Andrew Hall

Stopy hrůzy 101

Semeno zla

I.

Slunce žhnulo jako kovářská výheň. Pamela Carsonová ležela na lehátku a nastavovala tvář slunci. Jen občas nadzdvihla sluneční brýle a hodila pohledem na svou o pár minut starší sestru – dvojče Kelly.

Ta nastavovala slunci záda: „To je hic, chtělo by to vyrazit někam k moři a pozorovat svalnaté opálené surfaře.“

Kelly se spokojeně ušklíbla, protáhla se jako kočka a upravila si culík uhlově černých vlasů.

Pamela si přilepila lístek ze stromu na nos. „Nejmíň ze všeho potřebuju, aby mi vyskákaly pihy,“ zamračila se a upila brčkem z avokádového džusu. Potom pohlédla na modravou hladinu bazénu, která se leskla jako vybroušený.

Křišťál, a začala si polohlasně prozpěvovat nejnovější trhák.

„Víš, co jsem slyšela o Adamu Robertsonovi?“ zeptala se spiklenecky Kelly. „Že se už definitivně rozešel s tím svým vyhublým zázrakem, tou modelkou, co si říkala Mimi. Přihlouplá namyšlená koza, nevím, co na ní mohl takový kluk jako Adam, který vypadá, že mu to občas i zapaluje, vidět,“ protáhla znechuceně obličej. „Myslím, že máš mimořádnou příležitost, jak ho utěšovat,“

pousmála se ještě a dala uličnicky hlavu na stranu.

„Adam nestojí o nějaké přihlouplé řečičky. Napadlo mě spíš, že bych koupila na inzerát sbírku mincí a pak ho pozvala, aby se na ni přišel podívat. Slyšela jsem, že je posedlý numismatikou.“

„To je rafinované,“ zasnila se Kelly, ale v tom obě přerušil ostrý zvuk zvonku u zahradní brány.

„Co když je to Adam!“ vyskočila Pamela z lehátka, jako by ji 4

píchla včela. „Měl se tu stavit pro sazeničky kaktusů pro svou mámu.“

„Nepřeraž se,“ volala za ní Kelly a hodila po ní se smíchem složený módní časopis.

Pamela běžela ke své kabele a vytáhla z ní hřeben a kosmetickou taštičku. Rychle si pročesala husté zlaté vlasy, které jí spadaly až na ramena, a zběžně se podívala do malého zrcátka, které jí vrátilo zpět obraz až anticky souměrné tváře se zelenkavýma očima.

Domovník otevřel bránu a vpustil neochotně návštěvníka dovnitř.

„To je jen Viktor,“ zatvářila se Pamela kysele. Zklamaně hodila líčidla zpátky do kabely. Doloudala se ke kraji bazénu a usedla na schůdky. Spustila opálené nohy do vody a lehce jimi čeřila vodu.

Viktor kráčel směrem k nim a tvářil se nejistě, když uviděl dvě vyhlášené borgentownské krasavice jen ve sporých plavkách.

„Aby ti, Viktore, nevypadly oči do bazénu,“ pošťuchovala h o Kelly a Viktor pod jejím pohledem zrudl. „Chtěl jsem, abys mi poradila, jak vyplnit fyzikální tabulku do školy.“

Pamele přišlo dnes kdoví proč Viktora líto. Všichni věděli, že ji pronásleduje zamilovanými pohledy, ale byl to bohužel „takovej brejlatej nicka z bezvýznamný úřednický rodiny“, jak často říkala paní Carsonová. Dělal speakera ve školním rozhlase a Pamela s Kelly se ho snažily brát jako dobrého kamaráda.

Shrnula si ofinu z čela.

„Strašně ti to takhle sluší, Pam,“ polkl naprázdno Viktor, až mu ohryzek zakmital v krku.

„No jo,“ zamumlala nevšímavě Pamela a odvrátila se od něho.

Kráčela ladným krokem směrem k bílé Carsonovic víle a její snědá postava za chvíli zmizela mezi dvěma velkými palmami.

„Byl tady Adam?“ zeptal se Viktor se špatně skrývanou žárlivostí a krčil se přitom na okraji plážového lehátka.

