Andrew Hall

Stopy hrůzy 100

Horská dráha

I.

Zavřel jsem oči a strašně zařval.

Hned jsem je zase otevřel. Stromy byly rozmazaný, že ani nebyly vidět. Hodilo to se mnou, jako by mě někdo nakop.

„Neeeeeeeeeeee!“ ječel jsem a najednou kolem nás byla tma.

Přední vozejček sebou trhnul doleva a hned po něm zadní vozejček. Pad jsem na Ashley. Ta taky ječela a vlasy jí vlály ve větru. Ashley Franksová je moje sestřenice a je super.

Nastal držkopád. Zařval jsem ještě víc, poněvadž bylo jasný, že se každým okamžikem úplně zabijeme. Stromy byly rozmazaný a tma byla taky rozmazaná. Už jste někdy viděli rozmazanou tmu? Já jo.

Souprava to s hrozným randálem vybrala a začala stoupat.

„To je fantastický! Úplně skvělý!“ hulákal jsem na Ashley.

Ashley byla červená jako broskev. Modrý oči měla vykulený a upřený dopředu. Asi mi taky chtěla něco říct, ale už to nestihla, poněvadž jsme zase letěli dolů a ona pištěla jééééééééééééé…

Tentokrát jsme se už určitě museli zabít.

Dolů, dolů a hroznej randál.

Vítr mě šlehal do obličeje a všude. Držel jsem se jako blázen takový tý železný tyče. Letěli jsme dolů, dolů, dolů do tý rozmazaný tmy.

„Co to…“

Tunel! Profrčeli jsme tunelem a zahlídli bledý světlo, který prosakovalo mezi temnejma listnatejma větvema. Přišla další divoká odbočka a další pád na Ashley. Ségrnice ječela tak děsně, že snad ani nevěděla, že vůbec existuju.

A druhej tunel. A zase nahoru a zase po hubě dolů a ještě větší 4

randál než předtím a dlouhá, široká spirála…

Pak to zpomalilo a zastavilo.

Srdce mi bušilo v hlavě, nevnímal jsem hlahol a smích lidí za náma a v zadním vozejčku. Seděli jsme s Ashley úplně vpředu.

Abysme se zabili první. Ale přežili jsme to.

Podíval jsem se na ni. Zuřivě kejchala. Byla samý vlasy, úplně jí stály na hlavě. Pokoušela si je oběma rukama stlačit, ale moc to nešlo.

„Teda fakt, Jamesi!“ usmála se na mě.

„Monstrum je fakt

strašný!“

„Nejlepší. Říkal jsem ti to,“ odpověděl jsem znalecky. Vystoupili jsme z vozejčku na rampu horský dráhy. Málem jsem pad. „Ashley, já se motám!“

„Ty se motáš pořád,“ zahihňala se, udělala několik nejistejch kroků a chytila se mě za rameno. „Húúúú, já se taky motám nebo co!“

Vypadli jsme z rampy a úzkým koridorem ven. Otočil jsem se a civěl na tu velikánskou horskou dráhu, na děsnou železnou konstrukci, která se nad náma tyčila do vejšky, snad ještě vejš, než byla noční tma.

Srdce mi šíleně bušilo. Všude byli lidi a smáli se a hulákali.

Ashley bojovala s vlasama. „Já… já myslela, že už je konec,“ řekla,

„ale nebyl. Zase jsme začali ject nahoru.“

„Tohle je tutově největší horská dráha na světě!“ opáčil jsem.

„Jiný horský dráhy trvaj tak minutu nebo dvě a nic. Tady to podle mě trvá nejmíň pět minut!“

Jsem na horský dráhy expert. Chodím na ně, kde se dá. A nikdy nejezdím jenom jednou. Vždycky se vrátím a jedu znovu. A pak se zase vrátím a zase jedu – a tak je to pořád.

Nejlepší je to napotřetí. To už máte hezky rozcvičený hlasivky a ječíte jako policejní auťák a lidi si o vás říkaj, že jste profík.

Byl jsem na paramounťáckým Královským ostrově už potřetí. A na Monstru jsem jel nejmíň sedmkrát. Je to hrozný, ale Ashley tu byla poprvé. Fakt že jo.

Je jí dvanáct jako mně. Já ovšem vypadám starší, to je jasný.

Ashley je o deset cenťáků menší, dokonce i s těma svejma šílenejma 5

blonďatejma vlasama. A taky je hubená. Ale co se týče krásy, něco na ní je. Má pěkný modrý oči a pořád se směje.

Já osobně se moc nesměju a některý lidi maj kecy. Mám hnědý vlasy a tmavý oči, jsem zkrátka takovej ten blbej, inteligentní typ a nic s tím nenadělám.

Fakt je, že se s Ashley zas tak moc často nevidíme. Bydlíme od sebe šest kiláků. No, ale když se sejdeme, tak to stojí za to.

Říkáme si všechno možný a pošťuchujeme se. Někdy je to docela hustý, ale to je podle mě normální.

Zašli jsme ke stánku a dali si colu. Když pořád řvete, máte za chvíli žízeň jako tank.

Ashley vypila polovičku kelímku a podívala se na černou oblohu.

Nad stromama byl vylezlej měsíc. „Začíná bejt dost pozdě,“ řekla.

„Propásnul jsi večerníček, Jamesi.“

Udělal jsem chá-chá-chá a protáh obličej.

Dala si dalšího loka. Ucáklo jí na nový modrý tričko, ale ona si toho zřejmě nevšimla. Měla spoustu práce s rovnáním ofiny.

„Tak co teď?“ řek jsem. Byli jsme v parku od oběda a měli jsme odježděný skoro všechny kolotoče.

„Půjdeme ještě jednou na Monstrum!“ zvolala Ashley. Oči se jí rozzářily a pod nosánkem jí naskočil neodolatelnej úsměv. „Pojď, Jamesi!“

„Je tam hrozná fronta,“ řek jsem a ukázal jsem tam. Kouk jsem se na hodinky. „Za chvíli se zavírá.“

„Pojď, pojď…“ hučela do mě, vůbec mě neposlouchala. Škubala mi za triko. „Tak dělej, slyšíš?“

Nechtělo se mi. „Nešil, Ashley. Je pokročilá doba,“ řek jsem inteligentně.

„Prosím tě! Zkusíme to – co říkáš?“ Táhla mě za sebou. „Pojď do fronty. Prosím tě, Jamesi!“

Nakonec jsem kejvnul. „Tak teda jo.“

A tak se stalo, co se muselo stát.

6

II.

Rozběhli jsme se s Ashley na konec fronty, která byla u takový zdi před vysokejma stromama. Když jsme tam doklusali, byli jsme docela zadejchaný, to teda jo.

Nad náma byl děsnej randál horský dráhy. Lidi ječeli, jako by je brali na nože. Ale nebylo na ně vidět. Ve výhledu nám překážely koruny stromů.

Monstrum je, abych tak řek, lesní horská dráha – postavená v lese.

Stáli jsme za dvouma staršíma klukama. Měli dlouhý černý vlasy a jeden měl na hlavě čepici Cincinnati Reds. Ten s tou čepicí do toho druhýho strčil, až se ten druhej bouch o zeď. Oba se zasmáli.

Najednou přišel hlídač v modrý uniformě a postavil za nás ceduli s nápisem ZAVŘENO.

„Stihli jsme to na poslední chvíli!“ zajásala Ashley.

Kouk jsem se na hodinky. Bylo to blbý, poněvadž byla fakt pokročilá doba. Už dávno jsem měl zavolat mámě, aby pro nás přijela.

Jenže jsme měli moc práce s ježděním na kolotočích, takže jsem na ten telefon zapomněl. No nic, zavolám hned po týhle poslední jízdě, rozhod jsem se pevně.

Fičel studenej vítr a na horský dráze byl řev jako v blázinci.

„To je senzace!“ řekla Ashley. „Úplně zírám, že se nám to povedlo. Jsme poslední!“

„Jasně. Zmákli jsme to,“ řek jsem.

Kluci před náma všelijak magořili. „Neblbni, Gary, dej sem tu čepici!“

„Tak si pro ni pojď!“

7

Kočkovali se o čepici a chechtali se a strkali do sebe. Ten, co se jmenoval Gary, vrazil do Ashley. A docela hodně.

„No hele…!“ okřikla ho.

„Sorry,“ řek a zrudnul. Ukázal na svýho kámoše. „Já za to nemůžu. Ernie do mě strčil.“

Ernie se zmocnil čepice a narval si ji na hlavu jako blbec a zatlemil se na Ashley. „Už jsi jela na Monstru?“ zeptal se.

„Jasně, že jo. Nejmíň stokrát,“ zalhala.

„A seděla jsi vpředu?“ zeptal se Gary.

„Miliónkrát,“ ušklíbla se Ashley.

„A báli jste se?“ řek Gary a díval se přitom na mě.

„V životě nikdy,“ odpověděl jsem klídkově.

„Hele, a to víte, že na týhle horský dráze straší?“ řek Ernie a srovnal si čepici na normál. Přestal se tlemit.

„Jo, jasně,“ zatvářil jsem se, jako že je to trapáckej fór.

„Ne, hele,“ pokračoval, „fakt tu straší.“

„Ví to každej,“ přidal se jeho kámoš.

Ashley zvedla oči nebi a řekla: „Vy jste tak ukecaný.“

„Říkali to ve zprávách,“ nedal se Gary. „V televizi. Slyšel jsem to na vlastní oči… éééé, totiž uši.“

„Řádí tu duch,“ řek Ernie. „Vždycky v noci, když je park zavřenej, jezdí na Monstru. Pořád dokola.“

„Tak jo,“ zachechtal jsem se. „Hele, brácho, my nejsme žádný kojenci, jasný?“

„Počkej, já si nedělám srandu,“ pravil Ernie smrtelně vážně.

„V televizi říkali, že tu v noci jezdí duch,“ řek Gary. „Hlídači slyšej randál, rachot vozejčků, ale když sem polom doběhnou, tak je ticho a všechny vozejčky jsou na svým místě.“

„Je to děsná záhada,“ dodal Ernie a ještě jednou si upravil čepici, aby vypadal.

„Blbost!“ vyhrknul jsem. „Žádný duchové nejsou…“

A vtom jsem ucejtil, jak mi zezadu na krk sahá ledová ruka.

8

III.

Pěkně jsem se lek. Pak se ukázalo, že to byla Ashley – ten duch, co mi sáhnul zezadu na krk.

Všichni tři se zachechtali.

Ashley se mohla úplně potrhat smíchy. Myslela si, bůhví jak mě nedostala.

„Ty jsi pitomá,“ zahučel jsem.

Byl jsem fakt naštvanej.

Pozvedla kelímek s colou a řekla: „Bojíš se! Viděla jsem to!“

Nikdy je to s ní k nevydržení. Cejtil jsem, jak rudnu. Naštěstí se fronta zrovna pohnula a kluci se otočili. Neviděli to.

Popošli jsme. Ashley chvíli přemejšlela a pak se zeptala: „Ty myslíš, že duchové neexistujou?“

„Existujou,“ ušklíbl jsem se. „Zrovna tak, jako existujou bubáci.“

Kysele jsem se zasmál.

„Bubáci teda existujou!“ vyjekla a udělala, jako že jsem blbej.

„Máme jednoho doma. V ledničce. Vždycky ho pustíme, aby se ohřál, a pak ho zase zavřeme.“

Zahihňala se, ale potom rychle zvážněla. „Tyhle kluci veřej, že je tu duch,“ zašeptala. „A nekecali.“

„Žádný duchové nejsou,“ trval jsem na svým.

„Jsou. Bylo to ve zprávách,“ utřela mě.

Došli jsme na rampu. Fičel takovej divnej, studenej, vlhkej vítr.

Pořád jsem na krku cejtil ty Ashleyiny studený prsty. Úplně jsem se otřás.

Znovu jsem se kouk na hodinky. Skoro jedenáct. Řek jsem mámě, že zvolám nejpozdějc v deset. U ďasa, jak jsem na to moh 9

zapomenout?!

„Zapomněl jsem zavolat domů. Ty se zjevěj!“ zamumlal jsem.

„Jsi nervózní, mazlíčku?“ uchichtla se Ashley.

„Nejsem nervózní,“ řek jsem. „A neříkej mi mazlíček!“

„Jsi normální mazlíček,“ dorazila mě.

Zatahal jsem jí za ty její děsný blonďatý vlasy.

Bouchla mě do břicha.

Chytil jsem jí dva prsty a zabejčil, až jí v nich prasklo.

Bouchla mě ještě víc.

Měla štěstí, že se fronta zase pohnula, poněvadž bych ji už asi musel zabít.

Za chvíli jsme s tlukoucíma srdcema nastupovali na horskou dráhu. Přišli jsme tam poslední, takže jsme seděli na prostředním sedadle druhýho vozejčku.

Když se všichni usadili, daly se ty těžký vozejčky do pohybu.

Vzhůru, nahoru, tam nahoru, na ten nebezpečnej, nedozírnej vrcholek.

Věděl jsem, co nás čeká. Věděl jsem, co nastane, až tam budem.

Nemoh jsem se dočkat. Strašně jsem se nemoh dočkat.

Zhluboka jsem se nadechnul a připravil se. Jakmile to vypukne, začnu řvát.

Tahle druhá jízda byla ještě šílenější než ta první. Svištěli jsme a točili jsme se mezi temnejma stromama. V černým lese, abych tak řek. Přišly tunely a pak jsme zase vyletěli ke krutýmu nebi – a žuch s náma dolů, zpátky do černýho lesa.

Připadal jsem si jako v kosmický lodi, jako někdo, kdo furt proniká do černejch hlubin vesmíru.

Najednou mi došlo, že nic neslyším. Žádnej řev, žádný vejskání, nic… Ashley vedle mě nebyla a zmizeli i kluci a holky, co seděli před náma.

Byl jsem sám a sám ve svým živlu.

V živlu vířících stínů, v živlu rychlosti a větru, nebo co…

Když vozejček zastavil, smutně jsem zachrochtal. Nechtěl jsem, aby byl konec. Chtěl jsem letět, plachtit mezi stromama, chtěl jsem smělou tváří kapitána čelit běsnícímu vichru.

10

Nějakou dobu jsem seděl a nehejbal se a měl jsem zavřený oči.

Přestože byl konec, pořád jsem cejtil, že jedu a děsně rachotím, řítím se zatáčkama, padám do hlubin a stoupám do výšin.

Nevím, jak dlouho jsem seděl. Možná jenom pár vteřin. Možná minutu.

Pak jsem otevřel oči a vylez. „No řekni, nebylo to šílený?“ řek jsem Ashley. „Nebylo to nejlepší…“

Řeč se mi zasekla. Zírám a nevím – Ashley je pryč!

11

IV.

„Ashley?“

Projel jsem zrakem rampu.

Lidi se hrnuli k východu, smáli se a hulákali. Nikde jsem ji neviděl.

„Ashley?“

Podíval jsem se zpátky k vozejčkům. Kde může bejt?

Nebyla nikde.

Že by se zbláznila a vylezla na druhou stranu? Ne. To ani nešlo.

Kam mohla zmizet?

Přiložil jsem si ruce k puse a zařval jako tur: „Ashley?“ Divnej tur! Bylo to spíš zapištění. Hlas mi přeskočil. Jasně, byl jsem vytočenej z tý šílený jízdy.

Musela profrčet ven, usoudil jsem. A čeká na mě u hlavní brány.

Seběh jsem z rampy a vypad z horský dráhy. Srdce mi pořád tlouklo a kolena jsem měl měkký jako raněnej jelen.

Motal jsem se a přede mnou se motal dlouhej, černej stín. Žárovky podivně blikaly. Z nejbližšího ampliónu se ozvala nějaká bába: „Paramountský Královský ostrov se zavírá,“ povídá. „Žádáme návštěvníky, aby se urychleně odebrali k hlavní bráně.“

Řekla to ještě několikrát za sebou a žárovky zablikaly, což znamenalo, že máme vypadnout.

„Ashley?“ Zastavil jsem se kousek od Monstra a bleskurychle jsem projel očima temný kouty.

Nic.

Šel jsem kolem stánků s tričkama a různejma bezvadnejma věcma, který už byly zavřený. Pár metrů přede mnou šli Gary a Ernie 12

a kočkovali se a bylo jasný, že se neprodleně odebíraj k hlavní bráně, jak říkala ta bába.

Znova jsem se zastavil. Pomalu jsem se otáčel kolem svý osy a zkoumal každýho jedince, kterej šel okolo, jestli někde neuvidím Ashley.

Normálně se vypařila. Fakt že jo.

„To není možný,“ řek jsem nahlas jako magor.

Jak mi to mohla udělat? Jestli je to nějakej fór, pomyslel jsem si, tak jí teda už opravdu zabiju! To teda jo!

Žárovky zablikaly naposled a zhasly. Bába v ampliónu se ozvala ještě dvakrát nebo třikrát.

Musíme vypadnout, řekl jsem si.

Jenže bez Ashley to nešlo. Kde mohla bejt?

Uchvátil ji ten duch!

Tahle myšlenka mě najednou napadla úplně jasnozřivě.

Ten duch, co straší na Monstru, ji uchvátil za jízdy!

Byl jsem na Ashley tak naštvanej, že jsem si skoro přál, aby to bylo pravda. Jo, bylo to ode mě blbý, to je fakt, ale taky je fakt, že mě to napadlo.

Nějak samovolně jsem se vydal k východu a najednou jsem byl mezi lidma, který šli z Vortexu, horský dráhy vedle Monstra.

Vortex byl hustej. Celkem šest držkopádů, teda alespoň myslím, že šest. V tom blázinci se to nedalo spočítat.

Byly jsme s Ashley na Vortexu hned po obědě. No, asi to od nás nebylo nejmoudřejší, ale naše žaludky to přežily. My taky.

Až na to, že Ashley se normálně uvařil mozek, řek jsem si, poněvadž jsem měl vzteka. Jinak by mi přece nemohla takhle zmizet!

No nic, počkám u hlavní brány, rozhod jsem se. Dřív nebo pozdějc se tam musí objevit.

Radši dřív, zadoufal jsem.

Věděl jsem, že u pokladen jsou telefonní automaty. Třeba tam na mě Ashley už čekala. Musel jsem zavolat mámě.

Šel jsem po International street, široký promenádě před hlavní branou. Uprostřed bylo dlouhý jezírko s reflektorama pod vodou, který večer normálně svítily. Teď nic. Tma a šmytec. I vodotrysky, který celej den stříkaly jako divý, byly vypnutý.

13

Jak mohla tak klidně zmizet? ptal jsem se sám sebe. Měl jsem čím dál tím většího vzteka.

Fakt se bláznila, nebo co?

Slabý osvětlení bylo nezvyklý a fakt strašidelný. Všude byly stíny.

Ten obrovskej park, kterej normálně fantasticky zářil a dělal hroznej bengál, byl teďka tichej a tmavej.

Za branou se míhaly světla auťáků a osvětlovaly lidi, který se hrnuly na parkoviště.

Zdrhal jsem k telefonům a srdce mi bušilo. Projížděl jsem očima tmu a lidi, který z ní vylejzali.

Sestřenice nikde.

Žaludek se mi svíral, jako když mě nutěj sníst mrkev s hráškem.

Kousek od telefonů jsem se zastavil.

Zhluboka jsem se nadechnul a čekal, až mě ten blbej pocit přejde.

„Ashley, kde sakra jsi?“ drmolil jsem si pro sebe.

Jak to, že nebyla ani u brány? Jak to, že na mě nečekala u telefonů?

Ještě jednou jsem se nadechnul. Sledoval jsem poslední zoufalce, jak pelášej z brány. Ticho v parku zhoustlo. Byly slyšet akorát auťáky, který vyjížděly z parkoviště.

Blbej pocit kolem žaludku mě ne a ne přejít. A bylo jasný, že nepřejde, poněvadž tohle byl průšvih. Vždycky mě rozbolel žaludek, když byl průšvih. A tohle byl teda fakt pěknej průšvih.

Ashley se muselo něco stát.

Něco strašnýho.

Nemohla jen tak zmizet. Takovej debilní fór by ji ani nenapad.

Ashley byla praštěná, to jo, ale tohle by si nedovolila.

Po zádech mi přeběh mráz.

Jasně, řek jsem si a dělal jsem všechno možný, abych nezpanikařil, Ashley se něco stalo.

Ale co?

14

V.

Hlavou se mi honily všelijaký představy. Nějak se stalo, že jsem byl zase zpátky v parku.

Klusal jsem kolem toho jezírka s reflektorama. V dálce se tyčila k temný obloze bezvadná replika Eiffelovky.

Všechny barevný žárovky už byly pozhasínaný, svítilo jenom pár žlutejch lamp. Začala bejt mlha, nebo bílý mrholení, nebo jak bych to nazval. Připadal jsem si jako závodní kůň v oblacích.

Bylo to jako v nějakým snu. Divný stíny v padající mlze. Matný žlutý světla. Všechno mělo strašidelný tvary.

A nikde ani živáčka.

Jenom prázdnej, opuštěnej park. Prázdný, tmavý obchody a restaurace.

„Ashley?“ uniklo mi samovolně z pusy. Už zase jsem měl ten pištivej, přeskakující hlas. Naštěstí to nikdo neslyšel.

Hele, co když je to fakt sen? napadlo mě.

Určitě je to sen. Až se probudím, ukáže se, že jsem nikde žádnou sestřenici neztratil.

Zuřivě jsem zavrtěl hlavou, abych tu noční můru od sebe zahnal.

Jenže to nebyl sen.

Když jsem se zastavil, měl jsem za sebou asi polovinu vzdálenosti k tý temný, vysoký Eiffelovce. Byl jsem v polovině parku.

Co jsem magořil? Kam jsem si myslel, že doklušu?

Srdce mi v hrudním koši děsně bušilo. A žaludek se mi svíral ještě víc než předtím.

Musím se vrátit k bráně, řek jsem si. Musím zavolat domů.

Musím…

15

„Haló – Jamesi!“

Co to bylo? Zkoumal jsem mlhu, ale nic jsem neviděl.

„Jamesi!“

Otočil jsem se a zírám – od nějaký tmavý cukrárny, nebo co to bylo, běžela Ashley. Vypadala v tom matným, zamlženým světle jako duch. Holý paže měla bílý a blonďatý vlasy za ní vlály, jako by doopravdy strašila.

Zastavila se u mě a dejchala. „Kde jsi byl?“ vyjekla.

Pusa mi poklesla. „Cože?“

„Kde jsi byl?“ opakovala naštvaně.

„Kde jsi byla ty?“ zaječel jsem. „Já vylezu z horský dráhy – a ty nikde!“

„Jak to já? Ty nikde!“ řekla a začala do mě mydlit pěstičkama.

„Debile debilní!“

„Ty jsi debil!“ řek jsem. Ustupoval jsem před ní, ale měl jsem děsnýho vzteka. Zastavil jsem se a taky jsem jí jednu vrazil. Pak mi došlo, že je to vlastně docela sranda.

„To je dobrý!“ zvolal jsem a zařehtal jsem se. „Ty jsi hledala mě a já jsem hledal tebe!“

„Čemu se směješ?“ rozkřikla se Ashley.

„Vyskočila jsem z

Monstra a utíkala k východu. Ohlížela jsem se, jestli jsi za mnou, a když jsem tě neviděla, myslela jsem, že jsi přede mnou. A tak jsem utíkala ještě víc, abych tě dohnala. Ale… ale…“ Hlas se jí vytratil.

Zhluboka se nadechla.

„Nebyl jsem před tebou. Byl jsem za tebou,“ řek jsem.

„Koukala jsem na všechny strany. Myslela jsem, že běžím k hlavní bráně,“ pokračovala. „A najednou jsem byla u Vortexu. A než jsem se vymotala…“

„Nech toho! Padáme odsud,“ přerušil jsem ji.

Vyrazili jsme k hlavní bráně, bušili jsme teniskama do asfaltu jako nějaký maratónský závodníci.

„Ten park je najednou divnej!“ řekla Ashley v běhu.

To byl fakt. Mlha byla čím dál tím hustší. Žlutý světla byly jinde, než správně měly bejt. Úplně splynuly s mlhou, takže to vypadalo, jako by svítily ze země a kouřilo se z nich.

„Je… je špatně vidět,“ zavolal jsem. Čekal jsem, kdy se v tom 16

mlíce před náma objeví hlavní brána. Podíval jsem se dolů a koukám

– neměl jsem žádnej stín.

Švihali jsme to bez řečí kolem temnýho jezírka s vypnutejma reflektorama.

A když se před náma konečně zjevila brána, nasadili jsme úplně děsnej finiš.

Blbej pocit v žaludku byl pryč, ale nastoupilo ostrý píchání v boku. Bylo to z toho běhu, to je snad každýmu jasný.

„Konečně!“ vyhrkla Ashley.

Byla u východu první. Čapla mříže první brány a zatáhla.

Ani se nehnuly.

Znovu zatáhla. Pak zkusila zatlačit.

Otočila se ke mně a vykřikla: „Jamesi – oni nás tu zamkli!“ Bylo na ní vidět, že je bez sebe hrůzou.

17

VI.

Vedlejší brána byla taky zamčená. A další taky.

Lítali jsme od brány k bráně, hledali jsme nějakou odemčenou.

Ale celá ta řada železnejch mříží byla beznadějně zamčená.

Z velikánskýho parkoviště venku vzniknul prázdnej, úplně zbytečnej plac. V dálce se třepotaly zadní blinkry posledních auťáků.

„Haló! Pusťte nás ven!“ křičela Ashley.

Nikdo ji neslyšel. Nikdo tam nebyl.

Mlha nás halila, nebylo vidět. Bílá tma je fakt horší než černá.

Věděl jsem, že někde poblíž musej bejt hlídači z bezpečnostní agentury, jenže co nám to bylo platný, když nebylo vidět na krok.

Ashley stála těsně vedle mě. Vlasy jí visely z hlavy jako šnytlíky.

Třela si holý paže, aby se v tý vlhký studený mlze jakž takž zahřála.

„Tvoje máma už šílí!“ zavzlykala.

Máma! Jasně, máma!

V tom zmatku jsem jí zapomněl zavolat. Telefonní automaty byly přímo za náma. Stačilo zavolat domů a máma přijede a sežene někoho, kdo nám odemkne! Sice mě bude celou cestu pohlavkovat…

ale co?

Žádnej problém.

„Telefon!“ zařval jsem. „Honem!“ Otočil jsem se a prodral se mlhou k automatům. „Máš čtvrťák?“ zeptal jsem se Ashley.

Prohrabala se kapsama svejch děsnejch, plandavejch šortek. „Jo.

Tady.“

Vzal jsem si od ní spásonosnou minci a přistoupil jsem k budce.

Zved jsem sluchátko a už jsem se chystal vhodit čtvrťák dovnitř, když mě něco popadlo za ruku.

18

„Nevolej!“ vydechla Ashley.

Cuklo to se mnou. Koukal jsem jako blázen. „Co je?“

„Nevolej,“ opakovala. Oči jí svítily. Pořád mě držela.

„Co to blábolíš?“ vyjel jsem na ni. „Chceš se odsud dostat, nebo ne?“

Zavrtěla hlavou. Pod nosánkem měla nezbednej úsměv, abych tak řek. „Ne,“ pronesla.

Vytrhla mi čtvrťák z ruky. „Nechci.“

Nastavil jsem dlaň. „Ashley – vrať mi to! Teď se přece nebudem prát. Není čas.“

Culila se a ustupovala. Zapustila čtvrťák zpátky do kapsy.

„Zůstaneme tady, Jamesi,“ informovala mě. „Zůstaneme tu celou noc a bude to.“

Zase jsem koukal. Pusa se mi samovolně otevřela. „Cože? To myslíš vážně?“

„Pojď – bude to odvážný!“ vyhrkla. Snažila se mě odtáhnout od telefonů. Ale vykroutil jsem se jí.

„Chytej nás a zavřou do nějakýho temnýho vězení,“ řek jsem.

„Schováme se,“ opáčila. „Bude to dobrodružství!“

„O takový dobrodružství nestojím,“ řek jsem popravdě. „Jsou tu hlídači, profíci. Chytěj nás a svážou a hoděj nás do řeky Zambezi na pospas hladovejm krokodýlům. Fakt jo. Viděl jsem to ve filmu. Dej mi ten čtvrťák.“

Chtěl jsem ji prošacovat, ale ona uskočila a úplně ďábelsky se na mě zatlemila.

Bože, s holkama jsou potíže!

„Jsi cvok,“ řek jsem jí.

„Není s tebou žádná legrace,“ odsekla.

„Je zima a mlha. To by teda byla noc!“ pravil jsem. „Co je na tom legračního?“

„Chci vidět toho ducha,“ vylezlo z ní konečně.

Tak takhle to teda bylo! No jasně!

„Ashley, ty jsi pitomá. Snad nevěříš tý pošahaný story o nějakým duchovi jezdícím na Monstru. Ti frajeři si z tebe dělali srandu.“

„Nedělali. Mluvili úplně vážně,“ trvala na svým.

„Ashley, žádnej duch tu není,“ pravil jsem inteligentně. „Když mi 19

ten čtvrťák nechceš dát, tak zavolám na účet volanýho.“ Otočil jsem se k automatům.

„Tak mi to dokaž, srabe,“ vyštěkla za mnou.

Otočil jsem se zpátky. „Co… ti jako mám dokázat?“

„Dokaž,“ opakovala a odhodila si ty svý děsný vlasy někam dozadu. „Budeme se dívat. Uvidíme, jestli něco bude, nebo nebude.“

„Ashley!“ zaúpěl jsem jako duch. „Nevymejšlej si kraviny.“

„Vsadíme se o deset dolarů, srabe,“ řekla.

„Cože?!“ Ta částka mě zaujala. „Jsi fakt ochotná vsadit se o deset dolarů? A o co?“

„Že vyleze ten duch,“ odpověděla a zatvářila se milionářsky.

„Když se neobjeví, bez mrknutí oka ti vysolím deset dolarů.“

Byl to normální úplatek, to mi bylo jasný. Ashley věděla, že když jde o sázení, James nikdy neřekne ne. Dostala mě.

Jednou jsem stál na pláži na hlavě a deset minut jsem před spoustou holek pískal „Ach, Zuzano“ jenom proto, že jsem se se svým starším bráchou vsadil, že to udělám. Bylo to strašný! Holky mě považovaly za uprchlýho šílence. Řekli byste, že jsem dostal lekci.

Kdepak.

„Tak jo, když jde o sázku,“ řek jsem a bylo to. Nedalo se to zastavit. Věděl jsem, jak to s náma dopadne, když nás chytnou hlídači od bezpečnostní agentury. A ten průšvih doma! Jenže jak říkám, nedalo se to zastavit.

Ashley to měla promyšlený. Sáhla do kapsy a vyndala čtvrťák.

„Na, zavolej mámě a řekni, že spíme u nějakýho kamaráda. Řekni, že jsme ho tu potkali a jeho rodiče nás vzali k nim.“ Hodila mi ten čtvrťák.

Nechytil jsem ho a čtvrťák spad na zem. Skočil jsem a chňapnul po něm, než se stačil odkutálet do věčnejch lovišť.

„Chytrý,“ řek jsem. „Děsně chytrý.“

Jak jsem moh takhle zblbnout, nechat se zmanipulovat, abych tak řek? Pro deset dolarů? Věděl jsem, že děláme šílenost, poněvadž už mně zase bralo to mý svírání žaludku.

Měl jsem se celou noc skrejvat v temným zábavním parku a čekat na nějakýho ducha, až se mu zachce jezdit na Monstru. Jestli se mu 20

zachce. Proč?

Pro deset dolarů?

Ne, spíš proto, aby mi už Ashley víckrát neřekla, že jsem srab.

To byl docela dobrej důvod – co?

Zavolal jsem. Vyšlo to oukej. Máma měla řeči, že jsme se neozvali v těch deset, ale byla utahaná z koukání na televizi, takže se ani moc nevyptávala.

Děsně tajně jsme se přeplížili potemnělým parkem k tomu lesu, co bylo postavený Monstrum.

Mlha nás kryla. Slabý osvětlení se v ní zachytávalo, sotva dosvítilo na zem.

Rozhlíd jsem se. Temný obchody a restaurace, prázdný atrakce, všude zavříno a ticho. Bylo to fakt strašidelný. A v hustý mlze to bylo úplně jako ve snu, jako by to ani nebyla pravda, nebo co.

„Je to hrůza,“ zašeptal jsem. „Děsná hrůza.“

„Je to napínavý,“ opravila mě Ashley. „Noc jako stvořená pro strašení duchů, nemyslíš?“

„Jo. To jo,“ zadrmolil jsem.

Nevěřil jsem na duchy. A řek bych, že Ashley taky ne.

Ale Ashley chtěla dobrodružství. Chtěla něco zažít. Něco velkýho.

Něco děsnýho.

Už jsem si myslel, že z těchhle svejch bláznivejch nápadů vyrostla. Zřejmě nevyrostla.

Šli jsme kolem zabedněnýho stánku s chlazenejma limčama, když vtom jsme zaslechli kroky. Někde blízko.

„Rychle – támhle!“ špitla Ashley.

Popadla mě za ruku a táhla k nejbližšímu křoví.

Pozdě.

Z mlhy se vynořil hlídač v modrý uniformě.

A než jsme se stačili schovat, zařval: „Hej! Vidím tě!“

21

VII.

Zalapal jsem po dechu a zahučel za křoví. Ashley přistála vedle mě.

Hlídač kráčel směrem k nám a krutě se smál.

To je konec, pomyslel jsem si.

Ozval se další smích.

„Vidím tě,“ opakoval hlídač.

Vykouk jsem z křoví. Byli tam dva hlídači v modrejch uniformách. Byli vysoký a určitě měli vymakaný svaly. A určitě byli krutý.

První hlídač se zastavil těsně před naším křovím a řek tomu druhýmu: „Tak jak to jde?“

„Nestojí to za nic,“ řek ten druhej. „Mlha, co?“

„To jo. Baterkou si neposvítíš,“ řek ten první. „Je to divná noc.“

Zatlemili jsme se na sebe s Ashley. Bylo to dobrý, hlídač nás neviděl. Celou dobu jsem zadržoval dech. Vypustil jsem ho – húúúúúúš – jako pravej indiánskej mustang a začal jsem zase normálně dejchat.

„Kde sloužíš dneska v noci?“ zeptal se první hlídač.

„U řeky,“ odpověděl druhej. „Nic se neděje. Klidná noc.“

Povídali si, ale nebylo slyšet co.

