechvělým hlasem.

„Vylekala jsem tě?“ zeptala se dívka.

„No, trochu ano,“ přiznala Amy. „Neslyšela jsem tě vejít.“

„Matinka říká, že jsem tichá a hodná,“ řekla Julia.

Amy k ní zahořela láskou. I ona

byla kdysi klidná, hodná

holčička. Pak z toho ovšem vyrostla. Do smrti nezapomene, jaké to byly truchlivé roky.

„Bývala jsem jako ty,“ řekla. „V jednom kuse jsem si četla.“

Julia kývla. „Já zase pracuju s hlínou.“

„S hlínou?“

„Dělám vázy a mísy a tak. Tatíček dal pro mě na zahradě postavit vypalovací pec.“

Nehezké, uzavřené dívky mívají různé záliby, pomyslela si Amy.

Někdy dost neobvyklé. „Ukážeš mi nějaký svůj výtvor?“ zeptala se.

Julia vykulila oči. Zřejmě ji ta otázka překvapila. Pokrčila rameny. „Když chceš. Musíme ale jít potichu, abychom nevzbudily Hannah.“

Vyšla ze dveří. Amy si nadzvedla sukni a vydala se po špičkách za ní. Do chodby dopadlo světlo z otevřených dveří za nimi. Juliina noční košile s tou září zdánlivě splývala, vypadalo to, jako by se vznášela.

Juliin pokojík byl o dvoje dveře dál, na protější straně chodby.

10

„To je ale krásný pokojíček!“ vydechla Amy, když vešla.

„Kéž by,“ řekla Julia. „Chtěla jsem tu mít vymalováno modře, ale Hannah si vymohla modrou pro svůj pokoj, a tak pro mě matinka vybrala tohle rosé.“ Rozzářila lampu a zavedla Amy k velkému stolu, který stál vzadu.

Stůl byl plný keramických váz, mís a šálků. Některé výtvory byly opravdu nádherné, jiné jenom pokusy, které se k ničemu nehodily.

Amy vzala ze stolu starobyle vyhlížející vázu. Nevzhledná šedozelená glazura byla na omak hrubá jako kůže ještěra. Rychle ji vrátila zpátky. Neměla dobrý pocit, když ji držela v dlaních.

Pohlédla na další dílko, misku s lesklým povrchem. „T a j e hezoučká!“ řekla. „Máš veliký talent.“

„Lidé mají rádi jenom to, co je hezké,“ pronesla Julia smutně.

Amy ji v duchu politovala. Věděla, co tím její mladší sestřenice myslí. Rychle řekla: „Možná to platí pro vázy a misky, ale ne pro lidi.“

Julia pokrčila rameny. Amy z jejích očí vyčetla osamělost a touhu po něčem, co dobře chápala.

Touží po přátelství, pomyslela si. Každý někoho potřebuje.

Odložila misku a sundala si z ruky stříbrný řetízek. „Tady máš náramek pro štěstí,“ řekla. Já nelžu, pomyslela si. Ten náramek možná opravdu přináší štěstí. „I když ve skutečnosti tě může učinit šťastnou jenom dobrý přítel. Chci, abys ho nosila.“

Julia řekla: „To myslíš vážně?“

„Ano. Chceš, abych ti ho připnula?“

Dívka mlčky nastavila ruku. Amy jí zavěsila náramek na zápěstí.

Pak se usmála. „A je to. Sluší ti, co říkáš?“

Julia neodpověděla, ale šedé oči jí zářily radostí. Přejela prstíky po článcích. „Děkuju, Amy.“

„Není zač. Já…“ Uprostřed věty ji přepadlo zívnutí. Nemohla se mu ubránit. „Húúúch, začínají na mě doléhat následky celodenního cestování. Udělám nejlíp, když si půjdu lehnout. Dobrou noc, Julie.“

Otočila se, ale Julia ji zadržela.

Co se děje? Ta holka je tak bledá! pomyslela si Amy.

„Amy…“ Dívka zaváhala. „Já… chci ti říct… nevycházej v noci, když dům spí, ze svého pokoje.“ Hlas se jí zlomil. Těžce polkla a 11

dodala: „Ať se za dveřmi děje cokoli.“

„Co? A proč?“ zeptala se Amy.

„Není to bezpečné.“ Julia se objala pažemi kolem pasu. „Není to bezpečné.“

Amy přeběhl mráz po zádech. „Já ti nerozumím,“ řekla. Snažila se mil klidný hlas.

„Když mi bylo deset, měla jsem hrozný sen. Probudila jsem se a už jsem nemohla usnout. Hrozně jsem se bála, a tak jsem si řekla, že půjdu k matince. Když jsem vešla do haly, viděla jsem, že se něco děje. Chtěla jsem se otočit a utéct zpátky do svého pokojíčku, ale neudělala jsem to.“

Ještě víc sevřela svůj pas. Amy viděla, že zatíná nehty do kůže.

„V hale se něco hýbalo,“ pokračovala. „Sloup černého kouře plný obličejů. Ty obličeje neměly oči, ty obličeje neměly kůži, ty obličeje byly poseté mokvajícími boláky. Ty obličeje hořely, až nakonec úplně zčernaly.“

„Ve skutečnosti jsi spala a zdálo se ti to,“ usmála se Amy. „Něco takového normálně neexistuje. Nemůže existovat!“

„Ale ono se to… ke mně přibližovalo,“ pokračovala Julie.

„Slyšela jsem, jak obličeje kvílí a chrčí. Dívaly se na mě, dokonce i ty bez očí. A pak se ze sloupu vymrštily ruce. Byly zkroucené jako spáry s drápy. Chtěla jsem utíkat, ale nešlo to. Nemohla jsem dělat nic, jenom se dívat, jak se na mě sápou.“

„Přestaň!“ vyjekla Amy. „Přestaň!“

Julia nepřestala. „Vtom na mě někdo zavolal a já jsem na druhé straně haly spatřila Marcuse, jednoho z našich sluhů. Stál tam a sloup s obličeji se na něj vrhl. Marcus v něm úplně zmizel.“

Julia se otřásla. „Nevím, proč mě ta hrůza nezabila, proč mě ušetřila, ale stalo se.“

Dlouze, třaslavě se nadechla. „Marcus strašně křičel. Už jsem se zase mohla hýbat, a tak jsem utekla do pokojíčku, skočila do postele a zakryla si uši polštářem. Nebylo to nic platné. Stejně jsem ho slyšela.“

Povzdychla si. „Ráno mi matinka s tatíčkem řekli, že Marcus od nás utekl, jenže já věděla, že to není pravda. V rohu, co stál, jsem našla kousek kosti. Ten sloup černého kouře ho snědl. Rozkousal 12

jeho maso a kosti. A vypil jeho krev.“

Amy cítila, jak jí naskakuje husí kůže. V životě neslyšela hrůzostrašnější historku. Určitě to není pravda, pomyslela si.

Podívala se Julii do obličeje. Dívka vyhlížela vážně. V šedých očích se jí zračil strach.

„Julie, já vím, myslíš si, že to byla pravda,“ řekla jí pomalu, „ale co když se ti to jenom zdálo? Některé zlé sny jsou takové… prostě vypadají jako skutečnost.“

„Ne!“ řekla Julia pevně. Zatřepala prudce hlavou, až se jí černé vlasy rozletěly. „Ne,“ zopakovala to tišeji.

Stiskla Amy ruce. „Musíš mi věřit. A musíš mi slíbit, že v noci nebudeš vycházet z pokoje. Slib mi to.“

Julii na čele vystoupily krůpěje potu. Těkala očima kolem sebe, jako by se bála, že je někdo pozoruje.

„Slibuju,“ vyhrkla. „A ty mi zase musíš slíbit, že se o mě nebudeš bát.“

Julia přikývla.

Amy se odtáhla a řekla: „Už bychom opravdu měly jít spát.

Uvidíme se ráno, Julie.“

Odebrala se – nebo spíš přeběhla – do svého pokoje. Jsou to nesmysly. Nesmysly, ujišťovala se, ale v duchu pořád viděla hrůzu v Juliiných očích. Nemohla se zbavit pocitu, že na té historce něco je.

Hodila na sebe noční košili. Sfoukla lampu, skočila do postele a zachumlala se do deky. Povlečení bylo navoněné. Amy si přidržela látku u nosu. Byla to zvláštní vůně, kterou neznala – dráždivá, exotická.

Otočila se na levý bok. Mezi závěsy se do pokoje prodíralo měsíční světlo a vrhalo po stěnách strašidelné stíny.

Amy měla zavřené oči. Hodiny nad krbem tikaly. Tik tak, tik tak… Otočila se na pravý bok.

Najednou do tikání pronikl jiný zvuk. Jako by někdo naříkal.

Amy otevřela oči a posadila se. Julia pláče? Nebo křičí ze spaní některý z kluků?

Vylezla z postele a přecupitala ke dveřím. Vzala za knoflík – a ztuhla.

Nářek se změnil v děsivé úpění. Ten zvuk jí ani nepřipadal lidský.

13

Chtě nechtě se rozpomněla na kouřový sloup, o kterém jí vyprávěla Julia. Lačné obličeje vířící v černotě. Obličeje, které naříkaly a úpěly.

„Julie?“ zavolala, „jsi to ty? Není ti něco?“

Úpění se přibližovalo. Bylo už přímo za dveřmi.

„Kdo je tam?“ zeptala se. Snažila se mít silný a klidný hlas.

Pořád slyšela Juliina slova. Ten sloup ho snědl. Rozkousal jeho maso a kosti – a vypil jeho krev.

Co bylo za dveřmi? Co asi?

Amy se musela přesvědčit.

Srdce jí tlouklo v uších. Celý pokoj jako by spolu s ní zatajil dech v napjatém očekávání.

Otočila knoflíkem. Šlo to pomalu. Měla zpocenou dlaň.

Zhluboka se nadechla.

A otevřela dveře.

14

III.

Amy nahlédla do tmavé chodby.

Projela očima běhoun přede dveřmi.

Nic.

Vydechla si s hlasitým húúúúúffff! Bylo to hrozné.

Potichu zavřela a vrátila se do postele. A zase ucítila tu podivnou, dráždivou vůni. Nemohla usnout. Co tehdy tu noc Julie viděla? Byly snad řeči, co se povídaly o Fearových, pravdivé? Ovládalo tenhle dům temné zlo?

Ráno Amy vzbudilo prudké slunce.

Musela tu být Nellie,

pomyslela si. Roztáhla závěsy. A já jsem to úplně zaspala!

Nechtěla, aby si teta Angelica myslela, že se doma válejí v posteli do oběda. Opláchla se v umyvadle, projela si vlasy kartáčem a oblékla se.

Rozběhla se ke schodišti a začala seskakovat dolů po dvou schodech najednou – vtom se zarazila.

Pomalu, pokárala se. Maminka by jí dala co proto, kdyby ji viděla takhle skotačit jako nějaké pometlo. Zbytek schodů zatočeného mramorového schodiště ušla důstojným krokem.

Dole nikdo nebyl. Zaspala jsem snídani. Za to může ta hrozná Juliina historka. Celé hodiny jsem nemohla usnout.

Zamířila ke dveřím na konci haly – k těm dveřím, z kterých večer vyšla Nellie.

Povedlo se, pomyslela si, když ucítila kávu. Objevila ranní salón.

Na servírovacím stolku byly připravené talíře a zakrytá mísa.

Amy nadzvedla pokličku – ovesná kaše.

15

Asi se mám obsloužit sama, usoudila. Nandala si porci a posadila se ke stolu z leštěného dřeva.

Za chvilku do salónu nakoukla Nellie. „Dobré jitro, slečno,“

zanotovala. „Našla jste všechno, co potřebujete?“

„Ano,“ řekla Amy, a než stačila něco dodat, Nellie zase zmizela.

Asi nechce, abych se jí vyptávala na Fearovy, pomyslela si.

Jedla pomalu. Neměla ponětí, co bude po snídani dělat. Brousit sama po domě by asi nebylo moc slušné, řekla si. Asi bych měla vyjít na zahradu.

Ukousla si toastu. Otevřely se dveře a vešla Angelica. Amy sevřenými rty vyloudila úsměv.

„Něco ti ukážu, Amy,“ řekla Angelica. „Jsi už po jídle?“

Amy rychle polkla a kývla.

„Tak pojď,“ řekla Angelica.

Odvedla ji do místnosti v druhém patře. Okna byla zatažená těžkými brokátovými závěsy, které nepropouštěly sluneční světlo. Na podlaze byl tlustý koberec a celou jednu stěnu tvořily skříně.

Knihovna, u které Amy stála, byla plná knih.

Byly to staré knihy. Měly odřené hřbety, nedalo se přečíst, co je na nich napsáno. Když se Amy podařilo rozluštit jedno nebo dvě slova, stejně tomu nerozuměla. Knihy byly psané cizím jazykem.

Dotkla se prstem největší z nich a ucukla. Vazba byla nezvykle chladná.

„Máš ráda knížky?“ zeptala se jí Angelica.

„Ach, ano. My si však nemůžeme dovolit kupovat moc knih…“

Zrudla. Styděla se za to.

Angelica se usmála.

„Žel, tyhle jsou… zvláštní, ale dole je

místnost plná knih. Knihovna. Určitě se ti tam bude líbit. No, ale abychom začaly. Posaď se do křesla u psacího stolu.“

Amy poslechla. Angelica usedla z druhé strany na židli. Seděly proti sobě nad naleštěnou stolní deskou. „Určitě se strachuješ o tatínka, viď, Amy?“ řekla teta.

„Hrozně.“ Amy se sevřelo hrdlo, když si představila otce na lazaretním lůžku. Nevěděla, jak vážně je zraněn, ani kdy se uzdraví.

„Pošta jde tak dlouho…“

„Jsou i jiné možnosti. Rychlejší,“ řekla Angelica.

16

„Rychlejší?“ nechápala Amy. „Jak to myslíš?“

Angelica na ni upřela zkoumavý pohled. Až příliš zkoumavý.

Amy sklopila oči.

„Už jsi slyšela o tarotu?“ zeptala se jí. Amy zavrtěla hlavou.

Angelica s úsměvem otevřela zásuvku a vytáhla balíček karet.

Roztáhla karty do vějíře, aby si Amy prohlédla obrázky.

Byly to úplné jiné karty, než znala. Obrázky byly strašidelné –

šklebící se lebky, krvavé tesáky, člověk padající z věže.

„Jsou úžasné,“ řekla. Úžasné a hrozné zároveň, pomyslela si.

„Jenom nevím…“

„To je tarot.“ Angelica je sklepla do úhledného paklíku. „Dala mi je moje matka, když jsem byla asi tak v tvém věku. A ona je zase dostala od své matky. Předávají se v naší rodině z generace na generaci.“

Zahleděla se Amy do očí. „Jsou to velice zvláštní karty. A velice vzácné. Hodně nám toho můžou povědět. Dneska se zeptáme na tvého tatínka.“

„Zeptáme na tatínka… ale… ale vždyť jsou to jenom karty,“

vykoktala Amy.

Angelica sklonila hlavu ke straně a pronesla přísným hlasem: „U

těchhle karet neexistuje žádné ‚jenom‘. Poslouchej, co ti povídám.

Jsou velice staré a mají neobyčejnou moc. V rukou povolané osoby nám může tarot vyjevit nejenom to, co bylo, ale i to, co bude.“

Amy měla srdce až v krku. Angelica se chovala podivně! Ona snad opravdu věří, že karty dokážou předpovídat budoucnost!

pomyslela si. Že by si pro tohle lidé mysleli, že se u Fearových v domě dějí nějaké temné věci?

„Pro tebe bychom mohli zvolit třeba mečového kluka,“ řekla Angelica a vytáhla jednu kartu. Ostatní hbitě zamíchala a podala je Amy. „Vezmi si ty karty. Vezmi je do ruky.“

„To radši ne.“ Jestli měly nějakou moc, Amy s tím nechtěla mít nic společného.

„Vezmi je!“ poručila Angelica.

Amy poslechla.

Karty jí v ruce připadaly nezvykle těžké. Neměla dobrý pocit, když se jich dotýkala.

17

„Teď je sejmi na tři hromádky. Levou rukou. Dozvíme se, jak se daří tvému tatínkovi.“

Amy opět poslechla. Ona ty karty bere smrtelné vážně, pomyslela si.

Angelica spojila hromádky, rubem nahoru. Obrátila svrchní kartu a položila ji na stůl.

Kruh, pomyslela si Amy. Dělá z karet kruh.

Angelica obrátila druhou kartu a položila ji. Pak třetí. A čtvrtou.

Amy už věděla, kam kterou kartu položí. Sledovala tetiny pohyby

– a vtom ji začaly svrbět konečky prstů.

Už vím, jak se to dělá! Kdybych ty karty měla v ruce, věděla bych přesně, co mám dělat.

To není možné! zhrozila se. Třela si prsty, aby ji svrbění přešlo.

Ještě před chvílí jsem o nějakém tarotu neměla ani ponětí!

Svrbělo to, jako by jí pod nehty běhali mravenci. Co se to se mnou děje? Zakousla se do rtu, aby nevykřikla.

Angelica otočila poslední kartu. Amy z prstů vystřelila ostrá bolest. Svrbění náhle ustalo.

Zhluboka, třaslavě se nadechla. Chtěla se Angeliky zeptat, z čeho to svrbění mohlo být, když vtom si všimla jejího obličeje.

Přívětivý úsměv byl pryč. Zelené oči jí plály vzrušením.

Vzrušením… a lačností. Vypadá jako zvíře, které právě vychází na lov, pomyslela si Amy.

Angelica položila na stůl roztažené dlaně. Pak zavřela oči a spustila mocným hlasem: „Vidím tvého otce… dlouhá nemoc…

dlouhý návrat domů. Tvá matka… bude muset

překonávat

nástrahy… přijde pomoc… nakonec všechno dobře dopadne.“

Otevřela oči a zahleděla se na Amy. „Tak je to. Co, Amy, už je ti líp?“

Líp? Jaké líp? Mají ty karty skutečně nějakou moc? Proč mě svrběly prsty, když jsem se jich dotkla? Proč na mě Angelica tak divně kouká?

„Jsou to jenom karty,“ vyhrkla znovu. Chtěla těmi slovy přesvědčit spíš samu sebe než Angeliku.

„Myslíš? Hmmmm.“ Angelica je shrábla se stolu a řekla: „Budu ti muset vyložit osud.“

18

„Ne!“ vykřikla Amy.

Angelica pozvedla jedno obočí. „Proč ne? Vždyť jsou to jenom karty, jak říkáš.“

Mlčky zamíchala. Jednou. Dvakrát. Pak je podala Amy.

Amy odtáhla ruce. Už se těch karet nechtěla dotknout.

„Sejmi,“ poručila Angelica. „Mysli na to, co chceš vědět.“

„Myslíš budoucnost?“ zeptala se Amy.

„ Tvoji budoucnost. Jsi mladá, máš toho tolik před sebou. Jaká jsi?

Co se s tebou stane? Budeš šťastná noho nešťastná? Bude tě někdo milovat? Vezme si tě? Každá dívka chce vědět takové věci. A tobě se právě naskytla jedinečná možnost.“

Amy těžce polkla. Ano, chtěla to vědět. Kdo by nechtěl? Něco se jí však nezdálo… v těch kartách něco bylo. Něco temného, snad i nebezpečného. Amy slyšela o strašných cenách, které museli platit lidé zabývající se temnými věcmi.

Chtěla znát svou budoucnost? Ano. Bála se, to ano, avšak její vystrašená duše to chtěla vědět. Musela to vědět.

Angelica na Amy hleděla, doslova se do ní vpíjela svýma zelenýma očima, jako by četla její myšlenky. Amy znovu napadlo, jestli ty hrozné řeči, co se o Angelice povídají, nejsou nakonec pravdivé.

Teta se usmála. „Ty to chceš znát, že chceš, Amy?“ řekla. „Přiznej se.“

„Ano,“ vyhrkla Amy. „Chci to znát.“

„Tak si vezmi ty karty.“

Poslechla. Opět jí připadaly nezvykle těžké. Svrbění v prstech se obnovilo. Amy se to snažila nevnímat.

„No tak,“ špitla Angelica. „Sejmi.“

Amy si přendala karty do levé ruky. Stoprocentně s nimi nebylo něco v pořádku – cítila to.

Cítila, že na ni čekají, že se těší, až je bude míchat. Zaplavil ji pocit moci. Bylo to krásné a nepříjemné zároveň.

Ne! zděsila se. To nejde! Chtěla karty odhodit na stůl, ale nemohla. Někdo – nebo něco ovládlo její tělo.

S hrůzou pohlédla na své ruce. Samy od sebe začaly míchat. A míchaly rychle. Zkušeně.

19

Necítím ruce! pomyslela si. Neposlouchají mě.

Angelika měla pohled jako kámen. Zírala na Amy, jako by ji v životě neviděla. Amy chtěla křičet, chtěla Angeliku prosit, aby ji nemučila, ale nešlo to – její hlas ji neposlouchal.

„Nebraň se,“ zasyčela Angelica. „Nech tomu volný průběh.“

Amy se zachvěla.

Ucítila, že se v ní něco bortí.

A pak v ní něco zavylo. Něco temného a divokého.

Karty jí vyletěly z ruky.

A co se dělo potom, bylo strašné.

20

IV.

Karty vířily Amy kolem hlavy. Míhaly se vzduchem.

Amy ani nemrkla. Nemohla od nich odtrhnout oči.

Až nakonec Angelica vykřikla nějaký příkaz.

Ten zvuk Amy vysvobodil. Už se zase dokázala pohnout.

Vymrštila se z křesla.

Karty se potichounku snesly vzduchem na měkký koberec.

Měla co dělat, aby nepadla. Hlavou se jí honily děsivé myšlenky.

Co se to stalo? Ona ty karty ovládá! Angelica je ovládá! Nebo to bylo něco jiného? Něco… nějaká neviditelná moc?