„Nebyl, Othello,“ škádlila ho Kelly. „A svlíkni si tu mikinu, musí ti v ní být hrozné vedro. Jseš bílej jak vařenej bílek.“

„Ne, to je dobrý,“ poposadil si Viktor na nose brýle. „Nemám zrovna postavu jako ti svalovci z Pobřežní hlídky a Pamelou by mohl pohled na můj propadlej hrudník otřást.“

„Nebuď labuť… Jseš fajn kluk a to stačí.“

5

„Jo, to stačí,“ zadíval se Viktor nostalgicky do země a odkopl velkého nafukovacího delfína stranou.

Ve dveřích se objevila Pamela. Nesla fyzikální tabulky, a když došla k Viktorovi, začala mu vysvětlovat poslední látku ze školy.

Zvonek se znovu rozezněl.

Tentokrát to byl opravdu Adam Robertson. Viktor se zatvářil jako spráskaná doba. Pomalu odcházel pryč směrem k bráně.

Adam k nim kráčel a sportem vypracovaná postava se mu leskla na slunci jako tělo manekýna. Nebylo to tak dlouho, co se přistěhoval do Borgentownu a neměl tu ještě ani mnoho kamarádů. Kromě těch z basketbalového družstva.

„Ahoj, Adame,“ nazdvihl jeho příchod Pamelu, která kolem něho začala hopsat jako míček z gumy. „Nechceš džus? Nebo šťávu z pomerančů s ledem?“

Adam jenom otráveně zakroutil hlavou. „Mám se tu stavit pro nějaké kaktusy, máma dnes ani nemohla dospat, jestli jí ve skleníku zase nerozkvetla nějaká kytka. Myslím, že by si ani nevšimla, kdyby někdo z naší rodiny zmizel, ale kdyby jí zahradník ulomil list u orchidey, byla by schopná vzbouřit kvůli tomu celý Borgentown.“

„Jdi za zahradníkem, má je pro tebe už připravený,“ řekla Kelly.

Sotva za Adamem zapadly dveře, otočila se k Pamele. „Nemůžeš ho takhle obskakovat, radím ti dobře.

Chlapi si na to okamžitě zvyknou a není s nimi pak k vydržení.

Nevím osobně, co na Adamovi máš. Na můj vkus je trochu moc sebevědomej.“

V tom něco nedaleko nich dopadlo se zasyčením do bazénu. Obě sebou trhly.

„Co to bylo?“ zeptala se Pamela a Kelly jen pokrčila rameny.

„Vím já? Možná nějakej pták. Trefil ho infarkt nebo tak a spadl dolů.“

„To nebude pták,“ přikrčila se Pamela, protože z dálky k nim dolehla ohlušující tlaková vlna jako od tryskáče. Nad nevelkým kopcem se objevila narudlá záře, která zvolna pohasínala nad pustou pahorkatinou Sleeplandu.

„Možná spadlo nějaký letadlo a to, co dopadlo k nám do bazénu, je černá skříňka,“ nadchla se Pamela pro svou verzi vysvětlení a 6

začala se připravovat u bazénu na perfektní šipku.

„Neblázni Pam, bůhví, co to je, může to být nějakej jedovatej neřád, jestli to vypadlo z letadla. Nějaká chemická látka, nebo tak…“

Pamela ji už ale neslyšela a zmizela pod vodní hladinou. Bleskově se zase vynořila s tou věcí v ruce a připlavala ke břehu. Na těle se jí leskly kapičky vody. Odhrnula si zmačkané vlasy z čela a obě se zadívaly na ten předmět. Nevypadalo to jako černá skříňka. Byl to nějaký stříbřitě lesklý krystal.

Za zády k nim neslyšně přistoupil Ada.

„Může to být meteorit,“ řekl a vzal tu věc do ruky. „Je to opravdu krásný,“ dodal a podával předmět zpět Pamele.

„Nevěřím, že by mohl mít meteorit tak pravidelný tvary,“ řekla Pamela uchvácená tím, jak se Adam při vracení krystalu lehce dotkl jejích prstů.

„Radši na to moc nesahejte, může to nějak magnetizovat, nebo vydávat radioaktivní zařízení,“ Podotkla Kelly.

„Dej už pokoj s tím věčným napomínáním, kvůli tobě by se člověk pomalu bál kýchnout, aby tím nezvětšil ozónovou díru,“

ušklíbla se Pamela.