Ashley mi poklepala na rameno. Málem jsem z toho křoví vyletěl do vzduchu. Fakt mě naštvala. Takhle mě vystrašit!

„Pojď,“ špitla. „Nebo přijdeme pozdě.“

Pozdě? Kam pozdě?

Zavrtěl jsem hlavou a ukázal na ty dva hlídače, který si pořád povídali.

„Neuviděj nás,“ šeptala. „Je děsná mlha a tma.“ Prudce mě 22

zatahala za ruku, málem jsem upad.

„Co blbneš?“ okřiknul jsem ji polohlasem. Ale poslech jsem a zved jsem se. Skrčili jsme se jako v jednom filmu a vyrazili do akce.

Přecupitali jsme po špičkách do nízkejch křovin a kryli se za stromama jako v jiným takovým filmu. Ostře jsme naslouchali.

Hlídači si pořád povídali.

Najednou zahučel vítr a křoviny se zahejbaly. Měl jsem srdce až v krku. Nohy se mi úplně podlomily hrůzou.

Našlapoval jsem teniskama do měkký, mokrý trávy. Křoviny se zahejbaly znovu. Stromy zaševelily. Mlha nás doslova tiskla k zemi, abych tak řek.

„Dělej!“ hučela Ashley několik metrů přede mnou.

Pomalu se mi začínalo ulevovat, srdce se mi vrátilo zpátky dolů.

Teda, bylo to fakt o fous. Ale vyšlo to. Hlídači nás nezaregistrovali.

Vtom jsem se přerazil o něco tvrdýho a nízkýho – nějakou kovovou štangli.

Lek jsem se vyjek. Letěl jsem po hubě na asfalt.

Štangle děsně zadrnčela.

Dopad jsem na lokty a na kolena.

„Hej, ty tam!“ zařvali oba hlídači najednou.

Zoufale jsem se škrábal na nohy. Ale tentokrát mi to bylo jasný –

dostali nás.

23

VIII.

Vyskočil jsem na nohy. Kolena mě bolely, ale musel jsem utíkat.

Utíkal jsem, jak to šlo. Myslel jsem, že se zblázním strachy. Už jsem se viděl mrtvej.

Hlídači mě pronásledovali a vykřikovali krutý slova. Po zemi se mihotaly světla baterek.

Skočil jsem do vysokejch kytek po straně a natáh jsem to přes nějakej trávník nebo co. V mlze před sebou jsem zahlíd Ashley.

Utíkala, zdrhala děsným fofrem, rozrážela rukama vzduch, jako by v tý mlze plavala kraula.

„Hej! Stát!“ zařval jeden z hlídačů.

Jeho hlas se do mě zaříz jako cirkulárka. Zakvičel jsem. Fakt, normálně jsem kvičel kvik, kvik, kvik, kvik, ale přitom jsem nějakým záhadným způsobem utíkal dál.

Ucejtil jsem pod teniskama hlínu.

Hlídači mě dotahovali, v běhu svítili baterkama na všechno, co se dalo.

Najednou jsem byl mezi vysokejma stromama. Musel to bejt ten les, kde bylo Monstrum. Slyšel jsem před sebou praskot a běžel jsem za ním. Fakt, v životě jsem netušil, že má Ashley takovou výdrž.

Mlha houstla a byla čím dál tím mokřejší. Po tvářích mi tekly čůrky vody.

Už jsem sotva dejchal. Píchalo mě v boku. Snažil jsem se to po indiánsku překonat, ale nešlo to. Musel jsem zpomalit.

Ashley stála. Byla opřená zády o strom a ohnutá, s rukama na kolenou. Zuřivě dejchala.

Doběh jsem k ní a chytil jsem se za bok. Úplně jsem skučel 24

bolestí.

„Tys jsi teda borec,“ vydechla Ashley a protáhla ksicht.

Taky jsem vydech: „Já za to nemůžu. Zakop jsem.“

Nastražili jsme uši jako koně.

Nic.

Pak jsem si všim dvou světel, který se mihotaly vpravo od nás.

Zdálo se, že mizej na druhou stranu.

„Jsme… jsme zachráněný,“ zachrčel jsem. Měl jsem v krku sucho jako v sáčku od brambor. Sotva jsem ze sebe soukal slova.

Sledovali jsme ty světla, až se nám ztratily z dohledu. Úplně jsem se rozklepal. Tenisky jsem měl durch a nohavice džínů taky.

„Co tady děláme?“ zeptal jsem se Ashley.

„Vsadili jsme se – nevíš?“ odpověděla. Vypadli jsme od stromu.

„Pojď. Mě to náhodou baví.“

„Baví? Baví?“ hučel jsem a hnal jsem se za ní mezi stromama. „Já se zatím moc nebavím, Ashley.“

Po pár minutách stromy skončily a objevilo se něco jako mýtina.

Rozhlíd jsem se. Na mýtině bylo vidět líp. Obloha byla podezřele tmavá. Nebylo slyšet nic, jenom cvrlikání cvrčků.

„Takže jsme normálně zabloudili,“ řek jsem a zastrčil jsem ruce do kapes džínů.

„Nezabloudili,“ vydechla Ashley.

„Ne? A kde teda jsme?“ uhodil jsem na ni.

„Nevidíš?“ řekla a ukázala před sebe.

A vtom jsem zjistil, že to tmavý podezřelý nebyla obloha, ale Monstrum. Tyčilo se před náma do vejšky a bylo černější než noc, abych tak řek.

Ta fantastická horská dráha vypadala jako nějaká děsná obluda, která se valí lesem a drtí pod sebou stromy a všechno ostatní a kdo neuteče, toho převálcuje.

Chvíli jsme tak stáli a zírali s Ashley na tu temnou konstrukci. Jak říkám, byla černější než noc a čněla k obloze jako hora a uhejbala v zatáčkách někam pryč.

„To je síla,“ zamumlala Ashley. „Jde se.“

Přešli jsme mýtinu, prochroustli se dírou v dřeveným plotě a vylezli na cestu. Vysoký lampy to tam zalejvaly matným světlem.

25

Ukázalo se, že stojíme přesně v místech, kde jinak stojí dlouhatánská fronta. Fronta na horskou dráhu, abych tak řek.

Přitisknutý k plotu zkoumali jsme terén, jestli se někde nemotá hlídač.

Nikde nikdo. Dobrý!

Vyklusali jsme na rampu.

„To je absolutně šílený!“ zvolal jsem. Ještě před hodinou dělalo Monstrum děsnej randál a bylo plný lidí, který se smáli, hulákali a ječeli. A teď tu stálo jakoby nic, prázdný a ztichlý.

„Jasně, šílený,“ souhlasila Ashley. Oči jí úplně svítily. Fakt že jo.

Prošli jsme rampou ke kolejnicím. Koukali jsme, kde jsou vozejčky.

Byly vzadu, tak jako bokem. Bez lidí vypadaly větší, skoro jako auta. Možná by se s nima dalo jezdit po dálnici, nevím. Asi to ještě nikdo nezkusil.

Fičel vítr a konstrukce kvílela jako živá. Brrrrrr! Někde nahoře se ozvalo plesknutí.

Netopýr?

Zved jsem hlavu a vykulil oči. Jenže v tý tmě nebylo nic vidět.

Ashley pravila: „Vsadím se, že jsme první nezletilci v celý historii kolotočů, který něco takovýho viděj.“ Přešla podle kolejnic na bok, k prvnímu vozejčku, a vlezla do něj.

„Ashley – co to děláš? To se nesmí!“ varoval jsem ji.

„Když už tu čekáme na ducha, tak si aspoň uděláme pohodlí, ne?“

odpověděla. Posunula se, aby mi udělala místo. Poplácala sedátko.

„Pojď, posad se ke mně, milý Jamesi,“ zasmála se.

„Oh, děkuji, madam,“ řek jsem. „Jste velice laskavá, ale raději postojím.“

„Pojď si sednout,“ zahučela. „Budeme si myslet, jako že jedeme.“

„Ty si mysli, co chceš. Já si nic myslet nebudu,“ odsekl jsem.

„Jsem už na myšlení trochu velkej – jestli sis nevšimla.“

Znova se ozvalo plesknutí. Určitě netopýr. Zachvěl jsem se. Projel jsem kolejnice zrakem odspoda nahoru.

Ashley se opírala o takovou tu železnou špricli, záchrannou tyč, nebo jak se to jmenuje. „Kdy myslíš, že ten duch vyleze?“ zeptala se.

„Žádnej duch tu není,“ řek jsem snad už postý. „Tuhle sázku mám 26

vyhranou.“

„To se uvidí,“ pravila. „Fakt si nesedneš?“

Chtěl jsem něco říct, ale zarazil jsem se. Dráha děsně zadrnčela!

A zadrnčela ještě děsnejc. V kolejnicích to zaskřípalo.

„Jéééé!“ vykřikla Ashley.

Zíral jsem zcepenělej hrůzou, jak se souprava vozejčků dává do pohybu!

„Pomóc!“ ječela Ashley. Seděla na předním sedadle prvního vozejčku. „Jamesi – pomóc!“

27

IX.

„Proboha, neeee!“ Zděšeně jsem zachrčel. Zíral jsem. Souprava rachotila po kolejnicích.

Nabírala rychlost. V několika vteřinách profrčela kolem rampy.

Ashley profrčela s ní.

Viděl jsem ji, jak se zvedá a chce vylízt.

„Jamesi – pomóc!“

Strach mě najednou přešel. Vyrazil jsem za ní, dusal jsem teniskama betonovou rampu.

Prázdný vozejčky dělaly v noci na kolejnicích snad ještě větší randál než všechny plný vozejčky ve dne.

Stihnu to?

Na konci rampy jsem se zarazil a natáh ruce.

Ashley se mě v posledním okamžiku čapla.

Zatáh jsem a strhnul jsem ji k sobě. Souprava frčela dál a zmizela mi z očí.

Úplně jsme odletěli, jen tak tak, že jsme neupadli. Zuřivě jsme dejchali.

Bylo slyšet, že prázdný vozejčky stoupaj vzhůru.

„Jsi oukej?“ zeptal jsem se Ashley.

Měla vlasy všude. Stáhla si je oběma rukama dozadu. „Já… já jsem nemohla ven,“ vykoktala. „Noha se mi zašprajcovala a…“

Slyšeli jsme soupravu někde ve tmě nad sebou. Byl to tak šílenej rachot, až jsem měl chvílema pocit, že se ta gigantická konstrukce rozpadá a řítí se na nás.

„Jak to, že se to rozjelo?“ vydechla Ashley. „Vždyť tu nikdo není!

Je to děsná hrůza, Jamesi.“

28

Hledal jsem v jejích očích obvyklý nadšení, jenže tam nebylo.

Měla strach.

Ozval se další příšernej zvuk, takový jakoby dzunk! Na nic jsme nečekali a upalovali pryč.

Vtom jsme ztuhli. Před náma, v tom žlutým světle, v tom strašidelným mlžným oparu někdo byl! Skláněl se nad ovládacím panelem a svíral v rukou řídící páky.

Duch!

29

X.

Ashley mě popadla za ruku. Měla ji studenou jako led.

Civěli jsme na něj přes dlouhou, zamlženou rampu, viděli jsme ho na vlastní oči! Dokonce i v tom špatným osvětlení jsme poznali, že je to on. Měl bílý vousy a dlouhý vlasy, který mu padaly na košili.

Na sobě měl plandavý, staromódní montérky s laclem a pod nima černej svetr s dlouhejma rukávama.

Neviděl nás.

Moh nás vůbec vidět? položil jsem si inteligentní otázku.

Přečet jsem mraky sci-fi knížek a věděl jsem, že kdyby ten duch byl z nějaký jiný dimenze, nemusel by nás vůbec vidět a tím pádem by s náma ani nemoh komunikovat.

Byl by prostě z úplně odlišnýho světa.

Jenže, jak by potom dokázal obsluhoval naši horskou dráhu?

položil jsem si další inteligentní otázku.

Ashley se mě držela jako klíště. Tiskla mi ruku, až to bolelo.

Musel jsem se jí vytrhnout.

„Tak… tak já jsem vy… vyhrála,“ vykoktala s očima upřenýma na bílýho, vousatýho ducha.

„Rychle pryč!“ vyhrknul jsem.

Udělal jsem otočku, jako že mizíme, ale Ashley nic.

Stála tam jako přimrzlá, ruce sevřený do pěstiček, v očích hrůzu, jakou jsem u ní ještě nikdy neviděl. Přímo posvátnou, abych tak řek.

„Ashley, slyšíš?!“ zahučel jsem.

Pozdě.

Duch zvedl hlavu a otočil ji směrem k nám.

Nejdřív spatřil Ashley. Pak mě.

30

Trhnul sebou a spustil ruce z pák. Nechal panel panelem a vykročil. Udělal krok. Zastavil se.

„Pojďte sem!“ přikázal mocným hlasem.

31

XI.

Těžce jsem polknul. „Ashley! Mizíme odsud!“ zařval jsem.

Zase nic. Ashley zírala na bílýho, vousatýho ducha, jako by ji zhypnotizoval, nebo co.

„Pojďte sem!“ opakoval hromovým hlasem. Železná konstrukce horský dráhy zaduněla. Rampa se zachvěla. „Oba dva!“

Nevěděl jsem, co teď. Chtěl jsem zdrhnout, ale bez Ashley to nešlo.

„Ashley, prosím tě, pojď pryč!“ zakvičel jsem.

Jenže ona šla k duchovi.

Duch zved velký ruce a řek znova: „Pojďte sem!“

Zhluboka jsem se nadechnul a vyrazil za Ashley. Vtom se ozval rachot. Úplně to s náma cuklo. Chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že je to prázdná souprava vracející se z tý šílený jízdy.

„Co tady děláte?“ zeptal se duch. Splýval s mlhou, jako by v ní bydlel.

Odvážil jsem se přiblížit. Měl ocelově šedý, skoro stříbřitý oči. A taky přísný. A nad nima měl hustý bílý obočí.

Byl to starej chlap, ale fakt velkej a silnej. Stál zpříma a pevně, jako by byl o hodně mladší. Pod náprsenkou pracovních džínů měl širokou hruď a vedle ní veliký, šlachovitý ruce.

Je masivní. Na ducha až příliš masivní, řek jsem si.

Zastavili jsme s Ashley od něj na dva metry. Dlouhý bílý vlasy mu povlávaly ve větru. Vítr se proháněl temnou konstrukcí Monstra a hrůzostrašně kvílel.

„Oni nás tady zamkli… v tomhle parku,“ řekla Ashley.

Chlap si ji zkoumavě prohlíd. Pak ty svý děsný oči obrátil ke mně.

32

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„James Dickinson,“ odpověděl jsem snaživě. Ukázal jsem na Ashley. „Tohle je moje sestřenice Ashley Franksová.“

„Těší mě. Já jsem S. B. Walters,“ pravil chlap a podal nám ruku.

Měl jí teplou a suchou. Jako by ani nebyla od ducha.

V tý chvíli mě napadlo, že jsem třeba svou sázku ještě neprohrál.

Ashley po něm sekla očima. „Co znamená to S. B.?“ zeptala se.

„Starej Blbec!“ řek chlap a vypravil ze sebe děsnej chechtot, z kterýho se mu rozhejbala hruď tam a zpátky. „Alespoň si to tak většina lidí vykládá.“

Sranda ho hned přešla. Oči mu pohasly, otupěly a byly najednou takový nějaký zamyšlený. Promnul si hustou bílou bradu. „Budete lapeni,“ zavrčel.

Nevěděl jsem, jestli je to hrozba nebo varování.

Ashley to zřejmě nevnímala. „Co vy tady děláte?“ zeptala se ho.

„Testuju vozejky,“ odvětil a ukázal na prázdný soupravy dole na kolejnici.

„V noci?“ vykulila se Ashley.

S. B. kejvnul. „V noci.“

„Takže vy tady pracujete?“ vyhrk jsem. Už zase jsem měl ten pitomej hlas. Přiškrcenej a pisklavej.

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl.

Ashley se najednou zeptala: „Heleďte se, a už jste tady někdy viděl ducha?“

S. B. vyloudil další děsnej chechtot. Odebral se k ovládacímu panelu.

Vůbec jí na tu otázku neodpověděl, řek jsem si.

Ashley šla za ním. „A pracujete tady každou noc?“ zeptala se.

„Skoro,“ řek S. B.

Držel ruce na dvou kovovejch pákách, který vyčnívaly z takový tý elektronický bedny.

Hrubě si odkašlal a řek: „Chodím sem už víc než šedesát let.“ Měl najednou smutnej hlas.

Vtom mě něco napadlo. „Cože? Moment!“ vyhrknul jsem.

„Královskej ostrov tak dlouho neexistuje!“

„To vím.“ řek S. B. Oči mu ještě víc potemněly. Zachmuřil se. „Je 33

to dlouhej a smutnej příběh.“

„Povězte nám ho!“ poprosila Ashley.

S. B. opřel svý hřmotný tělo o stěnu. Naznačil nám, abysme přistoupili blíž. Přesunuli jsme se s Ashley k ovládacímu panelu.

Chvíli se drbal v bílejch vousech. Podíval se na Ashley a pak na mě, jako by zvažoval, jestli nám ten příběh má povědět, nebo ne.

Znovu si odkašlal. Byl to děsnej kašel, spíš hřmění, který mu burácelo hluboko v krku. „Před Královským ostrovem tady bejval jinej park,“ spustil. „Jmenoval se Pochodňovej park, poněvadž byl osvětlenej tisícerejma pochodněma.“

„Húúúúú!“ zahučela Ashley. „To muselo bejt fantastický!“

S. B. pokejval hlavou. Oči mu zvlhly. Koukal smutně. „Bylo to krásný,“ pokračoval. „Když jsem byl mladej, hodně mladej, myslel jsem si, že je to nejkrásnější místo na světě.“

„A to bylo přímo tady, co teď stojíme?“ zeptal jsem se a zastrčil jsem ruce hluboko do kapes džínů.

Starej chlap kejvnul. „Už je to dávno.“ Vítr mu čechral vlasy.

„Když jsem byl hodně mladej, využíval jsem každý příležitosti k návštěvě Pochodňovýho parku. Líbily se mi pochodně, střelnice, pouťový představení. Rád jsem se pohyboval mezi lidma, zvlášť mezi veselejma lidma.“

Hluboce si povzdych a zavřel oči a chvíli mlčel.

Mlha ho halila jako zvláštní, matně nasvícenej závoj. Bílý vlasy a vousy v zachmuřeným obličeji vypadaly jako obláčky na zamračený obloze.

„Leč všeho do času,“ zamumlal a zase oči otevřel. „Jednoho strašnýho večera všechno skončilo.“

Úplně jsme mu viseli na rtech, teda na vousech, poněvadž žádný rty nebyly vidět. S. B. měl najednou bílý oči, jako byla bílá ta mlha kolem nás. Široký ramena se mu shrbily.

„Co se tenkrát stalo?“ zeptal jsem se.

„Tornádo,“

vydechnul.

„Přišlo znenadání. Ničivý tornádo.

Přehnalo se parkem. Strhlo pochodně, všechny ty tisíce pochodní a za pár minut byl celej park v jednom ohni.“

Smutně zavrtěl hlavou. Díval se do dálky, vzpomínal.

„Zahynuli lidi,“ pokračoval. „Stovky lidí zahynuly toho strašnýho 34

večera. Park během několika minut přestal existovat. Zmizel navždy.“

Těžce jsem polknul. „A kde jste byl vy?“ zeptal jsem se. „Kde jste byl ten večer, co přišlo to tornádo?“

S. B. pokejval hlavou. „Ach, ano, ano,“ řek ještě smutnějc než předtím. „Byl jsem tady, 15. června 1931. Na to se nedá zapomenout.“

Podívali jsme se po sobě s Ashley. Najednou mi byla děsná zima.

Zkusil jsem si představit jiný kolotoče než dneska, kolotoče před šedesáti lety, který stály na tomhle místě. Zábavní park osvětlenej tisícema planoucích pochodní.

Zkusil jsem si představit, jak to najednou všechno zmizelo a bylo to pryč, navždy pryč – poněvadž přišlo tornádo a zničilo to.

Ale nemoh jsem. Některý děsný věci si člověk nedokáže představit.

S. B. vydechnul do chladnýho vzduchu. „No, a teď tu každou noc pracuju,“ pravil smutně. „Testuju Monstrum.“

Najednou se jeho výraz, změnil. Ve vousech se mu vytvořil úsměv. Oči se mu zase rozsvítily.

Ukázal na prázdný vozejčky. „Chcete svízt?“

„Cože?“ vyjevili jsme se s Ashley.

Já jsem řek: „Radši bysme měli jít.“

„Ale to by bylo děsně dobrodružný!“ zvolala Ashley. „Ject na Monstru v noci a v mlze. Celou horskou dráhu mít pro sebe!“

„Tak do toho, milí mladí přátelé. Nastupte!“ pobídnul nás S. B. a chopil se řídících pák. „Do toho! Já vás povozím, to uvidíte!“

„Ashley, já myslím, že bysme neměli,“ řek jsem opatrně. „Podle mě je to…“

Zarazil jsem se. V mlze se třepotaly žlutý světla.

Baterky! Šmejdily po asfaltu, blížily se k rampě. Bylo jich nejmíň pět.

Hlídači!

„Na… našli nás!“ vykoktal jsem. „Jsme tento… lapený!“

S. B. ukázal na první soupravu.

„Rychle! Naskočte!“ zvolal.

„Pospěšte si!“

35

XII.

Rozběhli jsme se s Ashley k prázdnejm vozejčkům.

Baterky se blížily. Žlutý šajny pročesávaly hustou mlhu jako laser.

Za nima už byly vidět temný postavy cvičenejch hlídačů z bezpečnostní agentury.

Byl jsem u vozejčků první a skočil jsem na přední sedátko. Ashley s přidušeným výkřikem přistála vedle mě.

„Haló! Stát!“ zařval jeden hlídač.

„Zadržte je!“ zařval druhej.

Zaklapli jsme před sebou takovou tu železnou tyč. Hlídači už byli na rampě. Děsně dupali.

Pak dupot zanik v rachotu koleček. Rozjeli jsme se.

Vyrazili jsme na horskou dráhu. Tvrdě to s náma házelo. Drželi jsme se oběma rukama tyče.

Do očí se mi zařízlo prudký světlo. Na moment mě oslnilo.

„Tady jsou!“ zařval hlídač.

„Zadržte je! Zastavte to!“ křičel další.

Světlo se ode mě svezlo na Ashley a pak zmizelo.

„Húúúššš!“ vydech jsem, jak se souprava zvedla a praštila se mnou na opěrátko.

„Jedeme nahoru!“ křičela Ashley. „Je to děsně dobrodružný!“

Stoupali jsme hustou mlhou na vršek. Musel jsem zamrkat, abych viděl. Z tý silný baterky, co na mě zasvítila, jsem měl před očima červený kruhy. Nebo žlutý? Už nevím.

Vozejčky drkotaly vzhůru. Tlačilo nás to do sedátek. Už jsem zase viděl normálně, ale neviděl jsem nic. Jenom mlhu.

„Unikli jsme!“ jásala Ashley. „Jamesi – unikli jsme! To je fakt 36

děsně dobrodružný!“

Jo, unikli jsme, ale jízda za pár minut skončí a hlídači na rampě nás z tý soupravy vytáhnou za uši. Co s náma udělaj? Ještě nikdy jsem nebyl lapenej, takže jsem nevěděl. Buď nás zavřou, nebo rovnou odbouchnou, pomyslel jsem si. Proč by nás taky jinak honili?

Chtěl jsem o tom informovat Ashley, ale než jsem ze sebe stačil vypravit slovo, byli jsme nahoře – a souprava nás s děsným rachotem hodila do hlubokýho držkopádu. O půlnoci! V mlze! Bylo to strašný.

Úplně nejstrašnější v celý historii kolotočů.

„NEEEEEEEEE!“

Ječeli jsme jako pominutý.

Byla to fantastická hrůza. V životě jsem nezažil nic lepšího. Letěli jsme do temnot. Jenom my dva. Nebylo nám pomoci. Tutově jsme se museli zabít.

Souprava se prudce zvedla. Úplně nás to nadrtilo do sedátek. Při startu do vesmíru se tomu říká přetížení. Pak se vozejčky ostře naklonily a začaly nabírat rychlost.

Svíral jsem tyč a sledoval, jak se kolem nás míhaj rozmazaný stromy. Větve se po nás natahovaly jako ruce černejch kostlivců.

Mezi kolejnicema se válely chuchvalce mlhy.

Do huby mě šlehal studenej, vlhkej vítr.

A znovu jsme děsně ječeli, když jsme frčeli nízkým tunelem. Na druhý straně byla ještě hustší mlha než předtím. Bylo to divný.

Měl jsem pocit, že se na nás ta mlha přilepila a jede s náma.

Normálně jsme s ní splynuli, točili jsme se v ní, vznášeli, lítali nahoru a dolů.

Ashley byla bílá a vypadala, jako by ztratila formu. Byla stín. Oba jsme byli spíš stíny než lidi. Stíny uvnitř stínů, abych tak řek. Letěli jsme s větrem o závod, s tím hutným, mokrým větrem, nořili jsme se do děsnejch, bezednejch temnot.

Věděl jsem, že jízda každým okamžikem skončí.

Ale nevěděl jsem, co nás čeká. Nedoved jsem si ten masakr na rampě ani představit.

37

XIII.

Souprava zpomalila a pak se zastavila.

Seděli jsme s Ashley bez hnutí, zuřivě dejchali a čekali, až se nám srovnaj hlavy.

Podíval jsem se na rampu, myslel jsem, že uvidím silný baterky a za nima temný, řvoucí postavy, schopný všeho.

Ale na rampě bylo pusto a prázdno.

„Hele… oni jsou pryč,“ zašeptal jsem.

„Ti hlídači? Oni tu nejsou?“ zeptala se Ashley.

Zvedli jsme se a vylezli z vozejčku. Ashley se pustila do boje s vlasama. Nohy se mi podlamovaly, ale hlavu jsem měl oukej. Vůbec jsem se nemotal.

Koukal jsem na tu dlouhou, temnou rampu a najednou mi došlo, že není žádná mlha.

„Vidíš to?!“ zvolal jsem v šoku. „Ashley, vidíš to?“ Ukázal jsem na oblohu posetou pulzujícíma hvězdama.

„Co jako?“ Nedocházelo jí to.

„Přece ta mlha. Je pryč!“ řek jsem. „Ještě před chvílí byla hustá mlha, že nebylo vidět a teď je pryč.“

Ashley zírala. „To je divný. A kde je S. B.?“

Byl jsem z toho, že hlídači zmizeli a že je čistý nebe, tak vytřeštěnej, že jsem na něj úplně zapomněl.

Rychle jsem se otočil k ovládacímu panelu na konci rampy a zavolal: „Pane S. B.?!“

Nic. Nikdo tam nebyl. Jenom osamělá bedna s pákama.

Koukali jsme s Ashley na všechny strany a nic. Byli jsme sami.

„To je divný,“ zamumlala.

38

Vtom jsem zaslech hudbu. Děsně slabě. Nesla se klidnou nocí, abych tak řek.

Ashley ji taky slyšela. „Jako by někde hrály varhany,“ vydechla.

„Kolotoče jsou zavřený,“ připomněl jsem jí. „Kdo by tu teďka hrál?“

„Vypátráme to,“ řekla.

Seběhli jsme z rampy ven. Šli jsme za tím divným zvukem. Hudba každým krokem sílila.

Najednou se do ní ozvaly hlasy. Smích. Dětskej křik.

„Co to je?“ zvolal jsem.

Protáhli jsme se úzkým průlezem v dřevěným plotě – a ocitli se na osvětleným prostranství plným lidí.

Podle širokejch cestiček stály vysoký sloupy a na nich plápolaly pochodně. Zíral jsem na všelijaký atrakce, na nápisy vymalovaný jasnejma barvama, na stánky s občerstvením, na dlouhý fronty. Bylo to normální, ale úplně jiný. Úplně změněný. Park. Lidi. Všechno.

„Jamesi…“ vykřikla Ashley a chytila mě za tričko. „Tohle přece není Královskej ostrov! To je něco jinýho. Kde to jsme?“

Přitiskla se ke mně. Stáli jsme tam jako nějaký zbloudilý sirotci a zírali, až nám lezly oči z důlků.

„Kde to jsme, Jamesi?“ opakovala Ashley. Skoro ječela. „Kam jsme se to dostali?“

39

XIV.

Koukali jsme jako vrány. Šli jsme po cestě lemovaný pochodněma někam dopředu. Viděli jsme střelnici a starobylej kolotoč s růžovejma a bílejma koníčkama, který byli vymakaný jako nový a hezky se točili.

Opodál stál bílej objekt s širokým vchodem a cedulí s nápisem: ANGLUND – KROTITEL ŠELEM.

„Všichni jsou tak divně oblečený,“ řekla Ashley.

To teda byl fakt. Vůbec nikdo neměl džíny. Lidi přišli na kolotoče vyfiknutý jako na svatbu nebo kam. Každej chlap měl na hlavě klobouk. Hodně jich taky mělo bundu a pod ní kravatu. Měli kalhoty s pukama a záložkama a byly jim velký.

Kolem nás proběhli dva kluci v hnědejch šortkách a pruhovanejch tričkách. Na nohou měli velký kožený boty jako nějaký vojáci nebo co. Na nikom jsme neviděli pumy nebo adidasky.

Všechny báby a holky byly v šatech nebo v sukních. Šaty měly buď jednobarevný nebo květovaný a s dlouhejma rukávama. A sukně měly tak děsně dlouhý, že kdyby si něco takovýho na sebe vzala Ashley, asi by se přerazila.

„Jé, hele!“ vyjekla. „Vysoký podpatky! Už jsi někdy zažil někoho na kolotočích ve vysokejch podpatkách?“

„A hele, ty účesy!“ řek jsem. „Jako bysme vlezli do nějakýho takovýho toho starýho černobílýho filmu, co dávaj v televizi.“

Byl to inteligentní postřeh. Ashley se zastavila a podívala se na mě.

Pomalu nám začínalo docházet, že se stalo něco děsně záhadnýho… ba ne, došlo nám to rychle – už jsme věděli, kde jsme.

40

„To… tohle je ten Pochodňovej park!“ vykoktala Ashley.

„Jo… ale jak je to možný?“ vypravil jsem ze sebe tím svým pitomým pisklavým hlasem.

Ashley mlčela. Koukala na pochodně, který hořely podle cestiček.

Potom zadrmolila: „To není možný! To přece není vůbec možný!“

Kroutili jsme hlavama a koukali jako vrány, ale to už jsem říkal.

Kde jsme se tu vzali?

Jak se dostaneme zpátky do Královskýho ostrova?

To tu jako odteďka budeme nafurt, nebo co?

Takovýhle hrůzostrašný myšlenky se mi honily hlavou.

„Já jsem z toho vyjevená a nadšená a zvědavá a bojím se.

Všechno najednou!“ prohlásila Ashley.

Kejv sem. „Já taky.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

Zahlídli jsme dva starší kluky s velkejma modrejma košilema zapnutejma ke krku a v širokejch hnědejch kalhotech, jak se ženou k ohromný, vysoký budově před náma.

Venku stála dlouhá fronta a na ceduli s písmenama z červenejch a modrejch žárovek svítil nápis: ODVÁŽNÁ JÍZDA.

„Co to je ta Odvážná jízda?“ zeptala se Ashley.

Pokrčil jsem ramenama. „Asi nějaká skluzavka nebo tak.“

Vtom jsem si všim, že si nás lidi nevlídně prohlížej. Hlavně Ashley.

Jasně, nelíbilo se jim, jak vypadala. Ashley byla široko daleko jediná holka, která měla oranžový šortky z takový tý svítící látky, tričko bez rukávů a bílý pumy s vysokým šněrováním.

Mně koukali na elastický tenisky a řek bych, že se jim nezamlouvaly ani moje sjetý džíny s perfektníma umělejma dírama na kolenou, o tričku s obrázkem kluků v černý kůži a nápisem HEAVY METAL HEADBANGERS ani nemluvě.

Ashley řekla: „Co čuměj? Myslej si snad, že jsme nějaký blbci?“

„Spíš oni vypadaj blbě,“ zasmál jsem se.

„Mně se to nelíbí,“ řekla. Hlas se jí třás. „Mně se to fakt nelíbí, Jamesi.“

„Moment – chtěla jsi dobrodružství, nebo ne?“ zasmál jsem se ještě jednou. Nutil jsem se do smíchu a přitom jsem byl vystrašnej 41

stejně jako ona. Možná víc.

Ashley se roztřásla brada a z očí jí vytekly slzy. Nechtěl jsem, aby byla nešťastná. A tak jsem hrál, jako že dobrý. Jako že se děsně bavím. Jako že je mi to všechno úplně volný.

„Neblbni,“ řek jsem a otřel jsem si rukou zpocený čelo. „Dáme si zmrzlinu a bude to.“

Odved jsem ji k bílýmu vozejku se zelenobíle pruhovanou plátěnou stříškou, u kterýho působil kulatej chlápek v bílým plášti.

Měl mastný, ulízaný vlasy a černej knírek.

Zatlemil se a řek: „Co to bude?“

„Máte mraženej jogurt?“ zeptala se Ashley.

Chlápek se jakoby naštval a řek: „Patrně jste si, slečno, neráčila všimnout, že dneska není prvního dubna.“

„Ne. Fakt. Mraženej jogurt,“ nedala se Ashley.

Zavrtěl hlavou. „V životě jsem neslyšel, že by někdo mrazil jogurt.“

„Ashley,“ špitnul jsem, „mraženej jogurt není.“ Sek jsem po tom chlápkovi očima. Zíral, jak je Ashley oblečená.

„A máte cornetto?“ zeptal jsem se.

Uchichtnul se. „Co? Aha, další šprýmař. Hele, nejste náhodou ti dva srandisti z rádia, Abbott a Costello?“

„Tak si dám mandlovou zmrzlinu,“ zkusila to Ashley.

Chlápkovi se pohnul knírek, jako by mu chtěl vyskočit z obličeje.

Podrbal se buclatou ručkou na bradě. „S váma dvěma je fakt sranda.

Měli byste jít do rádia. A chodíte srandovně oblečený. Kde jste přišli k tý maškarádě?“

„Jakou zmrzlinu teda máte?“ zeptal jsem se.

„Vanilkovou a čokoládovou,“ odpověděl a netrpělivě zamrkal. „A taky tutti-frutti.“

„Tutti-co?“ vyjekla Ashley. „Co to je?“

Viděl jsem, že chlápek začíná bejt nervózní. Otočil jsem se. Za náma se srocovali lidi. Zajímalo je naše oblečení.