„Už je to pryč,“ řekla Angelica klidně. „Jsi v bezpečí, Amy. Nic to nebylo.“

Amy klesla zpátky na židli. Upřela na tetu zmatené oči „Ja… jak můžeš říct, že to nic nebylo? Přece jsi viděla…“

„Viděla jsem, že tě v životě čeká jenom štěstí,“ přerušila ji Angelica. „Vím, bála ses. Napoprvé je to normální.“

„Napoprvé?“ Amy zkřížila paže na prsou a pevně se objala. Kéž by se v té chvíli probudila v posteli a zjistila, že to byl jenom zlý sen…

„Amy!“ okřikla ji Angelika a vytrhla ji z chmurných myšlenek.

Amy se musela přidržet okraje stolu, aby na ní nebylo vidět, jak se třese. Zhluboka se nadechla.

„No,“ řekla Angelica, „a teď si můžeme promluvit.“

„O čem?“ vydechla Amy.

Angelica na ni znovu zkoumavě pohlédla. Pak se usmála. „Jsi Piercová. Váže nás k sobě ještě něco víc než jen obyčejný příbuzenský poměr. Někteří z nás jsou… zvláštní.“

21

Amy chtěla zavrtět hlavou, ale Angelica ji pohybem ruky zarazila.

Amy znovu ucítila, že její tělo ovládá zvláštní moc. Byla ta moc zlá?

Nevěděla.

„V každé generaci Piercových se vyskytuje jedna nebo dvě ženy, které jsou nadané zvláštní silou,“ pokračovala Angelica. „Ty jsi jedna z nich. Karty to jasně říkají.“

„Ale já… já jsem nikdy…“ Amy si zakryla dlaněmi obličej.

„Jestli je to pravda, tak já to nechci!“

„Podívej se na mě!“ Angelica přitvrdila tón. „Slyšíš, Amy?!“

Amy spustila ruce do klína. Podívala se na tetu. Měla dojem, že jí v tom šeru svítí oči.

„Ze své zvláštní moci nemusíš mít strach, Amy. Je to dar. A pokud nejsi hloupá, tupá, úplně neschopná rozumného úsudku, tak to oceníš.“

Amy stočila oči ke kartám. Vyhlížely na tmavé podlaze jako barevné skvrny – jasně modrá, zelená a zlatá. A červená. Červená vypadala jako čerstvě prolitá krev.

Pořád nechápala, co se to s ní stalo. Síla. Moc, pomyslela si.

Zvláštní moc. Děsilo jí to a uchvacovalo zároveň.

„Seber ty karty, Amy,“ pobídla ji Angelica. „Ony to chtějí.“

Ano, chtěly to. Amy úplně slyšela, jak na ni volají, ale bála se jich dotknout. Nechtěla znovu zažít ten stav, kdy to něco, co nechápala, ovládalo její tělo.

„Seber ty karty,“ opakovala Angelica. „Až se naučíš se svou mocí zacházet, nebudeš se už bát.“

Amy zavrtěla hlavou.

„Já… ještě nemůžu.“ Potřebovala čas,

musela si to všechno srovnat v hlavě. Co kdyby ta moc byla nebezpečná?

Teta přikývla. „Dobrá, přijď za mnou, až budeš připravená. Ale pamatuj si, že téhle moci neunikneš. Je v tobě. A ty máš jedinou možnost – naučit se ji používat.“

Venku se ozval dětský smích. Amy zatoužila vyběhnout na slunce, kde bylo všechno normální jako předtím.

„Já… já snad… abych šla ven,“ vykoktala a vstala z křesla. „Je tam tak krásně a ještě jsem neviděla kluky.“

Angelica na to nic neřekla. Jenom se usmívala. Amy se musela 22

ovládat, aby z té hrozné místnosti vyšla pomalým, klidným krokem.

Pak se rozběhla – a nezastavila se, dokud nebyla na zahradě.

„Amy!“ zvolala Hannah. „Zahraješ si s námi na schovku?“

Přiběhla k ní a vzala ji za ruku. „Pojď, kluci se tě už nemůžou dočkat.“

Amy se od Hannah nechala vést po zahradě. Kolem velkého záhonu azalek. Kolem rybníka se smutečními vrbami.

Zahlédla v houštinách živého plotu nějaký pohyb. Někdo se tam hihňal. Kluci, usoudila a usmála se.

„Taky jsi to slyšela, Hannah?“ zeptala se. Ukázala na živý plot a spiklenecky zamrkala.

„Ne,“ odpověděla dívka a v očích jí zajiskřilo. „Ty ano?“

„Nevím.“ Amy si založila ruce v bok a rozhlédla se. „Možná to byla kočka. Nebo veverka.“

Ozvalo se další zahihňání. Amy přiskočila blíž. Sklonila se a vytáhla z houštin křepčícího kluka. „A vida! Tady je ta veverka!“

„Já nejsem veverka!“ řekl kluk. „Já jsem Joseph!“

Z dalšího úkrytu vylezli dva kluci. Jeden vypadal tak na jedenáct, měl blond vlasy a veselý obličej jako Hannah. Druhý kluk byl menší a měl Angeličiny tmavé vlasy a zelené oči.

„Nazdárek,“ řekla Amy.

„Já jsem Robert,“ řekl starší kluk, „a tohle je Brandon.“

„Příští měsíc mi bude devět,“ řekl Brandon.

„Gratuluju,“ řekla Amy.

Joseph se jí vytrhl z rukou. „Hrajeme dál!“

„Amy piká!“ zvolal Brandon.

Amy koutkem oka něco zahlédla a otočila se. Opodál stála Julia.

Měla prázdný, zachmuřený výraz.

„Pojď sem, Julie!“ zavolala ji. „Pojď si s námi hrát!“

V Juliiných tmavých očích radostně zajiskřilo, ale pak se Hannah zasmála a jiskérky pohasly.

„Jasně, Julie, hejbni kostrou,“ zvolala Hannah. „Nebuď pořád takové dřevo!“

Amy se postavila mezi obě dívky. „Pojď, Julie,“ řekla. „Pomůžeš mi. Sama to nezvládnu. Ty tady na zahradě určitě znáš každou schovávačku.“

23

Julia přikývla.

„No tak, pojď,“ pobídla ji Amy znovu.

Julia se po chvilce váhání pohnula.

„Kde jsi vzala ten náramek?“ zeptala se Hannah.

„Dala mi ho Amy,“ zamumlala Julia.

Hannah zvedla hlavu. Upřela na Amy zlý, chladný pohled. V té chvíli se tetě Angelice podobala úplně nejvíc.

Pak se zasmála a řekla: „Ale to je od tebe milé, sestřenko Amy!

Chudinky Julinky si jen málokdy někdo všimne.“

Amy to přeslechla. „Tak honem, všichni!“ zvolala a přiložila si dlaně na oči.

„Začínám počítat. Kdo se rychle neschová, toho

zapikolujeme!“

Slyšela, jak Joseph vyjekl. Děti se rozběhly na všechny strany.

Načež zahrada ztichla.

Amy napočítala do padesáti, pak vzala Julii za ruku a vyrazila.

Dívka byla zpočátku zaražená, ale brzy se do hry vžila. Bledé tvářičky jí zčervenaly.

„Bude nejlepší, když se rozdělíme,“ řekla. „Tak je najdeme rychleji.“

„Dobře,“ souhlasila Amy. „Ty, Julie, projdeš východní stranu zahrady a já se mrknu kolem rybníka.“

Vzala to kolem zahradní zdi a najednou objevila branku. Po tepaných mřížích se vinul svlačec, modré květy se krásně vyjímaly na černém kovu. Za brankou byla další zahrada. Na jejím konci se rýsovaly stěny bílého domu.

Kdopak tu asi bydlí? pomyslela si. Pokrčila rameny a vrátila se ke hře. Prohledala křoviska, kamennou zídku kolem rybníka i příhradový oblouk obsypaný popínavými růžemi. Na zahradě bylo schovávaček, že nevěděla, kde dřív hledat.

Přitahovaly ji svěšené větve nejbližší vrby. Amy je rozhrnula a vklouzla pod ně. Bylo tam docela šero. A ticho. Amy si uvědomila, že ani nedýchá.

Opřela se dlaní o kmen. Kůra byla chladná a vlhká a zapáchala plísní.

Strom šuměl, jak se větve pohybovaly a lístky se o sebe otíraly.

Je to jako šeptající hlasy, pomyslela si.

24

Něco jí přejelo po tváři.

Ohnala se po tom jako po mouše. Lístek, zjistila. Nic než vrbový lístek.

Větvičky jí trhaly šaty, když se prodírala nazpátek. Musela pryč.

Nějak se jí to tam nezamlouvalo.

Po paži jí sklouzla větev a šlehla ji do krku. Amy ji odhodila a ucítila na prstech něco lepkavého.

Teplého a lepkavého. Krev.

Vylezla ven, zhluboka se nadechla a pohlédla na vrbu.

Co to bylo? Sáhla si na krk. Žádnou krev nenahmatala. Muselo to být nepatrné škrábnutí. Jsem jenom vyjukaná, jako jsem byla v noci, pomyslela si. To je všechno.

Už se chtěla podívat po další skrýši, když vtom někdo zaúpěl:

„Auuu!“ Asi Joseph. Nedaleko se zatřásl růžový keř.

Amy se zasmála a zvolala: „Nevíš, že růže píchají?“

Sklonila se a řekla: „Vidím tě!“

Sklonila se ještě víc a nakoukla mezi trnité větvičky.

Než však z křoví stačila někoho vytáhnout, ozval se ženský křik.

Nějaká žena vykřikla hrůzou.

25

V.

Amy se rozhlížela na všechny strany.

Žena vykřikla znovu.

Bylo to ze sousední zahrady! Rozběhla se k brance.

„Děti, konec hry! Vylezte! Někdo potřebuje pomoc!“ zavolala.

Zacloumala brankou. Vrátka se nepohnula. Zabrala víc. Otevři se, žadonila v duchu. Otevři se, otevři se, otevři se…

Závěsy zaskřípaly a vrátka se pootevřela. Úponky svlačce se utrhly a spadly jí na hlavu. Amy se protáhla mezerou. „Už běžím!“

křičela. „Kde jste?“

„Tady, u pergoly!“ ozvala se žena. „Ach, prosím vás, pospěšte si!“

Amy se za tím zděšeným hlasem rozběhla po cestičce. „Proboha!“

vyjekla.

Žena se tiskla k chatrné plaňkové konstrukci. U nohou měla bahenní zmiji.

„Utíkejte pro pomoc!“ vydechla.

Není čas, pomyslela si Amy. Pergola se už začínala kácet.

Musela honem něco udělat! Zoufale těkala očima kolem sebe, hledala něco, co by použila jako zbraň. Konečně! O strom byla opřená motyka.

Perfektní. Popadla ji, zvedla nad hlavu a udeřila.

Zmije strašně zasyčela. Netrefila jsem, pomyslela si Amy.

Znovu zvedla motyku a znovu udeřila. Skoro hadovi usekla hlavu.

Had se divoce svíjel. Hlava mu poskakovala sem tam. Jeho krev vystříkla Amy na střevíce. Tlama s ostrými zuby se otevřela a chňapla zděšené ženě po noze. Chňapala a chňapala a chňapala…

26

Uštkne ji! Uštkne ji! říkala si Amy a mlátila motykou do odporného hadího těla, až se netvor přestal hýbat.

Bylo po všem. Amy odhodila motyku a otřela si zpocené čelo.

„Počkejte, pomůžu vám,“ vydechla. Přiskočila k té staré ženě a vzala ji za ruku. Cítila, jak se žena třese. Nebo že by se třásla ona?

„Dobrotivý bože!“ pronesla žena slabým, bezbarvým hlasem. „Už jsem myslela, že je po mně. Jste velice statečná mladá dáma.

Jmenuju se Claire Hathawayová a jsem vám zavázaná…“

„Máti!“ ozval se hluboký mužský hlas. „Máti, kde jsi?“

„Tady, Davide!“ odpověděla žena. „U pergoly.“

Na štěrkové cestičce se ozval dusot běžících nohou. Za okamžik se objevil muž.

Byl vysoký a štíhlý. Pravou paži měl zavěšenou na pásce a další pásku měl přes levé oko. Měl zlatohnědé vlasy a sluncem a větrem dohněda ošlehanou pokožku.

„Co se stalo?“ zeptal se. Spatřil mrtvou zmiji. „Co je to za hada?“

„Ploskolebec,“ řekla matka. „Tahle mladá dáma ho zabila, ještě než mě stačil uštknout.“

Muž se podíval na Amy. Nebude o moc starší než já, usoudila a začala si uhlazovat sukni. Měla ji pomačkanou a ušpiněnou od trávy, jak prolézala zahradu. A vlasy měla hrozně rozcuchané.

Podali si ruce. „Jsem David Hathaway,“ řekl muž. Měl velkou ruku a vřelý stisk. „Kdo jste vy?“

„Jsem u paní Fearové. Vzdálená neteř, sestřenice, nebo tak něco.

Říkám jí teta,“ odpověděla rozechvělým hlasem. David se jí líbil.

Měl ostře řezané rysy a páska na oku mu dodávala na mužnosti.

Usmál se a Amy se rozbušilo srdce. „Vida, takže příbuzná paní Fearové,“ řekl. „Děkuju vám.“

Amy cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Doufala, že si toho David nevšiml, že nevidí, jak ji uvádí do rozpaků.

„Jsem Amy Piercová. Já…“ začala.

„Amy!“ ozvala se Angeličin hlas.

Amy se ohlédla. Teta k ní běžela s Nellií v patách.

Amy ovanulo hedvábí a vůně růžového parfému. „Brandon říkal, že slyší nějaký křik,“ řekla Angelica. „Co se tu děje? Stalo se někomu něco?“

27

„Díky bohu ne,“ řekla paní Hathawayová a stáhla si z čela pramen prošedivělých vlasů. „Vaše příbuzná mě zachránila před bahenní zmijí.“

Angelika pohlédla na mrtvého ploskolebce. „No, byl to statečný kousek,“ řekla. „Ale také lehkomyslný! Ten had tě mohl uštknout, děvče.“

„Myslím, že s ním to dopadlo hůř,“ poznamenal David.

Angelica po Davidovi sekla očima. Amy napadlo, jak s ním asi vychází. Než to však stačila zjistit, vzala ji Angelica za ruku a zamířila k brance.

„Dovol, odvedu tě domů,“ řekla. „To od tebe bylo opravdu nezodpovědné.“

„Ale…“ bránila se Amy.

„Musíš se převléct,“ pokračovala Angelica. „Máš šaty celé od krve. Jenom, aby to pustilo! Na shledanou, paní Hathawayová. Na shledanou, Davide.“

„Na shledanou,“ opáčila paní Hathawayová. „A děkuju vám, slečno Amy.“

Amy se cestou k brance ještě ohlédla. David měl zachmuřený, zlý výraz. Na co asi myslí? zeptala se sama sebe. Proč je najednou tak nasupený?

Když zašli do vily, Angelica ji pustila. Otočila se k Nellie, která šla mlčky za nimi, a nařídila jí: „Nellie, odveď slečnu Amy nahoru a ulož ji do postele. Je rozrušená.“

„Ale mně nic není. Opravdu ne,“ řekla Amy.

„Žádné takové! Šup do postele! Pak se na tebe přijdu podívat.“

Zašustilo hedvábí a Angelica odešla.

V Amy se všechno vařilo. Jak s ní, teta Angelica mohla takhle jednat?! Nejdřív ji odvleče jako kus hadru od Hathawayů a pak ji pošle do svého pokoje jako nějakého spratka, který se bez dovolení přecpal cukrovím! Byla pěkně naštvaná a bylo to na ní vidět.

„Netrapte se, slečno Amy,“ řekla Nellie. „Paní to tak nemyslí. Je už taková. Měla o vás strach, když se ozval ten křik, a vůbec. Pojďte nahoru. Udělá vám to dobře.“

Amy se usmála. „Nepůjdu, dokud mi neslíbíš, že mi už víckrát neřekneš slečno Amy.“

28

„A jak vám mám říkat?“ zeptala se Nellie.

„Jenom Amy.“

„Ale vy jste… a já jsem…“ Nellie byla šokovaná.

„Poslyš, Nellie, my doma služebnictvo nemáme. Nesnáším, aby za mě pořád někdo něco dělal. A už vůbec nesnáším, když se mi za každým slovem říká slečno Amy.“

Služka nejdřív nevěděla, co počít, ale pak se taky usmála. „Tak dobře, slečno… éééh, Amy. Budu vám říkat Amy, ale jenom, když nás neuslyší paní Fearová.“

Amy pocítila příval nové energie. „Že mě nedohoníš!“ vykřikla.

Vyrazila na schody. Nellie se zasmála a rozběhla se za ní. Amy byla v pokoji první. Noha jí sjela po naleštěné podlaze, musela se zachytit postele, aby neupadla.

„Ach, to byla legrace!“ vydechla.

Nellie chvíli lapala po dechu, pak zasípala: „Vůbec jste se nebála, když jste bojovala s tím hadem?“

„Ne. Nebyl čas,“ odpověděla Amy a zarazila se. „Tedy… trochu jsem se bála, to ano.“

„No, já se hadů

bojím úplně strašně.“ Nellie otevřela skříň a

zahrabala v ní. Vytáhla punčochy a šněrovačku a několik lehoučkých spodniček.

„Nellie, co s tím chceš dělat?“ zeptala se Amy.

Služka po ní sekla očima. „Všechno, co máte na sobě, je buď potrhané a zamazané, slečno… ééé tedy, Amy. David Hathaway je šíleně hezkej, co říkáte?“

Ta otázka Amy tak překvapila, že nedokázala hned reagovat.

Pokrčila rameny. „To je možné. Ani jsem si ho moc neprohlížela.“

Bože, já lžu! pomyslela si. Ve skutečnosti v ní hrklo, že málem padla, když ho spatřila.

„On se na vás tak zamilovaně díval…“ pokračovala Nellie.

„No, ééé…“ Amy ze sebe víc nedostala. Tváře se jí zalily ruměncem. Byla z toho nešťastná. Vždycky rychle zčervenala a nemohla s tím nic dělat. Nellie to určitě viděla, protože se uchichtla.

A m y ř e k l a : „Jenom mi děkoval, nic víc, Nellie. Nic to neznamená.“

„Určitě ne.“ Služka najednou zvážněla. „Měla bych vám něco o 29

Davidovi Hath…“

Do pokoje vešla Angelica. Nellie zmlkla a sklopila oči.

Angelica se usmívala, ale její oči byly tvrdé jako dno zelené láhve. „Nellie, řekla bych, že máš dole hodně práce.“

„Ano, paní,“ odvětila Nellie a odběhla.

Angelica přistoupila k Amy. „Jak ti je, děvče?“

„Dobře. Teto Angeliko, pamatuj, že jsem obyčejná venkovská holka. Hadi mě nemůžou rozházet.“

„Omlouvám se, že jsem na tebe tak vybafla,“ řekla Angelica.

„Měla jsem strach, aby se ti něco nestalo. Slíbila jsem přece tvé mamince, že na tebe dám pozor.“

„To nic, teto,“ řekla Amy. Angeličina starostlivost byla dojemná.

„Já to chápu.“

Angelica pohlédla na otevřenou skříň. „To je všechno, co sis přivezla? Bože, holka, ty jsi snad balila na poslední chvíli!“

Amy nechtěla hned říct, že těch pár hadříků je celé její bohatství, a tak mlčela.

Angelica se začala v jejích věcech přehrabovat. Slabě, nesouhlasně přitom mručela.

„Tak tohle ne,“ řekla nakonec. „Ve městě obsazeném Yankeei samozřejmě upadá společenský život, ale tohle v žádném případě ne!

Pattersonovi za dva týdny pořádají dožínkový bál. Lyle Pattersonová musela podplatit samotného generála Butlera, aby získala povolení od armády Unie. Budeš potřebovat plesovou róbu a taky nejmíň troje denní šaty a jezdecký úbor.“

Amy se posadila na postel. Bylo jí trapně. „Víš, teto, to je všechno, co mám,“ řekla nakonec.

„Ach tak.“ Angelica si k ní přisedla. „Válka nám všem přináší jenom soužení.“

Amy si pomalu rovnala sukni. „Nebyli jsme bohatí ani před válkou, ale nouzi jsme nikdy neměli.“

„Jistě, jistě,“ zapěla Angelica. „Já přece neříkám, že tvoje šaty nejsou hezké, jenom říkám, že toho musíš mít na sebe víc. Zrovna jsem si dala ušít nové šaty. Taky děvčatům. A tak nechám ušít i pro tebe.“

„Já ale ne…“

30

„Amy, snad nechceš říct, že na ten bál nepůjdeš? Copak nechceš být hezky oblečená, mít ve vlasech květiny a vybírat si mezi mladými muži z města, kteří tě přijdou požádat o tanec?“

Chci, pomyslela si Amy. Chtěla úplně všechno, o čem teta mluvila.

„Pamatuj, má drahá, že jsme jedna rodina,“ řekla Angelica.

„Musíme si pomáhat. Tvoje maminka by jistě udělala totéž pro moje holky, kdybychom se ocitly v podobné situaci.“

„Když já nevím…“ vydechla Amy.

„Rozhodnuto,“ přerušila ji rázně. „Už nechci slyšet ani slovo.“

Poplácala ji po ruce a zvedla se. Zašustilo hedvábí. „Jsi velice zvláštní mladá dáma. Chtěla bych, abychom se staly dobrými přítelkyněmi.“

„To bych taky chtěla,“ řekla Amy. Chtěla to, i když jí na Angelice něco vadilo, prostě se v její blízkosti necítila dobře.