„Měli bysme to možná někam odevzdat, jestli je to skutečně z vesmíru. Na koumání, nebo tak,“ navrhla Pamela.

„To je myslím zbytečný, takovejch ptákovin z kosmu mají v různejch ústavech plno. Klidně si to nech, když se ti to líbí.“ Řekl Adam a chystal se s kaktusy v pravačce zamířit k východu.

„Ten krystal nádherně chladí,“ nadhodila Pamela. „Jako by ho právě vytáhli z mrazáku. Je to moc příjemný.“

V tom viděla, jak se Kelly rozšířily překvapeně zorničky a také Adam se zarazil v půli cesty.

„Proboha, Pam, ty svítíš!“ řekla zděšená Kelly.

Pamela se zadívala na své ruce. Skutečně, vycházela z nich směrem od krystalu sílící záře a červnové horko už zcela vystřídal pocit chladu.

„Vypadáš jako obrovská neonová reklama,“ řekl Adam směrem k Pamele. Pamela se rozesmála a začala vesele tančit kolem bazénu.

„Už mi vůbec není horko, je mi prostě skvěle.“

S těmi slovy jí pojednou vyjel z rukou zářící blesk a zakousl se do 7

kmene jedné z palem.

Pamela se naklonila na stranu a se šplouchnutím dopadla doprostřed vodní hladiny.

8

II.

Adam se zadíval na Pamelu s úsměvem v jindy odměřené tváři. „Jsi horší než Terminátor,“ řekl přidrzle.

Pamela ohromeně mlčela a prohlížela si udiveně konečky svých prstů.

„To je ale síla,“ hvízdla Kelly. „Tohle přece nemůže být obyčejný meteorit.“

„Kdo z nás zná hlubiny vesmíru, aby to mohl posoudit,“ zasnila se Pamela. „Možná sem k nám na zem letěl miliony let, než dopadl…“

„Když tě zajímají takový záhady, možná bys ráda viděla kresby v jeskyních za Sleeplandem. Řekla mi o nich jedna přítelkyně,“

prohodil Adam.

„Která? Máš snad více přítelkyň?“ podřekla se Pamela. Hned vzápětí se zajíkla.

„Ne, to jsi špatně pochopila,“ pousmál se Adam. „Tohle to je jen kamarádka. Ujala se mně, když jsme se sem přistěhovali.“

„Měl jsi přijít radši za náma,“ řekla Pamela naivně.

Kelly za ní jen obrátila oči v sloup.

„Hele, Pam, já vím, že jsi fajn holka. Senza kámoš, jestli chápeš,“

podotkl k Pamelinu zklamání Adam.

„Nechtěl bys tam do těch – jeskyní, někdy jet s náma? Abys nám ukázal, kde jsou a tak,“ snažila se Pamela dál.

„Strašně rád bych, ale mám v poslední době hrozně moc věcí na práci…“

Pamela se zatvářila, jako by měl nastat konec světa.

„Tak dobře, já tam teda s vámi zajedu hned, skočím se jen domů převléknout,“ řekl Adam rychle a stisk sazeničky kaktusů v podpaží.

9

Zaklel, jak se popíchal, vzápětí odkráčel k bílé příchodové bráně.

Bydlel naštěstí přímo naproti domu Carsonových ve stejné čtvrti, East Parku.

Pamela si prohlížela důkladně vesmírný krystal ze všech stran, ale nic podivuhodného na něm už nebylo. Spočíval teď mrtvě v jejích dlaních a už nezářil.

„Vidíš, tohleto bylo lepší než trik se sbírkou mincí. Teď máš zajištěno pěkné odpoledne s Adamem v nějakejch jeskyních,“

nadhodila Kelly a rozeběhla se směrem k bazénu.

Hladina se zčeřila a Kelly zvolala: „Voda je dnes fajn, řekni údržbáři, ať vytáhne tu palmu z vody a jdem si zaplavat.“

Od brány k nim dolehl zvuk zvonu, který tam měli Carsonovi zavěšen ještě kromě elektrického zvonku. Jejich spolužačka z Borgentown High School Salome, oblečená ve fialovém body, jim vesele zamávala a hned se k nim hnala. Potkala cestou Viktora a dotáhla ho zpátky k bazénu.

„Co jste udělali Vikimu? Ani nemluví, jen kouká jako kos, co mu vyfoukli rovnou žížalu před nosem,“ halekala Sal.