Rychle jsem řek: „Tak dvakrát dvojitou vanilkovou.“

Chlápek kejv, sundal z vozejku poklop a začal na dva kornouty nadávat zmrzlinu. Sáh jsem do kapsy a nahmatal několik dolarovek.

Doufal jsem, že to bude stačit.

42

„Čtyři centy,“ pravil chlápek a podal mi kornouty.

„Ashley!“ Úplně jsem zařval. „Slyšíš to? Dvě dvojitý zmrzliny za čtyři centy!“

Pusa jí poklesla. Byla v šoku.

„Tak vezmeš si to, nebo ne?“ vyštěk na mě chlápek.

Vytáh jsem z kapsy pěticent a řek jsem: „To je dobrý.“ Připadal jsem si najednou jako milionář.

„Prosím vás, moh byste nám říct, co je letos za rok?“ zeptala se ho Ashley.

Knírek se znovu pohnul. Zkroutil se mu jako žížala na háčku.

Vykulil na Ashley oči. „Na co jste se to ptala, slečno?“

„Co je letos za rok,“ odpověděla Ashley, jako by bylo úplně normální pokládat zmrzlináři v zábavním parku otázky tohoto typu.

Chlápek neodpověděl. Zavrtěl hlavou a zadrmolil něco o dnešní mládeži. Otráveně nám zamával na rozloučenou. „Nashle v neděli v humoristický příloze,“ zahihňal se a otočil se někam pryč.

Šli jsme a lízali obrovskou zmrzlinu. Byla fakt skvělá. Sladká a tvrdá. Žádná břečka.

A jak jsme tak šli, lidi se otáčeli a ukazovali si na nás. „Hele, ty kostýmy!“ vykřikla nějaká bába.

„V cirkusu se asi chystá novej

program.“

„Co teď?“ špitla Ashley. Měla na puse vanilkový fousy. Kornouty byly snad bezedný.

„Budeme hledat S. B.,“ řek jsem. „Ten jedinej nás může zachránit.

Třeba bude vědět, jak se dostaneme zpátky domů.“

„Proč říkáš třeba?“ vyjela na mě. „On ví, jak se dostaneme domů.

Musí to vědět!“

Motali jsme se mezi lidma a dělali jsme, jako že nevidíme, jak na nás civěj, a neslyšíme, co říkaj. Fronta u Odvážný jízdy se zvětšila.

Další dlouhá fronta byla u něčeho, co se jmenovalo Let na Měsíc.

To mě zaujalo. Jak jsem říkal, jsem inteligentní typ, takže se kromě jinejch inteligentních věcí zajímám i o astronautiku. Nakouk jsem dovnitř. Na kruhový kolejnici stála dlouhá, srandovní raketa složená asi z deseti boudiček s okýnkama na kolečkách a vypadala spíš jako malej vláček než raketa. Nebo jako velká housenka. Nebo jako… nevím co.

43

Když byla plně obsazená, začala se otáčet a nabírala rychlost. Lidi řvali a ječeli, jako by fakt letěli na Měsíc, a přitom to ani zdaleka nebyl takovej fofr jako na horský dráze.

S astronautikou to nemělo nic společnýho.

„Jamesi, podívej!“ zavolala na mě Ashley.

Podíval jsem se, kam ukazuje.

„Támhle je S. B.!“ vykřikla a rozběhla se mezi lidi.

Spatřil jsem ho v tom jasným pochodňovým osvětlení, jak se opírá o nízkej plot. Měl dlouhý bílý vlasy a na sobě ty plandavý montérky s laclem.

„Dělej! Dělej!“ křičela Ashley.

Nevím, proč mě popoháněla, vždyť věděla, že s S. B. potřebuju mluvit stejně nutně jako ona.

Konečně se snad dozvíme, co se děje, pomyslel jsem si.

S. B. nás odsud musí dostat. To teda fakt musí!

„Haló, pane S. B.!“ zavolala Ashley.

44

XV.

„S. B.?“ Ashley se zadrhnul hlas.

Chlap s bílejma vlasama se otočil. Měl silný brejle s černou obroučkou a z pusy mu čněla černá lulka. Žádný vousy neměl.

Hned jsme poznali, že jsme se spletli. Nebyl to S. B.

Sklonil se k manželce, nebo co to bylo, a ukázal na nás a něco jí povídal. Určitě kritizoval náš vzhled.

Ashley si povzdychla a zavrtěla hlavou.

„Hledáme dál,“ řek jsem. „Musíme ho najít.“

Ocitli jsme se v malým čtvercovým parku s bílým hudebním pavilónem. Na pódiu stálo kvarteto v červenobílejch proužkovanejch košilích a se slamákama na hlavách a zpívalo nějakou pomalou, smutnou písničku.

„To je to… jak se to jmenuje?“ zeptala se Ashley.

„Pánský kvarteto z holírny,“ řek jsem.

„Z holírny?“ opakovala nejistě.

„To se tak říká,“ odpověděl jsem inteligentně a uchichtnul jsem se. „Nebo myslíš, že je to rapová skupina?“

Chvíli jsme koukali po lidech. S. B. tam nebyl.

Zpěváci na pódiu se k sobě tulili a zpívali o starý chaloupce v Kentucky, kde prej dřív bydleli. Byli fakt děsně smutný. Asi se jim po tý chaloupce stejskalo.

Šli jsme dál. Najednou se zved silnej vítr a plameny pochodní se zvětšily. Naše stíny se protáhly.

Prošli jsme kolem stánku s pravejma brooklynskejma uzenkama.

V dálce na černý obloze se točilo něco obrovskýho. Bylo to ruský kolo. Podivil jsem se, že už ho maj. Někde jsem slyšel, že ruský kolo 45

bylo vynalezený teprve nedávno. V Hongkongu.

Vítr cuchal Ashley ty její děsný vlasy. Nevšímala si toho. Bystřila zrak a hledala S. B.

Najednou mě osvítila geniální myšlenka. „Hele, Ashley,“ řek jsem, „co když na nás čeká u Monstra?“

„To je chytrý,“ pochválila mě. Vítr jí hrnul vlasy do očí. Začala s nima bojovat.

„No jo, ale kde je tady Monstrum?“ řek jsem. „Jsem z toho úplně pitomej.“

„Zeptáme se hlídače,“ navrhla. To bylo taky chytrý.

Hlídač měl modrou uniformu a opíral se o budku, která vypadala jako bílá budka v obchodním areálu, kde vám na počkání udělaj barevný fotky, až na to, že tahle byla modrá.

Naklusali jsme k němu a Ashley se zeptala: „Prosím vás, kterým směrem je Monstrum?“

Podezíravě se na nás zadíval a posunul si modrou čepici dozadu.

Nějak se mu nechtělo mluvit, nebo co.

„Kterým směrem je Monstrum?“ opakovala Ashley.

Hlídač se zamračil. „Jaký monstrum?“

„Taková senzační horská dráha,“ doplnila Ashley.

„Myslíte Odvážnou jízdu, slečinko? To je támhle.“

Musel jsem se do toho vložit. „Ne,“ řek jsem. „Je to horská dráha a jmenuje se Monstrum. Stojí bokem, tak jako v lese. Zabloudili jsme a teď…“

Hlídač se zatvářil krutě. „Koukám, že tady chodíte nedostatečně oblečený.“

„Řeknete nám, kde je Monstrum?“ nedal jsem se.

Hlídač se zamyslel a pravil: „Zkuste to u krotitele šelem. Má tam slona. To je panečku monstrum, to budete koukat!“

„Ale… ale…“ vykoktal jsem.

Neposlouchal mě. Zaměřil se na Ashley.

„Hele, slečinko,“

zachrčel, „takhle tady nemůžete pobíhat. Ve spodním prádle!“

Ashley poklesla brada. „Co? Ve spodním prádle?“

„Nemáte peníze na šaty?“ zeptal se. „Kde máte rodiče?“

„Doma,“ odpověděla Ashley.

„Počkejte tady. Někoho seženu. Zůstanete na stanici a ti vaši 46

povedený rodiče si vás hezky přijdou vyzvednout. Asi jim to nebude milý, co říkáte?“

Podívali jsme se po sobě. „Spíš se jim vůbec nedovoláte,“ řekla Ashley a pokrčila ramenama.

Hlídač se zatvářil ještě krutějc. „Takhle tady nemůžete pobíhat.

Půjdete na stanici!“

„To teda nepůjdu!“ zaječela Ashley.

Otočila se a začala zdrhat. Taky jsem chtěl zdrhnout, ale moc se mi to nepovedlo. Málem jsem se přerazil o srandovní dětskej kočárek.

„Stát! Okamžitě stát!“ zařval hlídač a rozběh se za náma.

Už jsem na sobě cejtil jeho ruce.

Skrčil jsem se. Upad jsem. Narazil jsem si kolena. Tuhle noc už podruhý. Moje kolena to poslední dobou neměly lehký, to teda ne.

Ashley se hnala mezi vykulenejma lidma.

Vyškrábal jsem se na nohy. Měl jsem šanci na únik?

Neměl.

Byl jsem lapenej.

47

XVI.

Stál jsem, těžce jsem polykal a čekal, až mi hlídač bolestivě zkroutí ruce a odvleče mě do temnýho vězení.

Ale on k mýmu překvapení utíkal dál.

„Chyťte ji!“ křičel.

„Zadržte tu holku!“

Kašlal na mě. Šlo mu o Ashley.

Zuřivě jsem zatřepal hlavou, jako bych si z ní chtěl vyklepat všechny čísla a písmena, co mi do ní za šest let školní docházky nalezly, a pustil jsem se za ním. Ashley oběhla roh do míst, kde byly mraky lidí. Taky jsem ten roh oběh, ale už jsem ji neviděl.

Lidi se tlačili v úzkým prostoru mezi dvěma řadama jasně ozářenejch pouťovejch stánků. Jak jsem ji v tom blázinci hledal, viděl jsem házení šipkama, vodní balóny, házení kroužků na tyčky a další bezvadný atrakce.

„Přistupte blíž! Vyhrajete Kewpie, panenku s opravdickýma vlasama!“ křičel chlap do hlásný trouby. „Každý vyhrává! Každý vyhraje roztomilou Kewpie pro své roztomilé dětičky!“

Nemoh jsem utíkat. Bylo tam strašně narváno.

Neviděl jsem ani Ashley, ani toho horlivýho hlídače.

Zadul vítr. Ženský zaječely a chytily si sukně. Chlapi si drželi klobouky. Pochodně zaplápolaly a plameny se ohnuly.

Všichni se hrnuli ke komediantovi na rampě před velkým stanem.

Úplně mě odřízli od světa. Byl jsem ztracenej.

Už zase se mi začal bolestivě stahovat žaludek. Vyschlo mi v krku. Co když ji nenajdu? zděsil jsem se.

Komediant měl černej, mastnej knír, ulízaný černý vlasy a hlásnou troubu. Na hlavě měl slamák a na sobě senzační červenočerně 48

pruhovanou bundu, po který bych určitě děsně toužil, kdyby ji u nás prodávali.

„Račte vstoupit! Uvidíte dvouhlavého chlapce!“ hulákal do trouby pisklavým hlasem. „Není to žádný trik! Je to záhadná hříčka přírody!

Chlapec se dvěma hlavami! Račte vstoupit, můžete si ty hlavy osobně přepočítat!“

Prodíral jsem se tím lidským pralesem, hledal jsem Ashley.

„Pospěšte si! Právě začínáme! Za pouhý pětadvacetník uvidíte, co jste v životě neviděli! Záhadné hříčky přírody za pouhý pětadvacetník! Zlá hadí žena! A její manžel, neuvěřitelný krabí muž!

Ona ho omotá svým hadím tělem, úplně ho omotá, dámy a pánové!

Avšak pozor – on má klepeta a štípe!“

Některý lidi se zachechtali. Dav se hrnul dovnitř. Táhnul mě s sebou.

Znovu zadul vítr a každej si chytil klobouk.

Sklonil jsem hlavu a konečně jsem se z toho lidskýho pralesa vyhrnul ven. Oběh jsem stan dozadu – a najednou mě něco štíplo do ruky. Málem jsem padnul. Už jsem myslel, že je to ten krabí muž!

Ale byla to Ashley.

„Jééé!“ vykřik jsem. „Ashley!“

„Rychle – tudy!“ Zatáhla mě zezadu do toho stanu. Uvnitř byly dveře. Ashley je otevřela a strčila mě do nich. Ani jsem jí nestačil varovat, jaký jsou v tom stanu nebezpečný lidi.

Ocitli jsme v temný místnosti čpící potem. Jediný, co tam svítilo, byla červená petrolejka.

Odněkud se linuly tlumený, drmolící hlasy. Zvenčí k nám dolejhal hlas toho komedianta. „Pospěšte si! Pospěšte si!“ pištěl. „Právě začínáme! Divý muž z Bornea nepočká – nebo si snad někdo z vás myslí, že počká?!“

Pomalu jsem se rozkoukal. Podíval jsem se na Ashley. Vypadala nešťastně.

„Asi… asi jsme tomu hlídačovi utekli,“ vydechla. Popadla mě za ruku. „Co budeme dělat? Ten hlídač o Monstru v životě neslyšel. To mi teda řekni, jak teď S. B. najdeme?“

„Třeba je tu novej a nevyzná se,“ řek jsem. „Nebo schválně kecá, aby nás moh zavřít. Třeba už dlouho nikoho nechytil a…“

49

„Jasně,“ ušklíbla se Ashley. „Jamesi, prosím tě, mluv vážně. Ptám se, co budeme dělat.“

„Co? Hledat. Nic jinýho nám nezbejvá.“ Vytrh jsem se jí. „Hele, přece jsi chtěla dobrodružství, nebo jsi už zapomněla?“

Pokusila se o úsměv. „Asi jsem zapomněla.“

Napadla mě další geniální myšlenka. „Někde tu musí bejt plán parku. Najdeme ho a třeba…“

Vtom jsem se na rameni ucítil studenou, vlhkou dlaň. Úplně jsem se lek.

„Ashley, nestraš mě, jo!“ řek jsem.

Sekla po mě očima. „Co to plácáš?“

Zalapal jsem po dechu a otočil se. Za mnou stál divnej kluk s divným úsměvem. Jeho obličej byl v tom slabým červeným světle bledej a zlej. Měl velký černý oči a dvě řady špičatejch zubů.

„Jsem člověkmedúza,“ zanotoval. Z tý jeho studený, mokrý dlaně mi úplně běhal mráz po zádech.

„Jsem člověkmedúza,“ opakoval. „Jsem krásnej. Jsem člověkmedúza.“

50

XVII.

Člověkmedúza mi vzal ruku do svý slizký dlaně. Měl měkký, přilnavý ruce a zřejmě i nohy. Jeho divnej úsměv byl pár cenťáků od mejch vytřeštěnejch očí. Z pusy mu páchlo rybinou.

„Jsem člověkmedúza,“ zpíval. „Jsem člověkmedúza.“

„Těší nás,“ vypravil jsem ze sebe. „Moje sestřenice a já… jsme zrovna na odchodu.“

Zkusil jsem mu vyklouznout, ale držel mě pevně. Jak říkám, měl chladnou a mokrou dlaň a mně přebíhal mráz po zádech, húúúú, húúúú, tam a zpátky. Myslel jsem, že zmrznu.

„Jsem člověkmedúza. Jsem člověkmedúza.“ Jeho úsměv byl pořád stejnej.

„Ashley – padáme odsud!“ řek jsem.

Ségrnice ustupovala ke dveřím – a najednou zařvala.

Z temnýho kouta se vynořil dvouhlavej chlapec. Zalilo ho červený světlo. Levou hlavu měl nakloněnou na stranu, v prapodivným úhlu.

Druhá hlava vypadala normálně. Všechny čtyři oči si nás zkoumavě prohlížely.

„Co jste zač?“ zeptala se pravá hlava

překvapivě hlubokým

hlasem.

Než jsme stihli odpovědět, vbourala se do místnosti ženská jako stodola. Byla tak tlustá, že musela máknout, aby se protáhla dveřma.

Měla na sobě obrovský bílý šaty, větší než kempinkovej stan značky Šťastná rodina. Hlavu měla jako balón a minimálně dvanáct různejch brad.

„Co se tady děje!“ vyštěkla.

„My… zro… zrovna jdeme,“ vykoktal jsem.

51

„Nikam nepůjdete!“ řek dvouhlavej chlapec a zablokoval nám cestu.

„Zůstanete s náma,“ zasyčel člověkmedúza a vykročil k nám na přilnavejch, medúzích nohách.

„Zůstanete s náma napořád,“ doplnil ho dvouhlavej chlapec.

52

XVIII.

Ty dva děsný, strašidelný úchylové nás vzali do kleští.

Podíval jsem se na Ashley.

Držela se oběma rukama za vlasy a třeštila oči. „Nechte nás!

Nechte nás!“ vřískala.

Chtěla vletět do dveří. Jenže dvouhlavej chlapec ji nepustil.

Vtom se zpředku ozval pisklavej hlas. „Jdeme na to, lidi! Kde to vázne?“

Byl to ten komediant s mastným knírem. Hodil slamák a hlásnou troubu na stůl. „Ať lidi nečekaj! Jdeme!“

„Wando, přitáhni si tu bradu. Artie, narovnej si hlavu. Padá ti na rameno. Dělejte, lidi!“ Pak se pohledem zastavil na nás.

„A pusťte ty děti!“ zařval. „Už zase strašíte děti? Zapomněli jste, co jste provedli v Daytonu? Ty ubožátka z toho maj šok na celej život!“

Tlustá ženská se odvalila, tiskla si bradu ke krku. Dvouhlavej chlapec si zuřivě rovnal falešnou hlavu a syčel přitom nějaký nadávky.

„Medúzoune, otevři dveře. Ať ty děti vypadnou! Okamžitě!“

rozkázal komediant.

„Oukej, oukej. Vždyť jo,“ zavrčel člověkmedúza.

Šup – a byli jsme s Ashley venku. Fičel ostrej vítr. Vlaječky na stáncích a kolotočích hlasitě pleskaly. Pochodně na sloupech blikaly a skomíraly.

„Teda, to byla hrůza,“ řek jsem, když jsme zdrhali od stanu.

„Všechny ty zrůdy jsou falešný,“ řekla Ashley a na místě ztuhla.

„Jamesi – rychle pryč!“ vyjekla.

53

Podíval jsem se, kam kouká, a spatřil jsem čtyři hlídače v modrejch uniformách.

Hnali se za náma, oči podlitý krví.

Ale kam pryč? pomyslel jsem si. Před náma byla velká cihlová zeď.

54

XIX.

„Rychle – nastav dlaně!“ křikla Ashley. Natáhla ruce a pokoušela se dosáhnout nahoru na zeď.

„Je pozdě!“ řek jsem. Čtyři hlídači se zuřivě prodírali davem.

Sehnul jsem se a spojil prsty. Ashley si do nich stoupla jednou nohou – a odrazila se.

Už už se držela vršku zdi, ale podrážka jí vyklouzla a ona spadla zpátky na zem.

„Okamžitě toho nechte!“ zahřměl jeden hlídač. „Nepokoušejte se o útěk!“

Byli jsme lapený.

Bezmocně jsem si povzdych a čekal, až se na nás vrhnou.

Jenže právě, když vybíhali z narvaný cestičky, zastoupili jim cestu vyděšený manželé.

„Naše dítě! Naše dítě!“ křičela manželka.

„Nenašla se holčička?“ zeptal se manžel. „Takhle malá.“

„V kočárku,“ doplnila ho manželka.

Hlídači museli přestat bejt krutý. Když šlo o dítě, museli změknout a zatvářit se vážně. Znovu jsem se sehnul a s divokým výkřikem jsem vyhodil Ashley nahoru na zeď. Tentokrát to vyšlo.

Odrazil jsem se a vyskočil asi tři metry do vejšky – nejmíň –

chytil jsem se okraje a vyškrábal se za ní.

„Jaúúú!“ Zase jsem si namlátil kolena, ale to mě nemohlo rozházet, už jsem na to byl zvyklej. Seskočili jsme na druhou stranu.

Rozhlídli jsme se. Byli jsme v tom malým parku, kde předtím zpívalo smutný kvarteto z holírny. Koncert skončil. Park byl skoro prázdnej.

55

Ashley začala okamžitě zdrhat. Vyrazil jsem za ní a prásk! – s něčím jsem se srazil.

Zařvalo to a já jsem taky zařval.

Byl to kluk starej asi jako my. Dvanáct nebo třináct.

Měl hnědý vlnitý vlasy a vypadal, jako by ho od narození nečesali. A vůbec byl nějakej takovej zanedbanej.

Měl na sobě špinavý červenomodře pruhovaný tričko s dírama na loktech. Velký hnědý kalhoty mu končily pod kolenama.

„Čum na cestu!“ rozkřik se na mě. Třel si bolavej bok.

„Promiň,“ zamumlal jsem. „Zdrhal jsem a vtom…“

„Prosím tě, nemoh bys nám zachránit život?“ zeptala se ho Ashley. „Jsme ve smrtelným nebezpečí. Musíme zmizet.“

„Kam si myslíš, že v týhle maškarádě zmizíš?“ zahihňal se kluk a ukázal Ashley na šortky ze svítící látky. „Jste od cirkusáků?“

„Ne. My jsme… teda… ono…“ vykoktal jsem.

„Teď ti to nemůžeme vysvětlovat,“ řekla Ashley naléhavě. „Nevíš o nějaký dobrý skrýši?“

Kluk si prohráb prstama vlasy. Přejížděl zrakem z Ashley na mě a zpátky. „Nejdřív si musíte opatřit slušnou srst,“ řek.

„Slušnou co?“ zeptal jsem se.

„Srst. Šaty přece,“ odvětil a ušklíb se. „Odkud jste? Z nějakýho buranova?“

„Z dost velký dálky,“ řek jsem.

Ashley pořád pokukovala po zdi. Hlídači se museli objevit každou chvíli. „Prosím tě – musíme odsud!“ vydechla.

„Oukej. Pojďte se mnou,“ řek kluk a vzal to klusem přes trávu.

Za chvíli jsme byli zase mezi lidma a kolotočema. „Aby bylo jasno, tak já jsem Sam,“ řek nám.

My jsme mu zase řekli svoje jména. Projížděli jsme očima lidi, jestli někde nejsou hlídači. Vždycky, když jsme blížili k nějakýmu rohu, myslel jsem, že jsou za ním schovaný a čekaj, až přiklušem, a pak se na nás vrhnou.

Vítr se točil a vyhazoval do vejšky oblaka prachu. Sfouknul jedný bábě klobouk do takovýho jezírka. Bába začala ječet na svýho manžela, jako by to zavinil, že pro něj musí jít a vytáhnout ho. Nebyl z toho moc nadšenej, ale šel. Asi se bál, že by ho doma utloukla 56

sekáčkem na maso.

Drželi jsme se s Ashley ve stínu, abysme nebyli nápadný. Asi tak po dvou hodinách – nejmíň – jsme přišli do míst, kterejm se říkalo služební prostory.

Sam nás zatáh do bílýho dřevěnýho domku ve tvaru bedny. Pěkně t o t am smrdělo. Plísní nebo možná něčím ještě horším. Ukázal na haldu velkejch lepenkovejch krabic u zdi. Byla tam cedule s nápisem SBÍRKA OBNOŠENÉHO ŠATSTVA.

„Určitě si něco vyberete,“ řek. „Dejte se do toho. Převlíkněte se, ať nevypadáte jako kreténi!“

Kreténi?!

Vrhli jsme na krabice nadusaný starejma hadrama. Byly to samý vzácný věci, který kdybyste přinesli starožitníkovi Osbornovi, tak vám utrhne ruce.

Ashley vyhrabala dlouhou, rovnou sukni s nabíraným okrajem.

Natáhla si ji přes šortky a zajásala: „Hele, ono mi to je!“

Potom našla vyšívanou krajkovou halenku. „Je to, jako když jsem byla malá,“ řekla a oblíkla si ji na tričko bez rukávů. „Lezla jsem u babičky na půdu a zkoušela si starý šaty.“

Otočila se ke mně. „Jak vypadám?“

„Jako svoje babička,“ řek jsem.

Hledal jsem něco na sebe. Sam dával bacha u dveří. Ashley se v tom svým novým starým ohozu začala uprostřed místnosti točit dokola.

„K čemu se v zábavním parku skladujou starý hadry?“ zeptal jsem se Sama.

„Normálně. Pro nezaměstnaný,“ odpověděl, ani se neotočil.

„Zábavní parky dělaj hodně akcí pro lidi.“

„To jsem nevěděla!“ vyjekla Ashley překvapeně.

„To všechno ta prokletá krize,“ povzdychl si Sam.

Objevil jsem kalhoty pod kolena, podobný jako měl on. A objevil jsem i senzační žlutou „havaj“ košili s modrejma palmama. Modlil jsem se, aby mi byla.

Něco jsem o krizi slyšel v dějáku. Před dávnými lety se stalo, že nebyla práce a lidi neměli na jídlo ani na ošacení. Ale na kolotoče měli. Právě jsme to s Ashley viděli na vlastní oči.

57

Chtěl jsem se na to Sama zeptat, ale nešlo to. Divil by se, že nevím, že je krize. A my jsme mu zase nemohli vykládat, jak jsme se do tý krize dostali – bylo to zamotaný.

Nevěřil by nám ani slovo.

Stáh jsem si džíny a tričko a vzal jsem si na sebe ohoz z krabice.

Trochu to smrdělo plísní nebo čím, ale fakt je, že jsem vypadal docela klídkově.

Na kalhotách mi vadilo, že plandaj, ale „havaj“ košile neměla chybu. Kdybych v ní vyrazil do školy, nikdo by neřek ani popel.

Jak mohli normální lidi nosit takový úchylný věci? zeptal jsem se sám sebe.

No dobrý, teď už nás hlídači alespoň nepoznaj, řek jsem si. Když jsem si oblík ty kalhoty, kouk jsem se na svý elastický tenisky.

Neměl bych si je taky sundat?

O kus dál jsem viděl krabice s obuví – děsnejma černejma a hnědejma bufama. Třeba…

„Nikdy!“ zařval jsem nahlas.

Nikdy mě nikdo nedonutí, abych svý krásný elastický tenisky vyměnil za takovou hrůzu!

Zved jsem ruce a zvolal. „Tak co, Same, už je to lepší?“

Spodní čelist mi poklesla. Projel jsem očima místnost. Úplně jsem zalapal po dechu.

Ashley a Sam byli pryč!

58

XX.

„Haló!“ Civěl jsem do prázdný místnosti. Srdce se mi děsně rozbušilo. „Co se stalo?“

Byla Ashley lapená hlídačema a odvlečená neznámo kam?

Vyřítil jsem se jako blázen ze dveří – a vrazil jsem rovnou do nich.

Ashley viděla můj zděšenej výraz. „Šli jsme se s Samem jenom podívat,“ řekla. „Myslela jsem, že vidím S. B.“

„Kdo je to S. B.?“ zeptal se Sam.

„Musíme ho za každou cenu najít!“ vyhrkla Ashley. „Hledáme ho celej večer. Musíme ho najít rychle.“

Objevil se hlídač v modrý uniformě. Šel pomalým krokem a pískal si. Když nás spatřil, přestal pískat.

Bože, ne, zaúpěl jsem a hned se mi sevřel žaludek. Už zase jsme lapený!

Těžce jsem polknul.

Hlídač pokračoval v pískání a přešel nás, jako by se nechumelilo.

Všim jsem si, že nedejchám. Vypustil jsem z plic dlouhý húúúúúš.

„Ty hadry fakt fungujou!“ zvolal jsem.

„Jak ten S. B. vypadá?“ zeptal se Sam.

„Je to starej chlap, má dlouhý bílý vlasy a ohromný bílý vousy,“

řekla Ashley. „Něco jako Santa Claus.“

Doplnil jsem ji: „Když jsme ho viděli naposled, měl na sobě takový velký montérky. Denimový montérky s laclem. A pod nima černej svetr.“

„Neměl by bejt problém ho najít,“ pravil Sam zkušeně.

„Musíme ho najít,“ vyjekla Ashley poděšeně. „Když ho nenajdem, 59

už nikdy se nedostanem domů!“

Hledali jsme strašně dlouho. Snad celý hodiny.

S. B. nikde.

Najednou mi došlo, že mám hlad. Zašli jsme ke stánku s občerstvením. Na svítící ceduli nad pultem stálo BROOKLYNSKÉ

UZENKY – KRÁLOVSKÁ HOSTINA!

Nakouk jsem dovnitř a spatřil jsem širokej rošt s nádherně opečenejma klobásama. Tak tohle jsou ty brooklynský uzenky!

pomyslel jsem si.

Zeptal jsem se Sama a Ashley: „Kolik si kdo dá? Já jich sním snad deset!“

„Jenom jednu,“ řekla Ashley. „A hodně hořčice.“

Sam sklopil oči.

„Já nic,“ zamumlal. „Nemám… nemám ani

floka.“

„Já tě zvu,“ řek jsem. „Sehnals nám tyhle šaty.“ Otočil jsem se k prodavačovi. Měl na sobě bílej plášť a na hlavě vysokou kuchařkou čepici. „Kolik stojí jedna?“ zeptal jsem se.

„Tři centy,“ odpověděl neochotně. „Tak kolik? Jednu?“

„Tři a hodně hořčice,“ řek jsem. Podíval jsem se na Ashley a zasmál jsem se. „Kdybysme tu žili, tak se máme jako prasata v žitě!“

Sam vyhlížel zmateně.

„Tam, odkud jsme, stojí jedna klobása přes dolar,“ vysvětlila mu Ashley.

„Ty kecáš!“ zachechtal se Sam. „Kdo by dal dolar za jednu uzenku?“ Hned zvážněl. „Vy dva jste bohatý?“

Přepočítal jsem v kapse drobný. Měl jsem minimálně pět dolarů.

„Dneska večer jsme bohatý!“ prohlásil jsem.

„Co kdybychom šli na Odvážnou jízdu?“ zeptal se Sam. „Nikdy jsem na ní nebyl, protože na ni nemám.“

„Musíme hledat S. B.,“ řekla Ashley.

„No, ale přitom bysme se mohli trochu povozit, ne?“ řek jsem.

Pustili jsme se do jídla. Sam nám řek, že chodí do Pochodňovýho parku skoro každej večer. A poněvadž nemá deseticent na vlez, prolejzá dírou v plotě u lesa.

Taky nám řek, že má čtyři bratry a sestry a že bydlej ve dvoupokojovým bytě nad čistírnou.

„Přes den dělám,“ řek.

60

„Roznáším vyčištěný věci. Nemám žádnej plat, ale občas od nějakýho zákazníka dostanu dýško.“

Splivnul klobásu asi za dvě vteřiny. Koupil jsem mu další.

Myslím, že byl pěkně vyhladovělej.

„Je jasný, že všechny prachy musím dávat domů,“ pokračoval.

„Po tom krachu na burze přišel táta o práci. Každej den chodí ven a něco hledá. Jenže takovejch lidí je…“ Hlas se mu vytratil.

Koupil jsem další tři brooklynský uzenky a dal jsem prodavačovi deseticent. Úplně jsme se těma uzenkami přežrali. Byly fakt super.

Dneska si dáte klobásu a nevíte, jestli se po ní neotrávíte.

„Vezmeme Sama na nějaký kolotoče,“ pošeptal jsem Ashley.

„Oukej.“ Byla pro. „Budeme z nich vyhlížet S. B.“

Protlačili jsme se davem. Pochodně plápolaly, třepotaly se ve větru, a naše stíny před náma tančily.

Sam nás zaved k atrakci zvaný Vířivka. Byla to docela sranda.

Vlezete na takový obrovský dřevěný kolo a to kolo se s váma roztočí a točí se čím dál tím rychlejc a vy se nedokážete udržet na nohou a padáte jeden přes druhýho a řvete. Hlavně holky.

Vypadli jsme z toho kola celý usmátý. Motali jsme se a vráželi jeden do druhýho.

Pak jsme šli na autíčka. Bylo to skoro jako dnešní autodrom, až na to, že ty autíčka byly kulatější a větší a nejezdily tak rychle.

Z autodromu jsme se vydali na Samovu vytouženou Odvážnou jízdu. Vyklubala se z toho vodní skluzavka. Byla vysoká jako horská dráha – ale nahoru se muselo pěšky! Žádný vozejčky vás tam nevyvezly.

Nahoře jsme nasedli do gondoly, která byla udělaná jako dlouhá kláda, a zřítili jsme se obloukem do vody. Dopadli jsme na hladinu a děsně to vycáklo.

„Díky moc. Bylo to skvělý!“ prohlásil Sam, když jsme vyšli ven.

„Vy dva jste fakt kamarádi!“ Byl úplně bez sebe štěstím.

„Tak a na co teď?“ zeptal jsem se a zachrastil v kapse drobnejma.

„Měli bysme hledat S. B.,“ upozornila mě Ashley. Vypadala ve světle plápolajících a blikajících pochodní trochu divně.

Tak jsem se do těch atrakcí vžil, že jsem na S. B. skoro zapomněl.

Vtom udeřil silnej vítr, horkej dech savany, abych tak řek, a 61

nadzvednul plachty stánků a rozhejbal stromy, až to v nich zapraskalo.

„Sakra!“ zařval jsem. Do ksichtu mi vlítly otevřený noviny a úplně mě oslepily.

Když jsem je sundal a zase viděl, spatřil jsem nahoře na stránce datum. Zalapal jsem po dechu.

15. června 1931!!!

„A… Ashley, po… podívej!“ vykoktal jsem. A strčil jsem jí noviny pod nosánek.

Třepotaly a poletovaly mi v ruce, nemohla to přečíst.

„Je patnáctýho června!“

vydech jsem.

„Ashley! 1931!

Nevzpomínáš si?“

Pusa se jí otevřela. Vytrhla mi noviny a vykulila oči na datum.

„Blíží se tornádo!“ vykřik jsem.

Ashley ztuhla. Noviny jí vyletěly z ruky a odvlály pryč. „Jamesi –

to je náš konec!“

62

XXI.

„Tornádo? Jaký tornádo? Trochu fouká vítr,“ řek Sam. Podíval se na oblohu. Byla černější než předtím. Hvězdy zmizely. Zatáhlo se.

„Asi bude pršet.“

„Ty nic nevíš!“ ječela Ashley. „Blíží se tornádo! Strašlivý tornádo!“

Sam se uchichtnul. Myslel, že si na něco hrajem. „Děláte si ze mě srandu, co?“

„Neděláme,“ řek jsem mu. „Je to pravda. Musíme varovat lidi!“

„Musej utýct!“ křičela Ashley. „Nikdo nesmí zůstat v parku!“

„To fakt myslíte vážně?“ zeptal se Sam nejistě.