Angelica vykročila ke dveřím. Pak se zastavila a otočila. „Ještě jednu věc ti musím říct, Amy. Nellie je hrozně upovídaná. Já na pomluvy nedám, ale přesto si myslím, že bys měla znát pravdu o Davidu Hathawayovi.“

Amy zpozorněla. „O Davidovi?“

„Pro krásnou mladou dámu je jenom přirozené, že projevuje zájem o vhodné mladé muže. Zvlášť když žijí v sousedním domě.

Ale ty se nesmíš za Davidem ohlížet. Prostě nesmíš.“

„Jak to, že ne?“ zeptala se Amy vzdorně. Angelica už s ní zase mluvila jako s malou rošťandou.

„Vím, David je hezký. A s tou páskou… no, je úchvatný, co ty na to?“

Amy nevěděla, co říct.

Angelica na odpověď nečekala. „Býval to zábavný mladý muž.

Ale válka ho změnila. Mnohem víc uvnitř než navenek. Upřímně řečeno, je trochu… vyšinutý. A lidé říkají, že je nebezpečný.“

„Nebezpečný?“ vyjekla Amy.

„Víš, válka je hrozná věc. Muži bojují za svou věc. Zabíjejí pro ni a umírají za ni. Nerada bych tě obtěžovala historkami o tom, jak se Davidovi podařilo uprchnout ze seveřanského zajetí. Byla bys z toho vystrašená.“

31

Tak David byl nebezpečný! A proč jí Angelica přikazovala, aby se za ním neohlížela? Za tím se muselo skrývat něco jiného!

„Válka Davida poznamenala,“ pokračovala Angelica. „Našel zalíbení v krutosti. Zabíjel ve válce pro své potěšení. A bůhví, jestli… No nic, jak do toho jednou člověk spadne, už se z toho nedostane.“

„Ne,“ zašeptala Amy. „Copak někdo může zabíjet pro své potěšení?“

„Mrzí mě to, Amy,“ zamumlala Angelica, „ale před sebou samým člověk neuteče. David určitě zabije znovu.“

32

VI.

Amy tomu nemohla uvěřit. Že by si ten krásný mladý muž od vedle liboval v zabíjení? Ne, to k němu nesedělo.

Seděla na sluncem rozpálené kamenné zídce u rybníka a snažila se číst, ale oči ji ujížděly k domu Hathawayových. Pořád musela myslet na Davida.

V duchu slyšela jeho hlas. Byl přece tak milý, tak upřímný, když jí děkoval za záchranu své matky.

„Davide,“ povzdychla si. „Jak je to s tebou doopravdy, Davide Hathawayi?“

Zatoužila být vzdělaná a zkušená jako teta Angelica. Určitě by potom lecčemu rozuměla mnohem lépe.

Co si o tetiných slovech měla myslet? Mluvila s Davidem jenom chviličku. Byl moc příjemný. Ale když odcházela a ohlédla se, měl v obličeji krutý výraz.

David byl ve válce. Byl těžce zraněn. To by mohlo vysvětlovat změnu, o které Angelica mluvila.

„Nazdárek, Amy!“

Amy se otočila a spatřila paní Hathawayovou. Stála za železnou zahradní brankou.

„Dobrý den, paní Hathawayová!“ odpověděla Amy.

„Viděla jsem vás tady sedět a řekla jsem si, že bych vás měla pozvat na šálek čaje. Neměla jsem možnost vám za ten včerejšek pořádně poděkovat.“

Amy znejistěla. Myslela, že by se měla tety Angeliky dovolit, ale ta toho dne měla spoustu práce. A kdyby se jí zeptala, Angelica by určitě řekla ne. „Čaj bych si dala,“ řekla a zvedla se.

33

Paní Hathawayová otevřela branku a vedla Amy ke svému domu.

Cestou si povídaly. Amy se ta stará dáma začínala čím dál tím víc zamlouvat.

„Račte dále,“ řekla paní Hathawayová.

Amy vešla do přední haly a hned zaregistrovala rozdíl mezi tímhle domem a domem Fearových. Oba byly velké, elegantní, ale tenhle byl zařízený nábytkem nepochybně užívaným mnoha generacemi.

„Připomíná mi to domov,“ řekla.

Paní Hathawayová se usmála. „Čímpak?“

„Ach, náš dům je malý a už vůbec není takhle elegantní,“

odpověděla Amy, „ale pocit má v něm člověk stejný. U vás i u nás, jako by nábytek prosil, aby ho člověk používal.“

Bože, to musí znít hloupě, co říkám, pomyslela si Amy. Měla bych vždycky přemýšlet, než něco plácnu.

Paní Hathawayová se zasmála. „Taky že ho používáme, má drahá.

Nábytek, který se nepoužívá a nečiní nikomu potěšení, by se měl rozštípat a spálit.“

Odvedla Amy do salónu, který byl stejně přívětivý. Amy se posadila do tlustého, hodně vycpaného křesla. „Zazvoním pro čaj,“

řekla paní Hathawayová a zatáhla za zvonek.

Za okamžik se objevila služebná se stříbrným vozíkem. Amy se začaly sbíhat sliny, když ucítila čerstvé pečivo.

Paní Hathawayová nalila čaj a řekla: „A teď mi povězte o…“

Zarazila se. Upřela oči někam za Amy a zvýšila hlas. „Davide! Kam jdeš po těch schodech. Pojď sem k nám.“

Amy se otočila. David pomalu, skoro neochotně změnil směr. Že by se s ní už nechtěl setkat?

Došel k nim a posadil se na gauč ke své matce. Tvářil se zachmuřeně.

„Slečna Amy přijala pozvání na čaj,“ řekla paní Hathawayová.

„Ida upekla tvoje oblíbené koláčky.“

„To nejsou moje oblíbené,“ zavrčel David. „Nazdar, Amy.“

Už zase byl naštvaný. Proč? Byl tak přátelský, když se viděli poprvé – a takhle se najednou změnil! Amy to nechápala.

„Nazdar, Davide,“ opáčila. Byla šťastná, že se jí nechvěje hlas.

Uvnitř se jí ovšem chvělo všechno.

34

Paní Hathawayová jí podala šálek s kouřícím čajem. Šálek i talířek byl tenký a křehký jako skořápka, vymalovaný květy dřínu.

„To je ale nádherný porcelán,“ řekla Amy. Snažila se zapříst hovor s paní Hathawayovou. David ji vyváděl z míry.

Paní Hathawayová se rozzářila. „K tomu porcelánu se váže jedna historka, milá Amy. Můj praděd ho přivezl z Francie pro svou nastávající jménem Isabella, kterou zbožňoval. Vezl krabici se soupravou ve své kajutě na lodi. Porcelán přečkal bouřky, útoky pirátů a nejrůznější nebezpečenství. Vůbec nic se nerozbilo. Až teprve časem. Těch několik kousků, které nám dneska zbyly, opatruju jako oko v hlavě.“

Amy se nad tou romantickou historkou pousmála. Koutkem oka sledovala Davida. Seděl nějak divně natočený. Nechce, abych viděla zraněnou část jeho obličeje, usoudila.

Tak takhle to bylo! On se styděl za pásku na oku! Proto jí připadal zachmuřený a nevlídný. Zřejmě na to ve strachu o svou matku zapomněl, když jsme se viděli poprvé, pomyslela si.

Jak někdo mohl Davida považovat za špatného člověka? Amy měla chvílemi pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi.

„Mně to nevadí.“ Chytila se rukou za pusu zděšená, co jí to uniklo.

David na ni vykulil oči. „Cože?“

Tak, pomyslela si, teď jsem si to u něj nadobro rozlila, takže můžu klidně říct cokoli. „Ta páska na oku. Není ošklivá. Náhodou vám dodává vzhled světem protřelého muže.“

V paní Hathawayové to zasyčelo, jak do sebe nasála vzduch.

„Světem protřelého muže,“ opakoval David přísným hlasem. Pak se rozesmál. Byl to hluboký, hutný, krásný smích.

Amy málem upadl čaj na zem. „Co je na tom k smíchu?“ zeptala se ho. „Mám snad dělat, jako že nevidím pásku na vašem oku, ani pásku, v které máte zavěšenou ruku?“

David se zeptal: „Jste vždycky tak upřímná, Amy Piercová?“

Amy opět zrudla. Bože! pomyslela si. Musím se vždycky, když s ním mluvím, takhle červenat?

„Vyrostla jsem na venkově, kde jsou lidé zvyklí říkat, co si myslí,“ odpověděla. „A co se týče vašich zranění, ve válce bylo 35

zraněno hodně mužů. I můj otec…“

Odmlčela se. Musela se nadechnout, aby mohla pokračovat. „Můj otec v těchto dnech bojuje o život. Je mi úplně jedno, jestli má, nebo nemá oči, ruce, nohy… hlavně aby se nám vrátil domů.“

David na ni upřel plamenný pohled. „Opravdu takhle smýšlíte?“

„Ano!“ Opravdu tak smýšlela. Snad si ten mladý muž nemyslel, že by svého otce radši viděla mrtvého než zraněného, ale živého?

Paní Hathawayová si odkašlala. „ženy jsou vždycky mnohem praktičtější než muži, synku. Ještě čaj, Amy?“

Amy pozvedla šálek a paní Hathawayová jí nalila. Ruka se jí při míchání třásla, lžička chrastila o porcelán.

David se na gauči zaklonil a položil obuté nohy na vyleštěný stůl před sebou. Amy se v domě Hathwayových cítila skvěle, přirozeně.

Už se nestrachovala, že by mohla vypustit nějakou hloupost.

Většinou ovšem mluvila paní Hathawayová. Ani Amy

nekontrolovala, jestli jí neujíždějí oči k Davidovi. David byl taky klidný. Smál se některým matčiným poznámkám a Amy si všimla, že na tváři, po pravé straně úst, má roztomilý dolíček. Byla z něho celá pryč.

Najednou si uvědomila, že na něj civí.

I on si toho všiml! Amy myslela, že se na místě propadne hanbou.

Rychle sklopila oči. Snad si David nemyslí, že si prohlížím tu jeho pásku, zhrozila se.

Hodiny na římse krbu odbyly celou. Pět hodin! Amy byla u Hathawayových déle než dvě hodiny. A přitom jí to připadalo jako pět minut.

„Měla bych jít,“ řekla. „Teta Angelica se už o mně určitě strachuje.“

David řekl: „Doprovodím tě.“

Amy předstoupila před paní Hathawayovou. Sklonila se a políbila tu dobrou, starou ženu na tvář a řekla: „Bylo to krásné odpoledne.“

„Ano, bylo hezké.“ Paní Hathawayové zářily oči štěstím. „A určitě zase brzy přijďte.“

David Amy vyvedl zadními dveřmi. Počasí se změnilo. Přihnaly se temné mraky a zakryly slunce. Chladný vítr čechral větve stromů a hnal po cestičce zvadlé listy.

36

Amy mlčela. Bez paní Hathawayové nablízku se už zase styděla.

Nevěděla, co říkat.

David konečně pravil: „Bude pršet.“

„Co nevidět,“ řekla Amy. Dvě slůvka. Bože, to bylo hloupé, pokárala se v duchu.

David ji vedl k brance v zahradní zdi. Vypadal, jako by se nad něčím hluboce zamýšlel. Amy se ho chtěla zeptat, na co myslí, ale neodvážila se. Každé slovo jí připadalo směšné.

„Kde je váš otec?“ zeptal se David.

„Ve Virgínii,“ odpověděla Amy s úlevou, že promluvil první.

„Moje matka se tam o něj stará. Proto jsem u svých příbuzných, u tety Angeliky.“

„Nechcete, abych se pokusil něco o něm dozvědět?“ zeptal se.

Amy se zastavil dech. „Mohl byste?“

„Mám v armádě dobré přátele,“ odpověděl. „Kdybyste mi řekla, ve kterém městě vaši rodiče jsou…“

„To nevím,“ odvětila. „Matka musela otce odvézt z míst, kde se bojuje.“

David si povzdychl. „To bude potíž. Ale udělám, co je v mých silách.“

„Děkuju vám, Davide.“

Došli k brance. Amy chtěla otevřít dvířka, ale David ji popadl za ruku otočil ji k sobě.

„Já děkuju vám, Amy,“ řekl.

Zvedla k němu překvapené oči. „Za co?“

„Za to, že jste mě zbavila pocitu lítosti nad sebou samým.“ Usmál se. „Alespoň na jedno odpoledne.“

Amy skrápla na nos těžká dešťová kapka. Než stačila zareagovat, David zvedl ruku a utřel jí nos palcem. Srdce se jí strašně rozbušilo.

„Máte pihy,“ řekl.

Zakryla si obličej dlaní. „Nenávidím je.“

„Mě se pihy líbí.“

Další kapka jí skrápla do vlasů a třetí dopadla Davidovi na prsa a zanechala mu na hnědé košili černou vlhkou šmouhu. Přibyly další kapky.

„Začíná pršet,“ řekla Amy. „Když poběžíte na jednu stranu a já na 37

druhou, stihneme to domů dřív, než budeme promočení na kost.“ A Angelica nás spolu neuvidí, pomyslela si.

David kolem ní natáhl ruku a pootevřel branku. „Brzy se zase uvidíme, Amy Piercová,“ řekl klidně. „Brzy.“

Amy proklouzla na tetinu zahradu a rozběhla se po cestičce k vile.

Povyskočila jako malá holka. David ji chtěl znovu vidět!

Břink!

Někde ve výšce se vysypalo sklo.

Vykřikla nějaká žena. Amy zvedla hlavu.

Něco letělo z okna v druhém patře. Něco velkého. Tělo!

„Pomóc!“ zaječela Amy. Měla pocit, jako by se jí to slovo zadrhlo na rtech.

Nellie. Byla to Nellie.

38

VII.

„Neeee!“ ječela Amy.

Nellie divoce mávala rukama, ústa měla otevřená hrůzou.

Narazila hlavou na kamennou dlažbu. Byl to zvuk, jako když spadne a praskne meloun.

Amy se k ní rozběhla. Vrhla se k jejímu nehybnému tělu.

„Ach, bože, Nellie!“ vydechla. „Jak se to mohlo stát?“

Služka sténala.

Amy vykulila oči. Nellie pořád ještě žila!

Ach, té krve! Příliš mnoho krve! Vsakovala pod Nelliiným tělem do země, barvila dlaždice na rudo.

Amy pod Nellii vsunula ruku a přetočila ji na záda.

Z obličeje měla krvavou kaši.

Hrubé kameny jí roztrhaly pokožku na cáry. Amy pod kůží viděla rýhy svalů a jemné žilky.

Jedno oko bylo zaražené do lebky, druhé zalité krví.

Spodní ret měla Nellie úplně odtržený, zuby rozbité.

Kůže na hlavě praskla. Amy viděla bílou lebeční kost. Lebka byla puklá.

Pochopila, že služce už není pomoci. Nejradši by z toho místa utekla a zapomněla, že něco takového viděla, ale nemohla Nellie opustit. Ne, nemohla. Byl by to hřích.

Těžce polkla. Opatrně se dotkla Nelliina ramene. „Jsem tady.

Jsem u tebe, Nellie. Neboj, neopustím tě.“

Nellie pootevřela rozbité rty. Vyvalila se krev a kousky uražených zubů.

„Amy…“ zachrčela. „Dej si… pozor… na…“

39

Z hrdla jí vyšel dlouhý, bublavý dech. Krev jí v ústech zpěnila a vytekla na zem. Nellie znehybněla.

Amy pohladila Nellii po ramenou a s hlubokým povzdechem pokývala hlavou. Služka byla mrtvá.

Vytáhla paží. Z prstů jí odkapávala krev a tekla po zápěstí.

Amy najednou zpanikařila. Nevěděla, co má dělat. Mozek jí úplně vynechal.

Otevřely se zadní dveře a vyběhla z nich Angelica. Hrozně křičela. Amy ji sledovala, jak otvírá a zavírá ústa, ale ten křik nevnímala. Připadal jí hrozně vzdálený.

Někdo ji vzal zezadu a zvedl na nohy.

„Amy!“ Jiný hlas. Silný. „Amy!“

David! Ano, byl to Davidův hlas! A Davidovy ruce kolem jejího pasu.

Teprve teď si uvědomila, že i ona křičí. Nemohla od Nelliina znetvořeného obličeje odtrhnout oči. Z hrdla jí vycházely příšerné skřeky.

David ji k sobě otočil. Amy stiskla zuby, aby přestala ječet.

„Davide, odveď ji dovnitř,“ přikázala Angelica.

David s ní vykročil k domu. Nohy se jí podlamovaly. Třásla se po celém těle. Když došli k zadním dveřím, Amy se otočila. Musela se ještě jednou, naposledy, podívat na Nellii.

Ale bože! Co to s ní Angelica dělala? Copak nevěděla, že jí není pomoci? Nikdo na světě už jí nemohl pomoci.

Amy se otřásla hrůzou. Angelica namočila do Nelliina

zkrvaveného obličeje kapesníček. Pak ho pečlivě složila a zasunula do kapsy.

„Nedívej se tam,“ zavrčel David. „Pojď dovnitř.“ Zatáhl ji do domu a rychle s ní prošel kolem vyděšeného služebnictva.

„Nechápu, co se to stalo. Ještě včera byla u mě v pokoji, normálně se smála a mluvila. A teď…“ Amy vzlykala, až se jí třásla ramena.

„Tak dost,“ řekl David drsně. „Plácáš hlouposti. Není to k ničemu.

Musíš na to zapomenout…“

„Zapomenout?!“ vyjekla Amy. „Jak bych na něco takového mohla zapomenout?“

David ukázal na gauč v obývacím pokoji. „Pojď, posadíš se 40

támhle!“

Amy na něj upřela vyděšené oči. Řekl jí, aby zapomněla na to, co viděla, a přitom měla dojem, že i on zápolí s hlubokým dojetím. Ústa měl sevřená do uzoučké štěrbiny.

David vytáhl kapesník a otřel jí ruce a obličej. Bílá látka se zbarvila krví.

Nelliinou krví.

Amy se začal zvedat žaludek. Sevřela víčka a čekala, až to přejde.

„Davide!“

Amy znovu otevřela oči. Do pokoje vběhla Hannah a vrhla se k němu. „Davide, co se stalo? Matinka mi nechce nic říct.“

David ji jemně sundal ruce. „Jenom tě chce uchránit,“ řekl.

„Čeho mě chce uchránit?“ křičela Hannah. „Okamžitě mi řekni, co se tady stalo!“

„Nellie se zabila,“ ozval Juliin hlas. Dívka stála ve dveřích.

Obličej měla bílý jako stěna za jejími zády a strašně se třásla.

Amy vyskočila z gauče a rozběhla se k ní.

„Viděla jsem, jak letí,“ řekla Julia nevýrazným hlasem. „Padala kolem mého okna.“

„Ach, Julie!“ Vzala dívku za ruku a odvedla ji ke gauči. Přestože v pokoji bylo horko, Julia měla ruce studené a vlhké.

„Amy? Děvčata?“ zavolala z haly Angelica. Okamžik na to vešla do pokoje.

„Matinko, já jsem se tak strašně lekla,“ zaštkala Hannah. Zoufale se držela Davidovy košile.

„Ale, ale, miláčku,“ konejšila ji Angelica. „Už je zase všechno v pořádku.“

Angelica sekla očima po Amy. „Měla bys jít nahoru a převléci se,“ řekla jí. „Budeš se cítit mnohem líp.“

Amy úplně zapomněla, že je celá od krve. Od Nelliiny krve. V

hrdle se jí usadila ostrá, hořká pachuť. Otočila se a vyběhla z obýváku na schodiště.

V prvním patře proběhla chodbou, ale než stačila otevřít dveře svého pokoje, něco ji zadrželo. Cítila to. To něco jí přikazovalo, aby šla až nahoru.

Neměla tušení, kde se v ní ten pocit vzal. Věděla, že musí 41

poslechnout. Otočila se a vyšla po dalším, menším schodišti do horního patra.

Táhlo ji to k tajemné Angeličině místnosti.

Nohy se jí pohybovaly samy od sebe. Co se to se mnou děje?

podivila se.

Otevřela dveře – a se silným zasyčením se nadechla.

Okno v místnosti bylo rozbité.

Nellie vypadla odsud.

Amy se sevřelo srdce.

Na zemi ležela péřová prachovka. Amy se sklonila a zvedla ji.

„Ach, Nellie,“ povzdychla si.

Pak na psacím stole spatřila Angeličiny karty. Bezmyšlenkovitě po nich sáhla. Byly horké. Amy pochopila, že mají radost, že jsou zase v její dlani.

Angelica říkala, že karty k ní mluví. Že by to byly ony, co ji zavolalo nahoru?

Zachvěla se. To přece není možné, pomyslela si, ale příliš jistá si nebyla.

Začala míchat. A znovu se dostavil ten zvláštní, nepříjemný pocit, že neovládá své ruce.

Tentokrát se tomu nebránila.

Míchala tarotové karty, jako by to dělala snad už tisíckrát. Ruce samy věděly, kdy mají přestat.

Svrchní karta už přímo nadskakovala.

Amy ji otočila.

Byla to Smrt.

Hleděl na ni šklebící se kostlivec s prázdnými očními důlky. Měl na sobě rytířské brnění a jel na bílém koni spálenou, černou krajinou.

Jedinou barvou na obrázku byl rudý chochol jeho přilby.

Úplně stejně rudý jako Nelliina krev.

Karty nelhaly. Na Amy právě dýchla smrt – i když to nebyla její vlastní smrt.

Ale proč by jí ty karty říkaly něco, co už se stalo? Nechápala to.

Ne, tak to nemohlo být. Muselo jít o něco jiného.

Zavřela oči a poddala se své zvláštní moci. Zasunula Smrt zpátky do paklíku a znovu začala míchat.

42

Ruce opět v určitém okamžiku přestaly. Amy otevřela oči a obrátila svrchní kartu.

Smrt.

Není se čeho bát, řekla si. Karty prostě říkají ještě jednou totéž.

Chtěla je odložit – a pak si uvědomila, že znovu míchá.

Předem věděla, jaká bude svrchní karta. A přece ji zase obrátila.