Viktor se nepřítomně zašklebil.

„Náš Othello jen žárlí na Adama, stává se z něj úplně nepříčetnej případ, kdykoliv se na Pamelu někdo koukne. Že jo, Pam?“

Pamelu to úplně nadzdvihlo a řekla ostře:

„Zase potřebuješ

vysvětlit nějaký fyzikální tabulky, nebo co je, k čertu?“

„Ne, potřebuju jen vědět, jestli nechceš zjistit, kdy se mi zamlží brejle , Sugar.“

Kelly se zasmála. Pamela se tvářila naštvaně a Salome ji vzala kolem ramen. „Měli bysme už bejt ve vodě, je přímo báječný počasí na koupání, doufám, že vydrží až do prázdnin,“ řekla smířlivě a šla se převléknout do plavek.

V tom se podívala na bazén a spatřila v něm ležící kmen.

„Spadla vám palma?“ zeptala se se zájmem.

Pamela jí stručně řekla, co se stalo.

„Já myslím, že to všechno bude mít nějaký zvláštní souvislosti.

Mohla bych jet k těm jeskyním za Sleepland s vámi?“ zeptala se dlouhá a štíhlá Salome.

„Klidně, stejně je nás už tolik, že intimitu mezi Pamelou a 10

Adamem víc neohrozíš. Když už jsme u toho, mohli bychom vzít sebou i Viktora. Co ty na to, Viky?“ zeptala se Kelly rošťácky.

„Můžu jet s vámi, Pamelo?“ zažadonil Viktor.

„No jo, ty žabí dechu,“ zavrčela Pamela a zatvářila se důležitě.

„Dělaj se ti pihy na nose,“ zdůraznil jí Viktor schválně její slabinu.

„Ty toho taky víš,“ řekla Pamela naštvaně a přejela si rukou po tváři. „Trochu mejkapu to hravě spraví.“ Hned se šla znovu upravit, protože nechtěla, aby si toho všiml i Adam. Je z něho vážně nějaká hotová, připustila si. Kelly má pravdu. Takhle ho asi nikdy nesbalí…

Adam byl skutečně za chvíli zpátky, jak slíbil. Přeměřil letmo postavu Salome ve fialovém body, a Pamelu k její nelibosti napadlo, že je možná vážně na hubené holky. Stejné, jako byla ta jeho modelka Mimi.

Pamela na rozdíl od ní měla zdravé proporce, ale tlustá si rozhodně nepřipadala. Dokonce jí někdo řekl, že podobná té francouzské herečce Michelle Mercierové, ovšem zamlada. Když už si jejích kvalit konečně povšimne také Adam, zesmutněla trochu.

Viktor si toho všiml. „Já to tak nemyslel s těma pihama,“ řekl jí a zase se na ni oddaně zadíval.

„Já vím, Viky,“ řekla Pamela tiše a šla za ostatními k Adamovu jeepu.

„Vyrážíme, bando,“ odvázal se Adam Robertson a pomohl jim všem nastoupit. Pamela se zadívala na jeho svalnaté opálené paže a povzdychla si. Kéž by jí tak někdy objal. Nejlépe hned teď.

„Nasedej, Pam,“ řekl jí Adam věcně a zabouchl za ní dveře vozu.

Vyjeli po silnici směrem k dálnici, minuli poloprázdný motorest Truck 76 a brzy svištěli směrem k mírně zvlněné pahorkatině Sleeplandu.

Po několika minutách jízdy odbočili na menší silnici, kde asfalt nebyl už zdaleka tak dokonalý, a čím hlouběji vjížděli do Sleeplandu, tím víc to s nimi ve voze házelo.

Přejeli most přes malou říčku Sand River vinoucí se údolím a zajeli mezi stromy na zalesněnou cestu sjízdnou jen pro terénní vozidla.

„Doufám, že tu nebudou komáři,“ strachovala se Sal a přejela si 11

po hebké pěstěné pleti. „Co myslíš, Adame?“

„Myslím, že se zdržují spíš u vodních nádrží než jen takhle v lese,“ začal jí Adam vysvětlovat, zatímco Pamele docházela trpělivost. Jí si sotva povšimnul, kdežto na kteroukoliv hubenou tyčku s podmalovanýma očima se tvářil, jako by byla pupkem světa…

„To nic, Sal, když tak budeš mít jen po obličeji červené pupence,“

řekla jí Pamela vztekle a podívala se znovu na Adama, který si jí vůbec nevšímal.