Vítr už fičel bez přestání. Po zemi lítaly klobouky. Ženský si chytaly sukně a držely si je na kolenou. Lidi se smáli, nastavovali proti větru tváře, bavili se jako na nějaký atrakci.

Jenom Ashley a já jsme věděli, že je ta zábava za chvíli přejde, že se za chvíli stane něco hrůzostrašnýho!

Co jsme měli dělat? Jak jsme ty lidi měli varovat?

Ashley ukázala na dva chlapy v uniformách, který se opírali o bílou budku informátora. „Řekneme to hlídačům!“ vyhrkla.

Oběhla partu kluků a holek, který tam pobíhali s nataženejma rukama a hráli si na letadla unášený větrem. Rozběhli jsme se za ní.

„Musíte okamžitě vyklidit park!“ obořila se na ty hlídače.

Zírali na ni, úplně zapomněli, že se maj tvářit přísně.

„Všichni musej okamžitě pryč! Blíží se tornádo!“ křičela.

Hlídači se po sobě podívali. Jeden z nich měl blonďatýho kníra.

Pod ním se mu objevily zuby. S největší pravděpodobností se jednalo o úsměv. „Bojíš se větříčku, holčičko?“

63

Ashley úplně pěnila. Nevěděla, co na to říct.

Přiskočil jsem jí na pomoc. „Ne! Věřte jí! Ona to ví! Za chvíli tu bude tornádo. Musíte vyklidit park! Musíte!“

Druhej hlídač okázale zívnul. „Jděte si po svejch, blbouni!“ řek otráveně.

„Jestli máte zájem o šprťouchlata,“ přidal se ten s knírem, „tak jděte támhle k tomu stanu. Tam se nasmějete, až vás bude bolet huba.“

„Vy nám nerozumíte!“ nedala se Ashley. Zoufale rozhazovala rukama. „My víme, co bude! My víme, že tornádo zničí celej tenhleten park! Musíte udělat, co vám říkáme! Přicházíme z budoucnosti!“

Hlídači vyprskli smíchy.

„Mazejte odsud, spratkové,“ řek ten s knírem a udělal na nás, abysme jako koukali padat.

„A p o zdravujte toho komika Bucka

Rogerse.“

„A Flashe Gordona,“ dodal ten druhej se smíchem.

Ashley měla vzteka, že se málem rozbrečela. Ruce se jí svíraly v pěst.

Otočili jsme se a šli jsme pryč.

„Cos to říkala? Že znáš budoucnost?“ zeptal se Sam a podrbal se ve vlasech. „Já to nechápu. Proč myslíš, že se zrovna tady tudy přežene tornádo?“

„Teď není čas na vysvětlování,“ odpověděla Ashley. Sekala očima po skomírajících pochodních.

„To je fakt,“ řek jsem a rozhlíd jsem se. „Musíme najít S. B.“

„Říkal, že tu byl ten večer, když přišlo tornádo,“ pronesla zamyšleně. „Takže musíme hledat. Musíme tenhle park pročesávat kousek po kousku, dokud ho nenajdeme.“

Vtom mě napadla další inteligentní myšlenka.

„Ashley – v

takovýmhle parku by měli bejt amplióny. Rozumíš? Amplióny, kterejma se hlásej informace z nějaký ústředny, nebo tak něco!“

„Jasně!“ vydechla Ashley a oči se jí rozzářily. „To je geniální nápad!“ Otočila se k Samovi. „Same, kde je tady ředitelství, nebo jak se to jmenuje? Můžeš nás tam dovíst?“

Sam ukázal před sebe. „Správa parku. Támhle. Kousek od hlavní 64

brány. Ale…“

„Řekneme jim, aby to ohlásili!“ vykřikla Ashley a rozběhla se směrem, kterým ukazoval Sam. „Můžou říct, že se zavírá, aby každej odešel.“

„A můžou taky říct, že pan S. B. se má neprodleně dostavit k hlavní bráně,“ dodal jsem v poklusu. „Dostaví se a řekne nám, jak se dostaneme domů!“

Bylo to perfektní. Jednoduchý. Jako všechny geniální věci.

Když to vyjde, zachráníme spoustu lidí – a sami se vrátíme do našeho času.

Ale co když to nevyjde…

Ne, na něco takovýho radši ani nepomyslet!

Jak jsme se hnali mezi lidma, najednou jsem si uvědomil, že je nezvyklej klid.

Nic se nehejbalo. Vzduch stál, doslova visel mezi nebem a zemí, abych tak řek. Nepohnul se ani lísteček.

Po zádech mi přeběh mráz. Věděl jsem co to je.

Klid před bouří.

65

XXII.

Nad parkem se rozhostil klid. Děsivej klid. A my jsme tím klidem běželi k správě parku.

Odněkud z dálky byl slyšet kolotoč.

Lidi se proměnili v panoptikum veselejch tváří. Některý koukali k obloze. Místo černá byla najednou žlutá, jako by ji někdo přetřel zbytkem barvy na potrubí.

„Rychle! Rychle!“ pobízela nás Ashley.

Klusali jsme se Samem těsně za ní.

„Támhle je to!“ zvolal Sam.

Ukázal na plac, kde stála dlouhá cihlová budova. V žádným okně, který bylo z týhle strany vidět, se nesvítilo.

S děsným funěním jsme doklusali ke dvěma skleněnejm dveřím.

Uvnitř byla tma. Normální tma.

Ashley zalomcovala jedněma dveřma. Nic. Zkusila druhý. Taky nic.

A pak jsem si všim řetězu prostrčenýho dveřníma držadlama.

Visel na něm mosaznej zámek.

„Co chcete, mládeži?“ ozval se přísnej hlas.

Prudce jsme se otočili. Byl to vysokej kolohnát v modrý uniformě.

Měl dlouhej, úzkej obličej. Vypadal jako kůň. Modrou čepici měl šoupnutou na zátylek a pod kšiltem měl rovný vlasy barvy suchý slámy. Černý oči měl zúžený do štěrbinek.

„Mu… musíme zařídit hlášení!“ vykoktal jsem.

A Ashley zoufale zaječela: „Musíme se dostat dovnitř! Park se musí okamžitě vyklidit!“

„Kanceláře jsou zavřený,“ řek hlídač.

66

Koňská čelist se mu pohybovala, jako by přežvykoval obrok. Ale nebyl to obrok, byla to žvejkačka. Hodil rukou k tmavejm dveřím.

„Končej v pět, páni ouřadové,“ povzdych si.

„Ale park se musí vyklidit!“ opakovala Ashley s rukama na držadlech. „Musíme varovat lidi…“

Hlídač se zahleděl na oblohu. „Bude lejt,“ řek. „V životě jsem v noci neviděl takhle žlutý nebe.“

„Vy vůbec nevíte, co se blíží!“ ječela Ashley. „Tornádo! Zahynou spousty lidí! Musíme jim říct, aby utekli domů!“

Hlídač přežvykoval. Civěl na Ashley, jako by ji vůbec nevnímal.

„Jo, možná sprchne,“ poznamenal spíš pro sebe.

„Vítr se

uklidnil.“

„Ne. Moje sestřenice má pravdu…“ začal jsem. „Tornádo…“

Ale on mě zarazil. Zved velkou, kostnatou ruku, jako by stavěl náklaďák. „Kanceláře jsou zavřený,“ opakoval stejným hlasem.

„Žádný hlášení nebude.“

„A jak teda máme lidem říct, aby utekli?“ zeptala se Ashley.

Hlídač pokrčil ramenama. „Nijak,“ odpověděl. Podrbal se na čele.

„Radši byste se měli starat o kolotoče, mládeži. Kde máte rodiče?

Utíkejte za nima, když se bojíte deště.“

Nešťastně, nebo spíš vztekle, jsem zasyčel. Ten hlídač nám nepomůže. Jenom s ním ztrácíme čas – drahocennej čas.

Obloha vypadala čím dál tím hůř. V žlutým nátěru vznikly ošklivý šedivý kocoury. Měl jsem dojem, že už v dálce slyším hukot gigantickýho větrnýho víru – byl to podobnej hukot, jako když skončej prázdniny a člověk přijde první den do školy.

Popad jsem ségrnici za ruku. „Ashley, pojď odsud!“

Ale ona se mi vytrhla. Postavila se před hlídače a uhodila na něj:

„Dá se tady nějakým způsobem vyvolat, že se má někdo dostavit k hlavní bráně? Sháníme člověka jménem S. B. Walters. Je vůbec nějaká možnost, jak mu to dát vědět? Ampliónama nebo tak?“

Hlídač zavrtěl hlavou. „Žádný amplióny tu nejsou,“ řek. „Nemám ponětí, jak by se dal někdo vyvolat.“ Konečně se zatvářil, jak se patří krutě, a zařval: „Už ať vás tu nevidím! Nechtějte mě naštvat,

spratkové! Jasný?!“

„Ashley, pojď,“ řek jsem. „Musíme něco dělat.“ Odtáh jsem ji 67

pryč, aby třeba hlídačovi v afektu neublížila. Uprostřed placu jsem se ohlíd. Kolohnát se opíral o skleněný dveře a krutě nás sledoval.

„Proč nám nikdo nechce pomoct?“ úpěla Ashley. „Proč nás nechtěj poslouchat? Co je to za generaci?! Copak ty lidi nechápou, co se na ně řítí? Bu… bude to něco strašnýho, Jamesi! A… a my v tom budeme taky!“

„To vím,“ řek jsem a sek jsem očima k šedožlutý obloze.

Vtom mi došlo, že Sam celou dobu nevypustil jediný slovo. Otočil jsem se. Díval se na nás, dokonce byl řek, že koukal jako blázen.

„Same, co je s tebou?“ zeptal jsem se.

„Co jste to říkali za jméno?“ vydech. „Koho jste říkali tomu hlídačovi, že chcete najít?“

„S. B. Walterse,“ odvětila Ashley. „Toho starýho chlapa s bílejma vlasama a vousama, co ho celou dobu hledáme. Jmenuje se S. B.

Walters.“

Sam málem upad. Brada mu poklesla až na tričko. Vytřeštil oči a zařval: „To není možný!“

„Co? Co není možný?“ zeptal jsem se ho.

„Já se jmenuju S. B. Walters!“

68

XXIII.

Teď jsme zase my koukali jako blázni. Ashley popadla Sama za ruku.

„Ty jsi cvok!“ vybafla na něj. „Co to povídáš?“

„Jmenuju se S. B. Walters,“ opakoval Sam a bylo na něm vidět, že je z toho zmatenej. „Sam Barney Walters. To je celý moje jméno.“

„Ale ty… ty…“ koktala Ashley a pořád ho držela. „Chceš říct, že my tady celý ty hodiny…“

„To snad není pravda!“ zvolal jsem a zatřepal hlavou. Pak jsem se rozchechtal. Bože, jak jsme mohli bejt s Ashley tak děsně negramotný?

My hledáme starýho chlapa a přitom jsme se vrátili o víc jak šedesát let nazpátek! V roce 1931 musel bejt S. B. Walters kluk – ne žádnej dědek! Bože, jak jednoduchý počty! Lítáme jako splašený po parku tam a zpátky a hledáme S. B. Walterse – a on je zatím celou dobu s náma!

„A proč mě vůbec hledáte? Odkud mě znáte?“ zeptal se S. B.

„Nerozumím tomu. Jsem z toho úplně pitomej.“

„My taky,“ řek jsem.

„Teď ti to nemůžeme vysvětlovat. Není čas,“ řekla Ashley a zvedla hlavu. Obloha zase potemněla. „Vrať nás zpátky do našeho času – a bude to! Oukej, S. B.?“

„Ééééé?“ Brada mu poklesla ještě víc. Skoro až do pasu. „Kam, že vás mám vrátit?“

„Pryč odsud,“ odpověděla Ashley netrpělivě. „Pošli nás zpátky, vlastně dopředu, nebo jak bych to řekla, do našeho času!“

Zíral na ní a děsně přemejšlel. Konečně se zeptal: „A jak to mám 69

udělat?“ Byl zaraženej. Jako vojáček z umělý hmoty. „Hele, Ashley, vůbec nevím, co po mně chceš.“

„Ale ty jsi jedinej, kdo nám může pomoct!“ ječela. Byla úplně vytočená.

Položil jsem jí ruku na rameno, snažil jsem se ji uklidnit. Podíval jsem se na Sama. Byl z nás na mrtvici. „Můžeš nás dovíst k Monstru?“ zeptal jsem se.

„K čemu?“

„Když najdeme Monstrum, třeba na něm budeme moct odject do budoucnosti,“ pravil jsem inteligentně.

„Jasně! To je perfektní nápad!“ řekla Ashley. „S . B . – rychle!

Zaveď nás k Monstru!“

„Nezlob se,“ řek S. B. nešťastně, „ale já ti fakt nerozumím. V

životě jsem o žádným Monstru neslyšel.“

Ashley vypustila dlouhej, zklamanej povzdech. Ramena jí poklesly. „To není možný,“ zachrčela. „On nám nepomůže. On vůbec neví, co má dělat.“

A pak to začalo.

70

XXIV.

Začalo to jako vzdálenej šepot. Šepot přešel v hukot a pak v děsnej rachot. Stromy se třásly. Obloha ztmavla ještě víc.

Plameny pochodní byly ohnutý dolů. Blikaly. Skomíraly.

„Jsme v pasti,“ řekla Ashley. „Neunikneme!“

„Sorry,“ řek S. B. Ashley se rozběhla do davu u hlavní brány.

Vyrazili jsme za ní. „Sorry,“ drmolil S. B., „fakt bych vám pomoh, kdybych věděl jak.“

„Musíme najít nějakej úkryt,“ křičel jsem do toho rachotu. „Třeba je tu někde nějakej sklep nebo něco, nějakej suterén, bunkr, kde bysme se mohli schovat!“

„Ale co ty lidi tady?“ křičela Ashley. „Musím jim to říct.“

Byli jsme zase u kolotočů. Před náma, na dřevěný rampě stanu stál komediant s mastným knírem a hlásnou troubou a vyřvával ty svý děsný fóry. Lákal lidi na dvouhlavýho chlapce a hadí ženu.

Nikomu zřejmě nepřišlo divný, že ho v tom rachotu vůbec neslyšej.

„Ashley, co blázníš?!“ zaječel jsem.

Bylo pozdě. Vyskočila na rampu a vytrhla komediantovi hlásnou troubu z ruky. Komediant začal vykřikovat nějaký sprosťárny, ale ztratil přitom balanc a spad z pódia na asfalt. Konečně si taky natlouk kolena někdo jinej než já.

„Lidi, utečte!“ vřískala Ashley do hlásný trouby.

„Blíží se

tornádo! Utečte! Copak neslyšíte ten rachot? To je tornádo!“

Bylo to marný, nikdo ji neslyšel a ani neposlouchal. Lidi se smáli, mysleli si, že to patří k programu.

„Blíží se tornádo!“ křičela Ashley. „Utečte z parku pryč!

Tornádo!“

71

Stan se pod nárazama větru úplně prohýbal, ale lidi pořád lezli dovnitř.

Dva starší kluci v rozevlátejch košilích se z Ashley mohli potrhat smíchy. Jeden dědek a jedna bába kroutili pohoršeně hlavama, asi si mysleli, že před stanem tam dochází k nějaký výtržnosti.

Vichr se řítil parkem sem a tam, strhával vlaječky, rozechvíval chatrný konstrukce atrakcí. Někde opodál vřískaly malý děti, poněvadž něco podobnýho v životě nezažily. Vítr jim bral ten vřískot od pusinek.

Obloha už byla skoro černá. Běsnící vichr byl horkej a vlhkej.

„Tornádo! Utečte odsud! Prosím vás, lidi, poslouchejte mě!“ řvala Ashley vytrvale do hlásný trouby.

Podíval jsem se po komediantovi. Držel si na hlavě klobouk, aby mu neuletěl a hovořil s dvěma hlídačema. Hulákal, zuřivě gestikuloval a ukazoval na Ashley.

„Proboha!“ zařval jsem. „Oni ji seberou!“

Rozběhli jsme se k ní. Nemuseli jsme jí nic vysvětlovat. Taky ty hlídače viděla. Hnali se k rampě a strašně se přitom šklebili.

Komediant cupital za nima.

Ashley zahodila hlásnou troubu. Všichni tři jsme vyrazili proti fičícímu větru. Tlačilo nás to zpátky. Sklonili jsme hlavu a zabrali, jak nejvíc to šlo.

Ohlíd jsem se. Už se za náma hnali čtyři hlídači.

„Zdrhejte!“ křičel jsem. „Nezastavujte se!“ Vítr mi rval slova od pusy.

Byl to tak děsnej vichr, že jsem nemoh dejchat. Vzduch byl plnej prachu. Cejtil jsem ten prach v puse. Skřípal mi mezi zubama.

Natahoval jsem ho do plic.

Už jsem ani neviděl. Musel jsem zavřít oči.

Když jsem je zase otevřel, zjistil jsem, že se řítím proti dřevěnýmu plotu.

„To je konec!“ zařval jsem.

Ohlíd jsem se. Hlídači nás dotahovali. Viděli, že jsme v pasti a bylo to na nich vidět. Teď si na nás smlsnou. Jestlipak taky v roce 1931 házeli trestance krokodýlům do řeky Zambezi? pomyslel jsem si. Nebo do něčeho ještě horšího?

72

Přitisk jsem se zády na plot, zoufale jsem se rozhlížel, kudy z tý pasti ven. V úniku nám bránily popelářský vozy zacouvaný po stranách.

Vítr děsně vyl. Děsně. Přímo strašně.

Hlídači sklonili hlavu a začali se k nám stahovat.

Jsme ztracený, pochopil jsem. Podíval jsem se po Ashley a S. B.

Taky byli nalepený na plot. Vítr rozházel Ashley vlasy na všechny strany.

„Co teď?“ křičela.

Sotva jsem ji v tý vichřici slyšel. Zahalil mě oblak prachu. Musel jsem znovu zavřít oči.

Takže zahyneme v tornádu, řek jsem si na rozloučenou.

Věděli jsme, že park bude zničenej – a my s ním.

73

XXV.

Hlídači k nám postupovali v půlkruhu. Byli napuchlí urputností a v očích měli smrt. Byli přesvědčený, že jim nemůžeme utýct. Vichr zved prázdnou popelnici, která stála opodál, a hodil ji přímo na nás.

Vyjek jsem. Už jsem myslel, že ji mám na hlavě.

Ale místo toho jsem měl na rameni čísi ruku.

„Tudy!“ křičel S. B. Popad mě za „havaj“ košili a táh mě podle plotu pryč.

„Kam jdeme?“ vykřikla Ashley.

S. B. neodpověděl.

Klusali jsme za ním těsně vedle sebe, skláněli jsme se proti větru.

S. B. se najednou zastavil a zatlačil na dvě plaňky.

Ty se odsunuly a my se bleskurychle protáhli na druhou stranu plotu.

Unikli jsme!

„To je ta díra, kterou lezu do parku,“ křičel S. B. Zasmál se. „Jak jsem viděl ty popelářský auta, hned jsem věděl, kde ji najdem.“

Na děkovný projevy nebyl čas. Upalovali jsme k okraji temnýho lesa.

Stromy se ohýbaly pod náporem vichru a děsně to v nich hučelo.

Bylo to, jako by obživly a vyskočily ze země a tancovaly na oslavu toho, že se nám podařilo uniknout.

Jenže – unikli jsme?

Komu? Hlídačům?

A co tornádo?

Měli jsme vůbec nějakou šanci?

Teď jsme o tom nemohli přemejšlet. Museli jsme najít nějakou 74

bezpečnou skrýš.

Ohlíd jsem se. Moc jsem toho neviděl, ale to, co jsem viděl, mi stačilo. U díry v plotě se míhaly temný postavy. Hlídači byli urputní jako buldoci. „Zdrhejte!“ křičel jsem. „Jsou za náma!“

S. B. zakop a řachnul sebou do trávy.

Přiskočili jsme k němu a vytáhli ho na nohy.

Znovu jsme se rozběhli – a po pár krocích jsme se zastavili. Valilo se na nás něco temnýho.

V prvním okamžiku jsem myslel, že je to nějaká černá obluda, která se rozhodla, že nás zašlápne.

Ale pak jsem rozeznal železnou konstrukci. Tyčila se nad náma k černý obloze.

„Monstrum!“

Zařvali jsme to s Ashley oba naráz.

Nevěřil jsem svým očím. Bože, snad tady nestálo celou tu dobu, co jsme pobíhali po parku?! Dostaneme se na něj? Podaří se nám odject z roku 1931 zpátky – nebo dopředu, nebo co – do našeho času?

Byly slyšet drsný hlasy hlídačů.

Znovu jsme vyrazili.

Po několika krocích jsme se vyšvihli na rampu.

„Vozejčky – jsou tady!“ zajásala Ashley.

Ano. Ze tmy se vynořily vozejčky, jako by nás čekaly.

Že by už drnčely nedočkavostí, až na ně nasedneme?

Ba ne, jenom sebou mlátily ve větru.

Ashley skočila do první soupravy. „Rychle!“ zaječela.

S. B. se vrhnul k ovládacímu panelu.

„Zatáhni za páku!“ křičel jsem na něj. „A pak naskoč za náma!“

Hupsnul jsem k Ashley. S. B. přitáh páku k sobě.

Vozejčky se s drcnutím rozjely.

„Povedlo se!“ zařval jsem.

Kolečka začaly drkotat po kolejnicích.

„Proboha, S. B.!“ zaúpěla Ashley.

Podíval jsem se, co se děje – kde je S. B.

„Ne!“ uniklo mi z pusy. Viseli na něm dva hlídači a táhli ho od panelu pryč. „S. B.!“

Vozejčky nabíraly rychlost.

75

S. B. se bránil, chtěl se vytrhnout, ale drželi ho pevně.

„S. B.! S. B.!“ ječela Ashley pořád dokola. „S. B.!“

Zoufale na nás volal, abysme mu pomohli.

Jenže my jsme už nemohli nic dělat.

Souprava se řítila vpřed.

Vtom se něco mihlo vzduchem. Dvě temný postavy.

Zbývající dva hlídači.

Skočili do našeho vozejčku a dopadli na sedátka přímo za náma.

76

XXVI.

Hodilo to se mnou na záda. Souprava začala stoupat.

Vítr nám rval vlasy, fičel, hvízdal, hučel, rachotil. Úplně mi z toho zalehlo v uších.

Vjedeme rovnou do tornáda! pomyslel jsem si.

Z tohohle se nikdy nedostaneme. Nikdy!

Větrnej vír nás odnese i s těma pitomejma vozejčkama.

Ale i kdyby se nám tornádo nějakým zázrakem vyhnulo, stejně neunikneme, pokračoval jsem v přemejšlení. Hlídači nás zatknou a zavřou. Je to marný…

Nahoru, nahoru. Horská dráha nás unášela přímo do náruče běsnícího živlu.

A p řišel držkopád. Letěli jsme dolů a šíleně jsme s Ashley vřískali.

Dolů, do propasti vichru a vražednejch temnot.

Náš řev zaniknul v ohlušujícím hukotu – hukotu tornáda.

Souprava s náma švihla do větrnýho víru, do hustýho, žhavýho prachu, tak hustýho, že jsme nemohli dejchat, ale na tom už stejně nezáleželo, byl konec – z víru tornáda se ještě nikdy nikdo nedostal!

A znovu nahoru. Další prudký stoupání.

A další držkopád.

Najednou padla mlha. Ucejtil jsem na tváři chladný kapky rosy.

Kam se poděl ten hukot?

Že bysme z toho tornáda přece jen unikli?

Uháněli jsme po horský dráze a mlha kolem nás houstla.

Vyneslo nás to do mraků, pomyslel jsem si. Do chladnejch nebeskejch mraků.

77

Prudká zatáčka. Skřípot koleček. Souprava se naklonila.

Zuřivě jsem se držel takový tý tyče. Děsně to se mnou házelo.

Mlha byla tak hustá a stíny tak rozmazaný – nevěděl jsem, jestli mám otevřený nebo zavřený oči.

Pak jsme zpomalili a zastavili se.

Ticho. Seděli jsme s Ashley ve vozejčku a nad náma svítil měsíc.

Podíval jsem se na ni. Byla dvojnásobně bledá. Jednak od měsíčních paprsků a jednak hrůzou.

Děsně jsme dejchali, pořád jsme se drželi tý tyče.

Konečně jsem se vzpamatoval a vysoukal na nohy. Přidržel jsem se opěrátka a vylez jsem z vozejčku na rampu.

Měl jsem nohy jako z gumy, ale byl jsem gentleman, a tak jsem podal Ashley ruku a pomoh jsem jí taky vystoupit.

Žádnej vítr nefoukal. Měsíc se na nás usmíval z černý, hvězdnatý oblohy, jako by se nic nestalo.

Moment, ti dva hlídači!

V tom fofru jsem na ně úplně zapomněl.

Byli přece s náma. Řítili se s náma tmou, vyjeli s náma z větrnýho víru, zahučeli s náma do tý hustý bílý mlhy…

Bože, neunikli jsme jim!

Otočil jsem se zpátky k soupravě, připravenej zvednout ruce a nechat se odvíst do temnýho podzemního vězení plnýho hladovejch krys – jako v tom filmu s Clintem Eastwoodem.

„Jéééééé!“ vyjekla Ashley zděšeně.

Taky se mi otevřela pusa, ale žádnej zvuk nevyšel.

V našem vozejčku seděli dva nehybný kostlivci. Z kostí jim visely cáry zetlelý modrý látky.

78

XXVII.

Zírali jsme v hrůze na to, co zbylo ze dvou hlídačů z roku 1931.

Zírali jsme na šedozelený kosti, prázdný, černý oční důlky, na rozšklebený lebky.

„Jamesi… co… co se to stalo?“ vykoktala Ashley.

„A… asi jsme se o… opravdu vrátili,“ vykoktal jsem taky. Nemoh jsem od těch kostlivců odtrhnout oči. „Cestovali jsme v čase. Vrátili jsme se z doby před šedesáti lety zpátky do současnosti… nebo dopředu? Nevím.“

„Ale co ti hlídači?“

„Podle mě umřeli, protože mezitím zestárli,“ řek jsem.

A jen jsem to dořek, kosti se začaly bortit.

Cáry modrý látky – to, co kdysi byly uniformy – vyletěly do vzduchu a odvlály někam pryč.

Kosti se změnily v hromádku šedýho prachu. A ten prach se taky zved do vzduchu a taky odletěl pryč.

„Starej S. B. nás poslal do roku 1931,“ pravil jsem inteligentně.

„Možná chtěl, abysme varovali lidi před tornádem, aby se zachránili.“

„To ovšem nešlo,“ pravila Ashley ještě inteligentnějc než já.

„Historie se nedá změnit. Nikdo nemůže předělat minulost.“

„Právě jsme to poznali na vlastní kůži,“ řek jsem. „Vůbec nic jsme nezmohli.“

„A jsme určitě zpátky doma?“ zapochybovala Ashley.

Chtěl jsem taky zapochybovat a už jsem kvůli tomu otevřel pusu, když vtom se ozval přísnej hlas.

„Co tady děláte?!“

79

Dopadly na nás šajny silnejch baterek. Museli jsme si zakrejt oči.

V tý tmě se mi hned zjevil Clint Eastwood, jak bojuje s krysama.

Byli jsme lapený.

Hlídači z bezpečnostní agentury nás odvedli do kanceláře zábavního parku Královskej ostrov a zavolali k nám domů.

Řekli jsme, že jsme po zavírací době zůstali zamčený v parku a nevěděli, co máme dělat.

„Měli jste se okamžitě ohlásit tady na stanici a ne tu pobíhat jako blázni a hledat dobrodružství,“ ušklíb se velitel a zavrtěl hlavou.

Děsně jsme se omlouvali.

„Mohli bysme se ještě vrátit a rozloučit se s S. B.?“ zeptala se Ashley.

Velitel vykulil oči. „On tam s váma byl ještě někdo?“

„S. B. Walters,“ odpověděla Ashley. „Takovej ten starej pán, co v noci na Monstru testuje vozejčky.“

Hlídači se po sobě podívali. A jeden se jí zeptal: „Poslyš, nemáš náhodou horečku?“

A druhej řek: „Na Monstru žádnej starej pán nic netestuje.“

Koukali jsme, nevěděli jsme, co na to říct.

Všechno nasvědčovalo tomu, že nás ani nezavřou, ani neodbouchnou, ani neskončíme v řece Zambezi v zubech krokodýlů.

Abych si to ověřil, zkusil jsem se zeptat: „Nemohli bysme na mámu počkat venku?“

Velitel si nás zkoumavě prohlíd. „A neutečete zase?“

„Ne. Přísahám,“ řek jsem.

„Počkejte támhle u brány,“ řek velitel a ukázal z okna.

Vyklusali jsme s Ashley zpátky na vzduch. Park byl pustej a prázdnej. Na cestu k hlavní bráně nám svítil roztomilej měsíc.

Ashley se zahihňala a řekla: „Příště už se takhle blbě chytit nenecháme.“

Zarazil jsem se. „Co? Jaký příště?“

Chtěl jsem jí říct, že žádný příště nebude – ale vtom mi padlo něco do oka.

Byla to velká mosazná deska přidělaná na zdi vedle brány. Leskla se měsíčních paprscích jako něco děsně vzácnýho.

80

Ashley ji taky viděla. Přistoupili jsme blíž a četli: V TĚCHTO MÍSTECH

STÁVAL

POCHODŇOVÝ PARK

VZPOMEŇME NAŠICH DRAHÝCH,

KTEŘÍ

15. ČERVNA 1931

PADLI ZA OBĚŤ

NIČIVÉMU ŽIVLU

Zrak mi sjel na dlouhej seznam jmen vyrytejch do mosazi.

Ashley a já, oba společně jsme nahlas přečetli jméno, který na desce stálo jako poslední: „S. B. WALTERS.“

„Nezachránil se,“ řekla Ashley smutně. „Zahynul v tornádu.“

„Ale jak…“

Radši jsem tu otázku nevyslovil. Stejně nebyla moc inteligentní.

Za branou se objevily světla auťáku zajíždějícího na parkoviště.

Máma. Přijela nás vyzvednout. To zas bude pohlavků…

Najednou jsem v nočním vzduchu zaslech slaboučkej zvuk –

povědomej zvuk.

Podíval jsem se na Ashley. Taky to slyšela.

Naslouchali jsme v tichosti zvuku, kterej k nám dolejhal odněkud ze zadní části parku.

Byl to hukot vozejčků na horský dráze?

Nebo se začal zvedat vítr?

81

I.

Jízda skončila a vozejčky s rachotem dojely. Spokojeně jsem si vydechl. Húúúaaaaauš!

Otočil jsem se ke svý sestřenici Ashley Franksový a zachrčel:

„Tak co jsem říkal?“ Hrdlo se měl ochraptělý řvaním a ječením, který trvalo snad pět minut.

Ashley se pustila takový tý železný tyče. „Měl jsi fakt pravdu, Jamesi. Bylo to jedničkový!“ řekla a usmála se.

Byli jsme s Ashley v paramounťáckým Královským ostrově znovu po roce a byli jsme úplně kolotočově vyhladovělý, abych tak řek. Byli jsme na Monstru už třikrát.

Při poslední jízdě jsme zkusili zajímavou novinku. Projeli jsme největší držkopád se zavřenejma očima!

Možná si řeknete, a co jako? No, jen si nemyslete. Když zavřete oči a řítíte se po hubě dolů, je to, jako kdybyste se vraceli z vesmíru a došlo ke katastrofě. Padáte a naděje žádná. Prostě konec. Je to šílený!

Ukázal jsem Ashley na vlasy. Trčely jí z hlavy, takže připomínala ty držtičky z komiksů, co lítaj vzduchem ze skály na skálu.

Usmívala se a dusala si vlasy oběma rukama zpátky. Jo, to je Monstrum. Zdevastuje vám účes, zdevastuje vám hrdlo, zdevastuje vám všechno.

Je to největší a nejlepší horská dráha na světě.

Vylezli jsme na betonovou rampu. Nohy se mi podlamovaly.

Potáceli jsme se mezi lidma a každej říkal, že je to super. Úplně každej, fakt že jo.

Ashley se zastavila.

„Ještě jednou, Jamesi!“ vyhrkla a v očích se jí divně zablesklo.

82

Otočil jsem se a zvedl hlavu. K noční obloze se tyčila obrovská černá konstrukce rozzářená slavnostníma žárovkama

– divoká,

nebezpečná, střemhlavá, děsně rachotící horská dráha Monstrum. Byl jsem uchvácenej. Chvíli jsem snad ani nedejchal.

Zachvěl jsem se.

Říkalo se, že v noci na Monstru straší duch.

Jasně, lidi rádi vykládaj strašidelný věci, poněvadž se chtěj děsně bát.

Ale ve skutečnosti na duchy nevěřej. Co vy, taky nevěříte? No, však počkejte!

Ségrnice a já, my dva, víme svý.

Teď jí ovšem nešlo o ducha, byla prostě nadšená a chtěla se ještě jednou svézt.

Ashley miluje dobrodružství. Ale jen do tý doby, než k němu doopravdy dojde. Pak ječí jako pominutá a chce z toho pryč.

Já dobrodružství nijak zvlášť neholduju, ovšem když se ocitnu ve smrtelným nebezpečí, zachovám se statečně, dokonce bych řek hrdinsky.

„Je pozdě…“ pípnul jsem.

Popadla mě za ramena. „Ale no tak, Jamesi.“

„Jsem ztahanej,“ řek jsem.

Kouk jsem na hodinky. „A za chvíli zavíraj.“

„Ale no tak, Jamesi,“ hučela do mě. „Jenom jednou. Co nám to udělá? Co je s tebou? Bojíš se v noci venku, nebo co?“

Ušklíbl jsem se a znovu jsem se podíval nahoru. Byl skoro úplněk.

Odevzdaně jsem vydech: „Oukej, tak ještě jednou.“ Pro jistotu jsem zved jeden prst.

Vyškub jsem se jí a dodal: „Nejdřív si ale dojdu něco koupit.

Potřebuju doplnit energii. Jsem totiž profík.“

Ashley mě šťouchla do břicha. „Tak dělej!“

Otočila mě a popostrčila ke stánku s občerstvením. „Jdi se doplnit, nádobo. A mrskni sebou. Už některý vozejčky vyřazujou a šoupou je stranou.“

Odklusala na konec fronty a srandovně přitom klapala svejma červenejma dřeváčkama.