Musela.

Smrt.

Šklebil se na ni kostlivec.

„Amy?“

Ztuhla. Byl to Davidův hlas! Karty jí vypadly z ruky na stůl.

Otočila se. Asi musela vypadat strašně, protože David na ni upřel útrpný pohled, přistoupil k ní a sevřel jí ruce ve svých dlaních.

Pohlédl na rozbité okno a řekl: „Neměla jsi sem chodit, Amy.“

Najednou jí tykal. Amy to potěšilo.

„Musela jsem,“ odvětila a taky přešla k tykání.

„Nedělej si

starosti, Davide. A kde ty ses tu nahoře vzal?“

Sluneční paprsky dopadly na jeho černou pásku. „Chtěl jsem se přesvědčit, jestli jsi v pořádku. Tvrdila jsi, že ano, ale mě se zdálo, že nemluvíš pravdu.“

„Myslím, že jsem v pořádku.“ Zarazila se. Nevěděla, jak David přijme otázku, kterou mu chtěla položit, ale zkusila to: „Opravdu si myslíš, že člověk může na něco takového zapomenout? Že může zapomenout na to, když vidí někoho zahynout takovou strašnou smrtí?“

David se zachmuřil, vyhlížel skoro rozzlobeně. Jemu se tak rychle mění nálada, pomyslela si Amy.

„Ty možná můžeš, ale já nezapomenu nikdy,“ řekl.

Amy si sevřela pažemi tělo. „Stalo se to tak rychle. Nellie byla živá a najednou byla… dole. Je to jako ve snu. Ach, kdybych se z něj mohla probudit a všechno zase bylo jako předtím!“

David na ni chvíli hleděl. Pak řekl: „Já to znám. Ve válce je to stejné. Muži vedle tebe bojují a najednou jsou mrtví.“

A m y s i takové umírání nedovedla představit. Jedna smrt za druhou! Nebylo divu, že David připadal Angelice změněný. Válka změní každého.

43

Nevěřila však, že by našel radost v zabíjení. Když mluvil o mužích, kteří padli po jeho boku, měl v hlase bolest.

Amy řekla: „Jak mohla Nellie vypadnout z okna? Jak ji mohlo potkat takové neštěstí?“

„To nebylo neštěstí,“ pronesl David tvrdě.

44

VIII.

Od Nelliiny smrti uplynul týden. Amy na ni pořád myslela. Jakmile zavřela oči, viděla její rozbité tělo.

„Líbí se ti?“ zeptala se Angelica.

Amy zapudila chmurné myšlenky a přinutila se k úsměvu. Otáčela se před zrcadlem a obdivovala okrově žluté šaty, které jí Angelica dala ušít. Byly to nejelegantnější šaty, jaké kdy měla na sobě, a ona se pořád bála, že se v nich večer na bále nebude cítit dobře.

Pohlédla v zrcadle na tetu. Angelica seděla na pelesti mezi Julií a Hannah. „Jsou božské, Angeliko. Děkuju ti.“

„Taky bych chtěla jít na dožínkový bál,“ řekla Hannah. „Vzala bych si modré šaty.“ Odhodila si na záda blond lokny. „A všechny tance bych zadala jenom Davidovi.“

„Ten je na tebe moc starý,“ ušklíbla se Julia.

„To by snad stačilo, Julie!“ okřikla ji Angelica.

Na mě moc starý není, pomyslela si Amy. Strašně si přála, aby se David dožínkového bálu taky zúčastnil.

Něco ji k němu přitahovalo. Chtěla ho zase vidět – i přes Angeličino varování, i přes tu jeho náladovost…

Chtěla se ho zeptat, co tím myslel, když říkal, že to, co se stalo Nellii, nebylo neštěstí.

Ano, měla se ho zeptat hned. Ale neuvědomila si to. Byla v pořád ještě v šoku – a on odešel dřív, než jí zase hlava začala normálně fungovat.

Asi tím myslel, že Nellie vyskočila z okna sama. Ne, Nellie by se nikdy nezabila. Byla příliš šťastná, příliš plná života.

Julia se zvedla a podala Amy řetízek. „Chtěla bych, abys měla 45

svůj náramek pro štěstí.“

Amy se sevřelo hrdlo. Julia tak strašně toužila po tom, aby ji měl někdo rád. „Děkuju ti, Julie. Je to od tebe moc hezké.“

Julia se skoro usmála.

„To je dobrý, a já se toho pitomého náramku nesmím ani dotknout,“ zakňučela Hannah. Amy si všimla, že ji Angelica neokřikla jako předtím Julii.

„Víš co, Amy, posaď se k toaletnímu stolku,“ řekla Angelica.

„Ozdobím ti vlasy květinami.“

Amy poslechla. Sledovala Angeliku v zrcadle, jak jí do lesklých prstenců rudohnědých vlasů zastrkuje žluté růžičky.

„Já chci mít taky ve vlasech růže!“ Ozvala se Hannah.

„Ale, miláčku, tyhle jsou pro Amy,“ řekla na to Angelica. „Až se v noci vrátíme z bálu, dáme je do vody, a zítra si je budeš moci vzít.“

„Jenže já chci být krásná už dneska!“ nedala se dívka. „Chci být stejně krásná jako Amy!“

„Ty jsi krásná jako Amy,“ řekla Angelica a dodala s úsměvem:

„Možná krásnější.“

Amy stála s Angelikou a pozorovala elegantně oblečené muže a ženy, kteří zaplnili sál.

Sál byl nádherný, ozářený obrovskými lustry. Plameny svíček se odrážely v zrcadlových stěnách. Nad slavnostní tabulí se klenula pergola vyzdobená tisícerými papírovými růžemi.

Amy těžce polkla. Nervózně si pohrávala se stříbrným náramkem.

Zapadne do té společnosti? Nebo bude tou, kterou nikdo nepřijde požádat o tanec?

Prohlížela si ostatní dívky. Všechny jí připadaly tak elegantní a vznešené. Bylo jí z toho k zalknutí. Kdyby ji v té chvíli někdo požádal o tanec, asi by se přerazila o vlastní nohy.

Už už se chtěla omluvit a utéct na toaletu – když v tom spatřila Davida.

Tančil s půvabnou dívkou. Byla drobná a měla lesklé černé vlasy.

Zraněná paže mu při tom zřejmě vůbec nepřekážela. Naopak, vypadal, jako by se náramně bavil.

„No ne! Támhle je David. A Bernice Sutherlandová,“ řekla 46

Angelica. „Bože, z té ale vyrostla hezká dívka! David byl vždycky celý pryč do hezkých děvčat.“

Amy se zařekla, že si toho nebude všímat, ale stejně měla pocit, jako by se jí v hrdle usadilo něco těžkého.

„Ach, paní Fearová!“ zavolal někdo.

Amy se otočila. Kráčela k nim vysoká, nápadná blondýna. Měla na sobě blankytně modré hedvábné šaty. Dokonale jí ladily s očima.

„Nazdar, Chantal,“ řekla Angelica. „Amy, tohle je Chantal Duvaneová z rodiny starých přátel.“

Chantal si beze slova změřila Amy pohledem. Pak se otočila k Angelice.

Amy cítila, jak zrudla. Chantal zřejmě usoudila, že jí nestojí za slovo.

„Všimla jste si, že se dnešního bálu účastní i váš šarmantní soused?“ zeptala se Chantal.

„Jaký šarmantní soused?“ zeptala se Angelica.

„Přece David Hathaway,“ odpověděla dívka.

„Ano, všimla jsem si,“ řekla Angelica. „Ovšem obávám se, že Bernice si toho všimla dřív.“

„Ach, Bernice ho po prvním tanci omrzí,“ řekla Chantal „Je to husa a David dává přednost duchaplným dívkám.“

„No, tebe nikdo z nedostatku ducha podezřívat nemůže,“ pronesla Angelica s úsměvem.

Teta se mě ani nepokouší zapojit do hovoru, pomyslela si Amy.

Vadilo jí to o to víc, že stála vedle tak elegantní dívky.

Udržovala si úsměv – pro případ, že by na ni David náhle pohlédl.

David to se svou partnerkou vytáčel. Chantal svítily oči. Byla to směs touhy a žárlivostí, kterou Amy tak dobře znala.

„Davidovi to opravdu sluší, nemyslíte?“ řekla Chantal. „Ta páska mu vůbec nekazí vzhled. U nich v rodině se krása dědí.“

Angelica se zasmála. Amy musela zatnout zuby. Bylo jasné, že se Chantal o Davida zajímá. Velice moc zajímá.

Chantal švihem roztáhla vějíř. „Paní Fearová, dozvěděla jsem se od maminky, že se u vás příští měsíc koná velká hostina.“

„Ano, koná.“ Angelice povyskočilo pravé obočí.

„Víte…“ řekla blondýna váhavě s rozkmitaným vějířem v ruce.

47

„Předpokládám, že přijdou také Hathawayovi. Byla bych vám velice vděčná, paní Fearová, kdybyste mě posadila vedle Davida.“

Angelica pohlédla na Amy a zapěla: „Zdá se, že si David získal ještě jiné srdce, co říkáš, má drahá?“

Rozhodla se mi můj zájem o Davida osladit, pomyslela si Amy.

Hudba ustala. Amy stočila zrak do míst, kde naposledy viděla Davida.

A ztuhla. David šel k ní. Nebo k Chantal? Zřejmě se rozhodl požádat tu nafoukanou blondýnu o tanec.

Uklonil se a pozdravil. Nabídl rámě a řekl: „Můžu tě požádat o tanec, Amy?“

Amy se už málem odvrátila. Překvapeně se otočila zpátky. Přitom zahlédla Angeličin obličej. Její zelené oči ztvrdly a zchladly. Rty měla zúžené odporem.

Amy si z toho nic nedělala. David požádal o tanec ji, ne Chantal.

Měla pocit, že se každým okamžikem vznese do nebe.

„Ráda si s tebou zatančím,“ řekla.

David ji vzal za ruku a odvedl na parket. Zdravou paží ji uchopil v pase. „Moc ti to dneska sluší,“ řekl.

„Já… to ty šaty,“ vydechla. Bože, jak mohla vyslovit něco tak hloupého?! Chantal by na jeho kompliment určitě reagovala jinak – duchaplněji.

„Není to v šatech,“ řekl David. Držel ji lehce, lehoučce, ale i to stačilo na to, aby se jí rozbušilo srdce. Ještě nikdy jí nebylo tak krásně.

Melodie rychle odezněla. David Amy přidržel o vteřinku déle, než bylo nutné, a pak od ní odstoupil. Byl konec. Amy se chtěla vrátit k Angelice, ale on ji chytil za ruku.

„Dáme si punč?“ zeptal se.

Celá šťastná přikývla.

Počkal, až se do něj zavěsí, a odvedl ji k tabuli.

Zastavil se u řady židlí podél zdi. „Počkej tady,“ řekl a usadil ji na jednu z nich. „Hned jsem zpátky.“

Amy ho sledovala. Na tabuli byly tácy se šunkou a krocaním masem, koláčky a cukrové rohlíčky. Obrovské stříbrné mísy přetékaly ovocem. Ve stříbrných svícnech byly dlouhé bílé svíčky.

48

Plamínky se třepotaly, jako by tančily podle hudby.

Na konci tabule byla křišťálová nádoba na bowli řezaná do tvaru labutě. Labuť plula po hladině z papírových růží, které ladily s růžemi na pergole.

Amy upřela oči na tu ohromnou klenutou konstrukci nad tabulí.

Napadlo ji, kolik asi lidí se muselo nalopotit s výrobou tolika květů z krepového papíru a drátu. Bylo to úchvatné.

Když se otočila zpátky, spatřila něco hrozného. Bernice Sutherlandová držela Davida za ruku a táhla ho do úzkého prostoru mezi pergolou a zdí. Amy chtěla vykřiknout, ale pak si to rozmyslela. Ať si! Mně to nevadí, řekla si.

Avšak vadilo jí to. David na ni zapomněl. Jak si mohla myslet, že jí dá přednost před všemi těmi krásnými, elegantními dívkami?

Do očí se jí vhrnuly slzy. Světlo svíček se rozmazalo v zlatavém oparu.

Otřela si oči. Jasný, zlatavý opar však nezmizel. Bylo to ještě horší.

„Hoří!“ vykřikl někdo.

Hudebníci přestali hrát.

Nějaká žena vykřikla. Lidé se začali hrnout ke dveřím. Strkali do sebe, tahali se, převraceli stoly a židle. Tácy a sklenice dopadaly s třeskotem na zem.

Amy neutíkala. Nemohla opustit sál, dokud si nebyla jistá, že je David v bezpečí. Rozběhla se k místu, kde předtím s Bernice zmizel za pergolou. Musela se prodírat davem.

Měla před sebou dlouhou tabuli. Za tabulí stravoval pergolu oheň.

Amy zůstala stát. Zírala na tu spoušť. Plameny už zachvátily okenní závěsy a přeskakovaly z okna na okno.

„Davide!“ zavolala. „Kde jsi?“ Popošla o pár kroků. Musela ho najít.

Růže byly v jednom ohni. Vzduchem poletovaly jiskry a kousky zuhelnatělého papíru.

Amy už dál nemohla. Zvedla ruce a zaštítila si obličej a vlasy před padajícími jiskrami.

Vtom z pergoly někdo vyběhl. Dívka. Bernice Sutherlandová.

Strašně křičela.

49

Šaty jí na zádech hořely. Hořela hedvábná látka. Nesmírně rychle.

Vmžiku na ní hořelo všechno.

I vlasy.

Bernice tloukla při běhu do plamenů rukama. Amy ji chtěla chytit, ale ona se před ní otočila a rozběhla se ve zmatku zpátky.

Amy strhla ze stolu ubrus.

Z Bernice odpadávaly cáry zčernalé, kouřící látky a dopadaly na podlahu. A Bernice křičela. Křičela jako šílená.

„Bernice, stůj!“ volala Amy. „Neutíkej!“

Nešťastná dívka se ohlédla.

Amy vyjekla hrůzou.

Obličej Bernice bublal jako vosk, který se právě začal vařit. Kůže se jí loupala a vlasy se jí v syčících chomáčích připékaly k hlavě.

Byla černá jako uhel. Jako spálené maso na rožni. Byla to ohořelá panenka, loutka, cokoli, jenom ne lidská bytost.

Amy na ni konečně hodila ubrus a udusila plameny.

Nešťastná dívka klesla k zemi. Z ubrusu stoupal dým páchnoucí spálenými vlasy a masem.

Bernice přestala křičet. Omdlela bolestí, pomyslela si Amy. No, alespoň už nic necítí.

Všude kolem poletovaly jiskry. Amy zvedla hlavu. Obrovitá pergola se zakymácela.

Dřevo zakvílelo jako raněné zvíře.

Na únik už nebylo pomyšlení. Amy vyhodila ruce nad hlavu a v tom okamžiku na ni hořící pergola spadla.

50

IX.

Tabule se převrhla s mohutným buch!

Amy ovanul silný žár.

Nohy jí vyletěly do výše.

Dopadla na záda a vyrazila si dech. Něco ji přitisklo k podlaze.

Svět se změnil v černé skvrny.

Když se vzpamatovala, zjistila, že leží na podlaze a na ní leží David.

„Jsi v pořádku?“ zachrčel.

Amy kašlala, dým ji dusil. „Davide… tys mě zachránil před padající pergolou!“

David vstal, sehnul se a vytáhl ji k sobě. „Když ti říkám, že máš počkat, tak laskavě čekej!“ rozkřikl se na ni.

Než stačila říct slovo, popadl ji za rameno a otočil ke dveřím.

„Mazej odsud!“ přikázal.

„A co bude s tebou?“

„Já to zvládnu.“ Strčil do ní. „Tak běž! Dělej, než dopadneš jako Bernice.“

To ji přimělo k pohybu. Nevěděla, jestli utíká před Davidem nebo před požárem. Ohlédla se. David byl pryč.

Utíkala kolem Bernice. Nad mrtvou dívkou se vznášel kouř. Byl tmavší než ostatní dým. Tmavší a hustší. Prosakoval ubrusem, který na ni předtím hodila.

Amy se na okamžik zastavila. Navzdory žáru ji mrazilo.

Utíkej! Musíš pryč! nařídila si. Vyběhla ven. Kašlala a dusila se.

Vzduch venku byl těžký, zřejmě se blížila bouřka. Ovšem po tom dýmu v sále voněl jako v rajské zahradě. Amy se zhluboka nadechla.

51

„Amy!“ ozvalo se za ní.

Otočila se. Hnala se k ní Angelica. Jejich pohledy se setkaly. Amy měla pocit, že Angelice září oči, jako by se z něčeho radovala. Z

čeho? Přeběhl jí mráz po zádech. Ne, to není možné! Rychle tu hroznou představu zapudila.

Stejně náhle jako přišla, iluze zase zmizela. Angelica měla oči úplně normální. Amy si s úlevou vydechla.

„Amy, miláčku!“ Popadla ji za obě ruče. „Měly jsme o tebe takový strach!“

„Bernice je mrtvá,“ řekla Amy. „Byla v tom ohni a teď je mrtvá.“

Vytrhla se Angelice a objala si pažemi tělo, aby se tolik netřásla.

„Chci domů.“

Angelica jí znovu popadla. „Ano, půjdeme domů.“

Amy zavrtěla hlavou. Nechtěla k Fearovým. Chtěla domů. Do Maurepasu. K mamince a tatínkovi.

Avšak nemohla. Byla ve vile Fearových jako v pasti.

Amy se pod přikrývkou svinula do klubíčka. Bála se usnout. Bála se, že bude mít hrozné sny. Sny o smrti.

Před jejíma očima zahynuli dva lidé – Bernice a Nellie. Amy si přála, aby se to nikdy nestalo. Přála si na to zapomenout. Přála si…

V tom ji něco napadlo. Posadila se v posteli. Dva lidé zahynuli!

Ano, Angeličiny karty se jí snažily povědět, že po Nelliině smrti budou ještě další mrtví. A Amy jim neporozuměla.

Srdce jí tlouklo až v hrdle. Karta Smrti se jí ukázala celkem třikrát. Mělo to znamenat, že bude další smrt, že ještě někdo zemře před jejíma očima?

Zachvěla se. Kdo to bude?

Připadalo jí to jako zlý sen, jako strašlivá noční můra. Říkala si, že se každým okamžikem probudí a bude doma, v Maurepasu, ve své posteli, a všechno bude, jako vždycky bylo.

Avšak ona nespala, byla vzhůru. A nebyla v Maurepasu.

Ťuk, ťuk.

Něco dvakrát dopadlo na okno. Kdo to mohl být?

Amy odhodila přikrývku a nakoukla za závěs.

Na zahradě stál David a gestikuloval na ni, aby šla dolů, že se sejdou u zadních dveří.

52

Co ji mohl chtít? Amy popadla župan a hodila ho na sebe. Potichu vyklouzla z pokoje a zamířila chodbou ke schodům.

Při každém vrznutí podlahy se v ní zastavil dech. Angelica by se zbláznila, kdyby ji přistihla, jak se krade z domu za Davidem.

Čekal u zadních dveří. Vzal ji za ruku a odvedl dál do zahrady –

aby na ně nebylo z domu vidět.

„Rád bych se ti omluvil za to, že jsem byl na tebe tak tvrdý. Chtěl jsem, abys byla od toho ohně co nejdál. Chtěl jsem mít jistotu, že se ti nic nestalo,“ vysvětlil.

„Jsem pořádku,“ řekla Amy. „Jenom nemůžu spát. Bojím se usnout. Bojím se, že se mi o tom bude zdát, víš?“

„Vím, co to jsou zlé sny.“ Pohnul hlavou a měsíc mu ozářil černou pásku na oku. „Je toho hodně, čeho se v noci děsím.“

„Zlé zážitky z války?“ zeptala se.

Přikývl. Rty měl pevně sevřené a na čele měl hluboké vrásky.

Amy se opět roztřásla. Vzpomínka na strašný požár byla příliš čerstvá. Sevřela ruce, aby si toho David nevšiml. Jenže on si všiml.

Napadlo ji, že svým jedním okem vidí víc než ostatní lidé všema svýma očima dohromady.

Zvedl k ní ruku, ale pak ji nechal klesnout zpátky k boku. „Mrzí mě, že ses stala svědkem něčeho tak hrozného,“ řekl.

„Byl to můj první bál.“ Amy si zkřížila paže na prsou. „Už asi nikdy na žádný nepůjdu.“

David ji vzal kolem pasu a přivinul ke svému boku. Amy ucítila žár jeho těla a slastně vzdychla.

„Co se vlastně stalo?“ zeptala se.

„Bernice se mnou chtěla mluvit. Mezi čtyřma očima. Říkala, že je to strašně důležité. A tak jsme šli za pergolu, protože jedině tam jsme mohli být sami.“

„Já vím. Viděla jsem vás.“ Vzpomněla si, jak jí bylo, když spatřila Bernice držící Davida za ruku.

„Myslel jsem, že se k tobě hned vrátím,“ pokračoval. „Když jsme byli z dohledu, Bernice na mě začala křičet, že tančím s tebou. Řekl jsem, že jí do toho nic není a chtěl jsem jít pryč. Nepustila mě.“

Odmlčel se. „Nevím přesně, co se potom stalo. Odvrátil jsem se od ní. A vtom něco zahučelo. Když jsem se otočil zpátky, byla už 53

pergola v jednom ohni.“

Davidovi pulzovaly svaly v obličeji. „Seběhlo se to neskutečně rychle. Všechno bylo fajn a najednou… Bernice hořela.“

Chudák David, pomyslela si Amy. Už si toho tolik prožil – a ještě tohle!

„Cítil jsem žár, který ní vycházel. Bernice na mě třeštila oči, jako by nechápala, co se děje. Pak začala křičet. Chtěl jsem ji chytit…

možná bych ji zachránil, kdybych se k ní dostal hned, na samém počátku, ale ona mi utekla.“

„Davide, ty přece…“ Chtěla říct, že za to nemůže, ale on mluvil dál.