Upaloval jsem ke stánku. Naštěstí tam byl jenom jeden kluk. A 83

naneštěstí nevěděl, co si má dát.

Na zádech na tričku měl svítícího brontosaura. Upřel jsem na to zvíře oči, jako bych mu ho chtěl svým žhavým pohledem propálit, aby sebou mrsknul a nevybíral si jako brontosaurus.

Ohlíd jsem se. Fronta k Monstru se dala do pohybu.

Ashley zaklapala dřeváčkama a mávla na mě.

Naznačila pusou: „Dělej!“

Bezmocně jsem pokrčil ramenama. Bez balíčku výživnejch plněnejch karamel Kreemies nepřicházel další souboj s Monstrem v úvahu.

Karamely Kreemies byly letos v létě moje bonbóny číslo jedna.

Loni jsem se živil Marshmallow Bombs z tureckýho medu, ale ty se z nějakýho záhadnýho důvodu přestaly vyrábět.

Takže jsem přešel na Kreemies. Jak to zpívaj v tý reklamě?

„Jenom člověk líný nechce žvýkat Kreemie…“ tak nějak.

Brontosaurus nevěděl, jestli si má dát žvejkací bonbóny Mango-mango nebo ovocný Toot-toots. Já bych si na jeho místě koupil Mango-mango, poněvadž vydržej dvakrát dýl.

Stouply si za mě dvě holky. Jedna byla velká a měla dlouhej hnědej cop, druhá byla malá a měla zrzavý vlasy jako pankáčka.

Byly o něco starší než já a obě měly červeně kostkovaný šortky a stejný bílý trička s nahejma pupíkama. I ponožky a tenisky měly stejný.

Nevím, proč některý kámošky nosej stejný věci. Možná si myslej, že je lidi budou považovat za dvojčata. Tyhle dvě byly tak rozdílný, že nepřipomínaly ani vzdálený sestřenice.

„Vsaď se, Tiffany, že to vůbec není tak děsný,“, řekla ta malá.

„Vsaď se, že jo,“ řekla ta větší.

Tiffany stočila oči k Monstru. Z místa, kde jsme stáli, byl zakrytej výhled hustejma černejma stromama.

Zato však byl slyšet rachot – drkotání koleček na kolejnicích a jekot lidí ve vozejčkách. Jekot sílil a slábnul a zase sílil a vlastně to nebyl jekot, ale příšernej řev, jako by se jednalo o konec světa.

Bylo to fascinující.

Často jsme místo

„jdem na horskou dráhu,“ říkali „jdem si

zaječet.“

84

Malá ke mně hodila bradou. „Zeptáme se tady toho kluka. Zrovna tam byl. Viděla jsem ho.“

„Fakt?“ Tiffany se na mě podívala, jako bych právě přistál z expedice na Mars.

Skromně jsem kejv.

„Je to tak děsný, jak se říká?“ zeptala se mě Tiffany nedočkavě.

Zatvářil jsem se, jako že se hluboce zamejšlím, a pak jsem řek:

„Jo. Myslím, že jde o život.“

Tiffany vykulila oči.

„Co jsem ti říkala!“ vyhrkla na svoji

kamarádku. „Na něco takovýho mě nedostaneš.“

Povzdych jsem si a vyloudil smutnej úsměv. „Proč jste sem přišly, když se bojíte?“ zeptal jsem se. „Náhodou je to pěkný.“

Znechucen jsem se odvrátil. Lenochod kříženej se svítícím brontosaurem se pořád ještě nerozhod. Fronta u horský dráhy se nebezpečně zkracovala. Ashley směrem ke mně točila balónkem na gumičce, což zřejmě mělo znamenat, abych dělal.

Co jinýho?

Popad jsem nerozhodnýho živočicha před sebou za rameno a řek jsem: „Kup si Mango-mango.“ Vyloženě jsem to na něj vybaf.

Kluk na mě vytřeštil zrak. Zuby měl zakouslý do spodního rtu.

Tvářičky měl růžový, upatlaný nedávno zkonzumovanou cukrovou vatou.

„Myslíš?“ zeptal se mě po chvíli úleku.

„Dej na mě,“ řek jsem.

Kluk ve mně zřejmě poznal kolotočovýho experta, poněvadž odložil Toot-toots a koupil si žvejkací bonbóny.

A pro jistotu ještě pět jinejch druhů sladkostí.

Byl nejvyšší čas.

Projížděl jsem zrakem řady bonbónů, hledal jsem známej červenej balíček. V hlavě mi zazněl další slogan z televize: „Naše sladká Jemmie kupuje jen Kreemie.“

„Tady jsou!“ Popad jsem balíček a doslova jsem hodil drobnejma po bábě za pultem.

Přihnal jsem se k pokladně právě včas, abych ještě proklouz dovnitř. Na rampě jsem se rozhlíd po vozejčkách, kde je ségrnice.

Když jsem ji spatřil, úplně jsem ztuhnul a zíral.

85

Teda tohle! Byl to výkon hodnej mistra!

86

II.

Představte si, moje osobní sestřenice Ashley seděla na prvním sedátku prvního vozejčku.

Tlemila se jako hvězda.

Sedět na prvním sedátku prvního vozejčku soupravy je sen, kterej se některejm brontosaurům v životě nesplní.

Je to totiž absolutně nejlepší plac. Když jste první, zažíváte každý cuknutí, každou otočku, každý stoupání a padání úplně ze všech nejvíc. Jste jenom vy a smrt. Nic vás od sebe nedělí.

Nevěřil jsem, že se mý ségrnici povedlo vybojovat takovej důležitej plac, když byla ve frontě poslední. Jak to dokázala?

„Skvělá práce,“ poblahopřál jsem jí.

Zamrkala modrejma očima. „Holky, co tu seděly, dostaly v posledním okamžiku strach,“ řekla a poplácala místo vedle sebe.

Uznale jsem kejv. Byl jsem dojatej.

„Zvlášť když jsem jim řekla, že na týhle horský dráze straší?“

dodala.

Zachvěl jsem se. O takovej věcech se nežertuje.

„A není to snad pravda?“ zeptala se mě Ashley.

Radši jsem mlčel. Naskočil jsem dovnitř a zaklap takovou tu železnou tyč, který se oficiálně říká bezpečností špricle nebo štangle nebo tak nějak.

„To ti to muselo trvat tak dlouho?“ řekla Ashley, když jsem se uvelebil. „Myslela jsem, že to nestihneš.“

„To je dhulhý vyfffnění.“

Vykulila oči. „Co?“

Myslel jsem, že hovořím jasně. Měl jsem hubu zalepenou 87

karamelovou matlanicí. Usilovně jsem polkl. Po chvíli dávení se mi to povedlo.

„To je dlouhý vyprávění,“ vydech jsem. Strčil jsem si do pusy další Kreemie a skousnul.

Z karamely vystříkla matlavá sladkost a zahučela mi do krku.

Další útok na moje dejchací ústrojí.

Sladkej okamžik štěstí.

Naše sladká Jemmie!

Zastyděl jsem se, jak jsem nepozornej.

Nastavil jsem balíček ségrnici pod nosánek. „Vem si.“

Zavrtěla hlavou a ukázala na fixní rovnátka, který měla v puse.

Byly to ty nový, různobarevný, lepší než obyčejný drátěný. Ashley měla růžový.

„Promiň,“ řek jsem. „Pořád zapomínám, že máš rovnátka.“

Zvedla oči k nebi. „To je dobrý, klidně zapomínáš. To já nemůžu.

Já to vím furt. Nesmím bonbóny, jabka, kukuřici, tohle a támhleto, nesmím nic, co mám nejradši. Už ty rovnátka úplně nenávidím.“

Ashley rovnátka nenávidí a přitom by mohla bejt ráda, že je má, že má ten novej, umělohmotnej typ, takže jí nikdo nemůže říct, „zadrátovaná huba“. Mně se líběj. Mít je já, tak se s lidma, který je nemaj, vůbec nebavím. Ashley se nechce smát, ani usmívat, ale nic s tím nenadělá, poněvadž se stejně pořád hihňá, vždyť to znáte.

Říkám jí, že rovnátka jsou super, že jí děsně slušnej, a ona říká, že kecám.

My dva si nejsme vůbec podobný. Ashley má blonďatý vlasy, modrý oči a je pihovatá a praštěná. Já jsem tmavej, hnědookej a vážnej, prostě takovej ten blbej, inteligentní typ. Alespoň se tak ostatním jevím.

Ve skutečnosti mám ohromnej smysl pro humor. A nemám rovnátka. Nemám dokonce ani jednu plombu.

Máma říká, že je to při těch tunách sladkostí, co za den zkonzumuju, malej zázrak.

Strčil jsem si do pusy další Kreemie a zasunul balíček do zadní kapsy šortek.

Škublo to a souprava se dala do pohybu.

„A jedéééém!“ zaječela v druhým vozejčku zrzavá holka na svýho 88

kluka. Ten kluk mi připadal pěkně vyjukanej, to teda jo.

Vozejčky nabraly rychlost. Podívali jsme se po sobě s Ashley, jako bysme tvořili dějiny. A pak to s náma švihlo do opěrátek a začali jsme stoupat na první ze tří děsnejch držkopádů. Pomalu a hrozivě jsme se blížili k vrcholku obrovský konstrukce.

Ashley měla vytřeštěný oči a zírala před sebe. Blížil se vrcholek, kterej vypadal, že za ním už nic není, jenom tma a možná i vzduch.

Souprava děsně zpomalila.

Na vrcholku jsme se na zlomek vteřiny zastavili. Ten okamžik miluju. Je to tak krátkej zlomek vteřiny, že by ani nešel namalovat na stopky. Klid před bouří, nebo tak něco.

Hluboce dole se mihly koruny stromů. Chladnej vítr nám bičoval vlasy a oděv. Zavalil mě pocit nevýslovnýho štěstí. A pak to přišlo.

Vhhuuuuuummps!

Vozejček se s náma zřítil do hlubin.

Ségrnice zvedla ruce nad hlavu, otevřela pusu a začala ječet.

Padali jsme střemhlav do děsnýho, zelenýho moře lesa, abych tak řek.

V jekotu všech hrdel, co byly v soupravě, jsme prosvištěli mazanicí světel a stínů.

Držel jsem se tý tyče, ruce ztuhlý a vřískal jsem, jako by mě ze všech stran brali na nože. Strašná smrt byla neodvratná.

Vždycky, když jedu na Monstru, napadá mě, že bych ten držkopád moh zmáknout bez hlesnutí.

A pak, někde v polovině, zjistím, že řvu jako siréna. Mám otevřenou pusu a jde to ze mě, že ani nevím jak. Je to něco šílenýho!

A když potom zahučíte do tunelu a nastane tma, která vás úplně pohltí, musíte řvát znova, poněvadž je to taky něco šílenýho!

„Húúúaaaahhhúúúaaaaúúúú!“ vřískala Ashley.

Jakmile jsme vyjeli z tunelu a vybrali ostrou zatáčku, popadla mě za ruku.

Vhuummp!

Její vlasy se mi nahrnuly do obličeje, takže jsem vůbec neviděl.

Než jsem je stačil odhrnout, byli jsme pod stoupáním.

Ashley zařvala něco jako: „Teď přijde to nejlepší, Jamesi!“

Zase nás to hodilo do opěrátka a začali jsme se zvedat na druhej 89

držkopád.

A whuummps! S děsným rachotem a plovoucíma žaludkama jsme se zřítili do hluboký, temný propasti. Vítr mi rval obličej na kusy a vyrážel z očí slzy. Ne, tentokrát jsme to už nemohli přežít!

Světla se před náma rozletěly do stran.

Přežili jsme. Vozejčky se srovnaly a vlítly do tunelu tak černýho, že jsem nevěděl, jestli náhodou nenastal konec světa. Je to, jako když odstartujete do vesmíru a nevíte, jestli se ještě vůbec někdy vrátíte zpátky.

Z tunelu jsme vypadli do jasný, oslepující záře.

Zalapal jsem po dechu. Ani jsem se nestačil rozkoukat a už jsme zase stoupali vzhůru, přímo proti oranžovýmu kotouči měsíce. A pak, drrrrrrnnnnnccccc, znovu do propasti a na spirálu a hlavou dolů do dalšího tunelu.

Souprava začala zpomalovat.

Obličej jsem měl rozpálenej, úplně ošlehanej větrem. Zvonilo mi v uších i v nose, zuby mi doslova vylejzaly z dásní.

Vozejčky dodrncaly a zastavily se. Seděl jsem, oči zavřený, ani jsem nedutal.

Znáte ten pocit, když se po celodenním koupání v mořským příboji vydrápete po čtyřech na břeh? Když ležíte v písku a máte dojem, že s váma pořád ještě mlátěj vlny?

Přesně stejný je to na horský dráze, když vozejčky zastavěj a vy sedíte a máte zavřený oči. Prožíváte znova každou zatáčku, každej přemet, každý stoupání a každej držkopád tý vražedný jízdy, která trvá tři minuty a čtyřicet vteřin. A divíte se, že jste to přežili.

Děsně jsem si odfrk.

„Senzace, Ashley. Jsem rád, že jsi mě ukecala,“ řek jsem a otevřel oči.

To není možný!

To se přece nesmí stát!

Už nikdy!

Zatřepal jsem hlavou a zamrkal.

Sedátko vedle mě, na kterým ještě před okamžikem seděla moje sestřenice Ashley, bylo prázdný!

Ashley už zase zmizela!

90

III.

Srdce se mi děsně rozbušilo. Kde je Ashley?

Položil jsem si ruku na srdce, jestli náhodou nemám infarkt. Zdálo se, že ne. Dobrý. Musel jsem si zklidnit hlavu. A nejen hlavu, musel jsem se zklidnit celej. Začal jsem zhluboka dejchat, húúúš-húúúš, húúúš-húúúš… a tak dále a čím dál tím pomalejc.

Naposled jsem ji zažil, když mě oslepily ty její děsný vlasy.

Potom jsem ji slyšel vřískat. Pravý ucho mi od tý doby prakticky nefungovalo.

Zamyslel jsem se, kdy jsem ten její jekot slyšel naposled.

Třeba vypadla, když jsme vlítli do toho tunelu.

Ne, to nebylo možný.

Nikdo nemůže vypadnout z vozejčku opatřenýho těma

bezpečnostníma štanglema.

Sáhnul jsem na sedátko. Bylo ještě teplý. Napadlo mě jediný vysvětlení: Že bleskurychle vyklouzla, když jsem seděl a měl zavřený oči.

Jestli to byl fór, tak to byl teda pěkně blbej fór. Až ji najdu, bude ráda, že ji na místě nezabiju.

Jo, já vím, že ji nemůžu zabít, poněvadž je to moje sestřenice.

Kdybych ji zabil, to bych to doma schytal! Možná bych měl do konce prázdnin zaracha, nebo tak něco. Ale jednu jí určitě trhnu, aby si už konečně pamatovala, že se takový věci nedělaj.

Zved jsem tu bezpečnostní tyč a vylez z vozejčku. Prodral jsem se mezi lidma k mužovi v modrý uniformě.

Zeptal jsem se: „Neviděl jste náhodou odsud utíkat holku s blond vlasama a bílejch šortkách?“ Měl jsem blbej, pištivej hlas, kterej mě 91

chytá vždycky, když jsem rozčilenej.

„Chlapče,“ řek ten muž smutně, „máš představu, kolik sem každej den přijde blonďatejch dívčin v bílejch šortkách?“

To jsem neměl a usoudil jsem, že ten modrej muž ode mě ani nečeká odpověď, a tak jsem tu otázku velkoryse přešel.

„Mohla vypadnout dřív než ostatní. Třeba vyskočila těsně před dojetím,“ pravil jsem inteligentně.

„V í t e , n e ž vozejčky stačily

zpomalit.“

Zavrtěl hlavou a řek:

„Neexistuje. Bezpečnostní závora je

zamčená a neodemkne se, dokud se souprava úplně nezastaví. Vím to naprosto přesně, protože tu hlídám a jsem nato školenej.“

Podíval jsem se na vozejčky a bleskurychle jsem odhad vzdálenost mezi tou pitomou tyčí a opěrátkem sedátka.

„Víte moje sestřenice je děsně hubená,“ pravil jsem. „Třeba vyklouzla, i když byla závora zamčená.“

„Neexistuje,“ řek modrej muž.

„Uděláš nejlíp, když počkáš

venku.“

Nešťastně jsem pokrčil ramenama.

„Nebo se zeptej na dispečinku, jestli tam nemáš vzkaz,“ dodal a ukázal někam za lidi. „A měl by sis pospíšit. Park se bude za chvíli zavírat.“

Podíval jsem se tím směrem. Muž ukazoval k replice Eiffelovky, která stála vzadu.

Mlčky jsem kejv a seběh z rampy.

Ashley venku nebyla. Ani nikde poblíž.

Třeba fakt šla k tomu dispečinku u tý věže, napadlo mě.

Jenže proč by to dělala?

Co by z toho měla, aby klusala z horský dráhy k dispečinku a nechávala mi tam vzkaz, když vedle mě seděla ve vozejčku. To teda fakt nevím.

A i kdyby to udělala, co by to asi bylo za vzkaz?

Milý Jamesi, rozplynula jsem se ve vzduchu. Schválně jestli mě najdeš! Tvoje milující sestřenice Ashley.

Začínal jsem mít pěknýho vzteka. Úplně se mi z toho rozpálily tváře. Ruce se mi v kapsách denimovejch šortek sevřely v pěst.

Vzal jsem to kolem Vortexu. Vortex je druhá gigantická horská 92

dráha, na který se každou chvíli jede hlavou dolů, takže za chvíli ani nevíte, jak se jmenujete a kde bydlíte. Byli jsme na ni s Ashley před obědem. Nalačno, abych tak řek.

Když jsme se na ni dívali, napadlo nás, že by nemuselo bejt marný podplazit se pod ní a sesbírat drobný, který určitě padaj lidem z kapes, když jednou hlavou dolů.

Co když tam Ashley zrovna vlezla a plazí se pod Vortexem po všech čtyřech a sbírá ty drobný a děsně rychle bohatne? pomyslel jsem si.

A co když ne?

Šel jsem kolem historický kavárny z padesátejch let, kde servírujou opečený vepřenky s tatarkou a mléčný koktejly. Nějaká bába zrovna zavírala.

Nasadil jsem do klusu a doběh k bufáči, kde byl chlap a otíral hadrem stolky.

Rychle jsem se ho zeptal: „Nekupovala si tu náhodou před chvílí nějaká bloňdatá holka v růžovejch dřevácích hamburger? Miluje je samotný. Bez kečupu a podobně.“

Chlap s hadrem se narovnal. „Kuchyně je v noci zavřená. Taková holka tady nebyla.“

Pokračoval jsem v pátrání. Kolem mě se vlekli usmátý, doslova ukolotočovaný lidi a nasedali na parkovišti do auťáků. Civěl jsem na ně, jestli mezi nima nezahlídnu Ashley a srdce se mi v pravidelnejch intervalech úplně zastavovalo.

Park se zavíral. A sestřenice nikde.

Co jsem měl dělat? Odejít bez ní?

Spatřil jsem hernu s basketem. Světla byly zhasnutý, koše visely bez hnutí, nikdo tam nebyl.

Odpoledne jsme se s Ashley vsadili o pět dolarů, že neudělám osm šestek za sebou. Prohrála.

Sáh jsem do kapsy a nahmatal zmuchlanou pětidolarovku, o kterou jsem ji svou sportovní vyspělostí připravil.

„Ashley!“ zaječel jsem a podíval se do davu. „Hele, Ashley, když se mi ukážeš, tak ti těch pět dolarů zase vrátím. Fakticky.“

Pár lidí se na mě podívalo jako na cvoka. Žádná Ashley se nepřihlásila. Bude to pravděpodobně vzácný, aristokratický jméno.

93

Běžel jsem k parkovišti a rozhlížel se vpravo vlevo. Okukoval jsem ztmavlý herny, stánky s bezvadnejma pouťovejma věcma a občerstvením. Jednu chvíli mě napadlo, jestli se neschovává někde poblíž ve tmě a nemá ze mě srandu.

Jak mi to mohla udělat? Že by se takhle bavila?

To by byla pěkně blbá zábava, to teda jo!

„Dámy a pánové,“ zachrčela bába z ampliónu, „paramountský Královský ostrov se zavírá. Žádáme návštěvníky, aby se odebrali k východu. Přejeme vám dobrou noc a těšíme se na vaši další návštěvu.“

Pro mě ta dobrá noc asi neplatila.

Cejtil jsem, že to bude strašná noc.

Plynul jsem s davem k Eiffelovce a branám za ní. A vtom jsem ztuhnul. Nechal jsem lidi, aby mě přešli.

Pomalu jsem se otočil zpátky k Monstru.

Co když jsem to celý zmastil?

Co když Ashley vůbec z Monstra nevystoupila?

Třeba, když se vrátím, tak ji tam najdu!

Třeba na mě čeká na temný rampě, schovává se, krčí se, modrý oči vykulený, vlasy naježený hrůzou.

Anebo čeká u hlavní brány, ruce zkřížený, a podupává dřevákama, poněvadž má na mě vzteka, že nejdu.

Stál jsem a díval se hned na jednu, hned na druhou stranu.

Nevěděl jsem, jestli mám jít k bráně, nebo se vrátit k Monstru.

Nevěděl jsem, jestli mám zuřit, nebo brečet.

Ale jednu věc jsem věděl určitě.

Že dnešní noc z parku neodejdu. V žádným případě.

Bez svý sestřenky nikdy.

94

IV.

Rozhod jsem se, že zůstanu v parku. Otázka byla, kam se schovám.

Po zavření prolejzali hlídači od bezpečnostní agentury v modrejch uniformách všechny temný kouty.

Otočil jsem se a upaloval po promenádě International street, kolem vypnutejch vodotrysků, do zadní části parku.

Vzduch zvlhnul. Oranžověj měsíc byl zahalenej nazelenalým mlžným oparem.

Byla mi zima, a jak jsem tak koukal kolem sebe, došlo mi, jaká je tma. A jaký je v parku prázdno. Jaký je ticho.

Ještě před chvílí plno světel, všude plno lidí, vodotrysky stříkaly do vejšky, z ampliónů burácela muzika.

Teď byly vodotrysky vypnutý, amplióny němý a svítily jenom nouzový světla. Jak jsem klusal, jejich odlesk na asfaltu mi blikal pod nohama. Blik blik, blik blik… bylo to jako signál.

Jako SOS – volání o pomoc.

Jenže mě nikdo pomoct nemoh. Kdyby mě chytili hlídači, odvedli by mě na stanici a bylo by to.

Restauranty, krámky, střelnice, herny – všechno bylo tmavý a zavřený a zamčený velkejma visacíma zámkama. Jedinej zvuk, kterej jsem slyšel, bylo kvílení větru v korunách stromů.

Zastavil jsem se a nakouk do jezírka s reflektorama pod vodou.

Hladina se třpytila jako černý sklo. Z toho skla na mě civěl můj otrávenej, naštvanej obličej.

Poprvé mě napadlo, jestli se Ashley něco nestalo. Hrdlo se mi sevřelo strachem, to teda jo.

Trhnul jsem sebou. Něco se ozvalo.

95

Z míst, kde stály střelnice, se někdo blížil. Zapad jsem za odpadkovej kontejner u stánku s limčama.

Páchlo to tam zvětralým citrónovým sirupem. Bylo to strašný.

Málem jsem se zalknul.

Objevili se dva hlídači. Svítili si na cestu baterkama. U stánku se zastavili.

Zvedal se mi žaludek, nos se mi kroutil odporem na všechny strany, děsně se mi chtělo kejchnout. Teda jestli kvůli Ashley začnu bejt alergickej na citrónovou limču, tak ať si mě nepřeje! pomyslel jsem si.

Hlídači projeli baterkama okolní křoví a opřeli se o kontejner. V

tu ránu jsem se scvrknul do kuličky velikosti pingpongovýho míčku a ucpal jsem si prstama nos, abych nekejch.

„Škoda, že jsem si nevsadil na toho favorita,“ říkal jeden hlídač.

„Byl bych v balíku.“

„Oba bysme byli v balíku,“ opáčil druhej. „Nevím, jak je to možný, ale mám najednou chuť na limonádu.“

„Já bych si dal trochu horkýho čaje,“ řek první. „Vypadá to, že dneska v noci sprchne.“

Nato se sebrali a pokračovali v obchůzce. Baterky se stočily na druhou stranu. Konečně jsem si kejch.

A pak ještě třikrát.

Bylo mi strašně.

Bylo to zvláštní. Už zase jsem skrejval před hlídačema. Už zase se dělo něco podobnýho, co se už jednou stalo.

Bylo to divný, ale bylo to tak.

Loni v létě nás s Ashley taky zamkli v parku, nějak se stalo, že jsme se rozhodli zůstat do rána. Ashley říkala, že by to mohlo bejt dobrodružný.

Vrátili jsme se k Monstru a objevili jsme tam starýho vousatýho chlapa v pracovních džínách s laclem, kterej v noci testoval vozejčky. Jmenoval se S. B. Walters.

S. B. nám vyprávěl o Pochodňovým zábavním parku, kterej kdysi stával na místě dnešního paramounťáckýho Královskýho ostrova a před šedesáti lety pad za oběť strašlivýmu tornádu. Zahynuly stovky lidí. Byl to fakt smutnej příběh.

96

Pak nám S. B. nabíd, že nás povozí – na Monstru ve strašidelný noční mlze.

Byla to fantastická jízda.

Měla ale jeden háček.

Zavezla nás do minulosti.

O pětašedesát let nazpátek.

Ocitli jsme se s Ashley v Pochodňovým parku.

Byli jsme v minulosti a potkali jsme kluka jménem Sam. Jezdili jsme s ním na různejch atrakcích, až nám vítr přivál do cesty odhozený noviny. Ukázalo se, že je večer toho dne, kdy se přihodilo to strašlivý tornádo a park přestal existovat.

Zoufale jsme se snažili varovat lidi, ale nevěřili nám. Těsně před příchodem tornáda jsme učinili obrovskej objev – náš novej kámoš Sam a S. B. Walters byli jedna a tatáž osoba. Potkali jsme ho pokaždý v jiný době.

S tornádem v patách jsme doběhli k Monstru a naskočili na vozejčky. Jako zázrakem jsme unikli jistý smrti a vrátili se šťastně domů, do našeho času.

Bohužel se nám s sebou nepodařilo vzít Sama.

Nikdy na tu hrůzu nezapomenu.

Když jsme tenkrát v noci odcházeli z Královskýho ostrova a četli si na pamětní desce u brány jména lidí, který před pětašedesáti lety zahnuli, našli jsme mezi nimi i Samovo jméno.

V tom okamžiku nám byly jasný dvě věci.

Za prvý, že náš kamarád Sam tornádo přežil.

A za druhý, že S. B., starej chlap v pracovních džínách s laclem, nebyl žádnej noční zaměstnanec zábavního parku.

Byl to duch. Duch mladýho Sama uhořelýho před pětašedesáti lety v děsným požáru, kterej vypuknul v Pochodňovým parku následkem tornáda.

To, co se říkalo o Monstru, že tam v noci straší, byla pravda.

Monstrum byla zakletá horská dráha.

Bál jsem se na to i jen pomyslet. Měl jsem neblahý tušení, že se Ashley neztratila v parku.

Bylo jasný, Ashley se zas ztratila v časový smyčce!

97

V.

Klečel jsem za odpadkovým kontejnerem a třel jsem si oběma rukama tělo, abych se trochu zahřál. Padla mlha a začalo mrholit.

Nic horšího mě nemohlo potkat! Vždyť jsem s sebou neměl ani tak jednoduchou životní pomůcku, jako je džínová bunda.

Měl jsem na sobě akorát hnědobíle pruhovaný tričko na tři knoflíky. Alespoň jsem si zved provlhlej límeček.

Od minulýho léta jsem se o cestování v čase dozvěděl leccos zajímavýho.

Pořád mi vrtalo hlavou, jestli jsme se přemrskli do minulosti tím, že jsme v určitou speciální dobu vsedli na Monstrum, nebo tím, že S.

B. stisknul nějakej speciální knoflík a poslal nás tam.

Za ten rok jsem zhlt každou knížku o cestování v čase, která mi přišla pod ruku.

Některejm jsem ani při svý vysoký inteligenci skoro nerozuměl, ale fakt je, že většina z nich se mi líbila přímo strašně.

Přečet jsem „Stroj času“ od H. G. Wellse plus asi dvacet dalších science fiction.

A půjčil jsem si videokazety snad se všema filmama o cestování v čase, který kdy byly natočený.

Tak jsem se dozvěděl, že se dá cestovat časem tisícerejma způsobama. Existujou všechny možný stroje času a metody, jak se přemisťovat tam a zpátky.

Když jsme loni v létě jeli o půlnoci na Monstru, nějakým záhadným způsobem jsme se přenesli o šedesát let nazpátek, do doby, kdy ještě existoval Pochodňovej park. Dodneška nevím, jak a proč – prostě se to stalo a bylo to.

98

Tak jsem se krčil v tom studeným mrholení a najednou jsem dostal geniální nápad. Stáh jsem si z čela mokrý vlasy a vyškrabal se na nohy.

Loni v létě jsme byli s Ashley při jízdě na Monstru přemrsknutý do minulosti.

Dneska se muselo stát něco podobnýho, akorát že tentokrát byla Ashley přemrsknutá sama.

Úplně jsem ji viděl, jak teď v tý minulosti stojí a z modrejch očí jí tečou slzy. Určitě tam beze mě musela bejt zoufalá.

A mohla bejt i v nějakým děsným nebezpečí.

Nezbejvalo mi, než se nechat taky přemrsknout. Jenže jak? Sám bych to asi nedokázal. Potřeboval jsem prostředníka.

Musel jsem zpátky k Monstru.

Třeba už je tam S. B. a čeká na mě, řek jsem si.

Třeba mi ten starej duch pomůže dostat Ashley z tý děsný minulosti zpátky – nebo dopředu, jak se to vezme – do našeho času.

Byl jsem do svejch úvah tak zabranej, že jsem málem zapomněl zahučet včas zpátky za odpadkovej kontejner, abych se ukryl před hlídačema, který se na obchůzce vraceli zpátky.

Schoval jsem se v posledním okamžiku.

Bylo to o fous.

Jeden z nich odbočil a zamířil přímo ke kontejneru.

Rovnou ke mně.

Oslnilo mě světlo silný baterky.

„Pojď se podívat, co jsem našel!“ zavolal na svýho kolegu.

99

VI.

Hlídač se ke mně sklonil.

Napadlo mě, že bych měl zdrhnout, dokud je ještě šance, jenže jsem byl tak vyděšenej, že mi tenisky úplně srostly se zemí.

A kromě toho jsem si přeseděl pravou nohu, nebo co se to stalo.

Kdybych chtěl vyskočit a utíkat, asi bych ji za sebou vláčel jako pytel brambor.

A asi jsem si přeseděl i mozek, poněvadž mě v tý chvíli nenapadala žádná, ani ta nejpitomější vejmluva.

Všechno nasvědčovalo tomu, že až mě hlídač vytáhne za límec na světlo, nedostanu ze sebe slovo. Jazyk mi ztuhnul a nafouk se do tvaru brooklynský uzenky!

Hlídač se sehnul. Zahalil mě jeho dlouhej stín.

Vší silou jsem sevřel víčka a jenom jsem čekal, jak to dopadne.

Kupodivu to dopadlo dobře.

Otevřel jsem oči. Obě najednou.

Hlídač už zase stál.

Civěl na něco, co měl na dlani.

„No, podívej, co jsem našel,“ zavolal na kolegu. „Pravej stříbrnej dolar.“

Otočil se a odkráčel. Úplně jsem cejtil, jak mi spad ze srdce kámen. Ještě že to nebylo slyšet!

„Co bys řek?! Je z roku devatenáct set dvacet osm!“ zajásal.

„Vůbec jsem netušil, že se nějaký dochovaly.“

„Aby z tebe, člověče, nakonec ještě nebyl boháč!“ zahihňal se jeho kolega a odkráčeli spolu pryč.

Mrholení přešlo v déšť. Tričko a kraťasy jsem měl durch a 100

podrážky tenisek jsem měl olepený blátem.

Počkal jsem, až hlídači zmizej z doslechu, pak jsem pomalu vstal, rozcvičil jsem si přesezenou nohu a s ustupujícím brněním jsem se začal belhat směrem k Monstru.

Všechno kolem bylo strašidelný. Stavby a kolotoče vypadaly v dešti a ve tmě jako nějaký děsný obludy.

Bral jsem to přes trávník, stranou od cesty, abych nenarazil na další hlídače. Tráva byla mokrá a tenisky mi klouzaly, takže se nedalo pořádně běžet. Dech ze mě vycházel v malejch obláčkách. Už zase jsem měl ten divnej, těžkej pocit, jako by mě tížil nějakej balvan.

Bál jsem se o Ashley. Jako bych ji slyšel, jak mě z tý temný minulosti volá o pomoc.

Musel jsem za ní. Musel jsem něco udělat a musel jsem to udělat rychle, než jí tam někdo ublíží.

Nebyl jsem na tom zrovna nejlíp. Byl jsem promoklej na kůži a klepal se zimou.

Najednou jsem něco zaslech.

Okamžitě jsem zabrzdil a zadržel dech. Pečlivě jsem naslouchal.

Byl slyšet déšť, kterej jako jemnej písek šuměl na střechách stánků, plachtách kolotočů a v listí hustejch stromů.

A bylo slyšet i něco jinýho.

Strašidelný klapání koleček horský dráhy.

Poznal bych ten zvuk všude.

Rachot vozejčků, dutý zvonění prázdnejch souprav uhánějících po kolejnicích.

Monstrum!

Doklusal jsem k němu z posledních sil a vyhoup se na rampu.

Vtom jsem ho spatřil. Stál se skloněnou hlavou nad řídícíma pákama.

Měl na sobě ty samý ohromný staromódní pracovní kalhoty s laclem a pod nima černej svetr s dlouhejma rukávama.

Zachvěl jsem se. Na rampě zafičel vítr a rozhodil mu po hlavě bílý vlasy jako nějakou velkou stříbrnou kapuci.

Srdce mi bušilo. Netrpělivě jsem si odkašlal.

Ale on se dál skláněl nad pákama, ani se neotočil.

101

Řek jsem si, že mě třeba nezaregistroval. Ani jsem nevěděl, jestli vůbec chci, aby mě zaregistroval.