„Čeho se dotkla, to okamžitě vzplanulo. Myslel jsem, že jsem už zažil všechno, co jen člověk ve válce může zažít, ale není to pravda.

Smrt Bernice byla to nejhorší, co jsem kdy zažil.“

Amy ho vzala kolem pasu a ještě víc se k němu přitiskla.

David rychle a zhluboka dýchal, s každým výdechem jako by si povzdychl. „Amy,“ řekl tichým, ale naléhavým hlasem.

Podíval se jí do očí. A pak ji políbil. Měl horké a pevné rty.

Amy ho odstrčila. Byl to pro ni šok. Srdce jí málem vyletělo z těla.

„Zítra odjíždím z New Orleansu,“ řekl, „ale rád bych se s tebou sešel hned, jak se vrátím.“

„Teta Angelica nedovolí…“

„Sejdeme se pozítří tady u toho rybníka,“ řekl. „Ve stejnou dobu.“

„Tak dobře,“ souhlasila Amy. „Přijdu.“

Usmál se na ni. Byl to zvláštní, neuvěřitelně milý úsměv, jaký ještě nikdy u nikoho neviděla. Srdce se jí rozbušilo ještě rychleji.

Amy v té chvíli pochopila, že Davida vroucně miluje.

Znovu ji políbil. Pak poodstoupil. Držel její ruce ve svých. „Dej na sebe pozor, Amy. Dějí se divné věci a hrozně blízko tebe. Nevěř nikomu.“

„Ale tobě přece můžu věřit,“ namítla.

„Ne,“ odsekl. Zatřásl jí rukama jako by chtěl, aby se vzpamatovala. „Nesmíš věřit nikomu – ani mně.“

54

ČÁST DRUHÁ

DŮM SMRTI

X.

Amy seděla na zídce u rybníka. Měsíc byl jako tenký srpek na černočerné obloze. Stíny byly hluboké a s listovím okolních stromů si pohrával vlahý vánek.

Amy čeřila konečky prstů klidnou vodu a rozmazávala odraz hvězd na hladině. Tolik po Davidovi toužila, že jí to připadalo, jako by se celý svět zastavil. Poslední dva dny se strašně, strašně vlekly.

„Ach, Davide!“ povzdychla si nahlas.

Řekl jí, aby mu nevěřila. Avšak Amy v hloubi duše cítila, že on chce, aby mu věřila, i když říká něco jiného. Proč by se s ní chtěl znovu sejít? Proč by ji tak láskyplně líbal?

Byla tichá, vábivá noc. David se musel každou chvíli objevit.

Když mu dám najevo, že mu věřím, říkala si Amy, nalezne zase ztracenou sebedůvěru.

Uběhla půlhodina. Pak další. A David nikde. Amy byla nešťastná.

Proč nepřišel? Zapomněl na mě? Zapomněl?

„Amy?“ zašeptal někdo opodál.

Ohlédla se. „Kdo je tam?“

Ze tmy vystoupila Julia. Měla na sobě jenom noční košili. Bosé nohy měla mokré od orosené trávy.

„Julie, co děláš venku takhle pozdě v noci?“ zeptala se Amy.

„Viděla jsem tě z okna pokojíčku,“ odpověděla dívka. „A co ty děláš venku takhle pozdě v noci?“

„Nic. Užívám si svěžího nočního vzduchu,“ zalhala Amy.

Julia si založila ruce na prsou. „Čekáš na Davida, co?“

„Já… éééé…“

55

„Matinka říkala, aby sis s ním nezačínala,“ řekla Julia.

„No, já myslím, že to nepůjde,“ odsekla Amy nazlobená, že se jí Angelica plete do života. „David je milý a hodný. Zachránil mi život.“

Od Juliina stříbrného náramku se odrážely měsíční paprsky, jak si s ním nervózně pohrávala. „Dneska tu byla paní Hathawayová a ptala se na tebe,“ vylezlo z ní konečně.

„Opravdu?“ zeptala se Amy překvapeně.

Julia kývla. „A včera taky. Matinka jí řekla, že jsi hrozně rozrušená po tom, co se stalo na bále, a nechceš s nikým mluvit.“

„Na to nemá právo!“ Amy vyskočila na nohy „Já jsem já a nikdo za mě nebude rozhodovat, s kým se mám scházet!“

Když viděla v Juliině obličeji úlek, zmírnila hlas. „Promiň, ty za to nemůžeš.“

Julia znovu kývla. „Jsi moje kamarádka, Amy. Neboj, já matince o tvé schůzce s Davidem neřeknu. Ale dej si pozor na Hannah. Je hrozně užvaněná. A ráda ubližuje lidem.“

Sundala si řetízek a vrátila ho Amy. „Myslím, že budeš potřebovat štěstí.“

„Děkuju, Julie.“ Amy se na ni rozpačitě usmála „Ale já jsem šťastná. Přece mám tebe, svoji kamarádku, co říkáš? A teď už utíkej do postele.“

Julia se otočila a šourala se zpátky k domu. Noční košile na ní vlála, jako by se vznášela.

Amy se znovu posadila na zídku. Byla pěkně naštvaná. Ano, matka požádala Angeliku, aby se o ni postarala, ale co si Angelica dovolovala, bylo příliš.

„Kde jsi, můj milý Davide?“ vydechla.

Čas se vlekl. Amy si říkala, že by se měla vrátit do domu.

Nemohla. Doufala, že David přece jen přijde. Přece nezapomněl.

Nemohl zapomenout.

Vzpomněla si, jak zle se tvářil, když jí říkal, aby mu nevěřila. Co když usoudil, že udělá nejlíp, když se s ní už nikdy nesetká?

Vtom nad rybníkem zavířil vítr a rozmazal obraz měsíce ve vodě.

Když se voda usadila, zjevil se na hladině místo měsíce ženský obličej. Kolem bledého chomáče vlasů zářily hvězdy.

56

Amy do vody vytřeštila zrak. Nechápavě zatřepala hlavou. „Ne!“

vyjekla.

Stiskla víčka a hned je zase otevřela. Ženský obličej z vodní hladiny nezmizel.

Tu dívku znám! řekla si Amy. Je to Chantal Duvaneová. Byla bledá a krásná. Rty měla stočené do úsměvu.

Najednou úsměv zmizel. Oči se jí rozšířily, obličej napnul hrůzou.

Ona se topila!

Jak je to možné? zhrozila se Amy. Co se to děje?

Z dívčina nosu a úst unikaly bubliny. Chantal šátrala rukama nad sebou, zoufale zatínala nehty do vodní hladiny.

Amy musela něco udělat. Něco. Strčila ruce do vody, ale ty prošly dívčiným tělem a rozbily její obraz.

Když zase ruce vytáhla z vody, spatřila ten hrozný výjev znovu.

Zaúpěla hrůzou. Čirou hrůzou. Chantal klesala ke dnu. Klesala pomalu, hrozně pomalu.

Pomoz mi! křičela beze slov a hleděla na Amy.

Přece mě nemůže vidět! pomyslela si Amy v šoku. Je tohle vůbec pravda?

Pak se ve vodě za Chantal objevil David. Chytil dívku kolem ramen a tak pevně ji stiskl, že Amy úplně viděla, jak se mu napínají svaly.

„Zachraň ji!“ špitla. „Davide, zachraň ji!“

Chantal se ohlédla a v očích jí zajiskřila naděje. Avšak David ji stahoval dolů. Dolů, do temných, vířících vod.

Dívka vytřeštila oči, až jí kolem duhovek vyhřezlo bělmo. Pusu měla otevřenou, jako by pořád křičela.

Žádný zvuk z ní nevycházel. Ve vodě ji nikdo nemohl slyšet.

David ji táhl dolů. Dolů, dolů, dolů…

Amy se sklonila nad hladinu a dívala se. Dívala se. Srdce jí bušilo až v uších.

Chantal křičela beze zvuku. Pak zmizela v chladných, černých hlubinách.

Utonula! pomyslela si Amy. David ji utopil!

„Ne!“ zašeptala. „To není možné!“

Zírala do vody. Žádný výjev už v rybníce nebyl. Voda byla černá, 57

černější než předtím.

Druhý den ráno si Amy, Angelica a děti vyjely na piknik k jezeru Pontchartrain. Z trávy se odpařovala noční rosa, vzduch byl vlhký a těžký.

„Na co si budeme hrát?“ zeptal se Robert, jakmile kočár s rachotem zastavil.

„Na válku!“ navrhl Brandon. „Ty budeš generál Grant a já budu Jeb Stuart.“

„Ne a ne! Já nebudu Yankee!“ bránil se Robert.

Angelica se zasmála. „Jen si hrajte, děti. Ale nechoďte daleko, aby na vás Amy viděla. A nechoďte moc blízko k vodě.“

Amy vzala malého Josepha za ruku a vykročila po louce za ostatními dětmi. Kluci se hádali, který z nich bude yankeeský generál. Nakonec se dohodli, že budou všichni Vzbouřenci. Julia byla zdravotní sestra a Hannah byla statečná vyzvědačka.

Amy se s povzdechem posadila na spadlý strom a sledovala je.

Noc předtím skoro nespala. Házela sebou a převalovala se, nechápala, proč David nepřišel.

A proč měla tu hroznou vidinu? Ještě nikdy se jí nic takového nestalo.

Pořád před sebou viděla Chantal, její křičící obličej ve vodě.

Dost! přikázala si. Už na to nemysli! Miluješ Davida. Víš, že je to dobrý člověk. Na ničem jiném nezáleží.

„Amy, hele!“ zvolal na ni Joseph.

Amy se ohlédla a spatřila u břehu něco bílého. Vypadalo to jako halda prádla. Pak si všimla, že z té haldy něco vyčuhuje.

Vypadalo to jako ruka.

Ne, to není možné! Ach, bože! Jezero bylo modré a klidné, ozářené slunečními paprsky. Ve vzduchu poletovali ptáci a pokřikovali na sebe. Větve stromů, čechrané vánkem, přívětivě šuměly.

Je to přece halda prádla, řekla si Amy. Zachytila se v ní nějaká větev, která zdálky vypadá jako lidská ruka.

„Určitě to tak bude,“ pronesla nahlas. „Je to jenom větev.“ Znovu obrátila pozornost na děti.

Avšak pokožka na zátylku jí svrběla, jako by jí něco říkalo, aby se 58

šla přesvědčit. Musela se jít přesvědčit.

Srdce se jí strašně rozbušilo. Došla k okraji břehu a podívala se do vody.

Žaludek se jí sevřel.

Ne! zděsila se. Ne, ne, ne!

Chantal! Byla to Chantal.

Amy si pamatovala, jak jí to na bále slušelo, jaký měla krásný úsměv.

Už se neusmívala.

Už nebyla krásná.

Byla mrtvá. Utopená.

A ryby jí vyžraly oči.

59

XI.

Amy tlouklo srdce až ve spáncích. Zírala na krvavé jamky, které zbyly Chantal po očích. Ryby jí okousaly i část nosu. A skoro celé rty.

Napuchlý jazyk měla zbarvený dozelena.

Utopila se. Přesně jako v mé vidině, pomyslela si Amy.

„Amy!“ zavolala na ni Julia. „Co tam děláš?“

„Nechoďte sem, děti!“ okřikla ji. „Běžte říct mamince, že ji tu potřebuju. A zůstaňte tam. Všichni.“

Amy musela mít děs v hlase, protože i Hannah poslechla bez odmluvy. Rozběhly se k matce a z dálky na ni volaly.

Angelica byla hned u ní. „Amy, co se proboha…“ spustila a pak se zarazila. „Ach, můj bože!“

„To je Chantal Duvaneová,“ řekla Amy klidně.

Amy v duchu viděla Davida, jak táhne Chantal pod vodu. Viděla Chantal, jak mlčky volá o pomoc.

„Amy, pohlídej děti a já se zatím postarám o ubohou Chantal,“

přikázala Angelica.

Amy přikývla. Snažila se v sobě potlačit tu strašlivou vzpomínku.

Otočila se, roztáhla paže a hnala před sebou děti jako hejno kachňat. „Už ať jste pryč!“ křičela na ně. „Tady není nic k vidění.

Teď se hezky podíváme, co vaše matinka s sebou vzala dobrého na zub.“

Amy bylo jasné, že sama nepozře ani sousto. Ty Chantaliny oči…

Zhluboka se nadechla a ohlédla se po Angelice.

Moment! Co to tam Angelica dělala?

Těžce polkla. Angelica se skláněla nad dívčinou mrtvolou – a 60

namáčela do krvavých očních důlků kapesníček. Amy ji sledovala, jak ho pečlivě skládá a zastrkuje do živůtku.

Odvrátila se a utíkala za dětmi. Nechtěla, aby Angelica věděla, že ji viděla.

Totéž dělala i s Nellie, vzpomněla si. Stejně odpornou věc.

Vytřela z Nelliina rozbitého obličeje krev – a schovala si ji.

Jak jen mohla? A proč? Praktikovala někde v ústraní černou magii? Posilovala pomocí lidské krve svou čarodějnou moc?

Nebo… pomyslela si Amy, co když ji posiluje sama smrt?

Nebo… nebo, že by Angelica zavraždila Chantal?

Jenže, co potom ta vidina? V té přece Angelica Chantal nezavraždila. Byl to David.

Byla Amy nějak napojená na Chantal, když se dívka topila?

Mohl vůbec David…

Amy se v žaludku usadila tvrdá, ledová hrouda.

David se v noci neobjevil. Kde mohl být? A s kým? A proč, proč nedodržel svůj slib a nepřišel? Vždyť tu schůzku sám navrhl!

A pak ji napadlo to nejhorší, nejstrašnější ze všeho.

Zemřely tří dívky – Nellie, Bernice a Chantal. David je všechny znal. Ano, David musel být vrah!

Nellie jí chtěla o Davidovi něco říct. Nestihla to. Bernice s ním byla těsně před tím, než uhořela. A Chantal dělala, co mohla, aby se k němu přiblížila.

„Ach, Davide! Proč jen to muselo takhle dopadnout?“ povzdychla si Amy.

Byl to opravdu on? Že by se v něm tak zmýlila? Přitahoval ji od prvního okamžiku. Promítla si v duchu všechno, co se až dosud stalo.

David měl upřímnou starost o svou matku. Byl k Amy neobyčejně laskavý, když zahynula Nellie. A ten jeho milý úsměv, když spolu tančili!

Ne, nemohla se tak hrozně mýlit. Nebo ano?

Hlavou se jí honily rozporuplné vzpomínky. Angeličina slova o tom, že si David libuje v zabíjení. Jeho zlostné varování, aby mu nevěřila. A její vidina. Její hrůzostrašná vidina.

Nemůžu tomu uvěřit. Ne a ne! řekla si.

Nic jiného však nedávalo smysl.

61

Amy cítila, jak se jí po tvářích řinou horké slzy.

Ta hrůzostrašná vidina byla ještě příliš čerstvá. Viděla Davida, jak drží Chantal pod vodou a topí ji – a nakonec ji utopil.

Nic jiného nedávalo smysl.

David byl vrah.

V noci Amy počkala, až všichni odejdou na kutě, a pak vyklouzla z pokoje. Musela se zeptat Angeličiných karet, co se bude dál.

Musela se dozvědět, jestli má ještě někdo zemřít.

Když po zadním dubovém schodišti stoupala do horního patra, nedělala v pantoflíčkách žádný hluk. Zábradlí ji studilo do dlaní. Co jí karty povědí tentokrát?

Vtom jí po zádech přeběhl mráz. Vlasy se jí začaly zvedat hrůzou.

Někdo ji sledoval. Angelica?

Rozhlédla se po tmavém schodišti, ale nic neviděla. Vzpomněla si na Juliinu strašidelnou historku o sloupu kouře s obličeji, který chytil Marcuse a snědl ho. Maso a krev a kosti. Srdce se jí strašně rozbušilo.

Je to jenom historka, konejšila se. Jenom takové povídání.

Ale co když ne? Ve vile Fearových se už stalo tolik podivných věcí, kterým by ještě před měsícem zaboha nevěřila, kdyby jí o tom někdo vyprávěl. Zadržela dech a naslouchala.

Blížila se ta kouřová hrůza, stoupala po schodech vzhůru?

Amy přeskočila zbytek schodů a zapadla do Angeličiny místnosti.

Pevně za sebou zavřela dveře. Konečně! Přitiskla na dveře ucho, ale na chodbě bylo ticho.

Oddychla si. Byla to jenom její rozjitřená fantazie.

Do místnosti nepronikalo žádné světlo. Pršelo a okno bylo zamlžené. Amy v té tmě naprosto přesně věděla, kde má hledat karty.

Cítila, jak ji volají. Pojď k nám! Pojď k nám! žadonily.

Udělala jeden krok. Ovanul ji chlad. Na pažích a zádech jí naskočila husí kůže.

Udělala další krok. Chlad se jí jako ledové jehličky zařízl až do morku kostí.

Tohle není normální chlad, řekla si. Něco… nějaká… moc nechce, abych se k těm kartám dostala.

Ale já musím vědět, co se má stát. Musím!

62

Udělala ještě jeden krok.

Je mi zima! Úplně mrznu! Věděla, že kdyby se zastavila, už by se dál nedostala.

Udělala další krok. Pak další. Její nohy jí připadaly jako hnáty kostlivce.

Zastavila se, zuřivě dýchala. Zkusila zvednout nohu, ale tělo jí neposlouchalo.

Chtěla zakřičet, ale ten chlad jí zmrazil hlas v hrdle.

Nemohla se pohnout. Vůbec se nemohla pohnout.

63

XII.

Amy se opřel do uší mrazivý vichr. Jeho kvílení přehlušilo všechno ostatní.

Víčka jí klesala. Amy s nimi bojovala, snažila se za každou cenu udržet otevřené oči.

Cítila, že se jí zpomaluje srdce, a bála se, aby se nezastavilo.

Hlavou se jí honily zmatené myšlenky. Mozek jí vypovídal službu.

Ale přesto v ní pořád doutnala jiskřička naděje. Amy se na ni soustředila, aby ji ochránila před tím smrtonosným chladem. Kdyby ta vzácná, poslední jiskřička naděje pohasla, byl by s ní konec.

Musela se hýbat. Musela bojovat. Jak ale mohla bojovat s něčím, co neviděla?

„ Jsi nadaná zvláštní mocí, “ řekla jí Angelica. „ A máš jedinou možnost – naučit se tu moc používat. “

Amy svou moc musela použít – nebo zemřít.

Soustředila se celou svou bytostí na tu nepatrnou, skomírající jiskřičku, kterou v sobě měla. Karty ji volaly. Kdyby se k nim dostala, určitě by se zachránila.

Ach, byla jí zima, strašná zima. Amy už nevěřila, že dokáže své tělo přinutit, aby ji poslouchalo.

Ale musela to zkusit. Buď se jí to povede, nebo prohraje a zmrzne.

„Já… ne… nesmím prohrát!“ vydechla.

Sebrala poslední zbytky sil a přinutila se k chůzi. Jeden krok.

Další krok. Nevěřila tomu, nechápala, jak to vůbec dokáže, ale přece jen se krůček po krůčku přibližovala k psacímu stolu.

64

Ještě kousek, ještě kousek… už se ho skoro dotýkala.

Při každém nadechnutí měla pocit, jako by vdechovala kus ledu.

Nohy se jí podlamovaly. Ztuhlost stoupala od kolen vzhůru, k jejímu srdci.

Ještě maličko a celé tělo jí ochrne a bude konec.

Skácela se směrem k psacímu stolu. Zachytila se rukama okraje.

Sevřela desku, jak nejsilněji mohla a přisunula se blíž.

Projela jednou rukou stolní desku, až nahmatala karty.

Konečně! Z karet jí do těla proniklo teplo. Ztuhlost z jejích končetin zmizela. Amy znovu ožila. Zaplavil ji nádherný pocit triumfu.

Chlad se však nevzdával. Vířil kolem ní. Amy věděla, že vyčkává, že ji chce znovu uchvátit.

Zavřela oči. Vychutnávala teplo, které se rozběhlo jejími žilami.

Karty se jí v rukou chvěly nedočkavostí, až je zamíchá. Chlad z místnosti ustupoval, odpařoval se jako led nad plamenem.

Amy se svezla do Angeličina křesla. Ruce a nohy se jí třásly. Smrt na ni dýchla z takové blízkosti!

Amy ji však přemohla. Použila svou moc a zvítězila. Zvítězila nad něčím záhadným, co vyvolalo ten hrozný chlad.

Karty sebou v její v ruce cukaly, jako by jí chtěly připomenout, proč za nimi přišla. Amy se přece chtěla dozvědět, jestli má opět někdo zemřít… jestli si David vybral další oběť.

„Je čas,“ zamumlala.

Déšť zhoustl, opřel se do oken. Oblohu ozářil vzdálený blesk.

Amy zapálila lampu a postavila ji na stůl. Vzala karty a začala míchat. Už se jich ani trochu nebála. Vždyť jí sloužily. Jejich moc se stávala její mocí.

Byla to ona moc, o které mluvila Angelica. Amy se ji musela naučit používat. Svým vlastním způsobem. Ne jako Angelica, ale po svém.

Domíchala a sejmula.

„Povězte mi pravdu,“ zašeptala ke kartám. „Už zemřeli tři lidé.

Zemřou další?“ Vykládala karty podle nového, svého vlastního plánu. Ruce se jí pohybovaly rychle a přesně.

Jedna z karet upoutala její pozornost. Měla sytě modré pozadí.

65

Byla na ní světlovlasá žena sedící na vysokém trůnu. V jedné ruce držela žezlo, v druhé slunečnici. U nohou jí seděla černá kočka.

Amy přejela prstem po hladkém povrchu karty. Žena jí byla něčím povědomá…

Amy ztuhla. Ta žena vypadala jako Chantal!

Obrázek se jí rozplynul před očima, světlovlasá žena klesla do modrého pozadí.

A pak se ta modrá plocha zčeřila.

Byla to… voda!

Amy zamrkala, ale vidina zůstala.

Plocha se zvětšovala a prohlubovala. Amy pochopila, že je to hladina rybníka.

Pochopila, že se k nim vznáší vzduchem.

Ne! Ne! Nechtěla tam.

Nějakou záhadou se stalo, že prošla zdí a vznesla se do vzduchu.

Nemohla bojovat s mocným médiem, které ji z místnosti odneslo na zahradu.

Věděla, jak tenhle přelud skončí. Smrtí. Nebylo úniku.

Visela nad rybníkem, několik centimetrů nad hladinou. Z vodních hlubin se na ni usmívala Chantal. Amy na ni zkusila zavolat, aby ji varovala, ale z hrdla jí nevyšel žádný zvuk.

Dívčin úsměv zmizel. Vytřeštila oči hrůzou. A začala se topit.

Amy se k ní natáhla. Tušila, že ji nemůže zachránit, ale musela se o to aspoň pokusit. Dotkla se rukou hladiny.

Ucítila dívčin strach ve svém vlastním těle. Jakmile se dotkla vody, nějakým záhadným způsobem se na Chantal napojila. Cítila všechno, co cítila ona.

Sukně, nasáklá vodou, ji stahovala ke dnu. Amy se v té vidině dělaly mžitky před očima. Plíce jí pálily. Potřebovala se nadechnout.

Avšak nemohla.

Všude byla voda. Kdyby se nadechla, zaplavila by jí plíce.

Srdce se jí zastavilo bolestí. Celé její tělo volalo po vzduchu.

Vzduch! Amy potřebovala vzduch. Každým okamžikem se musela nadechnout.

Bojovala s tou bolestí, seč mohla. Jednu paži měla dole a držela Chantal za ruku. Chtěla ji vytáhnout nad hladinu.

66

Cítila, jak se jí napínají svaly. Hrozilo, že se jí paže vytrhne z kloubů.

Ale Amy dívku nepouštěla. Ach, bože, kdyby tu krutou vidinu mohla nějak zarazit! Kdyby vytáhla Chantal z vody a zachránila jí život…

Najednou se z hlubin pod nimi vynořilo temné tělo. Muž. Sevřel mocnýma rukama dívčina ramena. Jeho nehty se zabořily do její pokožky.

David. Byl to David.

Odtrhl Chantal od Amy a táhl ji za sebou.

Z Chantaliných úst a nosu vycházely bubliny. Obličej se jí zkřivil bolestí. Umírala.

Dole, u dna, na ni čekaly ryby.

Nejdříve se zakousnou do měkkých tkání.

Amy se chtěla odvrátit. Nešlo to. Nebylo kam. Hleděla na všechno kolem sebe dívčinýma mrtvýma očima. Klesala ke dnu, kde na ni čekaly krvežíznivé ryby. A věděla, co s ní udělají.

Pusa se jí otevřela v ošklivém, bezhlasém křiku. Ve smrtelném křiku.

Obklopila ji tma. Umírám, pomyslela si Amy. Umírám společně s Chantal.

Najednou se spojení mezi ní a Chantal přerušilo.

Amy už zase normálně viděla. Zhluboka se nadechla. Byla naživu.

Hrůza pod vodou však ještě neskončila. Dívčin obličej se začal měnit.

Bortil se a rozbíhal do všech stran, jako by se měl ve vodě rozpustit. Na čele a kolem pusy vystoupily hluboké vrásky. Blond vlasy se změnily v hnědý, prošedivělý melír.

„Ne!“ vykřikla Amy. „Proboha, ne!“

Dívčin obličej v rybníce dostal podobu paní Hathawayové. Mělo to znamenat, že paní Hathawayová bude další, kdo zemře? Tohle chtěla Amy ta hrozná vidina sdělit?

Stará žena k ní vztahovala paže. Prosila o pomoc. Prosila o záchranu života.

Paní Hathawayová vydávala tytéž strašné němé výkřiky jako předtím Chantal.

67

Pak vyplaval David a uchvátil ji. Stahoval ji pod vodu. Dolů, dolů, dolů…

Dolů, do hlubin kde čekaly krvežíznivé ryby.

68

XIII.

„Davide, zadrž!“ vykřikla Amy a vymrštila se na nohy.

Vidina zmizela.

Amy zírala na karty na psacím stole. Třásla se po celém těle. Už věděla, co přijde.

Pochopila to.

Jako další zemře paní Hathawayová.

A stane se to brzy. Dneska v noci. Za okamžik. Teď.

David se ji chystá zabít.

Amy vyrazila z místnosti a rozběhla se po schodech dolů a ven z domu.

Déšť jí smočil vlasy a župan. Zablesklo se a následoval hrom, po kterém se zachvěla země.

Amy si toho nevšímala. Musela za paní Hathawayovou. Nic ji nemohlo zastavit.

„Bože, jen aby nebylo pozdě!“ vydechla. „Musím to stihnout!

Tentokrát nesmím přijít pozdě. Nesmím!“

Přeskočila spadlou větev, z kaluže vylétla do vzduchu vodní sprška. Konečně Amy spatřila vilu Hathawayových. V žádném okně se nesvítilo.

Jak se v té tmě zorientuje? Bude tam včas, aby paní

Hathawayovou zachránila?

Utíkala, jak nejrychleji mohla. Uklouzla na schodech před domem a dopadla bolestivě na kolena.

Okamžitě zase vyskočila na nohy. Musela to stihnout. Musela.

Dveře naštěstí nebyly zamčené. Amy je rozrazila a vtrhla do haly.

Dlouze se zablesklo. Bílé světlo ozářilo vnitřek domu.

69

Paní Hathawayová stála nahoře, na okraji dlouhého, strmého schodiště.

Blesk pohasl. Zbyly jenom obrysy bílé noční košile.

„Paní Hathawayová!“ zavolala Amy.

Stará žena neodpověděla. Schody osvítil další blesk.

Oči paní Hathawayové byly prázdné, bez života. Byly to oči náměsíčníka.

Blížila se k okraji schodiště.

Místnost se znovu ponořila do tmy.

„Paní Hathawayová!“ ječela Amy. „Proboha, Claire!“

Chtěla se vrhnout ke schodům. Nešlo to. Nohy se jí najednou pohybovaly se zvláštní, jakoby snovou pomalostí. Nebyla šance.

Amy pochopila, že přišla pozdě.

Mezitím se rozkoukala natolik, že za paní Hathawayovou viděla něco pevného a černého. Byla to jakási záhadná černá stěna, která se jí opírala do zad.

Paní Hathawayová balancovala na samém okraji schodiště.

Ještě krůček – a zřítí se dolů. .

Zvedla nohu a nechala ji trčet ve vzduchu.

Amy se zmocnilo zoufalství. Přece se do toho domu nehnala proto, aby paní Hathawayovou nechala spadnout!

„Dost!“ vykřikla. Zvedla ruce před sebe, jako by starou ženu chtěla zadržet. „Už ani krok!“

Záhadná černá stěna za paní Hathawayovou zaváhala. Paní Hathawayová stála bez pohybu, s jednou nohou nehybně ve vzduchu.

Z černé stěny vystoupil David. V obličeji měl tvrdý, chladný výraz.

Uchopil svou matku zezadu za ramena.

Teď se to stane, pomyslela si Amy. A já nemůžu nic dělat.

Nemůžu tomu zabránit. Nedoběhnu tam.

David před mýma očima zavraždí svou matku!

70

XIV.

Další blesk. Davidova páska na oku se zaleskla.

Nehty se mu ještě víc zabořily do matčina ramene.

Amy chtěla křičet, ale žádný zvuk z ní nevyšel.

David odtáhl matku od okraje schodů. Do bezpečí.

Amy zalil mocný příval překvapení a úlevy. A ona si o Davidovi myslela takové hrozné věci! Ukázalo se, že se mýlila.

Bylo jí, jako by se jí v těle sesypaly všechny kosti. Klesla na kolena. Byla úplně vyčerpaná.

„Máti!“ křikl David. Když paní Hathawayová neodpovídala, jemně jí zatřásl. „Máti!“

Škubla sebou. Strnulý obličej ožil. „Co se děje?“ zeptala se ustrašeně. „Bože, kde jsem se tu vzala?!“

„Chodila jsi ve spánku,“ řekl David. Amy v záblescích bouřky viděla, jak je bledý. „Kdybych neslyšel Amy, jak na tebe volá…“

Hlas se mu zlomil. Pevně svou matku objal.

Amy vytryskly z očí slzy. Ještě nikdy nezažila tak dojemný projev synovské lásky. Lásky muže ke své matce. A v té chvíli jí bylo nad slunce jasné, že David nemohl zavraždit Chantal ani žádnou jinou ženu.

Nechtěla plakat, ale nemohla se tomu ubránit. Vrazila si do očí klouby rukou, aby zadržela slzy.

Předtím byla zmatená – teď už ne. Víckrát nebude Davida z ničeho podezřívat.

„Ří… říkáš, že na mě volala Amy?“ zeptala se paní Hathawayová.

„Ona je tady?“

David ji jemně otočil. Paní Hathawayová vykulila oči na Amy 71

klečící na podlaze pod schody.

„Kdybych neslyšel, jak Amy vykřikla, spadla bys ze schodů a zlomila si vaz.“

„Ale jak mohla vědět…“ Paní Hathawayovou opustil hlas.

„Taky se jí na to chci zeptat,“ řekl David.

Sešel s matkou dolů, sklonil se a pomohl Amy na nohy.

Uchopil do prstů její bradu a zvedl jí hlavu. „Co se stalo, že ses tu objevila?“ zeptal se.

Amy sklopila oči, bála se, aby se Davidovi nezprotivila, kdyby mu řekla pravdu. Ale musela mu ji říct. Zhluboka se nadechla.

„Když jsem přijela k tetě Angelice, ukázala mi zvláštní karty.

Řekla mi, že s nimi dovede předpovídat budoucnost. A řekla mi také, že i já bych to dokázala, kdybych chtěla, poněvadž mám v sobě zvláštní moc.“

David s matkou na Amy zírali a nic neříkali. Co je to s nimi?

zeptala se sama sebe. Snad si nemyslí, že ta moje moc pochází od zla? Co by si potom mohli myslet o mně?

„A naučila ses ty karty používat?“ zeptal se David.

„Ano, i když jinak než Angelica. Ona ví, co každá karta znamená, i co znamenají jejich kombinace. Mě ty karty … v olají. Říkají mi věci.“

„Jaké věci?“ zeptala se paní Hathawayová.

Hlas se jí chvěl. Byla vystrašená. Amy se tomu nedivila. I jí ta podivuhodná moc pořád ještě naháněla hrůzu.

„Řekly mi, že zemřou tři lidé, a to se taky stalo,“ odpověděla Amy.

David do sebe bolestivě nasál vzduch.

„Nellie, Bernice a

Chantal.“

Paní Hathawayové se z hrdla vydralo zaúpění.

„A jak ses dověděla, že sem máš dneska v noci přijít?“ zeptal se David. Třel si zdravé oko hřbetem ruky.

„Zjistila jsem, že se vám má dneska v noci stát něco hrozného, paní Hathawayová. Karty způsobily, že jsem měla vidění. A tak jsem se sem okamžitě rozběhla. Málem jsem přišla pozdě. Nebýt Davida…“

Nedokázala dokončit včtu. Vzpomínka na ten hrozný okamžik 72

byla příliš živá, příliš čerstvá.

„Je to hrůza,“ vydechla. Po zádech jí přeběhl mráz. „Co jsem u tety Angeliky, umírají lidé. A já je vidím umírat – znovu a znovu a znovu… Připadám si jako, jako bych s sebou přivezla neštěstí.

Možná by to přestalo, kdybych odsud vypadla…“ Hlas se jí zlomil.

Málem se znovu rozplakala.

„Ne,“ zavrčel David. „Přestane to a hned! Už se do toho prokletého domu nevrátíš.“

„David má pravdu,“ připojila se paní Hathawayová. „Zůstanete u nás a budete v bezpečí.“

Amy tomu nemohla uvěřit. David a paní Hathawayová jí nic nevyčítali! Nemysleli si o ní, že je ve spojení se zlými silami.

Uslzené oči jí strašně pálily.

Kdyby tak mohla být v bezpečí! Vždyť si nic jiného nepřála.

„Jenže já se tam musím vrátit,“ zaštkala.

David na ni vykulil oči. „To přece ne!“ zvolal. „Nedovolím, aby ses tak neopatrně vystavovala nebezpečí.“

„Mně žádné nebezpečí nehrozí,“ řekla Amy. „Jenom se bojím…

bojím se, čeho budu muset být svědkem příště a…“

„A co Angelica?“ přerušil ji David. „Říká se o ní, že má zvláštní schopnosti, že se zabývá černou magií. Myslíš, Amy, že má s těmi hrůzami něco společného?“

Amy se objala rukama v pase, aby se tolik netřásla. „Ano,“

odpověděla. Bože, jak si vůbec mohla namlouvat, že David je vrah?!

„A proč se k ní chceš vracet?“

„Je moje příbuzná,“ řekla Amy. „Mně neublíží. Ale jinak si před ní není jistý nikdo – určitě ne ty a tvoje matka, když mi budete pomáhat.“

Paní Hathawayová zavrtěla hlavou. „Slečno, vy myslíte…“

„Kdybych u vás zůstala, řekla by si, že jsem od ní utekla,“

vysvětlovala Amy, „a přišla by pro mně. A vy oba byste byli v hrozném nebezpečí.“

„S tím si nedělej hlavu. Já už…“ začal David.

„Prosím tě, ne,“ zarazila ho. „Ty vůbec nevíš, co to je za moc, kterou ovládá!“

„A co navrhujete?“ zeptala se paní Hathawayová.

73

„Moji rodiče pro mě jistě brzy pošlou. Angelica mě s nimi nechá odejít bez odporu. Nezbývá mi, než čekat. Budu předstírat, že se nic zvláštního neděje, a budu velice, velice opatrná.“

„To se mi nelíbí,“ zavrčel David.

„Jiná možnost není,“ řekla Amy. „Sám jsi viděl, co se tu stalo.

Sám jsi viděl, co Angelica dokáže. Musím se tam vrátit.“

„Slečna Amy má pravdu, Davide.“ Paní Hathawayové se pořád ještě chvěl hlas. „A vy, Amy, nám musíte slíbit, že nám dáte zprávu, kdyby vám hrozilo nějaké nebezpečí.“

„Slibuju,“ řekla Amy.

„Doprovodím tě zpátky,“ nabídl se David. Přehodil jí s nešťastným povzdechem přes ramena jeden z matčiných plášťů a vyvedl ji zadními dveřmi z domu do zahrady. Pořád ještě pršelo, ale bouřka už ustoupila k jihu.

Kousek od domu se David zastavil.

„Amy…“ Na okamžik zaváhal. Zhluboka se nadechl. „Musím ti něco říct. Já… éééé… totiž… zamiloval jsem se do tebe.“

Amy k němu otočila hlavu. „Cože?“

„Miluju tě od chvíle, co jsem tě poprvé spatřil. Nechtěl jsem ti to říkat. Bál jsem se, že by ses ode mě odvrátila kvůli tomuhle.“ Ukázal na pásku na oku.

„To je největší nesmysl, jaký jsem kdy slyšela,“ vyhrkla Amy.

„Přece jsem ti řekla, že mi to nevadí – a ty bys měl vědět, že vždycky říkám, co si myslím.“

David se usmíval. Amy ho vzala kolem krku. „Já tě taky miluju od prvního okamžiku.“

Políbil ji. A ona se k němu ještě víc přivinula, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

Pak se odtáhla a řekla:

„Ten večer, co uhořela Bernice…“

odmlčela se, pohlédla mu do očí. „Ten večer jsi mi, Davide, řekl, abych ti nevěřila. Proč?“

Úsměv ho opustil. „Ve válce jsem se skamarádil s jedním klukem z Jižní Karolíny. Říkal, že je mu šestnáct, ale já věděl, že mu není víc než čtrnáct. Jeho otec padl. Nechal doma matku a pět sester a nastoupil na otcovo místo. Zapřísahal jsem se, že ho budu chránit. A on mi věřil.“

74

David si nervózně prohrábl vlasy. „Zklamal jsem ho. Zabili ho a já jsem tomu nedokázal zabránit. Už nikdy bych nechtěl znovu zažít takovou bolest. A tak jsem si dal jiný slib. Že už nikdy neponesu odpovědnost za někoho jiného.“

Upřel na Amy oči a pokračoval: „Jenže pak ses objevila ty. Dělal jsem všechno pro to, abych se ti vyhnul, ale nešlo to. Chci, abys mi věřila. A chci, abys věděla, že se na mě můžeš spolehnout, že se o tebe postarám.“

„Ano, já ti věřím,“ zamumlala Amy.

David vytáhl z košile lesklý předmět. „Chtěl bych ti něco dát,“

řekl a vložil jí ho do dlaně.

Byl to zlatý kroužek s jemně tepaným vzorkem. Visel na řetízku.

„To je krása!“ vydechla Amy.

„Patřil mé babičce a před tím prababičce,“ řekl David.

Amy zvlhly oči. „Ach, Davide.“ Přetáhla si řetízek přes hlavu a zastrčila kroužek za noční košili. Ucítila, že ho má přímo na srdci.

„Měla bys jít,“ řekl David. „Než si to rozmyslím a nechám si tě tu navždy.“

Kráčeli spolu k vile Fearových a nemluvili. Necítili potřebu mluvit. Amy zvedla hlavu proti svěžímu vánku, který zůstal po bouřce. Měla pocit, že jí srdce samou radostí vyskočí z těla. Ano, David ji miloval!

Prošli brankou a ve tmě před nimi se zjevil dům Fearových. Amy by se nejradši otočila a utíkala a už nikdy se tam nevracela.

„Pořád ještě si to můžeš rozmyslet,“ zašeptal David, jako by četl její myšlenky. „Stačí říct a odejdeme odsud.“

Než Amy stačila odpovědět, otevřely se dveře.

Ozářilo je světlo.

Ve dveřích stála Angelica a dívala se na ně.

75

XV.

Angelica měla mrazivé, tvrdé oči, jako dva kusy ledu.

„Nevěděla jsem, že jsi venku, Amy,“ řekla mile.

David k ní vykročil. „Byla u nás, paní Fearová.“

„Ale?“ podivila se Angelica. „No dobrá, děkuju ti, Davide, žes ji přivedl. Já už se o ni postarám.“

Než David stačil něco dodat, Amy vběhla do domu. Chtěla se ještě ohlédnout, ale teta rychle zavřela dveře.

Byla uvnitř. A David zůstal venku.

Těžce polkla, očekávala, že se do ní Angelica pustí. Angelica na ni chvíli upírala vyčítavý pohled. Pak ukázala na schody.

Amy se neodvažovala pípnout. Byla ráda, že jí Angelica nevynadala. Rozběhla se po schodech do svého pokoje.

Amy se s leknutím probudila. Někdo byl za dveřmi.

Knoflík se pohnul. Dveře se s vrznutím otevřely.

Vyskočila z postele a upřela oči do tmy.

Julia. Byla to jenom Julia. Stála ve dveřích. Amy spadl ze srdce kámen.

Dívka se nervózně ohlížela, jako by se bála, jestli ji někdo nesleduje. Pak vklouzla dovnitř a zavřela za sebou.

„Děje se něco?“ zeptala se Amy.

Julia si přiložila prst na rty a zavrtěla hlavou. Vytáhla ze županu pomačkaný, ohořelý papír a podala jí ho.

„Vem si to,“ zašeptala. „Našla jsem to v popelu za domem.

Neříkej nikomu, že to máš ode mne.“

„Slibuju,“ řekla Amy. „Jenom nevím…“

76

Dívka se otočila a vyběhla z pokoje.

Amy se za ní chvíli dívala. Pak zavřela dveře a začala pomačkaný papír rovnat.

Dech se jí zastavil. Maminčino písmo!

Někdo chtěl spálit dopis, který přišel od mámy. Papír jí v ruce úplně chrastil, jak se roztřásla. Ne strachem, ale zlostí. Kdo to mohl udělat?

Samozřejmě Angelika, kdo jiný? Chtěla jí zabránit ve styku s rodiči. Chtěla ji mít pro sebe. Ovládat ji.

Hlavně teď, když začíná tušit, že vím, co se tady děje, pomyslela si. Co všechno Angelica ví? Pověděly jí karty, že ji Amy prokoukla?

Musím být hrozně opatrná, musím se chovat, jako by se nic nestalo, usoudila.

Zažehla lampu a přidržela dopis pod světlem.

„Tatínek se

uzdravuje pomalu, ale přece,“ psala matka. Zbytek byl ohořelý, nečitelný. Amy se rozplakala.

„Musíme nějaký čas zůstat v Richmondu,“ rozluštila ještě.

Přitiskla dopis na prsa, zaplavil ji pocit vítězství. Maminka s tatínkem jsou v Richmondu! David je najde. Napíšu jim, aby Angelice přikázali, aby mě poslala zpátky domů!

Vzala arch papíru, pero a inkoust a usedla ke stolu. Když napsala, co potřebovala, složila papír a zapečetila ho. Na lícní stranu napsala jména rodičů a pod ně připsala: Richmond ve Virgínii.

Teď už jenom předat dopis Davidovi. Odhrnula závěs a pohlédla k vile Hathawayových. V jednom okně nahoře se svítilo. Výborně!

Někdo byl vzhůru. Bud David nebo paní Hathawayová. Amy si řekla, že tam zaběhne a vrátí se, než si toho Angelica stačí všimnout.

Vtom její pozornost upoutal pohyb venku. Rychle otevřela okno a vyklonila se. Z druhé strany zahradní branky stál, napůl ve stínu, David.

Amy se usmála. Díval se k domu. Hlídal ji.

Úsměv ji však hned opustil, když viděla, že už odchází.