Pořád ještě jsem se moh sebrat a utýct.

Cejtil jsem, jak se mi vzadu na krku ježej vlasy. Ale nevzdal jsem to.

Vrátil jsem se přece k Monstru kvůli němu, poněvadž jsem věřil, že jedině on mi pomůže.

Jenže, kde vzít odvahu, abych se k němu přiblížil?

Škoda, že tam se mnou v tý chvíli nebyla Ashley.

Ta by k němu klídkově přihopsala a řekla: „Čau, S. B.! Tak co, jak ti dupou králíci?“

Já takovej odvaz nebyl. Byl jsem mokrej a zmrzlej a vyčerpanej a pěkně vyděšenej.

No, nakonec jsem se přece jen přinutil otevřít pusu a promluvit.

102

VII.

„A… ahoj,“ zakuňkal jsem.

S. B. zved hlavu od ovládacího panelu a podíval se na mě. V

bílým obličeji měl hluboko zapadlý tmavý oči. Jeho rty, nebo co to měl pod vousama, vypadaly jako přísná přímka.

V šumu deště, kterej se proháněl po rampě, jsem vysoko nad sebou slyšel drkotání vozejčků. S. B. mlčel.

Byl jsem letos po stranách vylepanej, jenom vzadu jsem měl trochu delší vlasy. A povyrost jsem o deset cenťáků.

Bylo by možný, že mě nepoznal?

Odhrnul jsem si z čela mokrý vlasy a vykoktal jsem: „Pamatujete si na mě, pane S. B.?“

„Jasně, že si na tebe pamatuju, Jamesi,“ doleh ke mně jeho mocnej hlas. Ulevilo se mi, jako by se mlha, která byla na rampě, najednou zvedla a odfrčela někam nahoru jako pára z papiňáku.

„Senzace!“ Nahodil jsem speciální imbecilní úsměv a vykročil k němu.

Na bílejch vousech a vlasech se mu zachytily krůpěje mlhy.

Vypadalo to jako děsný množství drobounkejch diamantů třpytících se ve tmě, abych tak řek.

Promluvil hlasem, kterej v tom sychravým počasí duněl jako ozvěna. „Vzpomínám na Pochodňovej park,“ řek. „Ty a tvoje sestřenice Ashley jste se ke mně zachovali moc hezky.“ Přímka pod vousama se mu zkřivila do úsměvu. „Nikdy na tu noc nezapomenu.

Jsem vám oběma opravdu vděčnej.“

Pohladil se po břiše.

„Sněd jsem tenkrát nejmíň šest

brooklynskejch uzenek. Ty jsi byl ten večer fakt ve vatě.“

103

„Ve vatě?“ zeptal jsem se.

„Bohatej.“ Zved hlavu a rozesmál se. Jeho smích se rozleh po rampě.

Nebyl jsem bohatej. Bylo to tím, že s náma na tu dalekou cestu do minulosti odcestovaly i moderní peníze. Zkrátka a dobře, jedna klobása stála v roce 1931 jenom tři centy.

S. B. pokračoval: „U žádnýho kluka, co jsem znal, jsem v životě neviděl tolik peněz. Jo, tenkrát na tom byla většina kluků stejně mizerně jako já. Byl to zkrátka můj nejlepší večer v Pochodňovým parku.“

Zachmuřil se. „A taky poslední,“ řek smutně.

Kejv jsem. Radši jsem na to nic neřek.

Co jsem taky měl říkat? S. B., to je mi fakt děsně líto, že jsi zahynul?

„Jsem rád, že tě zase vidím, Jamesi,“ řek a pak se zeptal: „Ale kde ses tu tak najednou vzal?“

A v tý chvíli to ze mě vylítlo. Řek jsem mu, že jsem dole na horský dráze otevřel oči a Ashley byla pryč. „A proto jsem přišel za tebou,“ dodal jsem. „Abys mi pomoh.“

S. B. mlčel a hladil si svou dlouhou bílou bradu. Když konečně promluvil, znělo to jako hlas šeptajícího ducha. „Přemejšlím, ale nějak tomu nerozumím, Jamesi. Proč myslíš, že bych ti moh pomoct?“

„S. B., ty jsi moje jediná naděje!“ vyhrknul jsem. „Myslel jsem, že víš…“

Zarazil jsem se. V mlze se objevili dva hlídači. „Co tady děláš?“

obořil se na mě jeden z nich.

„Hovořím s S. B.,“ odpověděl jsem inteligentně a ukázal na ovládací panel.

Hlídači zírali do mlhy valící se po rampě.

„Mluvíš s kým?“ zeptal se jeden.

Podíval jsem se k panelu. Tam, kde ještě před minutou stál S. B., nebylo nic. Jenom mlha.

Duch zmizel.

Jenže hlídači tam byli pořád.

A já taky.

104

Byl jsem lapenej.

105

VIII.

Hlídači mě popadli každej z jedný strany za ruce a sundali z rampy.

Vedli mě od Monstra pryč.

Nešťastně jsem se ohlíd.

„Hochu, ty nevíš, že park je zavřenej?“ řek jeden.

„To je přestupek,“ řek druhej. „Porušení zákona.“

„Budeme muset zavolat tvýho tátu a mámu,“ řek zase tamten.

„Asi nebudou mít radost, co?“

Co jsem moh dělat? Vlekli mě prakticky přes celej park, kolem ztichlejch kolotočů a zavřenejch stánků.

Asi bych nešel dobrovolně sám, ani kdyby mě pustili. Měl jsem najednou bezvládný, úplně ochrnutý nohy.

Hlava mi klesla na prsa.

Nevěděl jsem, co je s Ashley, a bál jsem se o ni.

Když mě vyvedou z parku, Ashley se už nikdy nevrátí do našeho času.

A co řeknu našim, až se mě zeptaj, kde je?

Bylo to krutý. Byl jsem na to sám. Nebyla se mnou Ashley, aby mi pomohla.

Ashley byla senzační. Vždycky nás zachránila. Vždycky vymyslela nějakou perfektní vejmluvu. Ashley umí s dospělejma mluvit jako úplná profesionálka. I všelijaký rodiče ji milujou, zvlášť naši. Dokonce ani mě nepohlavkujou, když je Ashley u nás.

Teď ovšem schytám takovejch pohlavků, že se mi o tom v životě nesnilo…

Byl jsem vedenej jako nějakej temnej zločinec po International street k hlavní bráně. V kalužích se odráželo mdlý světlo 106

bezpečnostního osvětlení, nebo jak se to jmenuje.

Budu uvrženej do tý jejich nehostinný, prudce osvětlený kanceláře. A budou se mě vyptávat na všechno možný!

Měl jsem v očích slzy, poněvadž jsem si říkal, že svoji sestřenici už nikdy nespatřím.

Dost se rozpršelo. Mlha klesla na zem, válela a vlnila se nám u nohou.

A najednou vyletěla vzhůru jako gejzír a zastavila se přímo nad našima hlavama.

Úplně jsem vyjek překvapením. Z mlhy se vynořil obrovskej obličej. Prázdný oči a dlouhá, rozevlátá brada. Hlava se hemžila podivným hmyzem, kterej z ní vykusoval maso.

Vzduch se naplnil hnilobným zápachem. Oči se vykulily a zahleděly se na mě. Z očních jamek se začal valit další hmyz a odpadávat na zem.

Příšerná hlava otevřela pusu dokořán a děsně zařvala.

107

IX.

Hlídači se tak zděsili, že mě pustili a začali ustupovat. Řvali jako porouchaný sirény.

Vzal jsem do zaječích.

Zahučel jsem jako žíznivá čára do hustý mlhy. A pak jsem vlít do lesa a schoval jsem se tam.

Ozval se dusot bot po asfaltu. Kolegům spěchali na pomoc další hlídači. Mlhou se míhalo světlo baterek.

Dolejhaly ke mně útržky hovoru.

„Přísahám, že to byla strašná obluda.“

„Obrovská záhrobní příšera, nebo tak něco! Měli jste vidět, jak byla velká!“

„Chlapi, zbláznili jste se, nebo co?“

„Ne! Snad si nemyslíš, že si vymejšlíme!“

„Jo, hoši, to máte z toho, jak furt čumíte na horory.“

„Přece vím, co jsem viděl!“

„A co jsi viděl?“

„To nevím. Ale do smrti se mi o tom bude zdát.“

„A kde máte toho kluka?“

„No jo, kluka! Ještě teď tu byl.“

„Takže vám utek!“

Ozvaly se další kroky. Další hluk a křik. Baterky prořezávaly déšť.

Krčil jsem se v křoví, třás jsem se zimou, doufal jsem, že mě nenajdou.

Sehnul jsem hlavu, abych si zavázal mokrou tkaničku – a vtom mi něco sáhlo na rameno.

108

Srdce se mi zastavilo.

Ne! Neeeeeee!

S hrůzou jsem se otočil a spatřil S. B. Křenil se na mě jako nějakej uličník. „To byla sranda, co?“ zašeptal.

Oddych jsem si. Málem jsem pad, jak se mi ulevilo. „To jsi byl ty? Víš, že jsi mě vyděsil k smrti?“

„Dík za kompliment,“ zahihňal se S. B. „Alespoň jsem si ověřil, že to pořád ještě dokážu. Už léta jsem nikoho takhle senzačně nepostrašil. Byla to fakt obrovská sranda.“

Zjevil se u mě jako duch. Podal mi ruku, aby mě zved. Měl v tý ruce děsnou sílu. Najednou jsem byl na nohou, ani jsem nevěděl jak.

„Pojď,“ řek. „Už nám nezbejvá moc času.“

„Znamená to, že mi pomůžeš?“ vyhrknul jsem.

„Znamená to, že se pokusím,“ odpověděl. „Poslední dobou se dějou divný věci.“

„Divný věci?“

Kejv a projel si prstama dlouhou bílou bradu. „Objevujou se předměty z minulosti. Tady, v současnosti.“

„Jaký předměty?“ zeptal jsem se.

„Například dámskej deštník. Drobný mince. Všelijaký starý krámy…“ odmlčel se. „Musíme k Monstru. Monstrum je jediná možnost.“

Šli jsme deštěm, on vpředu, já za ním. Prohlížel jsem si ho.

Vypadal fakt jako duch. Byla to náročná chůze. Museli jsme se vyhejbat kalužím a hlídačům.

Měl jsem co dělat, abych stačil jeho dlouhýmu, tichýmu kroku.

Nacucaný tenisky se mi bořily do bláta, každou chvíli jsem letěl, jen tak tak, že jsem se nerozplác.

Občas se mi zdálo, že jeho tělo splývá s deštěm a mlhou.

Několikrát to dokonce vypadalo, že se mi ztratil.

Ale hřálo mě u srdce, že vím, kam jdeme a že se konečně bude něco dít. Blížili jsme se k Monstru.

Konečně se objevila rampa. Vyskočil jsem nahoru.

S. B. už stál u ovládacího panelu a manipuloval s řídícíma pákama. Spustil s rachotem vozejčky k nástupnímu placu. „Rychle!“

pobíd mě. „Dělej, než zase přijdou. Nastup!“

109

Přejížděl jsem očima řady lesklejch, mokrejch sedátek. Kam se mám posadit?

S. B. mi zřejmě čet myšlenky. „Sedni si, kde předtím seděla Ashley,“ instruoval mě. „Nemůže uškodit, když budeš na tom samým místě, z kterýho se vypařila.“

Kejv jsem a rozběh se k první soupravě. Skočil jsem na Ashleyino místo a s děsným řachnutím jsem zaklap bezpečnostní štangli.

Monstrum se dalo do pohybu.

Bylo šílený ject v dešti na horský dráze sám a sám v čele soupravy prázdnejch vozejčků drkotajících po temnejch, namoklejch kolejnicích.

Vtom jsem si na něco vzpomněl: Když prší, je Monstrum mimo provoz. Zřejmě je to nebezpečný.

Byl to zvláštní pocit.

A kdyby jenom pocit. Byl jsem zcepenělej hrůzou.

Srdce mi v hrudi děsně bušilo. Tak usilovně jsem se držel tý chladný, kluzký tyče, až mě rozbolely ruce. A stoupal jsem vzhůru, stoupal jsem deštěm do neznáma, abych tak řek.

Vůbec nic jsem neviděl. Jenom děsnou tmu.

Souprava sebou najednou škubla, vystřelila dopředu a nabrala rychlost. Řinčela po kolejnicích a uháněla vzhůru. A čím dál tím vejš.

Čekal jsem na okamžik, kdy se octnu na vrcholku prvního držkopádu a zřítím se dolů.

Zatajil jsem dech a pomyslel jsem si: „Teď. Teď to přijde!“

Jenže žádný teď nepřišlo. A nepřicházelo. A čím dýl nepřicházelo, tím větší hrůza se mě zmocňovala.

Letěl jsem rychlejc a vejš, někam bůhvíkam do tmy, jako naslepo vypálená raketa.

Kolem hlavy mi fičel vítr. Záda jsem měl ztuhlý, až to bolelo. Uši jsem měl zalehlý jako střelmistr v lomu.

A pak jsem otevřel pusu a příšerně zařval. Kolečka opustily kolejnice – souprava z horský dráhy vystřelila přímo do nebe.

110

X.

Stisk jsem víčka. Čekal jsem náraz.

Čekal, ale nic se nestalo.

Poklidně jsem dojel a zastavil se.

Znovu jsem otevřel oči. Spatřil jsem naprostou tmu.

„Hej…“ vyšel ze mě slabej, přiškrcenej hlas. „Kde to jsem?“

Něco se otevřelo. Dovnitř proniklo světlo.

Rychle jsem zamrkal a zamžoural do toho.

„Co… to?“ Ukázalo se, že sedím v nějaký boudě nebo kabině.

Bylo to kulatý, jako dutá koule s řadama velkejch nejtů zaraženejch velikánským kladivem do silnýho plechu.

To, na čem jsem seděl, bylo suchý a měkký, čalouněný důkladným červeným sametem.

Přede mnou ležela přístrojová deska, ciferníky, páky, knoflíky, tlačítka.

Nad hlavou čnělo z oblý stěny velký kolo, takový to kolo, jak se s ním zavíraj dveře u ponorek.

Kde to jsem? Co se stalo s vozejčkem z horský dráhy?

Než jsem se stačil rozeřvat hrůzou, vsunula se do toho otevřenýho otvoru ruka v bílý rukavici a popadla mě za tričko.

„Hej! Co je?“ vyjek jsem, ale to už jsem letěl vzhůru a profrčel tou dírou ven.

Stál nade mnou chlap a upíral na mě chladný tmavý oči. Připadal jsem si pod tím jeho pohledem jako nějakej ošklivej nakažlivej bacil pod mikroskopem.

Usoudil jsem, že je na čase zatvářit se zle jako Clint Eastwood v tom filmu, co ho honili Indiáni. Pokusil jsem se na chlapa upřít 111

podobnej pohled, ale moc se mi to nedařilo, protože jsem byl vyděšenej.

Chlap měl ulízaný vlasy a nad pusou tenkej knírek jako namalovanej propiskou. Na sobě měl šedivý flanelový kalhoty a bílou naškrobenou košili. Navrch měl červenou vestu s úzkým proužkem.

Vyhlížel uhlazeně a přísně, ale zároveň na něm bylo něco divnýho, něco, co mi nesedělo.

Něco, čeho bych se bál dotknout byť i konečkem prstu.

„Hodný chlapeček!“ pravil.

Cože? Hodný chlapeček? Otevřel jsem pusu, abych ho požádal o přesnější vyjádření.

„Mlčet!“ obořil se na mě dřív, než jsem stačil vypustit slovo.

Sklapnul jsem a pokračoval jsem v pokusech o vytvoření zlýho pohledu. Jenže on mě předešel. Podíval se na mě tak ostře, že jsem se málem rozbrečel.

„Sundej si šaty!“ zařval.

„Cože?“ zeptal jsem se.

Jo, byl jsem promočenej na kost, ale neviděl jsem důvod, proč bych se měl před tím úchylným chlapem svlíkat. Nesvlíkal jsem se ani ve škole u skříněk před klukama, který jsem znal od první třídy.

Chlap se na mě vrhnul a začal ze mě rvát tričko.

„Moment! Moment!“ bránil jsem se a snažil jsem se mu vykroutit.

Nehodlal jsem připustit, aby mě svlíkal sám, to teda ne.

Skočil jsem za kabinu, aby na mě neviděl, a stáh jsem si věci. Pak jsem mu je hodil zpátky.

Kabina stála ve velký prázdný místnosti s nízkým stropem. Chlap moje věci zmuchlal a odebral se s nima k nějakýmu kumbálu.

Otevřel kumbál klíčem na velkým kovovým kroužku.

Něco si pro sebe drmolil. Nerozuměl jsem jedinýmu slovu.

Nacpal věci dovnitř a vytáh úhledně složenou hromádku lesklý, stříbřitý látky. Hodil mi to.

„Obleč si to!“ přikázal.

„Ale…“

„Dělej, co ti říkám!“ okřik mě. „Nebudeš se mi od začátku vzpírat. V mém ansámblu nemají neposlušní spratkové místo.“

112

Ansámbl? Jakej ansámbl? Co to je?

Rychle, zděšeně jsem se oblík.

Byl to jednodílnej ohoz, ušitej nějakým záhadným stylem ze stříbrný látky. Od nákrčníku k vnitřnímu kotníku na noze se táhla řada stříbrnejch háčků a oček. Ruce se mi tak děsně klepaly, že mi to „háčkování“ trvalo dost dlouho.

Když jsem byl hotovej, podíval jsem se na sebe.

Bylo to šílený!

Byl jsem zvyklej na volný, plandavý věci. Tenhle ohoz byl vypasovanej jako potápěčská kombinéza. Takovou maškarádu bych na sebe v životě nevzal – dokonce ani o Halloweenu.

Chlap mě obcházel a prohlížel si mě. Zdálo se, že je spokojenej.

„Dobře,“ zamumlal a pokejval hlavou.

„Velmi dobře. Žádné

spojení. Vůbec žádné spojení.“

Žádné spojení?

„Žádné spojení čeho?“ zeptal jsem se svým vyděšeným, pisklavým hlasem.

„DRŽ HUBU!“ zařval chlap a vyťal mi facku.

Z očí mi vytryskly slzy. Chytil jsem se za tvář a začal jsem si ji třít.

Pak se na mě téměř otcovsky usmál a zahrozil žertovně prstem.

„Buď hezky hodný chlapeček, a ať už se mi to víckrát neopakuje!“

pravil mírným, sametovým hlasem.

Chtěl jsem ho zastřelit. Clint Eastwood měl winchesterovku. Já jsem neměl nic. Tak jsem radši kejv.

Popad mě za ruku a začal mě od tý kabiny táhnout pryč.

Ohlíd jsem se. Kabina, nebo co to bylo, znamenala jediný spojení s mým ztraceným světem, abych tak řek. Věděl jsem, že jedině s ní se můžu dostat z toho zlýho snu zpátky do normálního života.

Táhnul mě dlouhou chodbou. Byli jsme ve velký budově, rozlehlý jako hangár. Bylo tam chladno a mizerný světlo. Viděl jsem kolem sebe jenom nízký stěny, nic víc.

Míjeli jsme všelijaký dveře. Byly většinou zavřený. A v otevřenejch dveřích byla tma, takže se uvnitř nedalo nic rozeznat.

Neměl jsem ani čas se podívat. Jakmile jsem zpomalil, chlap se mnou tak zuřivě trhnul, že mi málem vytrh ruku z kloubů.

113

Za jedněma dveřma byly slyšet tlumený hlasy.

Někdo křičel. Holka.

Ne, Ashley to nebyla.

Na chodbě stáli chlapi a ženský a povídali si. Chlapi na sobě měli proužkovaný košile a plandavý kalhoty s pukama. Ženský měly tmavý šaty, dlouhý až ke kotníkům, s vycpanejma ramenama. Rty měly děsně rudý a přetažený.

Podle tý módy jsem poznal, že jsem zase v minulosti. Ale kde?

Kde jsem byl? Co se bude dít? Neměl jsem nejmenší tušení.

Když jsme šli kolem těch lidí, zmlkli. Cejtil jsem, jak se na mě dívaj a jak za mnou otáčej hlavu.

Chtělo se mi křičet o pomoc. Jenže, co by mi to bylo platný? Ty chlapi a ženský koukali odměřeně a nepřátelsky.

Prohlíželi si mě, jako bych spad z Marsu.

Za velkou skelněnou nádrží se chodba rozšířila. Ve vodě se vlnily dlouhý úponky oranžovejch a červenejch mořskejch rostlin.

Z ohromnýho korálu se vyvalila velká ryba.

Spatřil jsem ji zblízka. Srdce se mi málem zastavilo. Ryba měla lidskej obličej! Hlavu osmiletýho nebo devítiletýho kluka. Zbytek těla byl pokrytej lesklejma zelenejma šupinama. Místo nohou měl ten kluk dlouhej štičí ocas.

„Líbí se ti můj drobeček?“ zeptal se chlap.

Třeštil jsem oči hrůzou, otáčel jsem za klukem-rybou hlavu, ale chlap mě táh dál.

Uslyšel jsem svůj vlastní hlas, kterej mám vždycky, když

propadnu panice, nechutně pisklavej: „Kde to jsem?“

Chlap neodpověděl. Jenom přidal do kroku.

Ještě jednou jsem se ohlíd k nádrži. Kluk-ryba byl obličejem nalepenej na sklo. Díval se na mě velkejma, tmavejma, nešťastnejma očima.

Od pusy mu šly bubliny.

Naznačoval ve vodě pusou nějaký slovo, strašně se snažil, abych mu rozuměl.

„Uteč!“ říkal mi. „Uteč!“

114

XI.

Chlap mě držel pevně. Neměl jsem nejmenší šanci na únik.

Kam mě táhnul? Co se mnou chtěl udělat?

Měl jsem taky skončit v akváriu jako ten kluk?

Nakonec mě nacpal do temnejch dveří. Zakop jsem a upad na schodiště. „Nahoru!“ přikázal mi. Drápal jsem se po schodech po čtyřech.

Nahoře jsem se napřímil. Srdce mi těsně tlouklo.

Byla tam tma a dusno. Natáh jsem ruku. Roztřesenejma prstama jsem nahmatal nějakou látku, možná závěs.

Tápal jsem kolem sebe, zoufale jsem v tom závěsu hledal průlez.

Zarazil jsem se. Ukázalo se, že tam nejsem sám. Ve tmě byli další zajatci. Slyšel jsem je dejchat.

Stáh jsem se na svý místo a ztuhnul. Špicoval jsem uši, čekal jsem, co bude.

Slyšel jsem pofňukávání. Potom křik.

Někdo zařval hrůzou.

S úlevou jsem si vydech. Ať už to byl, kdo chtěl, určitě byl stejně vyplašenej jako já. Nebyl jsem sám.

„Pospěšte si! Pospěšte, dámy a pánové!“ ozval se do tmy mohutnej hlas.

„Přistupte blíž! Spatříte něco neuvěřitelného! Děti z budoucnosti!

Nebudete věřit svým očím. Budete ohromeni, budete šokováni!

Můžete jim pokládat otázky, můžete se jich zeptat, na co chcete.

Nebudete věřit svým uším, až vám začnou vyprávět o neuvěřitelných zázracích blízké i vzdálené budoucnosti.“

Opona se roztáhla. Do očí mě bodlo prudký světlo.

115

Pod náma se tlačili staromódně oblečený lidi, hulákali a strkali do sebe, každej chtěl vidět.

Valili bulvy, křičeli a ukazovali prstama mezi silný kovový mříže.

Byl jsem v ohromný kleci!

A se mnou tam bylo deset nebo dvanáct dalších kluků a holek.

Některý byli oblečený v stejnejch stříbrnejch ohozech jako já, jiný na sobě měli kombinézy s přilbama – vypadalo to jako astronautický skafandry z nějakýho debilního sci-fi filmu. Vedle mě vlevo brečel nějakej kluk a utíral si do stříbrnýho rukávu nos.

Nikomu nebylo divný, kde jsem se tam vzal.

„Dámy a pánové, pohleďte na Děti z budoucnosti, které pro vaše potěšení předvádí sám slavný Kapitán Čas.“ Před klecí stál ten chlap, co mě přived, a hovořil k publiku.

Převlík se. Měl na sobě modrý sako a bílou kapitánskou čapku s lesklým černým kšiltem. V ruce držel hůl a poklepával s ní na mříže.

„Přistupte blíž, dámy a pánové! Ptejte se mých roztomilých dětiček, na co chcete. Nikdo nemusí mít strach. Děti z budoucnosti nekoušou.“

V davu to zahučelo. Lidi na nás civěli jako na nový vrata.

„Jak v budoucnosti spíte?“ zeptala se nějaká holka. „V posteli –

nebo jak?“

„Ve stoje,“ odpověděl kluk vedle mě bezbarvým hlasem jako robot. „S otevřenýma očima. Děti budoucnosti nemají žádné sny. Je to dokonalý svět. Jsme šťastné Děti budoucnosti.“

„A co jíte?“ ozval se chlap, kterej stál úplně vzadu.

„Nejíme jídlo,“ řek další hubenej kluk stejným záhrobním hlasem.

„Děti budoucnosti jedí jenom vitamínové tabletky! Jsme velice zdraví. Jsme šťastné Děti budoucnosti.“

Žádnej spánek. Žádný jídlo. Z jaký budoucnosti ti kluci byli? Od nás určitě ne.

A proč mluvili tak divně?

„Vitamínový tabletky?“ prones někdo z publika. „Tomu nevěřím.“

Vtom se za mnou ozval dívčí hlas: „Správně, že tomu nevěříte!“

V davu to zahučelo ještě víc.

„Neposlouchejte toho kluka!“ pokračovala holka. „D ě t i v budoucnosti jedí a spěj a zdaj se jim sny stejně jako vám. Taky jíme 116

jídlo. Všelijaký blafy. Fast-food se to jmenuje. V mikrovlnce ohřejvaný plněný kukuřičný listy nebo takový předpečený placky se vším možným zvaný pizza!“

Srdce mi poskočilo. Znal jsem jenom jednoho člověka, kterej dokázal pozřít předpečenou pizzu ohřátou v mikrovlnce.

„Ashley!“ zařval jsem do toho hulákajícího davu. „Ashley – já jsem tu taky!“

117

XII.

„Jamesi!“

Ashley se ke mně v kleci protáhla. Popadla mě za ruku a stiskla, jako by se chtěla ubezpečit, jestli jsem to opravdu já. Taky jsem jí stisk ruku. Bylo fantastický, že jsem ji našel.

Ségrnice na sobě měla stejnej stříbrnej ohoz jako já. Blonďatý vlasy měla nacpaný do děsný stříbrný přilby. Slušelo jí to asi tak, jako kdyby měla na hlavě cedník.

„Představ si to, Jamesi!“ vydechla. „Jsme děti z budoucnosti!“

Jedna bába zaťukala na mříže koncem deštníku a zeptala se: „Co to má to děvče v puse?“

„To je královské znamení, podle kterého se v budoucnosti pozná princezna,“ vysvětlil Kapitán Čas.

„To není pravda!“ vložila se do toho Ashley. „Jsou to fixní rovnátka!“

„Falešný zuby?“ zeptal se někdo.

„Ne,“ odpověděla. „Jsou to rovnátka, abych měla rovný zuby. Ze zubní laborky, aby bylo jasno. Dětem v budoucnosti se rovnaj zuby a nikdo se jich neptá, jestli je chtěj mít rovný nebo ne.“

Lidi si mezi sebou začali něco mumlat.

„Nevěřte jí!“ zvolal Kapitán Čas. „Tato dívka je princezna z budoucnosti. Ta zvláštní narůžovělá substance, co má v ústech, jí byla připevněna na zuby v raném dětství. Je to zvláštní znamení, které mají pouze princezny!“

„Jak na to ten chlap přišel?“ zašeptal jsem.

Ashley protáhla obličej. „Ale no jo, když mě vytáh z tý kabiny, řekla jsem mu, že jsem princezna a že rovnátka jsou zvláštní 118

znamení. Je rád, že může říkat, že se mu do tý jeho šílený šou podařilo odchytit pravou princeznu.“

„Zatleskejme princezně z budoucnosti!“ zvolal Kapitán Čas.

Sem tam někdo zatleskal.

Zřejmě mu moc nevěřili.

Možná ani nevěřili, že jsme z budoucnosti. I když my dva s Ashley jsme opravdu byli.

„Musej děti v budoucnosti chodit do školy?“ zeptal se nějakej kluk.

„Ne!“ odpověděl další člen záhrobního oddílu. „Děti budoucnosti nechodí do školy. Sedí doma a dívají se na obrázkové rádio! Děti budoucnosti jsou šťastné!“

„Ať žije budoucnost!“ zahalekali kluci a holky v davu.

„To jsou nesmysly,“ pošeptal jsem Ashley.

Pokrčila rameny. „Jo, ten kapitán má o budoucnosti svý vlastní představy.“

Ozvala se další otázka: „Jak jezdíte? Elektrikama?“

„Ne!“ řekla holka ve stříbrný kombinéze. „Děti budoucnosti nosí na zádech raketový ruksak. Lítáme si, kam chceme a kdy chceme.“

„To mě podrž!“ zaúpěl jsem.

„A existuje lék na rýmu?“ zeptal se nějakej dědek.

Odpověděl mu další kluk: „V budoucnosti žádné nemoci nejsou.

Každý užívá protiinfekční pilulky, a tak nikdy nikdo neonemocní.“

„To je taky dobrý!“ zahihňala se Ashley.

Lidi v publiku tomu nevěřili o moc víc než my dva.

Začali se pochechtávat. Některý křičeli a pískali.

Něco mě píchlo do nohy. Jeden dědek do mě mezi mřížema rejpnul špičatým koncem hole. Pokusil jsem se ji odkopnout.

„Je to zvíře!“ zařval a zahrozil mi pěstí. „Pouťová zrůda!“

Ostatní se přidali. Zahrnuli nás nadávkama. Něco mě seklo do čela.

Zved jsem ruku a třel jsem si to místo.

Pak jsem se podíval na zem. U mý levý nohy ležel burák. Někdo po mě normálně hodil burák!

A už to jelo. Kluci v davu po nás začali házet buráky plnejma hrstma!

119

Museli jsme se s Ashley skrčit.

„Dobrá, dobrá, dámy a pánové!“ zvolal Kapitán Čas a zatáh oponu. „Představení skončilo. Další představení začíná za dvacet minut. Už teď se zařaďte do fronty k pokladně, abyste si zajistili vstupenku. Vstupné pouhých deset centů.“

Ashley mě popadla za ruku.

„To tady zase za dvacet minut budeme zase takhle strašit?“ zeptal jsem se jí.

„Nebudeš tomu věřit, Jamesi, ale máme osmnáct představení denně,“ odpověděla. Odtáhla mě do zákulisí. Za náma se tam nahrnuly i ostatní kluci a holky. Reptali a pofňukávali. V místnosti nebyl žádnej nábytek. Jenom žoky slámy. Slámou byla poházená i špinavá podlaha plná odpadků. Kluci a holky sebou praštili na ty žoky.

Byli většinou vychrtlí. V obličeji byli bledý, oči měli vpadlý.

Tyhle děti budoucnosti mi zrovna moc šťastný nepřipadaly. A ani zdravý.

Zatlačil jsem Ashley do kouta. Chtěl jsem se jí zeptat na tisíc věcí.

Ale dala mi prst na pusu a špitla: „Tady ne. Kapitán má všude svý špehy.“

Znova mě vzala za ruku a odvedla do další místnosti, takovýho většího kumbálu. Stál tam zdevastovanej gauč. Nic víc.

„Kapitán mi tuhle cimru přidělil,“ řekla a posadila se na gauč, kterej páchnul plísní, „protože jsem princezna.“

„No, alespoň se tebou zachází jako s princeznou. Se mnou zachází jako s kusem hadru.“

Ashley zavrtěla hlavou. „Stačí, když uděláš, co ti řekne, Jamesi.

Dělej, co chce, a nic se ti nestane. Posaď se.“ Poplácala polštář vedle sebe. Vyletělo z něj mračno prachu.

Sed jsem si. „Tak kde to teda jsme?“ zeptal se.

„V zábavním parku. V Pochodňovým parku,“ řekla nešťastně.

„Už je to tak. Jsme zpátky v tom parku. Nevím, kterej je rok.

Devatenáct set třicet a něco.“

Rychle jsem kejv. „A ty kluci a holky tady jsou taky z nějaký budoucnosti?“

„Nevím. Jsou pořád utahaný a takový připitomělí. Možná už ani 120

nevěděj, odkud jsou. Jsou to většinou sirotci a děti, který utekli z domova. Podle mě jsou z týhle doby. Kapitán Čas chce, aby se na dotazy lidí odpovídalo stejně.“

„Co je to za chlapa?“ zeptal jsem se.

„Vede tady ten zábavní park,“ vysvětlovala Ashley. „Je to syn majitele Pochodňovýho parku. Táta mu předal podnik. Zneužívá peníze, který mu z parku plynou, pro svý experimenty.“

„Pro jaký experimenty?“ nechápal jsem. Vzpomněl |sem si na toho kluka-rybu v akváriu.

„Všechny možný experimenty,“ pokračovala Ashley. „Hlavně cestování v čase.“

Kejv jsem. „Mohlo mě napadnout, že ta kabina, co jsem se v ní octnul, je stroj času.“

Ashley si povzdychla. „Co budeme dělat, Jamesi?“

Mně to připadalo děsně jednoduchý. „Řekneme tomu Kapitánovi Času, aby nás poslal zpátky do budoucnosti, co říkáš?“

Smutně zavrtěla hlavou. „To mu říkám pořád. Už od začátku.

Nehne pro nás prstem, Jamesi. Prosím ho. A čím víc prosím, tím hlasitějc říká ne. Chce nás tu držet. Jako nějaký zajatce.“

V duchu jsem viděl žoky slámy ve vedlejší místnosti. „Jako divoký zvířata v zoo. Takže nám nezbejvá, než si poradit sami.

Třeba…“

Vtom se Kapitán Čas objevil ve dveřích.

„Á, tady jste,

princezno!“ zvolal.

„Vida, princeznička se už spřátelila s naším novým cestovatelem v čase!“ Vykouzlil slizkej úsměv a přejel si prstem v bílý rukavici po čárce, která měla představovat knír.

„To je můj bratranec James Dickson. Pozdrav pěkně toho hodnýho pána, Jamesi.“ Spiklenecky po mě sekla očima.

Tmavý oči se rozzářily. „Takže bratranec a sestřenice. To je poprvé! Povedlo se mi přetransportovat příbuzné! Fantastické! Už se nemůžu dočkat, až to sdělím otci. Nebude tomu věřit. Nikdo z nich mi nevěří. Pořád si myslí, že je to podvod. Jsem skvělý, co říkáte?“

nafouk se. „Dokážu přemisťovat lidi z jednoho času do druhého.

Jsem génius! Génius!“

„Když jste génius,“ řek jsem zdvořile, „tak byste nás moh vrátit 121

zpátky do našeho času.“

„Proč bych to asi dělal?“ zeptal se.

„Protože,“ začal jsem opatrně, „chceme žít tam, kam patříme.“

Sbíral jsem odvahu. „Když nás tady budete držet proti naší vůli, stane se z vás únosce.“

„Pošlete nás zpátky,“ přidala se statečně Ashley. „Pošlete nás zpátky a my nebudeme uplatňovat právo na náhradu škody.“

Smutně se pousmál. „Věřte, princezno, strašně rád bych vás poslal zpátky.“

„Tak jo!“ vykřikli jsme oba najednou.

„Je tu ale jeden menší problém,“ dodal a pokejval hlavou. „Nevím jak.“

122

XIII.

Vyskočil jsem na nohy. „Počkejte, chcete říct, že umíte přivízt lidi z různejch časů, ale vrátit je neumíte?“

„Bohužel, je to tak,“ odpověděl. „Neměl jsem čas zabývat se technikou vracení. Upřímně řečeno, ještě ani pořádně neovládám techniku přísunu. Pořád na tom pracuju.“

Vytáli z kalhot zlatý hodinky a poklepal prstem na sklíčko. „Teď odpočívejte. Do dalšího vystoupení zbývá deset minut.“

„Co když se nám nebude chtít vystupovat?“ zeptal jsem se.

Kapitán se ve dveřích zastavil a otočil se. „Ale to musíte. Nemáte jinou možnost. A vy, princezno…“ zamával nad Ashley prstama v bílý rukavici „…laskavě na otázky z publika neužívejte vlastní odpovědi. Držte se libreta.“

Ashley si stáhla z hlavy stříbrnou přilbu a rozpustila si blonďatý vlasy. „A co když se nebudeme držet libreta?“ zeptala se.

„Musíte mě poslechnout,“ zasyčel jako had. Přesunul se zpátky k Ashley. „Princezna neprincezna, budete dělat, co vám říkám.

Doufám, že je vám to nad slunce jasné, princezničko!“

Ashley komicky zasalutovala. „Rozkaz, pane kapitáne!“

Kapitán Čas se zachmuřil. „Poslední provokatér skončil ve velké nádrži se studenou vodou a po těle mu vyrostly slizké zelené šupiny.“

Můj odhad byl správnej. Kapitán Čas proměnil toho kluka v rybu!

Asi je to opravdu génius, ale génius zla, usoudil jsem.

„Jasný?“ zeptal se.

Oba současně jsme se vzpřímili do pozoru.

„Ano, pane kapitáne!“ vykřikli jsme předpisově.

123

Jakmile Kapitán Čas zmizel, vyběh jsem ze dveří a nakouk za roh.

Chodba byla prázdná.

Dal jsem znamení Ashley. „Pojď! Padáme odsud!“ Vykulila na m ě o č i . „Ale přece jsi ho slyšel. Za chvíli začíná představení.

Musíme se připravit. Začíná se vždycky přesně.“

„Co je nám potom? To tady chceš do smrti zkejsnout a dělat osmnáct představení denně? Pojď, padáme odsud!“ opakoval jsem.

Ashley si pečlivě srovnala vlasy zpátky pod přilbu a nešťastně si povzdechla. „Na to zapomeň, Jamesi.“

Koukal jsem jako blázen. „Na co mám zapomenout? Chceš říct, že se mnou nepůjdeš?“

„Ne, že bych s tebou nechtěla jít, Jamesi, ale jak daleko myslíš, že se v těchhle komediantskejch ohozech dostaneme?“

Podíval jsem se na sebe a pak na ni. Vypadali bysme mezi lidma jako dvojka uprchlejch šílenců, který si o sobě myslej, že jsou syrečky zabalený ve staniolu.

Ashley to odhadla dobře.

„A kromě toho,“ pravila skoro inteligentně, „i kdybysme utekli odsud, stejně nemáme šanci dostat se zpátky do našeho času.“

Zakousnul jsem se do spodního rtu. Pak jsem řek: „Ten stroj času je tady v tý budově, že jo?“

„Jo,“ odpověděla. „A jediná možnost, jak se k němu dostat, je chovat se jako hodný dětičky z budoucnosti. Otupit jeho pozornost a…“

„…a budeme na tu cestu zpátky do našeho času čekat do nekonečna,“ dořekl jsem to za ni.

Po tomhle rozhovoru mi nezbylo, než vrátit se na gauč a nechat si od Ashley v rychlosti vysvětlit, jak se má správně před publikem blábolit o budoucnosti.

Co jíme. Co nosíme. Jak spíme. Jak cestujeme. Dokonce mi ukázala, jak prej tancujeme.

Byl to fantasticky debilní tanec.

Kupodivu jsem se dokázal perfektně soustředit. Během chviličky jsem se naučil tancovat a zapamatoval jsem si každý slovo z Kapitánova libreta pro hodné, šťastné Dětičky z budoucnosti.

Bylo to něco jako učení na závěrečnou zkoušku.

124

Jenom s tím rozdílem, že v týhle zkoušce jsme museli obstát.

Dobře jsme věděli, co by se stalo, kdybysme neobstáli.

Zůstali bysme tady.

V minulosti.

Navždy.

125

XIV.

Proležel jsem celý hodiny s otevřenýma očima. Přes látku stříbrnýho ohozu mě do kůže škrábala sláma.

Dejchal jsem, dělal jsem, jako že chrápu, dokud jsem si nebyl jistej, že všichni kluci a holky v místnosti spěj.

Pak jsem se otočil na bok a zatřás s Ashely, aby se probudila.

Moje sestřenice byla slavná tím, že reagovala jako magor, když ji někdo vzbudil uprostřed noci.

Jednou si naše skvostný rodiny udělaly společný vánoce.

Domluvili jsme se s Ashley, že se vzbudíme ve tři ráno. Chtěli jsme se pokusit přistihnout Santa Clause při činu.

Vešel jsem do Ashleyina pokoje, abych ji vzbudil – a ona začala tak děsně řvát, že se celej barák zachvěl v základech.

Žádná „tichá noc“ se nekonala.

Obě rodičovský sestavy se do Ashleyina pokoje přiřítily přesvědčený, že tam dochází k brutální vraždě!

Stál jsem uprostřed pokoje v pyžamu a blábolil něco o tom, že se asi Ashley zdálo něco strašnýho. Teda, to byl trapák!

Takže jsem na podlaze našeho vězení vystlanýho slámou zatřepal Ashley za rameno. Nic to s ní neudělalo. Třeba se jí zrovna zdálo, že je zase zpátky doma.

Nebyl čas na hezký sny. Vždyť jsme spolu byli v jednom velkým zlým snu.

Nakonec jsem sebral z podlahy stéblo slámy a strčil jí ho do nosu.

Dobrá práce.

Zakřenila se, vylítla do sedu a podívala se na mě. „Jamesi…“

„Pššššššt!“ Položil jsem jí dlaň na pusu. Zírala na mě 126

vykulenejma, ustrašenejma očima.

Ostatní Děti z budoucnosti hluboce spaly.

Pomalu jsem dlaň spustil a pomoh jí na nohy.

Prošli jsme zšeřelou místností.

Po skončení posledního nočního představení nás dva přísný chlapi s černejma buřinkama na hlavách odvedli dlouhou chodbou do jiný místnosti. Posadili nás k dlouhejm kuchyňskejm stolům a naservírovali nám něco, co vypadalo jako takovej ten sajrajt, co se vyhazuje při vepřový zabíjačce.

Fakt je, že jsem to na vlastní oči ještě neviděl, ale tak nějak jsem si to představoval. Byly to kousky sádla a chrupavek v šedivý, mastný šlichtě.

Jídlo v naší školní jídelně proti tomu bylo potravou pro bohy.

Nevěřil jsem svým očím, když jsem viděl, jak si kluci a holky tu strašlivost cpou oběma rukama do pusy.

Neexistovalo, abysme se, Ashley a já, tý šlichty dotkli. Když se nikdo nedíval, shrábli jsme talíře pod stůl.

Po večeři nás ty samí chlapi nahnali zase do místnosti v zákulisí.

Řekli nám, abychom zalehli a koukali se vyspat.

Většina kluků a holek byla tak utahaná, že okamžitě ztuhla.

No, zatím to šlo.

Dveře v zákulisí se nezamykaly. Kapitán Čas byl přesvědčenej, že na světě není místo, kam bysme mohli utýct.

Slyšel jsem hrubý, hlasitý chrápání.

Náš strážce usnul. Židli měl opěradlem ke zdi, buřinku staženou na oči. Hubu měl otevřenou dokořán, chrápal a dejchal.

Obešli jsme ho po špičkách a vzali to chodbou kolem místnosti, kde jsme jedli, i kolem tý velký skleněný nádrže s vodou.

Zastavili jsme se a podívali se. V nádrži nic nebylo, jenom dlouhý mořský rostliny. Strašidelně se vlnily tam a zpátky.

Co se stalo s klukem-rybou?

Napadlo mě, že ho třeba Kapitán na noc pouští z nádrže, aby se vyspal v normální posteli.

Minuli jsme řadu dveří a nakonec jsme zapadli do větší místnosti.

Ashley ukázala do vzdálenýho rohu.

Stál tam stroj času.

127

Z průhledů vycházelo zelenožlutý světlo. Rozběhli jsme se k němu. Když jsme přiblížili, zaslechli jsme něco jako bzučení.

Vida, Kapitán nám usnadnil práci. Nechal zapnutej pohon.

Ashley mě předběhla a otevřela kulatej poklop. „Dělej, Jamesi!“

špitla ke mně. „Jedem!“

Zaváhal jsem. „Kam jedem? Jak?“

Ale Ashley to brala klídkově. Už seděla na červeným sedátku.

Poplácala místo vedle sebe. „Hlavně pryč odsud. Pak se uvidí.“

Nějak se mi to nezdálo.

„Dělej, Jamesi! Slyšíš?!“

Pozorně jsem se na ni zadíval. Ashley měla velký, rozzářený oči.

Bylo to pro ni zase jenom dobrodružství? Docházelo jí vůbec, jak to může bejt nebezpečný?

Neochotně jsem se posadil. Poklop jsem nechal otevřenej.

Nesnáším uzavřený prostory. Nesnesu dokonce ani spát ve stanu.

„Oukej, Jamesi,“ řekla, jako by se nechumelilo. „Zkusíme otočit těmahle knoflíkama.“

Civěl jsem na panel. Ani jeden knoflík, ciferník nebo páčka nebyly označený.

Kdo s tím uměl zacházet? Jedině Kapitán. A Kapitán tvrdě spal.

Snad…

Ashley přes mě natáhla ruku a zabouchla poklop.

„Abys mi někde uprostřed času nevypad,“ zahihňala se.

Děsná sranda, to teda jo.

Pak sáhla na první knoflík.

„Zkusíme tímhle roztomilým

pumprlíčkem otočit doleva,“ pronesla s předstíraným veselím.

„Třeba je ta mašina nějak naprogramovaná. Třeba se jenom převrátí vzhůru nohama a jsme zpátky doma.“

„Ashley!“ varoval jsem ji.

„Klídek. Co se může stát?“ řekla nevinně.

128

XV.

Odtáh jsem jí z knoflíku ruku. „Zbláznila ses?“ vyštěk jsem na ni.

Oči se jí zúžily do štěrbinek. „Já ne, Jamesi, ale ty ses asi zbláznil.

Ono se ti odsud nechce?“

„Chce, ale chci se odsud dostat celej, ne po kouskách. Nemáš o cestování v čase ani páru. Já jo. Od loňskýho léta jsem přečet skoro všechno, co je o tom napsaný. Cestování v čase může bejt děsně nebezpečný.“

Ashley se opřela a udělala ksichtík.

„Oukej. Tak co je na tom nebezpečnýho?“

Musel jsem jí vyklopit všechno na rovinu.

„Cestování v čase s

sebou nese všelijaký rizika,“ pravil jsem

inteligentně. „Vůbec nevíme, co se s náma může stát. Chceš letět naslepo? Dovedeš si představit, jak to může skončit!“

„Např.?“

„Např.? Např. se můžeme rozmlátit o skálu. Nebo spadnout na dno oceánu. Nebo bůhví kam!“ vysvětlil jsem jí šetrně.

„Oukej, Jamesi.“ Povzdechla si. „Já to vidím jinak. Např. krásně a bezpečně přistaneme uprostřed paramounťáckýho Královskýho ostrova. Nebo rovnou doma do postele. Nebo třeba vlítnem k vám do kuchyně a tvoje máma bude zrovna vytahovat z trouby čokoládovou bábovku.“

Zved jsem oči k nebi a pak jsem se zamyslel. Úplně jsem tu bábovku viděl. Se spoustou čokolády.

Ashley se zablesklo v očích. „Tak co, Jamesi? Nestálo by to za ten risk? Já myslím, že jo. Musíme to zkusit.“

Znovu sáhla na knoflík.

129

V obličeji se jí zračilo napětí. Už jsem jí nechal bejt.

Věděl jsem, že nedá pokoj, dokud tu mašinu neozkouší.

Věděl jsem, že Ashley nedá pokoj, dokud si osobně nespálí prsty.

Zatajil jsem dech. Ashley otočila knoflíkem.

Šipky na cifernících se ani nehnuly.

Nic se nestalo.

Zklamaně jsme se na sebe podívali.

„Oukej, tak zkus tu modrou páku,“ navrh jsem.

Mohli jsme takhle postupovat, dokud se nedostaví nějakej výsledek.

Ashley uchopila páku a pohnula s ní asi o tři cenťáky. Ani jsme nedutali.

Ozvalo se bzučení.

Pohnula s ní o další tři cenťáky.

Šipky na cifernících se začaly hejbat. Bzučení, který bylo všude kolem nás, zesílilo.

Ashley otočila hlavu a podívala se na mě. Vykulila oči víc než předtím. Obličej se jí scvrknul hrůzou. Alespoň jsem si to myslel.

„Neeeeeee!“ zaječela.

Z koutků očí se jí začaly šířit pavučiny vrásek, postupovaly po tvářích, kolem uší a na krk. Obličej se jí zmuchlal, tváře a uši poklesly.

Na čele a potom všude na hlavě jí naskočily jaterní skvrny. Vlasy jí zešedly a začaly v chomáčích vypadávat.

Ashley vřeštěla hrůzou. Tři zuby jí zčernaly a vypadly z dásní.

Chytila je do rukou, který vypadaly jako ptačí spáry.

A já jsem vřeštěl s ní. Cejtil jsem, jak se mi na kostech scvrkávaj svaly a páteř se mi prohýbá do oblouku.

Cejtil jsem, jak mi pravý oko zalejzá dovnitř. Všechno bylo najednou rozmazaný.

Slyšel jsem skuhrání nějakýho staříka. Ten stařík jsem byl já.

Něco, co ve mně pořád ještě bylo při smyslech, vědělo, že oba děsně rychle stárneme. A to samý něco taky vědělo, že když proti tomu rychle něco neuděláme – tak během několika vteřin umřeme a zbydou z nás akorát kostry.

Jenže větší kus mý bytosti toužil po klidu, po smrti – mít to za 130

sebou.

Všechny kosti v těle mě bolely. Nic jsem neviděl. Byl jsem slabej, že jsem ani nemoh křičet.

Z posledních zbytků sil jsem se sesypal na modrou páku. Zoufale jsem se snažil přitáhnout ji zpátky.

„Vydrž, Jamesi! Vydrž!“ chrčela stařena vedle mě.

„Nedokážu to!“ chrčel jsem na ni. „Nedokážu!“

131

XVI.

Páka se zasekla.

Nedalo se s ní pohnout.

Otevřel jsem pusu a vyprsknul jsem prázdnejma dásněma na Ashley: „Pomoz mi táhnout, bábo!“

Vrásčitá hlava se jí třásla, rty pomlaskávaly.

„Pomoz mi táhnout, stará hluchoto!“ zařval jsem.

Ashley položila svou pergamenovou ruku na moji.

„Táhnout, povídám! Táhnout!“ chrčel jsem.

Konečně se páka pohnula. Po děsně malinkejch kousíčcích se sunula zpátky k nám.

Ručičky v cifernících znehybněly. Ohlušující řev přešel zátky do toho jemnýho bzučení.

Podíval jsem se na ségrnici. A úplně jsem si oddych, když jsem viděl, že už zase mládne.

Vrásčitá kůže se jí vyhlazovala a růžověla, do pusy se jí vracely zuby.

Vlasy ztmavly a chytily hedvábnej blond odstín.

Ruce se jí obalily masem a zbuclatěly.

Sledoval jsem tyhle šílený proměny a cejtil jsem, že i já se napřimuju a sílím. Kůže se mi napnula, kosti zpevnily. Netušil jsem, jak je příjemný, když má člověk v puse vlastní zuby.

Pustili jsme páku.

„Húúúú!“

„Ty sis nedělal srandu!“

Pad jsem zády na opěrátko. Byl jsem vyřízenej.

„Húúúú! Bylo to o fous!“ řekla Ashley. „Ach, Jamesi, já nechci 132

bejt nikdy stará.“

„Já taky ne,“ řek jsem. Zatlemil jsem se. „Kdyby ses viděla, jak jsi vypadala!“ rejpnul jsem si do ní.

„Já?“ Sekla po mně pohrdavým pohledem.

„Ty jsi vypadal jako suchá hrozinka!“

„Když já jsem vypadal jako suchá hrozinka, tak ty jsi zase vypadala jako suchá švestka!“

„Fajn,“ ř e k j s e m , „oba jsme vypadali senzačně. Ještě jednou sáhneš na tu modrou páku a urazím ti ruce.“

„Neboj, nesáhnu,“ řekla. „Zkusím jenom tady to velký kolo.“

Než jsem jí v tom stačil zabránit, popadla oběma rukama kolo, který jsme měli nad hlavou, a zatočila jím.

Mašina začala rachotit.

Podívali jsme se na sebe. Tentokrát se tutově něco dělo.

Mašina přešla do vibrací. Světlo se měnilo ze žlutozelené v temně rudou.

„Húúúú!“ zahučel jsem údivem.

„Jamesi! Co se to děje?“ vykřikla Ashley.

Rudý světlo začalo blikat. Vibrace s náma mydlily na všechny strany. Mašina se otřásala a rachotila.

„Zdá se, že to funguje!“ zařval jsem to toho randálu.

„Roku 1996, už jedeme!“

zvolala Ashley a triumfálně

zapumpovala pěstí do vzduchu.

133

XVII.

Po několika minutách stroj času ztichnul a zastavil se. Světla se vrátily k zelený barvě.

Tak a teď, schválně, kam jsme dolítli, pomyslel jsem si.

Srdce mi děsně bušilo. Možná se nám to povedlo. Možná jsme se vrátili do našeho času.

Natáh jsem se a uvolnil poklop.

Než jsem ho ale stačil otevřít, udělal to někdo zvenčí za mě.

Kapitán Čas!

Stál u kabiny. Měl na sobě dlouhej černej saténovej župan a sametový trepky. Černý vlasy měl rozcuchaný. Vylez z postele.

Myslel jsem, že spí. Jo, spal. Ale teď byl až moc vzhůru.

A pěkně naštvanej.

Plácal si do dlaně těžkou dřevěnou holí.

Mlask. Mlask. Mlask…

„Vylezte, vy dva,“ zasyčel mezi sevřenejma zubama.

Mrskli jsme po sobě s Ashley nešťastnejma pohledama. Ashley mi na zlomek vteřiny stiskla ruku.

Bylo jasný, že je to průšvih jako barák.

Stáli jsme před Kapitánem se svěšenejma hlavama. Strach sám o sobě nikoho nikam nepřemístí. Já měl v tý chvíli takovej strach, že kdybych moh, tak bych utek snad až do jedenadvacátýho století.

„Kdo z vás otočil tím kolem?“ zeptal se Kapitán.

Po chvilce napjatýho ticha Ashley pípla: „Já, pane kapitáne.“

Zahihňal se. „Děkuji vám, princezno. Tím kolem se spouští poplachové zařízení. A zmíněné poplachové zařízení mě probudilo.

Takže jsem tady. A vy dva jste tu také. Očekávám vaše vysvětlení.“

134

„Sorry,“ zkusil jsem.

„To nestačí!“ zahřměl kapitán.

Úplně mě to vyneslo půl metru vysoko.

„Ne, nejsem šťasten,“ řek Kapitán Čas. „Vůbec nejsem šťasten.“

Co to mělo znamenat?

Zase jednou jsem si vzpomněl na toho kluka v akváriu. Už jsem se viděl, jak plavu vedle něj.

„Strašně, úplně děsně se omlouváme,“ zaštkal jsem.

„Mohu tomu věřit?“ Zamračil se a pak dodal:

„Dobrá, pro

tentokrát vám odpouštím.“

Málem to se mnou šlehlo o zem. Všechno, ale tohle jsem nečekal.

Akvárium nehrozilo. Měli jsme s Ashley kliku, to teda jo.

Pro tentokrát.

„A teď,“ pravil Kapitán a vytáh z kapsy županu zlatý hodinky, „je čas jít na kutě…“ zahihňal se. „Slovem kutě se samozřejmě rozumí sláma.“

Odlepili jsme se nešťastně od kabiny. Od stroje času.

„Něco vám řeknu,“ pokračoval kapitán cestou k místnosti v zákulisí. „Nejsem zlý člověk. Trpím, když vidím, že se vám u mě nelíbí. Věřte, že kdybych mohl, okamžitě bych vás poslal zpátky domů. To mi opravdu věřte.“

Nevěděl jsem, jestli mu mám věřit.

Ale věřil jsem, protože mi nic jinýho nezbejvalo.

Vlekli jsme se dlouhou chodbou. Vysoko na zdi strašidelně blikotaly plynový lampy. Osvětlovaly naši chmurnou cestu zpátky do zajetí.

Srdce se mi s každým krokem posouvalo směrem do kalhot.

„S vámi ve své produkci bych mohl vydělat spoustu peněz,“

rozhovořil se kapitán. „Můžu pokračovat ve svém výzkumu. Kdoví, možná jednou přijdu na to, jak vás poslat zpátky do vašeho času.“

Zastavili jsme se u dveří noclehárny.

„Jednou?“ opakovala po něm Ashley.

Kapitán nedbale pokrčil ramenama. „Může to trvat celé roky. Teď si jděte lehnout,“ poručil a zabouch za náma dveře.

„Jednou, jednou…“ drmolila Ashley, když jsme se snažili uvelebit na slámě. „To už nás táta s mámou dávno nebudou hledat. Ach, bože, 135

tohle je horší, než bejt mrtvej.“

Zachvěl jsem se. V cimře se postupem noci ochladilo.

Nahrnul jsem na svoje vystydlý a rozlámaný kosti něco slámy a řek jsem polohlasem: „Je to smůla…“

Už jsem skoro spal, když mě něco píchlo do ramene.

Otevřel jsem oči a jako na povel jsem se posadil. Rozhlíd jsem se.

Nikoho jsem neviděl. Nikoho, jenom kluky a holky ležící na slámě.

Před momentem u mě někdo musel bejt. Jasně že jo. Něco tu přibylo.

Leželo to na chuchvalci slámy, na kterým jsem spal.

Ryba.

Leklá ryba.

Zíral jsem na ni s hrůzou v očích.

Pochopil jsem, že je to varování. Varování od Kapitána Času.

Varování, že když budu zlobit, dopadnu jako tahle ryba.

Budu leklej.

136

XVIII.

Nazítří ráno jsme s Ashley utekli.

„Rychle, Jamesi!“

Chytil jsem se okraje větracího okýnka a vyšvih jsem se nahoru.

Pak jsem spustil ruku a vytáh ségrnici k sobě.

Sjela v tom svým stříbrným ohozu po parapetu jako po másle.

S děsným žuchnutím jsme přistáli v uličce za budovou.

Zhluboka jsem se nadech čerstvýho vzduchu a zamžoural do slunce. Bylo dopoledne, měli jsme zrovna přestávku mezi dvěma výstupama. Ashley to okýnko objevila, když jsme šli na snídani.

Vypařili jsme se hned po prvním vystoupení. Do další šou zbejvalo patnáct minut. Než přijdou na to, že jsme zdrhli, museli jsme bejt co nejdál.

Ashley to natáhla uličkou někam pryč.

Zdrhal jsem těsně za ní. „Počkej! Neříkala jsi náhodou, že jsi něco vymyslela?“

Zamrkala na mě dlouhejma řasama.

„Jasně, že jsem něco

vymyslela, Jamesi. Stalo se snad už někdy, abych něco nevymyslela?

Napadlo mě totiž, že bysme mohli najít Monstrum.“

„To není nic novýho,“ řek jsem.

„Moment! Jak to že ne?“ vydechla a pak dodala: „Jo, máš pravdu, Monstrum jsme našli už loni.“

Kejv sem. Byla to jediná možnost. Loni v létě, když jsme prohledali celej Pochodňovej park, jsme nakonec v takovým lesíku objevili Monstrum.

A Monstrum nás zachránilo. Odjeli jsme na něm zpátky nebo dopředu, podle toho, jak se to vezme – do našeho času. V posledním 137

okamžiku jsme unikli jistý a děsný smrti.

Fakt byl, že nás třeba mohlo zachránit ještě jednou.

„Máš nějaký tušení, kde bysme ho měli hledat?“ zeptal jsem se.

Ukázala na ruský kolo tyčící se k nebi v zadní části parku.

„Ruský kolo!“ řekla. „Víš, jak nás ruský kolo dostane zpátky do našeho času?“

Koukal jsem jako blázen.

Ashley se zatlemila. „Jamesi, přece tím, že se na něm svezeme!“

„A ruský kolo s náma jako udělá co?“ zeptal jsem se.

Zvedla oči k nebi. „Panebože, z ruskýho kola přece uvidíme celej park! Je dost možný, že až vyjedeme nahoru, poznáme, kde je Monstrum. Už chápeš ten můj geniální nápad? Pokud ovšem nemáš ještě geniálnější, Jamesi.“

Nešťastně jsem zatřepal hlavou. Kručelo mi v žaludku. Kdybych teď dostal šanci, možná bych pozřel i ten prasečí odpad. Možná.

„S prázdným žaludkem to ani géniovi moc nemyslí,“ zavrčel jsem.

V duchu jsem viděl mámino dušený hovězí. Její špenátovou lasagne. Čokoládovou bábovku.

„Jdeme na to!“ řek jsem. Popad jsem Ashley za ruku a táh jsem ji za sebou uličkou na cestičku.

Loni jsme byli v Pochodňovým parku v noci. Pochodně na vysokejch kůlech ve dne nehořely. Z bezmračnýho, modrýho nebe pražilo sluníčko.

Byl to perfektní den na vyražení si do zábavního parku. Mezi atrakcema plynuly spousty lidí vykračujících si v doprovodu starodávnejch varhan z amplionů.

Taky jsme si s Ashley zkusili vykračovat, abysme splynuli s davem, ale moc nám to v těch ohozech nešlo.

Báby i holky na sobě měly květovaný šaty dlouhý až ke kotníkům.

Chlapi měli obleky se sakama. Zapomněl jsem, že lidi v těch starejch časech chodili do zábavního parku vyfiknutý jako na svatbu.

Chodil v tý době vůbec někdo tak klídkově oblečenej jako my?

Přeběhla kolem nás parta kluků. Měli na sobě plandavý kraťasy pod kolena a volný košile. Na nohou místo pum a adidasek měli děsný hnědý bagančata.

138

„Hele!“

zaječel jeden a ukázal na nás.

„Blbečkové z

budoucnosti!“

Ostatní se zařehtali. Dali jsme s Ashley do běhu. Když mezi těma lidma profrčíme jako stříbrný žíznivý čáry, nikdo si nás ani nevšimne.

Ztratili jsme kluky z očí a spatřili před sebou barák s cedulí, na který bylo napsáno VÝBĚH ZVÍŘAT.

Vypadalo to jako shluk nějakejch farem – prasata, krávy, husy.

Když jsme potom uviděli zlatočerveně pruhovanej stan, zpomalili jsme do chůze. Vzduchem se linula orientální hudba. Před vchodem do stanu stál vysokej chlap s turbanem na hlavě a omotanej od hlavy k patě dlouhým kropenatým hadem.

„Račte vstoupit!“ volal. „Na vlastní oči spatříte jedovatého brejlovce, který uštkl samotnou Kleopatru!“

„Je to pakárna,“ řekla Ashley a zatahala mě za ruku. „Pojď, Jamesi!“

Ještě nikdy jsem neviděl brejlovce. A nemoh jsem se na něj jít podívat ani teď. Neměl jsem dva centy na vstupný.

Klusali jsme kolem všelijakejch střelnic, na kterejch byly dokonce i ve dne rozsvícený blikající řady červenejch a modrejch žárovek. Na střechách se vesele třepotaly pestrobarevný praporky.

Bylo tam házení pytlíčků s fazolema, házení míčků na pyramidy těžkejch dřevěnejch válečků, všelijaký blbinky, který se vytahovaly ze zasklenejch vitrín. A vyhrávaly se ceny. Nejrůznější vycpaný potvory a hlavně vlasatý panenky Kewpie.

Bylo zajímavý, jak málo se zábavní parky za ty dlouhý roky změnily.

P a k j s m e spatřili chlapa, kterej házel nože na tlustou bábu zavěšenou v roztočeným kole.

„Juuuj!“ zakvičel jsem, když se jí málem strefil do obličeje.

Chvilku jsme koukali. Byl to nešika. Nestrefil se ani jednou, vždycky to šlo těsně vedle.

A viděli jsme taky fakíra v růžový košili a pruhovanejch bombarďákách, kterej si lebedil na ostrejch hřebíkách. Na prsou měl založený děsně svalnatý ruce. Určitě se mu na těch hřebíkách leželo pohodlně, poněvadž se usmíval.

139

Jak jsme klusali okolo, popad Ashley za nohu.

„Hej, holčičko,“ zvolal. „Za jednu penny si na mě můžeš stoupnout.“

Ashley po něm sekla znechuceným pohledem.

„Nemám penny,“ řekla mu.

Fakír se zatlemil. „Pro tebe zdarma. Jen do toho. Uvidíš, že se mi nic nestane. Stoupni si mi na hruď.“

„Ne… ne, dík,“ vykoktala Ashley a vytrhla se mu.

Utíkali jsme dál a fakír se za náma řehtal, až nám z toho zvonilo v uších.

Pak jsme narazili na stánek s občerstvením a já jsem si nemoh pomoct, musel jsem se zastavit. Civěl jsem na ceduli a kručelo mi v žaludku a sbíhaly se mi sliny.

BROOKLYNSKÉ UZENKY bylo tam napsáno. KRÁLOVSKÁ

HOSTINA.

Nakouk jsem za pult.

Na roštu se opejkala řada nádhernejch klobás. Vzpomněl jsem si, jak děsně nám před rokem chutnaly. A jak jedna stála jenom tři centy!

V duchu jsem viděl zavařovací sklenici, kterou jsem měl doma ve spodním šuplíku prádelníku narvanou až po okraj centama a ani jednou jsem se nepřinutil zajít s ní do banky a vyměnit si ty centy za větší peníze.

A taky jsem si uvědomil, kolikrát mi na ulici upad cent a já se ani neobtěžoval ho zvednout. Jo, teď by se mi každej takovej cent děsně hodil.

Co bych dal za tři usmrkaný centy!

Vtom se objevila ženská s miminem v ohromným proutěným kočárku a řekla si o tři brooklynský uzenky.

Zrak jí padnul na mě.

Zaváhala a křikla na prodavače: „Nebo mi dejte čtyři!“

„Ubohý hochu,“ oslovila mě a smutně zavrtěla hlavou. „Ten surový Kapitán Čas vás tam jistě moří hlady. Nechápu, že se mu ještě úřady nepodívaly na zoubek. Na, vezmi si.“

Strčila mi do ruky klobásu.

Začal jsem koktat, jako že děkuju, ale ona mávla rukou.

140

„Neděkuj. Hlavně s tím zmiz, než to uvidí manžel. Hubuje, když rozdávám žebrákům.“

Odvděčil jsem se jí kyselým úsměvem.

Tak nejdřív jsem byl blbeček a teď žebrák!

Čím dál tím lepší kariéra!

Dohnal jsem Ashley a slavnostně jsem jí ukázal svoji almužnu.

Roztrh jsem klobásu napůl a jednu půlku jsem jí věnoval.

„Jamesi! Ty jsi zaválel!“ prohlásila, když se do tý horký, šťavnatý půlky zakousla.

Slupli jsme to ve vteřině. A během tý vteřiny jsme se přesunuli pod ruský kolo.

Děsně jsme zaklonili hlavy a koukali na záplavu pestrobarevnejch gondolí pohupujících se ve větru. Kolo se točilo jako gigantickej ventilátor. Bylo to srandovní.

Vlítli jsme do fronty. Nevšímali jsme si lidí, který zkoumali, co to máme na sobě.

Asi si mysleli, že tam nemáme co dělat. Byli jsme inventář zábavního parku. Naším úkolem nebylo bavit sebe, ale ostatní.

My jsme se sem nepřišli bavit, chtěl jsem jim říct.

Rozhlíželi jsme se, jestli po nás nepokukujou hlídači v modrejch uniformách, nebo nedejbůh kapitánovi pohůnkové s buřinkama na hlavách.

Tou dobou už Kapitán Čas musel vědět, že jsme mu zdrhli. Jeho lidi už možná pobíhali po parku a pátrali po nás.

Docela se nám ulevilo, když se začalo nastupovat k další jízdě.

Vtom jsem se ve frontě zarazil. „Hele,“ řek jsem Ashley, „a jak zaplatíme lístky?“

„Zaměstnanci parku se na kolotočích vozej zadarmo,“ usmála se Ashley. „A my přece jsme zaměstnanci, nebo ne?“

Měla pravdu. Bába v pokladně se jenom zatlemila a řekla: „To je dost, že vás Kapitán Čas nechá taky trochu odfrknout.“

Vlezli jsme do gondoly a zapnuli na sobě hnědý kožený řemeny.

A už to jelo. Gondola se kymácela tam a zpátky a postupně stoupala vzhůru.