„Nechoď!“ vydechla. „Ach, Davide, ještě nechoď!“

Popadla ze stolu lampu. Třeba by mu mohla nějak

zasignalizovat…

Vtom do okna zadul vítr. Větev blízkého stromu zachrastila o 77

okenici. Bylo to strašidelné!

Amy naskočila husí kůže. Něco se dělo. Něco strašného. Cítila to.

Ze zadních dveří padl na cestičku pruh světla. David se otočil.

Vracel se zpátky k brance. Vichr mu čechral vlasy a zvedal plášť.

Ve světle padajícím ze zadních dveří se objevil stín. Amy se ještě víc vyklonila z okna. Spatřila Angeliku.

Angelica zamířila rázným krokem přes zahradu k Davidovi. Co to mělo znamenat?

Zůstala stát u branky. Amy byla zvědavá, jak na to David zareaguje. Ale ten byl příliš daleko, nemohla vidět výraz jeho obličeje.

O čem to ti dva spolu mluví? ptala se sama sebe. Dala by nevímco za to, kdyby je mohla slyšet.

Mluvili spolu, hlavy těsně u sebe. Najednou se David otočil na patě a vykročil k domu.

Angelica za ním hleděla. Když se taky otočila a vracela domů, v obličeji jí zazářily bílé zuby. Něčemu se divoce smála.

Něco se dělo. Amy o tom nepochybovala. Vzduch byl dusný a plný napětí, jako by se blížila bouřka. Bylo to podezřelé. Strašně podezřelé.

Angelica se zastavila a pomalu zvedla paže. Zavířil kolem ní vítr.

Ze země se zvedly listy a utržené květiny.

Větrný vír kvílel jako vzteklý vlk. Stromy naříkaly, jak jim trhal větve.

Angelica stála uprostřed – nedotčená. Jenom vlasy se jí lehce pohybovaly v záhadné temnotě, která halila její hlavu.

Bylo to strašné. Amy by nejradši skočila do postele a zabořila hlavu pod polštář a sama sobě předstírala, že se nic neděje.

Jenže nemohla. Musela se dívat. Musela se dozvědět, co to je.

Smuteční vrby se svíjely jako v tranzu. Bičovaly svými dlouhými větvemi rybník, který se vzpouzel a zlostně pěnil.

A tam – v nejtajemnějším a nejtemnějším místě pod vrbami něco žhnulo. Dva drobné zelené ohníčky.

Ohníčky se pohybovaly, jako by vycházely z toho temného úkrytu ven. Amy vyschlo hrdlo. Těžce polkla, ale hrdlo zůstalo suché.

Oči. To jsou oči! pochopila.

78

V očích šelem se odráží světlo.

Amy však věděla, že v zahradě žádná šelma není. Ty oči patřily něčemu mnohem horšímu… nadpřirozenému.

V té chvíli byla ráda, že David šel domů. A byla ještě radši, že nevyšla ven, aby mu předala dopis pro své rodiče v Richmondu.

Vzduch v pokoji se ochladil. Amy věděla proč. Teta Angelica na zahradě prováděla černou magii. O co jí šlo?

Sehnula se k těm žhnoucím zeleným očím a něco jim přikázala.

Amy sledovala, jak sahá do kapsy a znovu zvedá paže nad hlavu –

v každé ruce kousek bílé látky. Třepotaly se ve větru jako malé praporky.

Na obou kouscích látky se černaly skvrny.

Krev.

Nelliina krev.

Chantalina krev.

O co žádala Angelica temné síly, které jí sloužily? O další oběť?

Amy se zachvěla. Pochopila, že Angeliku podcenila.

Angelice bylo úplně jedno, jestli byla její příbuzná, nebo nebyla.

Kdyby zjistila, že ji Amy odhalila, určitě by ji taky zavraždila.

Protože Angelica byla zlo. Čiré zlo.

79

XVI.

Angelica spustila ruce. Vichr ustal.

„Zlo,“ vydechla Amy.

Pozorovala Angeliku, jak jde zpátky k domu a zavírá za sebou dveře.

Pak si všimla něčeho, z čeho jí přeběhl mráz po zádech.

Ty žhnoucí zelené oči v zahradě zůstaly.

Civěly do tmy a hýbaly se. Objevovaly se a zase ztrácely.

Přeskakovaly z jednoho stínu do druhého.

Amy nevěděla, co je to za netvora. Zahlédla jenom obrysy něčeho velkého a černého, tak černého, že to snad bylo stvořené ze samotné tmy. Zachvěla se. Byla ráda, že nevidí víc.

Zelené oči sjely podle zahradní zdi ke straně. Pak se hnuly zpátky a pokračovaly na druhou stranu. Je to jako divoké zvíře, když přechází v kleci, pomyslela si Amy. Ano, netvor přecházel podle zahradní zdi tam a zpátky.

Hlídá! pochopila Amy. Angelica ho vyvolala, abych se v noci nedostala k Hathawayovým.

Cesta k Davidovi byla uzavřená!

Amy se znovu zachvěla. Jen aby se David nepokusil dostat přes tu zahradu k ní…

Ani nechtěla domyslet, co by s ním netvor udělal.

Amy seděla u okna a čekala, až ta hrůzyplná noc skončí. Trvalo to věčnost, ale konečně obloha na východě začínala blednout. Zelené oči, které na zahradě žhnuly celou noc, pohasly.

Amy se kochala prvními paprsky vycházejícího slunce. New 80

Orleans zalilo světlo a vklouzlo i do zahrady.

Oči zmizely. Z vrboví vystoupil tenký proužek kouře.

Amy si všimla nějakého pohybu na zahradě Hathawayových.

Srdce se jí málem zastavilo. Byl to on – David.

Jedinečná šance k předání dopisu! Angelica spala a služebnictvu zbývalo do budíčku ještě pár minut. Amy mohla proklouznout k Hathawayovým a zpátky, aniž by si toho někdo všiml.

Vykradla se z domu ven. Byl nezvykle tichý, jako by v něm byla sama. Na zahradě ležely vytrhané květiny a spadané větve.

Amy zahlédla něco bílého na vrbě. Šla se na to podívat – a objevila v kůře stromu tři hluboké škrábance. Vypadalo to jako stopy po mohutných drápech.

Zavětřila. Vzduch v těch místech zapáchal. Amy nedovedla říct, co to může být – co může tak ošklivě zapáchat.

Otřásla se odporem a odstoupila od stromu. Vrba usychala. Amy nevěděla, jak to poznala, ale poznala to. Na strom sáhlo zlo, a tak usychal.

„Amy!“ zašeptal David.

Otočila se a spatřila ho za brankou. V obličeji měl starostlivý výraz.

„Jsem tak ráda, že tě vidím!“ vydechla a rozběhla se k němu.

Když však vzala za vrátka, poznala, že jsou zamčená. Upřela na Davida nešťastný pohled.

David si povzdychl. „Angelica v noci zamkla. Řekla mi, že už nikdy nesmím vkročit na její zahradu. A že se s tebou už nikdy neuvidím.“

„Ona nám nebude přikazovat, co máme dělat!“ Amy prostrčila mřížemi paže a David vzal jednu její ruku do svých dlaní.

„Já vím. Dej mi pusu,“ řekl.

Amy se přitiskla na vrátka a jejich rty se na okamžik spojily.

David zacloumal mřížemi.

„Já ty vrátka rozmlátím,“ syčel.

„Zamkla mi přímo před nosem a ještě se mi vysmála!“

Amy vytáhla z kapsy dopis. Musela se rychle vrátit. „Už vím, že moji rodiče jsou v Richmondu,“ řekla. „Myslíš, Davide, že bys je mohl najít?“

„Zkusím to,“ odvětil. „Když vím, kde jsou, určitě to nebude 81

problém.“ Odmlčel se a dodal: „Amy, nemůžeme čekat, až pro tebe rodiče pošlou. Musíš odsud zmizet. Hned teď!“

„Přece víš, že to nejde. A taky víš proč. Je to strašně nebezpečné.

Nemáš tušení, jako strašlivou mocí Angelica vládne.“

Amy se nervózně ohlížela. Služebnictvo mělo

každou chvíli

vstávat. „Musím se vrátit, než nás někdo uvidí,“ zašeptala.

Chtěla se rozběhnout k domu, ale David jí nechtěl pustit ruku.

„Kdy tě uvidím?“ zeptal se. „Sejdeme se tu dneska v noci, co říkáš?“

„Ne! V noci ne!“ Amy slyšela, jak se jí třese hlas. „Slib mi, že v noci se sem nikdy neodvážíš!“

„Proč?“ zeptal se. „Přece nás Angelica nemůže hlídat na každém kroku.“

„Slib mi to!“ zasyčela.

„Ale já vůbec nechápu…“

„Davide, říkal jsi, abych ti věřila a já ti věřím,“ řekla. „Teď zase já žádám tebe, abys věřil mně. Prosím tě, nikdy sem nechoď po setmění.“

David na ni upíral nechápavé oči. Pak přikývl. „Dobře. Slibuju.

Jenom mi řekni, kdy se uvidíme.“

„Vyhlížej mě. Pokusím se utýct před setměním. Kdyby se mi to nepodařilo, budu tady zase zítra ráno touhle dobou.“ Odtáhla se od branky.

„Miluju tě,“ řekl.

Poslala mu fouknutím do dlaně polibek, otočila se a vběhla zadním vchodem do domu. Zaslechla na schodech kroky, a tak zase vyklouzla ven a oběhla budovu k hlavním dveřím. Vkradla se dovnitř a potichu za sebou zavřela.

„Amy!“ ozval se Angeličin hlas.

Amy myslela, že se na místě sesype hrůzou. Sklopila hlavu a vešla do salónu.

Angelica seděla na pohovce a šila. Jako tisíce dalších žen ve městě, pomyslela si Amy. A přitom je jiná…

„Dobré jitro, Angeliko,“ zamumlala.

Angelica se lehce usmála. „Jsi nějak brzy vzhůru, má drahá.“

„Vždycky jsem přece brzy vzhůru,“ odvětila Amy.

82

Angelica naklonila hlavu ke straně. „Pravda. Pojď blíž, milá Amy.“

Amy poslechla. Co jiného jí zbývalo?

Angelica vypadala v záři ranního slunce nádherně. Oči i vlasy jí zářily. Pokožka se jí leskla zdravím.

„Vypadáš báječně, teto Angeliko,“ řekla Amy.

„Děkuju ti, děvče. Asi to bude tím, že se tak strašně těším na dnešní oslavu.“

„Oslavu?“ nechápala Amy.

„U příležitosti svátku Všech svatých, má drahá. Dnes večer budeme mít společnost. Zrovna jsem se tě chtěla zeptat, jestli mi pomůžeš vyzdobit dům. Tvoje maminka říkala, že máš na tyhle věci talent.“

„Ano, pomůžu,“ odvětila Amy. Co všechno Angelica věděla?

Myslela si, že Amy utíká z domu jenom za Davidem? Nebo už zjistila, že ji odhalila, že o ní ví, že vraždí nevinná děvčata?

„Ach, můj bože!“ zvolala Angelica. „Zbožňuju svátek Všech svatých. Myslím, že je to nejhezčí svátek v roce!“

„Hezčí než vánoce?“ zeptala se Amy. Předstírala, že se taky zajímá o oslavu – jen aby rozptýlila Angeličinu pozornost.

„Ach, ano,“ řekla Angelica. „Je tolik legrace!“

Alespoň tu bude hodně lidí, řekla si Amy. Bohužel, ubohé Bernice a Chantal už to nepomůže.

„Co uděláme nejdřív, teto Angeliko?“ zeptala se.

„Ve všech vázách v domě musejí být květiny a taky spadlé listí a větvičky,“ řekla Angelika.

„Až vstanou děvčata, určitě nám rády pomohou,“ řekla Amy. „Já jsem takové věci milovala, když jsem byla v jejich věku.“

„Ach ne, děti jsou na dnešní den u svých kamarádů,“ odvětila Angelica. „Jeden ze sluhů je odvezl. Je to dost daleko, a tak vyrazili už před svítáním.“

Ona lže, pomyslela si Amy. Poslala děti z domu z nějakého jiného důvodu.

Uvědomila si, jaké je v domě ticho. Kde bylo služebnictvo? Byli také všichni pryč?

„Přichystá kuchařka nějakou specialitu?“ zeptala se.

83

Angelica zavrtěla hlavou. „Dala jsem dneska služebnictvu volno.

Ať si taky užijí svátky.“

Takže Angelica chtěla mít prázdný dům. Proč? Co měla za lubem?

Karty, napadlo ji. Mohly by jí to povědět karty! Kdyby zjistila, co Angelica chystá, byla by ve výhodě.

Angelica však za celý den nenechala Amy minutku samotnou.

Nosily spolu ze zahrady do domu zeleň, v poledne společně pojedly.

A celé odpoledne aranžovaly květiny.

Jak se připozdívalo, byla Amy čím dál tím netrpělivější. Za chvíli bude tma, pomyslela si. Musím za každou cenu zjistit, co má Angelica v plánu.

Když aranžovala zeleň na krbové římse, strčila úmyslně do vázy a polila se vodou.

„Ach ne!“ vyjekla. „Já jsem přece trdlo. Zaběhnu se nahoru převléct.“

„Jistě, utíkej,“ pronesla Angelica medovým hlasem.

Amy to vzala rovnou do druhého patra. Kdyby byla pryč příliš dlouho, Angelica by mohla mít podezření.

Vzduch v Angeličině místnosti byl zkažený, páchl plísní, jako by se tam celá léta nevětralo. Amy si z toho nic nedělala. Popadla karty a na všechno ostatní zapomněla.

„Angelica není jediná, kdo má tuhle moc,“ zamumlala. Ruce jí svrběly a pálily. Začala míchat.

Karty jí připadaly, jako by pospíchaly, jako by jí chtěly povědět něco, co nesneslo odkladu. Co má Angelica za lubem? pomyslela si Amy.

Sejmula paklíček na tři hromádky a zase ho složila – zprava doleva. Karty hřály. Ruce se jí roztřásly.

„Tak, co to bude?“ zašeptala. Položila paklíček na stůl a obrátila svrchní kartu.

Smrt.

Zachvěla se. To souhlasilo. Smrt ji provázela na každém kroku.

Dech ji chrčel v uších, když otáčela další kartu.

Smrt.

Ne! Amy před sebou měla dvě úplně stejné karty. To není možné!

84

pomyslela si. Přece tu nemůžou být dvě stejné karty!

Vztáhla ruku a otočila celý paklíček. Karty sklouzly po naleštěné desce stolu.

Amy napůl vyjekla, napůl si povzdechla.

Smrt.

Všechny karty byly Smrt.

85

XVII.

„Ne!“ zvolala Amy. „Já tomu nerozumím. Nevím, co mi chcete říct. Musím vědět víc. Musím se dozvědět, kdo má zemřít.“

Znovu vzala karty do ruky, ale ty byly studené a mrtvé. Amy pochopila, že už jí nic neřeknou.

A vtom jí došlo, co všechny ty karty se Smrtí měly znamenat. Že Angeličinou další obětí bude ona – Amy!

Hlavně klid, přikázala si. Musíš zůstat klidná. Vzpomeň si na paní Hathawayovou. Karty ukázaly, že zemře, ale tys ji s Davidem zachránila.

Amy se musela vrátit k Angelice, než ji začne podezírat. Musela něco vymyslet, jak jejím nástrahám uniknout. Ach, proč jen karty nemůžou mluvit jako člověk?

Vyklouzla z Angeličiny místnosti a zavřela za sebou dveře. Jak šla chodbou zpátky ke schodům, šlápla na něco ostrého a zabodla si to přes tenkou podrážku střevíčku do chodidla.

Opřela se o zeď a vytáhla si ten ostrý předmět z nohy. Co to je?

podivila se. Otáčela to nechápavě v ruce.

Kost. Je to kousek kosti!

Zachvěla se a zahodila to. V duchu slyšela Juliina slova: Snědlo ho to – maso a kosti a krev. Byla ta hrůza, kterou tenkrát v noci Julia viděla, někde v domě?

Amy seběhla do prvního patra, převlékla se u sebe v pokoji do suchých šatů a překlusala chodbou k hlavnímu schodišti. Rána v chodidle ji bolela, ale ona si toho nevšímala.

Chytila se zábradlí, ale ruka jí ujela. Zábradlí bylo kluzké. Amy se podívala na dlaň. Měla na ní krev.

86

Maso a kosti a krev. Ta slova jí zněla pořád v hlavě. Snědlo ho to

– maso a kosti a krev.

Těžce polkla. Seskákala po mramorových schodech dolů, brala je po dvou i po třech najednou.

Radši si zlomit vaz, pomyslela si, než nechat tu hrůzu, aby mě dostala.

Posledních pár schodů ani nevnímala. Vrhla se rovnou k hlavním dveřím.

Zamčeno. „Ne!“ zaúpěla a zacloumala knoflíkem. „Ach ne!“

„Snad nechceš odejít před začátkem slavnosti, milá Amy?“

Prudce se otočila. Stála za ní Angelica.

Amy se na ni rozkřikla: „Proměnila jsi tenhle dům v doupě zla.

Proč? Proč jsi taková?“

„Dělám jenom to, k čemu mě nutíš,“ odvětila Angelica s úsměvem.

Amy ze sebe nedokázala vypravit slovo. Dívala se, jak Angelica zavírá oči a zvedá ruce nad hlavu – přesně, jako to v noci dělala na zahradě.

Místností zavířil vichr a rozhoupal lustr. Angelica otevřela oči.

Amy se podlomila kolena. Teta už neměla zelené oči. Byly černé.

Úplně černé.

Křídlo dveří tlačilo Amy do zad, jak se k němu tiskla. „To není možné!“ vydechla.

„Ale ano, je to možné,“ řekla Angelica. Černé jamky se jí leskly prázdnotou. Nebylo v nich ani za nehet slitování.

Angelica byla chladná a tvrdá. Jako socha čirého zla vytesaná z mramoru.

„Říkala jsem ti, že Všech svatých je můj nejmilejší svátek,“ řekla.

„I mých hostů. Vědí, že jim v tento den přichystám zvláštní pochoutku, a to já nikdy nezapomenu.“

Usmála se. Měla zuby delší než obvykle, ostré a hrozivé. „Na dnešní večer,“ dodala s černými jamkami upřenými na Amy, „jsem jim přichystala… tebe!“

87

XVIII.

Angelica ukázala na schody.

Amy zvedla oči – a málem vykřikla.

Nahoře na schodech stál sloup hustého černého kouře.

Ona mě chce předhodit téhle hrůze!

„Ten sloup jsou duchové, moji přátelé a velitelé. Někteří z nich jsou se mnou odmalička. Kdysi dávno jsem byla jako ty. Bála jsem se té zvláštní síly v sobě, ale pak jsem se ji naučila používat.“

Ona je tak klidná, pomyslela si Amy. Povídá si se mnou, jako bychom skutečně byly na nějaké oslavě, a přitom mě chce zabít!

„Hrozně jsem se v tobě zklamala,“ řekla Angelica a zamračila se.

Vůbec jí to neslušelo.

„Pro… proč?“ vykoktala Amy. Musím na ni pořád mluvit, řekla si. Získám čas a třeba něco vymyslím, jak se z toho dostat.

„Těšila jsem se, že budu mít v domě další Piercovou,“

pokračovala Angelica. „Mohli jsme toho spolu tolik vykonat. Jenže ty ses proti mně postavila a propásla jsi jedinečnou příležitost.“

„Měla jsem se stát zlem?“ řekla Amy. Dveře za sebou měla zamčené. A kdyby se pokusila proběhnout kolem Angeliky, duchové by se na ni určitě vrhli a sežrali by ji.

„Zlo v sobě obsahuje obrovskou moc,“ pravila Angelica. „Ach, Amy, děvče, mohla jsi mít všechno.“

Amy pokývala hlavou. Chtěla, aby si Angelica myslela, že jí pozorně vnímá.

Teta se usmála a dodala: „Tedy všechno kromě Davida. Toho si šetřím pro Hannah.“

„Pro Hannah?!“ vyjekla Amy. Teď ji opravdu vnímala.

88

„Až vyroste, samozřejmě,“ řekla Angelica. „Jsou pro sebe jako stvoření, co říkáš?“

„Jak tě mohlo něco takového napadnout?“ zeptala se Amy.

„Hathawayovi jsou totiž velice bohatí. David si vezme Hannah a odevzdá to bohatství Fearům.“

„Ty myslíš, že když mě zabiješ, tak si David vezme tvojí Hannah?“ ušklíbla se Amy.

„David do toho nemá co mluvit. Mohu s ním snadno

manipulovat,“ řekla Angelica. „Vezme si Hannah. Udělá všechno, co budu chtít.“

„Neudělá.“ Amy znala Davida líp než Angelica. Věděla, jak je silný. Kolik umírání už viděl a přežil to.

Angelica na ni hleděla svými černými jamkami. „Ach, ano, David udělá, co mu řeknu.“

Přistoupila blíž. Amy ucítila chlad vycházející z jejího těla. „Máš velké nadání, ale chybí ti odvaha využít ho ve svůj prospěch. Až tě moji duchové sežerou, budou tvoje schopnosti náležet mě.“

„Já vím, že jsi je všechny zavraždila,“ vykřikla Amy. „Nellii, Bernice, Chantal.“

„Samozřejmě,“ odvětila Angelica. „Vraždění mé duchy těší. A posiluje mou moc.“

Zvedla ruku a přejela jí konečky prstů po tváři. Amy musela zatnout pěsti, aby před tím ledovým dotykem neucukla.

„Překvapuje tě to, má drahá?“ zeptala se Angelica úlisně.