Otevřel se nám výhled na celej park. Vítr, kterej tam foukal, byl docela příjemnej.

141

Zaklonil jsem hlavu a vystavil obličej slunečním paprskům. Tak dlouho jsem byl zavřenej v díře, že jsem si už začínal připadat jako žampión. Žampión ve staniolu.

Ashley si to taky vychutnávala. Sundala si tu šílenou stříbrnou přilbu a rozpustila si vlasy a nechala je unášet větrem.

Ruský kolo nás vyneslo až nahoru a na chvíli se zastavilo, jak dole nastupovali další lidi. Nikdo v parku nebyl vejš než my.

„Jéééé!“ vydechla Ashley. „To je nádhera!“

Bylo to šílený.

Park se táhnul na všechny strany.

„Hele!“ zakřičel jsem a ukázal dolů. „Támhle je Odvážná jízda, ta vodní skluzavka!“

„Skvělý!“ zvolala Ashley.

Viděli jsme i atrakci zvanou Vířivka. Až k nám nahoru byl slyšet řev lidí, který na tom disku padali jeden přes druhýho. Nejblíž od ruskýho kola byl růžovomodrej kolotoč s koníčkama. Zalitej sluncem, točil se pod náma jako vlček.

Poprvé od okamžiku, co jsem byl zase v minulosti, jsem pocítil určitou naději. Říkal jsem si, že určitě existuje cesta zpátky a že ji musíme najít.

Pak jsme spatřili nízkou budovu, v který vystupoval ansámbl Kapitána času. Nějakej děsnej umělec ho v nadživotní velikosti namaloval na střechu, jak tam leží v modrým saku a s bílou čapkou na hlavě. Usmíval se a v ruce držel ohromný kapesní hodinky.

Pod ním bylo srandovním písmem napsáno: DĚTI Z

BUDOUCNOSTI KAPITÁNA ČASU.

Kapitán Čas měl namalovaný obrovský černý oči a z tý vejšky vypadal, jako by na nás upíral vyčítavej pohled.

Úplně jsem se zachvěl.

Ashley mě rejpla do žeber. „Támhle je, Jamesi!“ vykřikla. „Vidíš ho? Támhle je Monstrum! Vrátíme se domů!“

142

XIX.

„Kde ho vidíš?“ vyhrk jsem.

Ashley ukázala někam do dáli.

Vzadu za dřevěným plotem, kterej se táhnul kolem celýho zábavního parku, byl hustej lesík.

Připadal mi povědomej. Zadíval jsem se pořádně.

Tutově to byl on. Z lesíku za plotem vyčnívalo něco, co nemohlo bejt nic jinýho než horní partie naší dobře známý horský dráhy.

Vzpomněl jsem si, jak jsme před rokem tím plotem prolezli a objevili Monstrum.

Ano, Monstrum stálo v hustým lesním porostu.

Rozbušilo se mi z toho pohledu srdce.

„Jasně!“ zařval jsem. „Je to Monstrum!“

Gondola se dala znovu do pohybu a začala klesat.

„Jamesi,“ vyhrkla Ashley, „musíme si zapamatovat, jak se tam odsud dostanem!“

Při každý otočce jsem si ověřoval orientační body: Autodrom, jezírko, zelenobíle pruhovanej stan pomalovanej výjevama ze života divokejch zvířat.

Konečně jsme zastavili a vystoupili. Skoro mi to přišlo líto.

Nejradši bych se na tom kole vozil až do zblbnutí, fakt že jo.

Jen jsme se nohama dotkli pevný země a zapadli do davu, rozběhli jsme se k Monstru.

Proletěli jsme kolem autíček.

Potom kolem jezírka, kde si dětičky v srandovních námořnickejch oblečkách pouštěli lodičky.

Protáhli jsme se úzkou uličkou mezi stanem s divokejma 143

zvířatama a řadou prázdnejch klecí.

Utíkali jsme podle dřevěnýho plotu a koukali, kudy prolezeme na druhou stranu.

„Tady je to!“ zavolal jsem na Ashley.

Pod plotem byla vyhrabaná jáma. Spustil jsem se na kolena a nacpal jsem se tam, až mi zapraštělo v kostech.

Protáh jsem se na druhou stranu a otočil se, abych pomoh prolézt taky Ashley. Ta ale žádnou pomoc nepotřebovala.

Moje skvělá osobní sestřenice se tou dírou prosmykla jako stříbrnej úhoř.

Oprášili jsme si kombinézy a rozběhli se lesem k obrovský konstrukci, která se už rýsovala kousek před náma.

Je to Monstrum.

Musí to bejt Monstrum.

Co jinýho by to mohlo bejt?

Vtom Ashley vykřikla: „Neeeee!“ a skácela se na kolena.

„Ne! Ne! Ne!“

Nebylo to Monstrum.

Před náma stála stará, polorozpadlá konírna.

Padnul jsem vedle Ashley do trávy. Leželi jsme tak vedle sebe dlouhou dobu, byli jsme nešťastný a civěli jsme na jasnou, modrou oblohu.

Nemluvili jsme. Nebylo o čem.

Oba jsme věděli, co bude.

Zvedneme se a vrátíme se zpátky do tý dlouhý nízký budovy, zpátky do zajetí.

Nic jinýho nám nezbejvalo.

144

XX.

„Teď se můžete osobně přesvědčit, jak jsem geniální,“ vytahoval se Kapitán Čas. Zuřivě makal na ovládacím zařízení svýho stroje času.

Stáli jsme s Ashley za ním a sledovali jeho počínání. Od chvíle, co jsme pobíhali po parku a hledali Monstrum, uběhly tři dny.

Kapitán se moh zbláznit vzteky, ale kupodivu nám i napodruhý odpustil. Dneska ráno nás vytáh z druhýho představení, abysme se stali svědkama příjezdu dalšího nešťastníka z budoucnosti.

Musím se přiznat, že mě to docela zajímalo.

Co kdyby to byl nějakej tlustej spolužák od nás ze školy a měl s sebou jídlo?!

Byl jsem totálně vyhladovělej. Pořád jsem v duchu viděl klobásy a šumivou limču a zmrzlinu a popcorn a kandovaný jablíčka.

Ashley se taky stejskalo po jídle. Včera už jsme byli tak hladoví, že jsme normálně konzumovali buráky, který po nás házeli kluci z publika.

Ano, dámy a pánové, až tak hluboko může klesnout hladovej člověk!

A bylo to čím dál tím horší.

„Už… už!“ řičel Kapitán. Mašina se začala třást a nadskakovat.

Úplně se rozžhavila do ruda. „Hned se přesvědčíme, kdopak to k nám z budoucnosti zavítal!“

Sledovali jsme, jak se kabina nebezpečně kymácí ze strany na stranu, jak sebou mlátí o podlahu.

„Co… co se to děje?“ koktala Ashley a ustupovala.

Mašina řádila jako divá, už jsem se bál, že na nás spadne celej barák.

145

Odněkud, bůhví odkud, se blížilo něco strašnýho.

„Co se děje?“ zařval jsem do toho randálu.

Kapitán Čas si nervózně odkašlal. „Nic zvláštního,“ zamumlal.

„Opravdu nic. Nemusíte se bát, dětičky.“

Konečně se stroj času zklidnil. Zastavil se.

Mlčky jsme přihlíželi a čekali.

Kapitán vypadal spokojeně. „Vidíte? Jak říkám, neděje se nic zvláštního. A teď laskavě ustupte.“

Mohutným rozmachem nás odehnal od mašiny a otevřel poklop.

Ze stroje času se vysunul dlouhej černej zoban.

Okamžitě zaútočil na Kapitánovu hlavu. Děsně ho klovnul přímo do spánku. Vystříkla krev.

Kapitán zavrávoral a skácel se pozadu na zem. Nehejbal se.

A pak z mašiny s příšerným skřekem vykoukla velká hlava černýho dravce s otevřeným zobanem opatřeným nahoře i dole řadama ostrejch zubů.

Na okraji poklopu se objevily obrovský černý drápy. Potvora se hrabala ven.

Vysunula nejdřív jedno černý křídlo, lesklý jako lakovaná kůže, a pak druhý. Jak se drápala z mašiny ven, vypadalo to, jako by se z velkýho kovovýho vejce klubal velkej černej pták.

Potvora vyskočila nahoru na kabinu a začala si mlsně prohlížet Kapitánovo bezvládný tělo. Rozevřela ten svůj dlouhej zoban a vypustila ze sebe ohlušující skřek.

Ashley taky málem padla.

„Jamesi! To je ptakoještěr!

Pterodaktyl!“

Potvora stočila svítící zelený oči na nás. Znovu děsně zaskřehotala a zuřivě si protřepala křídla.

Cvakla zobanem a seskočila na podlahu. Vydala se k nám a natáhla krk, jako by od nás očekával polibek na uvítanou.

„Jamesi! Uteč!“ vykřikla Ashley.

Nemoh jsem se pohnout.

Ashley se mnou zatřásla. „Uteč!“ zaječela mi přímo do ucha a začala zdrhat. „Zachraň si život!“

Ne, nemoh jsem se hnout. Byl jsem úplně tuhej hrůzou.

Zíral jsem vytřeštěnejma očima na toho strašnýho předpotopního 146

tvora, kterej se ke mně valil a cvakal na mě svým smrtonosným chrupem.

147

XXI.

Konečně jsem se přinutil k akci.

Ustupoval jsem a rozhlížel se, čím bych potvoru praštil.

Židle! Popad jsem ji oběma rukama a zved nad hlavu – a hodil jsem ji na pterodaktyla.

Obluda ji v letu čapla jedním ze svejch spárů. Otočila ji k těm svejm žlutozelenejm očím a začala si ji se zájmem prohlížet.

Já jsem si zase se zájmem prohlížel její drápy.

Byly dlouhý a zahnutý jako řezbářskej nůž.

Těžce jsem polknul. Úplně mi vyschlo v krku, když jsem si představil, jak se mi ty děsný drápy zatínaj do kůže.

Potvora se zahryzla do židle a stiskla zoban. Židle se za hroznýho praskotu změnila v hromádku palivovýho dříví. Potvora sežvejkala několik polínek, vyplivla třísky a znovu na mě upřela zrak.

Z podlahy se ozvalo zasténání.

Kapitán se posadil. Držel si hlavu. Spatřil před sebou černou obludu a zachrčel. „Neee!“

V hrůze jsem sledoval, jak se pterodaktyl zvedá do zatuchlýho vzduchu. Třepotal kožnatejma křídlama a vířil prach.

Zastavil se pod stropem, přímo nade mnou. Ovíval mě jako vějíř.

Přilepil jsem se zády na zeď a smířen s osudem připravil jsem se na nejhorší.

Ale zelený oči se o mě nezajímaly. Zapíchly se zlostným pohledem do Kapitána.

Kapitán zaječel. Obluda se na něj vrhla. Uchvátila ho těma děsnejma ostrejma drápama a zvedla ho ke stropu.

„Pomoc!“ vřeštěl kapitán, kopal nohama a plácal kolem sebe 148

rukama. „Pomozte mi – prosím vás!“

Mrskal sebou bezmocně skoro dva metry nad zemí. Ashley vyskočila a hmátla mu po noze.

Taky jsem vyskočil. Sevřel jsem Kapitánovu botu. Ashley skočila na mě. Viseli jsme na něm a rvali ho zpátky k zemi.

Obluda nad náma mlátila kožnatejma křídlama a vířila prach z podlahy. Byl to děsnej rachot. Bylo to, jako když ve škole hrajeme přetahovanou.

Kapitán byl lano.

Potvora konečně povolila a všichni tři jsme se sesypali na jednu hromadu. Kapitán nás zavalil jako pytel mouky.

„Děkuju,“ vydech. „Děkuju vám oběma.“

Ještě jsme z toho ale nebyli venku.

Potvora nad náma kroužila a vydávala příšerný zvuky.

„Rychle!“ zařval jsem a vytáh Ashley na nohy. „Musíme se někam schovat!“

Kapitán se taky vyškrábal na nohy. „Tudy!“ zachrčel.

Vyběhli jsme z místnosti stroje času a zdrhali do nitra budovy.

Kapitán pelášil děsně rychle, nemohli jsme mu stačit.

Obluda nás pronásledovala. Dotahoval nás ohromnej, krutej stín.

Ptakoještěr zaútočil.

Bušili jsme nohama do betonový podlahy. V životě jsem snad nezdrhal rychlejc. A najednou podlaha zmizela. Nohy mi vyletěly do vzduchu.

Obluda nás držela každýho v jednom spáru.

Ostrý drápy nám trhaly kombinézu.

Vznášeli jsme se lapený jako bezmocný myši.

149

XXII.

Mrskali jsme sebou těsně pod stropem.

Potvora s náma lítala chodbou sem a tam. Vypadalo to, jako by něco hledala.

Svoje hnízdo?

Nebo příhodnej skalnatej útes, na kterej by usedla a roztrhala nás tím svým zubatým zobanem na kusy?

Počkal jsem, až se pterodaktyl unaví a klesne k podlaze. Pak jsem natáh ruku a zkusil jsem vyrvat mu z pařátů Ashleyinu kombinézu.

Povedlo se.

Ashley zaječela a zůstala ležet na zemi.

Chtěl jsem se taky osvobodit, ale nedařilo se mi dosáhnout na drápy, kterejma jsem byl sevřenej v pase.

Začal jsem sebou děsně škubat.

Slyšel jsem trhání látky. A najednou jsem byl volnej. S děsným žuchnutím jsem spad na zem.

Bolestivě jsem zalapal po dechu. Měl jsem vyraženej dech.

Prostorem se rozlehnul pekelnej řev. Otočil jsem hlavu ke stropu.

Obluda nad náma kroužila jako obrovskej černej netopýr. A řvala, poněvadž nedokázala pochopit, jak jsme jí mohli uniknout. Už se těšila, jak nás bude ohlodávat na holý kosti, a teď tohle!

Rozevřela křídla a přistála těsně vedle nás na podlaze. Cvakala zobanem jako obrovskejma, vražednejma kleštěma.

Její stín nás úplně zahalil.

Zelený oči měla surově zúžený do úzkejch štěrbinek. Tvářila se, jakoby zvažovala, do koho se zakousnout dřív.

Pořád otvírala a zavírala zoban. Byl to odpornej zvuk.

150

Ashley si zakryla hlavu. Mně děsně bušilo srdce.

Ovanul nás kyselej, předpotopní dech. Bylo to jako zápach tlejícího masa.

Taky jsem si oběma rukama zakryl hlavu – ubohej pokus o záchranu. Věděl jsem, že to nemá cenu.

Obluda mlaskla a ohnula krk. Rozhodla se, že nás sežere zaživa.

151

XXIII.

Pterodaktyl zděšeně zařval. Mlátil křídlama, bránil se, ale nebylo mu to nic platný. Něco ho táhlo pryč. V šoku jsem sledoval, jak se vcucává zpátky do stroje času. Chytal se drápama země, vřeštěl jako blázen, ale marně. Záhadná síla, která ho zachvátila, byla nezdolná.

Otevřenej poklop kabiny byl jako brána pekel. Vtahoval obludu do sebe. Obluda dělala, co mohla. V posledním okamžiku se zachytila drápama za okraj poklopu.

Zuřivě kolem sebe bušila křídlama, sváděla marnej boj se samotným časem, abych tak řek.

Levý křídlo ochablo a zmizelo, vcuclo se do mašiny.

Ashley se držela za pusu a mezi prstama jí unikalo děsný vytí.

Já jsem snad ani nedejchal. Jenom jsem zíral.

Dvě tři vteřiny a předpotopní potvora byla pryč. Zmizela.

Rozpadla se na atomy. Vcucla se do času.

Když jsem se vzpamatoval, vrhnul jsem se k mašině a nakouk dovnitř.

Nic tam nebylo.

Ze stroje času vyšel jenom drobounkej obláček kouře. Vonělo to po pečeným krocanovi.

Pak vešel do místnosti Kapitán Čas. Klepal se a motal.

Dovrávoval k mašině, opřel se o ni rukama a upřel na ni zmatený oči.

„Zachránili jsme vám život,“ řekla Ashley a zatahala ho za rukáv.

„Za to byste nás měl poslat domů.“

Kapitán si jí nevšímal.

„Jasně. Měl byste nás poslat domů!“ přidal jsem se.

Konečně odstoupil od mašiny. Podrbal se na hlavě. „Nemůžu,“

152

řekl smutně. „Stroj času je rozbitý. Zůstanete tu navždy.“

153

XXIV.

Po večeři jsem se v princeznině komnatě skácel na špinavej gauč.

Trávil jsem. Bylo to náročný.

U večeře jsem doslova vytřel talíř do poslední mastný kapičky.

Zkuste se kočkovat s pterodaktylem. Uvidíte, jak vám vytráví.

„Co budeme dělat?“ povzdychla si Ashley. „Nevidím šanci, jak bysme se mohli zachránit.“

Než jsem stačil říct něco inteligentního, zaslechl jsem na chodbě hlasy.

Zved jsem se a přešel po špičkách ke dveřím. Zatajil jsem dech a zaposlouchal se.

„Musíte se těch dětí zbavit, kapitáne,“ řek nějakej chlap.

„Myslíte, že to nevím?“ zavrčel Kapitán.

„Tak na co čekáte? Musíte to udělat okamžitě. Je tu revize. Jdou po nás úřady.“

„Úřady?“ opakoval Kapitán.

„Nedělejte, že nic nevíte. Lidi z odboru pro dohled nad zaměstnáváním dětí. Čmuchali kolem baráku, vyptávali se na tisíc věcí. Můžou za to ti dva spratkové z budoucnosti. Pobíhali po celým parku. Natropili pěknej rozruch.“

„Už se to víckrát nestane,“ řek Kapitán.

„Přesně tak. Už se to nestane, protože se jich zbavíte.“

„Jak?“ zeptal se Kapitán.

„Však vy už něco vymyslíte. Jste geniální vědec. Udělejte, s nima, co chcete. Hlavně, aby tu zejtra nebyli.“

154

XXV.

„Ashley – slyšela jsi to?“ zašeptal jsem.

Upřela na mě zděšený oči. Bylo jasný, že slyšela každý slovo.

„Jamesi, musíme odsud zmizet. Je jedno kam, ale hlavně rychle!“

„To je fakt. Musíme něco vymyslet,“ řek jsem.

Ashley se chytila za hlavu. „Na vymejšlení není čas. Jediný, co bych chtěla, je sehnat na sebe něco jinýho než tyhle debilní, páchnoucí stříbrný kombinézy.“

Zarazil jsem se. „Moment! Cos to řekla?“

Podívala se na mě jako na živý neštěstí. „Řekla jsem debilní, páchnoucí stříbrný kombinézy!“

„To je ono!“ zajásal jsem.

„A co jako?“

„Naše šaty!“

„Jamesi, já vůbec nevím, co to plácáš!“

„Vůbec nic neplácám!“ rozkřik jsem se na ni, ale hned jsem zase ztišil hlas do rozčilenýho šepotu. „Náhodou vím přesně, co říkám.“

Nedalo se nic dělat, musel jsem jí svý geniální myšlenkový pochody vysvětlit polopaticky. „Ashley, ještě ti to nedošlo? Mně už je všechno absolutně jasný. Kapitán nám lže. Přitáh přece z dávný minulosti toho dinosaura. Povedlo se mu to!“

„A co?“ Ashley na mě pořád koukala jako na uprchlýho šílence.

„Co?“ Zavrtěla hlavou. „Kdyby opravdu chtěl, tak nás pošle do budoucnosti. Ví, jak to má udělat. A já už to asi vím taky!“

155

XXVI.

Ashley vykoukla ze dveří, jestli se na chodbě nemotá někdo, kdo by nás moh slyšet.

Pak se otočila zpátky ke mně a zašeptala: „Oukej, Jamesi. Jak?“

„Vzpomínáš si,“ spustil jsem, „co se dělo, když jsi z tý mašiny vylezla poprvé?“

Ashley kejvla a hned zrudla. „Přikázal mi, abych se svlíkla. A vzala si na sebe tuhle debilní stříbrnou kombinézu,“ řekla. „Jak bych na něco takovýho mohla zapomenout?“

„Správně!“ zvolal jsem. „Já se taky musel okamžitě převlíct.

Myslel jsem, že mu jde o to, abysme chodili stejně oblečený.“

Ashley zaujatě pokyvovala hlavou, doslova svejma modrejma očima hltala každý moje slovo.

„Ale teď si myslím, že šlo o něco jinýho, že jsme na sobě nesměli mít šaty z budoucnosti. Ty kombinézy, do kterejch jsme se museli převlíct, i když vypadaj jakoby z budoucnosti, jsou ušitý v téhle době, z látky a nití, který jsou taky z týhle doby.“

„Jamesi,“ řekla otráveně. „Kdy už z tebe konečně vyleze něco rozumnýho. Začínám normálně ztrácet naději.“

„Vydrž!“ řek jsem. „V jedný knížce o cestování časem jsem se dočet, že se ženská nemohla vrátit do století, z kterýho přišla, dokud na sobě měla oblečení ze století, v kterým zrovna byla. Z toho vyplývá, že když si oblečeme naše věci – naše šaty z budoucnosti – vytvoříme časovou smyčku. A ty šaty nás automaticky přenesou zpátky domů. Chápeš?“

Ashley se ušklíbla. „Jo, už to chápu. Děsně chytrý!“

Byl jsem svou genialitou úplně unešenej. „Když mi totiž Kapitán 156

Čas sebral šortky a tričko a tenisky, něco si mumlal. ‚Žádný spojení!

Žádný spojení…‘ říkal. Ashley, muselo to znamenat jenom jedno –

že chce zlikvidovat všechno, co by nějak souviselo s rokem 1996.

Věděl, že by nás ty šaty mohly vrátit zpátky!“

„Chceš říct,“ zeptala se Ashley, „že stačí, když na sobě budeme mít svý normální šaty – a automaticky nás to odveze zpátky domů?

Nezdá se ti to trochu jednoduchý?“

„No, zaručit se za to nemůžu,“ odpověděl jsem. „Ale fakt je, že geniální věci bejvaj jednoduchý.“

Alespoň jsem doufal.

Byla to naše poslední naděje.

Vylezli jsme na chodbu. „Kapitán se může každou chvíli vrátit od večeře,“ zašeptala. „Takže teď anebo nikdy, Jamesi!“

„Přesně tak,“ řek jsem.

Zdálo se, že nám nic nestojí v cestě – až na jednoho strážce. Seděl ve velký místnosti, čet si humoristickou přílohu a pochechtával se.

Svezli jsme se na všechny čtyři a proplížili se kolem něj, až jsme mu zmizeli z dohledu. Pak jsme zase vyskočili na nohy a vzali jsme to do místnosti stroje času, ke kumbálu, kde byly naše věci.

Skočil jsem ke dveřím a vzal za kliku.

Zamčeno!

Úplně jsem zapomněl, že Kapitán kumbál pečlivě zamyká. Klíč na velkým kroužku nosil u sebe v saku.

Štěstí nám nepřálo.

Pustil jsem se do průzkumu dveří. Nebyly nijak pevný. Vedle na věšáku visela Kapitánova dřevěná hůl.

Popad jsem ji a zapáčil do zámku, až ze dveří vylítly třísky. Dveře začaly povolovat.

Ashley mě s napětím pozorovala. „Rychle, Jamesi,“ zašeptala.

„Čapni naše věci a mizíme odsud!“

Konečně zámek odletěl. Otevřel jsem dveře a zuřivě zašátral ve tmě.

Kumbál byl prázdnej.

157

XXVII.

Byl to náš konec. Poslední naděje se rozplynula.

Ashley se zoufale chytila za hlavu. „Naše šaty, Jamesi!“ zaúpěla.

„Kam dali naše šaty?“

Naděje se sice rozplynula, ale můj geniální mozek pracoval dál.

„Počkej!“ zvolal jsem. Projel jsem prstama podlahu. Nahmatal jsem čtvercovej poklop. Po straně z něj trčel kovověj kroužek.

Dvojitá podlaha!

Strčil jsem do kroužku prst a zatáh. Nic se nestalo.

Zapřel jsem se nohou o práh kumbálu a zatáh jsem víc.

Poklop se nadzved. Dvojitá podlaha se otevřela.

Dole byly bez ladu a skladu naházený naše věci. Naše senzační, moderní ohozy.

Snad ještě nikdy jsem nebyl při pohledu na obyčejný, hnědobíle proužkovaný tričko s třema knoflíkama tak šťastnej. A moje pumy!

Moje senzační nový tenisky s odlehčenejma podrážkama!

Ashley si začala na stříbrný kombinéze rozepínat háčky. Zarazil jsem ji.

„Tady ne,“ řek jsem. „Někdo může přijít a chytit nás. Odneseme naše věci zpátky do tvý princeznovský komnaty. A tam se v klidu převlíkneme.“

Moc se jí to nezdálo, ale souhlasila.

Sežmoulali jsme svý šaty do podpaží a překlusali po špičkách kolem nepozornýho strážce zpátky na cimru.

Otočili jsme se k sobě zády, strhali ze sebe cirkusový kombinézy a oblíkli si svý věci.

Když jsme se otočili a podívali se na sebe, Ashley se slastně 158

usmála. Já taky.

Měla na nohou jasně růžový dřeváčky, na sobě měla bílý bermudy a světlerůžový tílko. Byla sice trošku pomuchlaná, ale líbila se mi jako ještě nikdy.

Chvíli jsme tak stáli a čekali, kdy začne fungovat časová smyčka.

Zamával jsem rukama jako křídlama, jako bych se už nemoh dočkat, až poletím zpátky – nebo dopředu, podle toho, jak se to vezme – do budoucnosti.

Ashley nervózně klapala dřevěnejma podrážkama o zem.

Srdce mi bušilo stokilometrovou rychlostí. Vyschlo mi v krku.

Čekali jsme, kdy se začneme vzdalovat z třicátejch let tohohle století, abych tak řek.

Čekali jsme a čekali.

A pak jsme toho nechali a padli celí zničený na gauč.

„Senzační nápad, Jamesi,“ povzdychla si Ashley. „Až na to, že nefunguje.“

„Počkej!“ řek jsem. „Mám další nápad!“

V tom okamžiku vrazil do dveří Kapitán Čas.

Jakmile zjistil, že máme na sobě svý vlastní oblečení, oči se mu zúžily do zlostnejch štěrbinek.

„Jak si to vy dva vůbec

představujete?!“ zachrčel.

Popad nás za ruce a zařval: „Půjdete se mnou!“

Táhnul nás na chodbu.

„Kam nás vedete?“ zapištěla Ashley.

„Přesně tam, kam už dávno patříte,“ odpověděl a přidal do kroku.

Jako by se popásal na našem strachu, v polovině chodby se zastavil a otočil se k Ashley.

„Bude z vás nádherná ropucha,

princezno.“

Pak se podíval na mě. Zarazil mi do hrudi ukazováček. „Nemám pravdu, pane mloku?“ zeptal se s úšklebkem.

159

XXVIII.

Kapitán Čas nás bez dalších řečí vlek chodbou.

O co šlo? O velký akvárium?

Ne. Zaved nás ke stroji času.

„Nastupte!“ přikázal.

„Kam nás chcete poslat?“ zapištěl jsem tím svým trapáckým, vyděšeným hláskem.

„Pojedete hezky do minulosti za svým kamarádíčkem

pterodaktylem! Určitě si na vás rád pochutná.“

Strčil nás dovnitř, natáh ruku, otočil knoflíkama a nastavil páky do startovní polohy. „Co oko nevidí, srdce neželí,“ pravil jízlivě a zabouch za náma poklop.

Mašina se zachvěla.

„Jamesi!“ zakuňkala Ashley. „Já se bojím. Já nechci k dinosaurům!“

Musím se přiznat, že jsem taky nechtěl, i když by to možná bylo zajímavý. Určitě jste viděli „Jurský park.“

Úplně mi drkotaly zuby. Ale přesto jsem se vzmoh na to, že jsem otočil knoflíky a přehodil páky přesně na druhou stranu.

Kapitán Čas nás chtěl poslat dozadu. My jsme potřebovali cestovat dopředu, do budoucnosti, abych tak řek.

Čekal jsem, co se stane. Byl jsem nervózní, chtělo se mi řvát.

Naučil jsem se v paramounťáckým Královským ostrově ječet a řvát jako nikdo na světě.

V paramounťáckým Královským ostrově!

„Mám to!“ zvolal jsem.

Ashley koukala ještě vyjevenějc než předtím. „Co to zase plácáš, 160

Jamesi?“

Sáh jsem si do zadní kapsy šortek.

Karamely byly skoro na placku, ale byly tam pořád! Karamely Kreemies.

„Jsou už jenom dvě,“ zamumlal jsem. „To je akorát.“

„Akorát co?“ zeptala se Ashley.

Podal jsem jí jednu karamelu a řek jsem: „Strč si ji do pusy a žvejkej, Ashley.“

Zavrtěla hlavou a ukázala si na zuby. „Pořád zapomínáš, že mám rovnátka.“

To snad nebylo možný! „Ashley, nech už těch pitomejch vejmluv a žvejkej. Teď nemysli na rovnátka. Mysli na to, že se nechceš stát pochoutkou pro dinosaury.“

Zírala na mě, nechápala.

Otočil jsem se k ní, abych jí to zase vysvětlil polopaticky.

„Bonbóny z roku 1996 vyvolaj časovou smyčku. Už je mi to úplně jasný. Musíme mít něco z budoucnosti na sobě a taky v sobě! Už na sobě máme svý šaty z roku 1996. Ještě musíme žvejkat bonbóny z roku 1996.“

Mašina se třásla, kymácela se tam a zpátky.

„Jen, aby ses nesplet,“ řekla Ashley. Dívala se na bonbón, kterej měla v ruce.

„No tak, pusť se do toho!“ zakřičel jsem na ni v rachotu stroje času.

Já už měl svoji karamelu v puse.

Ústní dutinu mi naplnila božská sladkost, do krku mi stříkla šťáva.

Bude to fungovat? Vymyslel jsem to dobře?

Posunou nás bonbóny a šaty o víc než šedesát let dopředu?

Civěl jsem na stěny kabiny. Přešly do vibrací. Přišlo to bzučení. A pak se stěny začínaly ztrácet. Obklopilo nás divný žlutý světlo.

„Ashley, vidíš to? Já mizím! Nejsem vidět!“ křičel jsem.

Ashley byla pořád stejná. Proč nemizela se mnou?

Stěny stroje času přestaly existovat. Místo nich se objevil rozzuřenej obličej Kapitána Času. „Jak jste se opovážili manipulovat s ovládacím zařízením!“ zařval na nás.

Ten hlas mi explodoval v hlavě.

161

Sáhnul k nám a popad Ashley za ruku. „Vy tu zůstanete se mnou, princezno!“

Táh ji kousek po kousku z kabiny – zpátky do svýho času!

A já jsem se ztrácel, ztrácel… Proč se Ashley neztrácela se mnou?

A vtom jsem pochopil, co se stalo.

Ten bonbón. Jasně! Karamela Kreemie. Ashley ji pořád ještě držela v dlani.

„Sněz tu karamelu!“ zaječel jsem na ni.

„Sněz ji, nebo tu

zůstaneš!“

„Je pozdě!“ křičela Ashley. „Je strašně pozdě!“ Zavzlykala. A zavolala na mě rozechvělým hlasem: „Sbohem, Jamesi!“

Díval jsem se, jak se ode mě vzdaluje. „Tu karamelu!“ řval jsem.

Konečně se vzpamatovala. Strčila si ji do pusy. Viděl jsem, jak se do ní zakousla.

A jen se do ní zakousla, Kapitán se začal zmenšovat. Valil jsem oči. Byl čím dál tím menší. A nakonec mi zmizel z očí úplně. Setřásli jsme ho. Unikli jsme mu v poslední chvíli.

„Žvejkej!“ křičel jsem. „Pořád žvejkej!“

Řítili jsme se vpřed, míjeli jsme lidi a města, doslova jsme míjeli čas. Prožíval jsem každou buňku v těle. Cizí tváře, tajemný budovy a neznámý místa se kolem nás míhaly jako rozmazaný obrazy.

Kůže mi hořela.

„Žvejkej!“ ječel jsem na Ashley. „Funguje to! Dokázali jsme to.“

Měl jsem žaludek až v krku. Na všech stranách vybuchovaly jasný světla a barvy. Zavřel jsem oči. Padal jsem někam dolů. A padal jsem čím dál tím rychlejc. Vítr kolem mě svištěl šílenou rychlostí.

Najednou jsem v dlaních ucejtil něco studenýho, kovovýho.

Otevřel jsem znovu oči a podíval se na svý ruce.

Držel jsem se kovový štangle.

Bezpečnostní závory.

Byl jsem na Monstru!

Zrovna jsme s Ashley sjížděli poslední držkopád. Ve vozejčku za náma vřískali lidi. Kolem dokola zářily, mihotaly se a vířily světla zábavního parku.

Byla noc. Na temný obloze svítil oranžovej měsíc.

Skoro úplněk.

162

Dokázali jsme to! Vrátili jsme se do našeho světa a času. Od samýho žvejkání mě bolela pusa.

„Dokázali jsme to, Jamesi!“ jásala Ashley. „Jsme zase doma!“

Souprava vozejčků zpomalila a dodrkotala k rampě.

Vyštrachal jsem se ven a málem jsem pad na kolena a políbil ten sladkej, studenej beton, o kterým jsem si myslel, že už ho víckrát nikdy nespatřím.

Pak mě napadlo, kolik může bejt hodin. A kterej den. Byly jsme přece pryč tak děsně dlouho.

Ashley ukázala nahoru a řekla: „Jamesi! Hele!“

Na noční obloze zářil ohňostroj, vybuchovaly oranžový, modrý, zelený a rudý rachejtle.

„Je pořád středa, Jamesi! Ten samej den, co jsme se ztratili!“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal jsem se. K nebi se vznesla velká bílá světlice a rozprskla se na tisíc zářících jisker.

„Nevzpomínáš si? Ohňostroj!“ zasmála se. „Kvůli němu jsme přece dneska do parku přišli. Šli jsme se podívat na ohňostroj.“

Kejv sem. Byl jsem v šoku. Pak jsem si vzpomněl.

Dneska měl bejt v parku ohňostroj. Půl hodiny před zavřením.

„Víš, co bysme ještě stihli, Jamesi?“ zeptala se Ashley. Nějak divně se jí zablesklo v očích.

„Nevím. Co?“

„Mohli bysme se ještě jednou svézt na Monstru!“

Popadla mě za ruku a táhla zpátky na rampu. „Pojď! Ještě jednou!“