„Zavraždila jsem Chantal kvůli tobě, protože jsi mě neposlouchala a běhala jsi za Davidem. Přikázala jsem svým duchům, aby ji zabili a vyvolali v tobě vidinu. Většina lidí by po tom všem odsud s křikem utekla, ale ty ne. Jsi příliš houževnatá.“

Otočila se ke sloupu černého kouře na schodišti. „Asi to tak musí být. Moji duchové tě sežerou. Smlsnou si na tobě. A tvoje zvláštní moc vstoupí do mě.“

Jak se Angelica otočila, Amy pochopila, že nastala její chvíle.

Oběhla ji z pravé strany a zamířila k zadní části domu.

Jenže Angelica se nedala ošálit. Byla rychlá. Strašně rychlá.

Popadla Amy za ruku a tak mocně ji sevřela, že jí málem zlomila předloktí.

89

Amy sebou škubala, kopala a škrábala. Teta ji táhla na schody.

„Jsi pitomá holka,“ nadávala jí. „Prohrála jsi. Úplně všechno jsi prohrála.“

Vyvlekla ji do druhého patra. Sloup před nimi ustupoval a zamířil k Angeličině místnosti.

Amy zoufale zaúpěla: „Teto Angeliko, nedělej to. Co… co řekneš mojí mamince a tatínkovi?“

„Řeknu jim, že tě postihla smrtelná nemoc,“ odvětila teta. Strčila Amy do místnosti a zavřela za sebou dveře. „Nebo jim řeknu, že tě postihlo neštěstí. Takové věci se stávají.“

Amy cítila, jak po ní ten slizký sloup kouře lační. Úplně se chvěl nedočkavostí.

Bránila se, seč mohla, střevíce jí drhly po dřevěné podlaze, ale Angelica ji pevně svírala a táhla k slizkému sloupu. „Ne, teto, prosím tě, ne!“

Angelica ji před tím nedočkavým, svíjejícím se sloupem, srazila na zem. Ze sloupu vycházel chlad. Amy ucítila, že se její reakce zpomalují, že jí začíná tuhnout tělo.

Do nosu jí pronikl zápach tlejícího masa. Bylo to k zadušení.

Cítila ho na jazyku i hluboko v hrdle.

Chňapaly po ní jazyky černého kouře. Plazily se po podlaze jako nějací strašní, slepí červi.

Šly si pro ni.

90

XIX.

Duchové chtěli krev. Ne jakoukoli krev. Chtěli její krev.

Maso a kosti a krev.

„Vemte si ji!“ zvolala Angelica triumfálně.

Amy se z hrdla vydral výkřik hrůzy.

„Správně, Amy,“ pronesla Angelica chladným, klidným hlasem.

„Křič! Oni to mají rádi. Když budeš křičet, budeš jim mnohem víc chutnat.“

Černý sloup se na Amy zřítil. Úplně ji zahalil.

Amy se stočila do klubíčka. Pevně sevřela oči.

„ Aaa-mmmm-yyy…“ volal nějaký podivný hlas.

„ Aaa-mmmm-yyy. “

Ženský hlas. Nebyl to hlas její tety.

„ Aaa-mmmm-yyy. “

Otevřela oči. Neviděla nic než kouř. Hustý a slizký černý kouř. Na rukou a na obličeji se jí usazoval mastný povlak. Co se to s ní dělo?

„ Aaa-mmmm-yyy. “

V kouři se objevil obličej pokrytý boláky. Otevřenými boláky, z kterých vytékal žlutý hnis.

Amy ucítila v puse ostrou, hořkou pachuť. Těžce polkla.

Objevily se kolem ní další obličeje. „Ne!“ zaúpěla. „Prosím vás, ne. Už to nemůžu vydržet!“

Jeden obličej byl zbrocený krví. Oční bulvy mu visely na nitkách.

Jiný obličej měl uprostřed čela rozeklaný otvor. Amy v něm viděla houbovitou mozkovou tkáň.

Další byl stažený z kůže, zůstala jen živá krvavá maska pokrytá pavučinkami modrých žil.

91

A ještě další obličej byl tak napuchlý, že ani neměl lidskou podobu. Otevřel ústa jakoby k výkřiku a vyvalila se mu z nich bílá spleť hemžících se červů.

Já ji znám, pomyslela si Amy celá zděšená. Znám tu ženu.

Byl to obličej Chantal Duvaneové.

Konečně jí došlo, co to je za obličeje. Kdo jsou.

Byly to lidé, které Angelica zabila.

Když zabije i ji, bude Amy navždy uvězněná ve vibrujícím sloupu kouře.

Křičela, křičela, dokud jí stačil dech.

Slyšela Angeliku, jak říká: „Zavinila sis to sama, má drahá.“

„Jak jen můžeš?“ křičela Amy. „Jak mi tohle můžeš dělat?“

„Ale, Amy, já přece můžu cokoli,“ odvětila Angelica.

Obličeje se k ní stahovaly, kvílely a vřískaly. Upíraly na ni své děsné oči. Olizovaly ji tlejícími jazyky.

Potom se v kouři zjevily ruce zkřivené jako spáry a hrábly po ní.

Amy se vyškrábala na nohy. Uskočila vlevo, pak vpravo. Jen o vlásek unikla nejhorším drápům.

„To je ono!“ jásala Angelica. Její hlas zněl jakoby z velké dálky.

„Braň se, milá Amy. Nebo chceš škemrat o milost? Mým duchům se líbí, když je někdo prosí o milost.“

Drápy ji popadly za vlasy. Za šaty. Zasekly se jí bolestivě do rukou.

Můžou mě tak snadno zabít! pomyslela si Amy. Hrajou si se mnou. Týrají mě pro svoje potěšení.

Nebo – chtěli od ní víc než jenom její život?

Ano! Tak to bylo! Chtěli víc než její tělo. Chtěli její duši.

Chtěli se jí zmocnit, aby se stala jednou z nich, obličejem v sloupu kouře. Aby spolu s nimi kvílela a vřeštěla. A prožívala znovu a znovu svou smrt.

„Neeeeee!“ vykřikla.

Slizký černý kouř ji zvedl ze země a nechal bez tíže viset ve vzduchu.

Amy čekala, kdy to začne bolet. Ale cítila jenom chlad. Hrozný chlad.

Zavři oči. Myslí jí projel hlas. Příjemný, konejšivý a nelidský.

92

Úplně odlišný od hlasů, které kvílely v agónii kolem ní.

Tohle není hlas těch ubožáků, pomyslela si Amy. Je to hlas některého z jejich velitelů. Je to zlo, řekla si. Zlu nesmíš naslouchat!

Zavři oči a všechno skončí.

Ten hlas ji přitahoval, ale zároveň jí něco uvnitř říkalo, aby ho neposlouchala. Oční víčka se jí chvěla, padala jí.

To je konec, řekla si. Konec všeho. Za chvíli klesne do temnot a strach přestane existovat. Jak snadné…

Vtom zase uslyšela Angeliku. Smála se, smála.

Zachvátila ji zlost. Rozhodla se, že se jen tak nevzdá. Nemohla se vzdát. Táta s mámou ji potřebovali. David ji potřeboval. A už vůbec neměla chuť nechat Angeliku zvítězit.

Nejdřív s námahou otevřela oči. Vytryskla z ní nová touha po životě, hluboká a mocná. Před očima jí rozkvetly krásné jiskry, do těla jí vjel mocný oheň.

Zavři oči, Amy, a všechno skončí.

„Ne!“ vykřikla. Už se zase cítila silná. Strašně silná.

Přesně o tohle mě Angelika chtěla připravit, pochopila. O moji sílu. O moji moc.

„Nedostaneš ji!“ zvolala a pustila se do posledního zápasu s černotou, která ji obklopovala.

Obličeje se k ní stahovaly, jako by ji slyšely, jako by věděly, že jim chce uniknout.

Ne, rozhodla se. Ne!

Její zvláštní moc v ní hořela, byla čím dál tím žhavější. Čím dál tím silnější.

A pak explodovala v záblesku jasného světla.

Amy na okamžik oslepla. A když znovu prohlédla, viděla, že ten slizký černý kouř syčí jako seškvařené vlasy, jako by stoupal z hořící hlavy.

Klesla na podlahu. Byla zachráněna! Byla volná!

Pohlédla na sebe – a vyjekla.

Všude na pokožce měla bílé plamínky. Byly jasné, tak jasné, že ji oslňovaly, ale vůbec nepálily.

Amy koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Slizký sloup. Začínal se otáčet kolem své osy. A točil se čím dál tím rychleji.

93

Obličeje civěly na Amy a strašně kvílely.

„Zastavte se!“ vydechla, ale neposlechly ji. Kvílení se stupňovalo, bylo čím dál tím hlasitější.

Amy pocítila bolest. „Zastavte se!“

Bílé ohníčky přeskočily z jejího těla do sloupu.

Ve sloupu se objevila trhlina. Zvětšovala se a prohlubovala.

A pak se to celé začalo bortit. Obličeje se trhaly. Vřeštěly v agónii.

Po místnosti se rozstříkla směs krve a černého slizu.

Strašlivé kvílení ustalo.

Amy se třásla po celém těle. Je po všem, řekla si. Skončilo to.

Ale co se stalo s Angelikou? Otočila hlavu.

Teta ležela na podlaze, paže a nohy pohozené v podivných pozicích, vlasy rozprostřené v černém mazu kolem sebe.

Zabila jsem ji? zhrozila se Amy. Nebo ji zabili ti její ničiví duchové?

94

XX.

„Co jsi to udělala?“ vydechla Angelica.

Nebyla mrtvá! „Tvoji duchové zmizeli,“ řekla Amy.

„Ne! To není možné!“

„Ale ano. Je konec, teto Angeliko. Prohrála jsi. Mohla jsi své duchy použít, aby zabili Chantal a Bernice. A chudinku Nellie. Ty se nedokázaly ubránit. Já to dokázala. A vyhrála jsem.“

Amy si Angeliku prohlédla. Už zase měla své zelené oči.

„Sbohem, teto,“ řekla a vyběhla z místnosti.

„Nesmíš odejít!“ ječela Angelica, zatímco Amy klusala po schodech dolů.

Tetin křik ji jen pobízel, aby přidala do kroku. Musela uprchnout z toho domu smrti. Angelica se mohla každým okamžikem vzpamatovat a znovu se jí zmocnit.

Amy musela k Davidovi. Musela ho varovat!

Už byla u hlavních dveří.

Zamčeno.

Zapomněla, že jsou zamčené. Třeba měla paní domu klíče v kuchyni nebo ve spižírně. Amy vletěla do kuchyně a bleskurychle prohledala všechny zásuvky v kredenci.

Kde můžou být? Kde jen můžou být?

Nedokázala si představit, co by se stalo, kdyby Angelica seběhla dolů. Věděla, že sloup s duchy se rozpadl, to ano. Cítila to. Jenže Angelica měla pořád ještě svou moc – sílu zla.

Přistoupila ke spižírně a otevřela dveře. Něco cinklo. Na dveřním věšáku visela zástěra. A v kapse byl – kroužek s klíči!

Vrátila se k hlavním dveřím. Zkusila tři klíče, než našla ten pravý.

95

Vyběhla z domu a zamířila k Hathawayovým. Venku byla hluboká tma. A mlha. Zastavila ji branka v zahradní zdi. Měla paní domu na kroužku i klíč od těch zamřížovaných železných vrátek?

Ruce se jí třásly, když vkládala do zámku jeden klíč za druhým.

Zaslechla za sebou prasknutí větvičky.

Angelica se blížila. Nebo něco jiného? Něco horšího?

„Proboha!“ vydechla a roztřesenou rukou zasunula do zámku další klíč. Točila s ním tam a zpátky. „Honem! Honem!“

Cvaklo to. Výborně! Strčila do vrátek a rozběhla se k vile Hathawayových.

Ve tmě a mlze bylo světlo. Byli doma!

Vtom se před ní zjevilo něco tmavého. Amy se už nestačila vyhnout. Narazila do toho a vyjekla. Málem upadla.

Zachytila ji silná ruka. Amy prudce zvedla hlavu. „Davide!“

zvolala. „Rychle! Musíme se schovat ve vašem domě! Jsme v hrozném nebezpečí. Angelica nás chce…“

Slova se jí zasekla v hrdle. Vykřikla. David ji svou zdravou rukou popadl v pase a zvedl do vzduchu. „Ne! Davide. Nemusíš mě nést.

Jsem v pořádku. Opravdu. A budeme rychlejší, když oba poběžíme.“

Nevnímal ji. Ještě víc ji sevřel, Amy myslela, že jí prasknou žebra.

Vyděsila se. „Davide, co se to s tebou stalo?“

Neodpověděl.

Vykročil.

Vykročil s ní zpátky k Fearovým.

Nesl ji Angelice!

96

XXI.

„Ne,“ zasténala Amy. „Ach, bože, Davide, co to děláš?“ David nemluvil. Ani se na ni nepodíval. Jenom šel

– kráčel k vile

Fearových.

Amy sebou mrskala, snažila se vymanit z jeho sevření, ale Davidova paže kolem jejího pasu byla jako z oceli.

„Davide, to jsem já – Amy,“ křičela na něj. „Ty mě neslyšíš?“

Vzala ho za bradu a otočila k sobě jeho obličej. Měl prázdné oči.

Je to Angeličina práce, pochopila. Ona ho ovládá.

To byl konec!

Z očí jí vytryskly slzy, vždyť před chvílí jen o vlásek unikla strašlivé smrti. Co ještě horšího jí mohla teta Angelica přichystat?

Zoufale zatřepala hlavou. „N e ! A ngelica tě nedostane, Davide.

Budu za tebe bojovat – a za sebe. Porazíme ji.“

Bušila pěstičkami do Davidovy hrudi, aby ji už konečně začal vnímat. „Davide, to jsem já, Amy. Říkal jsi, že mě miluješ. A já miluju tebe. Ach, bože, Davide, vzpamatuj se!“

Bylo to marné. David kráčel rázným krokem k vile Fearových.

Amy zuřivě přemýšlela. Musela vymyslet něco, jak ho z toho tranzu vytrhnout. Když se jí to nepodaří, Angelica je zahubí oba.

Blížil se k zadním dveřím domu.

V Amy to vřelo zlostí. Angelica věděla, jak ji zranit. Nedovolím, aby ho zachvátila, rozhodla se pevně. David se nikdy nesmí oženit s Hannah!

„Davide, poslouchej mě,“ rozkřikla se na něj. „Musíš se bránit.

Nesmíš dovolit, aby ti přikazovala, co máš dělat. Musíš se jí postavit!“

97

David zanesl Amy do obýváku a postavil ji na nohy. Chytil ji za ruku. Byl to železný stisk.

Amy se mu pokusila vytrhnut, ale nepovedlo se jí to.

„Vítej zase doma, Amy,“ ušklíbla se Angelica. Kráčela k nim vznešeně jako nějaká královna.

„Nech ho být!“ pustila se do ní Amy.

„Ale? David je přece můj,“ odvětila Angelica s úsměvem.

„Předvedu ti to.“

Pokynula mu prstem. „Davide, přitáhni ji sem.“

„Ne, Davide!“ vyjekla Amy. „Nedělej to. Říkal jsi, že ti můžu věřit a já ti věřím. Nesmíš to udělat.“

David zaváhal.

Slyšel mě! pomyslela si Amy. Věděla jsem, že mě nakonec uslyší.

Pak ale vykročil a táhl ji za sebou. Její střevíce drhly o podlahu.

„Tak teď je opravdu konec,“ zaštkala Amy.

Upřela na Davida oči. Angelica si předtím jeho kratičkého zaváhání nemusela všimnout, ale Amy to dobře viděla.

David bojoval. Sváděl stejný vnitřní boj jako předtím ona sama.

„Tvůj Davídek patří sem,“ řekla Angelica. „Alespoň, dokud bude bavit Hannah. Až ji omrzí, uvrhnu ho mezi své duchy.“

Amy si všimla, že v Davidově zdravém oku zajiskřilo. Záblesk jasné mysli! Kdyby se jí nějak podařilo vytrhnout ho z Angeličina vlivu, mohlo by to ještě dobře dopadnout.

Skočila dopředu a postavila se před něj. Při tom prudkém pohybu jí ze šatů vyskočil kroužek.

Kroužek na zlatém řetízku, který měla od Davida. Symbol jejich vroucí lásky.

Položila mu paže kolem krku. Soustředila se na něj všemi svými myšlenkami. Celou svou bytostí. Zaútočila na jeho rozvrácené vědomí, jak nejlépe dovedla.

Cítila v sobě svou zvláštní moc. Ta moc byla v jejím nitru, rostla, sílila. A pak vytryskla do celého jejího těla, projela jí žilami jako zuřivý požár.

„Davide!“ poručila mu. „Podívej se na mě.“

Pomalu k ní začal stáčet zrak.

„Davide!“ vyštěkla Angelica, „ty se máš dívat na mě! Musíš 98

poslouchat jenom můj hlas.“

Prázdný obličej ztuhl. David pohlédl na Angeliku.

„Zabij tu holku, Davide,“ přikázala Angelica. „Zabij ji. Okamžitě ji zabij! Teď hned, na místě! Tady přede mnou!“

„Ne, Davide,“ řekla Amy laskavým hlasem. „Podívej se na mě.

Pamatuj na naši lásku. Miluju tě.“

Zvedla volnou ruku a pohladila ho po tváři. Jak se ho dotkla, vzplanul mu na pokožce bílý plamínek. Přeskočil na její paži a rozběhl se ke krku. Pak změnil směr k srdci.

Střetl se s jejím zlatým kroužkem na řetízku a zazářil tak jasným světlem, že si Amy musela zakrýt oči.

David zamrkal. Pustil její ruku a odstoupil o několik kroků.

Pak bleskurychlým, vražedným pohybem vytáhl revolver.

A zamířil na Amy.

99

XXII.

Amy hleděla do otvoru hlavně.

Už ani neměla sílu křičet.

Nedokázala jsem to, pomyslela si. Čekala, kdy jí kulka zasáhne do obličeje.

David najednou stočil revolver k Angelice.

Amy měla pocit, jako by se nad celým světem rozzářil ohňostroj vítězství.

Před očima jí vířila jasná světla, zvonilo jí v uších. Přesto slyšela Angeličin zděšený křik.

Otočila se. Angelica byla na kolenou. Po ramínku šatů se jí šířila rudá skvrna.

„Rychle odsud!“ křikl David a vyběhl s Amy z domu. Zamířili k brance.

Šlo to špatně. Postavila se proti nim celá Angeličina zahrada.

Stromy se na ně sápaly, chytaly je větvemi za šaty. Zespoda, na nohy, zaútočil vražedný břečťan.

„Angelica se nás pořád ještě pokouší zastavit!“ vydechla Amy.

„Je to její černá magie.“

„Musíme uniknout,“ ř e k l D a v i d . „Jakmile budeme na naší zahradě, jsme zachráněni.“

Amy se statečně probíjela šílenou spletí rostlin, v prsou ji pálilo, kolena se jí podlamovala.

Nemohla dál. Padla na zem. Břečťan toho využil a začal se jí svými popínavými lodyhami sápat po hrdle.

David ho odtrhl, ale břečťan okamžitě vyrašil znovu. Rostl tak rychle, že ho David nestačil odtrhávat.

100

Ovinul Amy krk a začal utahovat.

Amy nemohla dýchat.

Zaťala do břečťanu nehty, pokoušela se pod něj strčit prsty, aby ho roztrhla.

Bylo to marné. Břečťan byl silnější.

V uších jí dunělo.

Před očima se jí udělaly červené skvrny.

Byl konec…

101

XXIII.

„Amy, vydrž!“ křičel David. „Teď to nevzdávej!“

Odtáhl jí břečťan od krku – ale jen na okamžik, aby se mohla nadechnout.

„Dost!“ vykřikla. „Teď nesmím prohrát!“

„Dost!“ vykřikla znovu – a břečťan vzplanul.

Dokázala jsem to svou mocí! pomyslela si. Svou zvláštní mocí!

Břečťan hořel jasným bílým ohněm.

Oheň se rozběhl po zahradě a vytvořil stěnu, za kterou už Angeličino zlo nemohlo. David a Amy byli zachráněni.

David ji zvedl ze země. Podepřel ji svou zdravou paží a znovu se s ní rozběhl k brance.

Jakmile proběhli vrátky a ocitli se v zahradě Hathawayových, všechno utichlo.

Amy se zastavila a ohlédla se. Angelica stála za ohnivou stěnou.

Žádné zranění na rameni neměla. Ani zakrvácené šaty.

Jejich oči se na okamžik setkaly. Pak se Amy odvrátila.

Po ulici jel kočár.

„Opravdu odsud musíme odjet, Davide?“ zeptala se mile paní Hathawayová.

„Opravdu,“ odpověděl David.

Amy se dívala z okénka vozu. Mohutné sídlo rodiny Fearových se za nimi zmenšovalo.

Vzpomněla si, jak ho spatřila poprvé. Už tehdy v hloubi duše cítila, že s tím domem není něco v pořádku.

Fear znamená strach, pomyslela si. Jak přiléhavé jméno pro dům a 102

ženu, která v něm bydlí.

„Škoda, že jsem se nemohla rozloučit s Julií,“ povzdychla si.

„Julia je Fearová,“ řekl David. „Není jí pomoci.“

Amy se opřela na sedadle. Chudák Julinka, pomyslela si. Ještě že neviděla ten strašlivý souboj s Angelikou. Kdoví, třeba se o zlu, které ovládá její matka, nikdy nedoví…

Opřela si hlavu o opěrátko. Čím budou dál od toho domu, tím jí bude lehčeji u srdce.

„Měli bychom si slíbit jednu věc,“ navrhla.

„Co máš na mysli, má drahá?“ zeptala se paní Hathawayová.

„Viděla jsem tolik hrůzy, že mi to vystačí na celý život,“

odpověděla Amy. „Něco takového se už nikdy nesmí opakovat.“

„Rozumím ti,“ řekl David.

„Už nikdy před sebou nevyslovíme jméno rodiny Fearových,“

prohlásila Amy.

A všichni tři spojili dlaně, aby tu dohodu zpečetili.