„Neměla bys tohleto říkat, víš, jak má citlivou pokožku,“ podotkl Adam.

„Ostatní na rozdíl od ní mají asi horší kůži,“ řekla Pamela dotčeně. Jak vůbec může vědět, jakou pleť má Salome? Napadlo ji vzápětí. Byla téměř tou svou věčnou žárlivostí na Adama Robertsona bez sebe.

Dojeli na místo a Adam zaparkoval.

„Dávejte pozor na cestu, jsou tu samé výmoly,“ oznamovala jim Kelly.

„Já tě tam když tak odnesu v náručí, Pam,“ řekl Viktor.

„Prosím tě, ani bys mě nezdvihl,“ odtušila Pamela, která měla ještě stále mizernou náladu, ale hned vzápětí jí uchvátila ještě stále mizernou náladu, ale hned vzápětí jí uchvátila divoká krása krajiny kolem nich.

„Teď pojďte všichni za mnou, abyste mi někdo někam nezapadl.

Jsou tu všelijaké rozsedliny,“ oznamoval jim Adam.

Po několika desítkách minut pěší cesty se ze stráně zdvihla skalnatá deska a nad nimi se začernalo ústí jeskyně.

Zdálo se, jako by odtud k nim dolů zazníval krásný tichý zpěv.

„Tohle není ta jeskyně, kterou jsem vám chtěl ukázat. Vůbec nevím, kde to jsme,“ řekl Adam udiveně.

12

III.

Vyškrábali se nezřetelnou stezkou po stráni porostlé křovinami až k ústí jeskyně. Tmavý otvor na ně dýchl vzduchem prosyceným plísní a Kelly řekla otráveně: „Tak tam nejdu…“

„Může to být ale moc poučný, viděli jste snad někdy opravdové kresby původních obyvatel?“ setřela ji Salome, která se tím viditelně chtěla zalíbit Adamovi.

„No, asi nejsme tak sečtělí jako ty,“ odsekla i Pamela a vlezla jako první do temna jeskyně.

Ostatní ji mlčky následovali.

„Brr, měli jsme si vzít na sebe nějaký bundy, je tu hrozná zima,“

otřásla se Pamela chladem.

„Studený podnebí dělá dobře na pleť,“ řekla Sal, která se zdála být svou pokožkou úplně posedlá. „Modelky si kvůli tomu dělají studený zábaly, jako třeba Mimi,“ podotkla ještě ke všemu a Adam, jakmile zaslechl toto jméno, se zatvářil nějak nepřítomně.

„Ona se s tebou rozešla, viď, Adame?“ dodala Sal zvědavě a Kelly si významně odkašlala.

„Teda fuj, tady na té stěně je úplně všude nějakej zelenej sliz,“

řekl Viktor štítivě, zdvihl ze země klacík a dloubl do něho.

„Co myslíte, že to bylo za záři odpoledne nad Borgentownem?“

vzpomněla si Kelly a štítivě překročila kameny, na kterých se leskl také ten rosolovitý sliz.

„Možná jen letěla kolem nějaká ef šestnáctka nebo něco takovýho.

Nemůžeme vědět, co vyrobili za nový bojový verze letadel,“

odpověděl jí Adam zdvořile a pak řekl: „Pozor, Salome, ať nešlápneš do toho zelenýho svinstva kolem.“

13

„No jo, jen by naše kráska do něčeho nešlápla,“ parodovala jeho hlas Pamela a zakopla přitom o nějaký předmět, ležící na zemi v rohu jeskyně.

„Kde jsou ty nástěnný kresby?“ dožadovala se Salome.

„Říkal jsem, že to tu vůbec neznám,“ rozhodil Adam rukama.

„O něco jsem se tady málem přerazila,“ oznámila jim Pamela.

Dřepla si a snažila se zblízka zjistit, co to leží na zemi.

„Mám zapalovač,“ řekl Viktor a rozškrtl ho.

Pamela doslova ztuhla odporem. Dívala se zblízka do obličeje zšedlému kostlivci! Rukou se nedržela kořenu, jak myslela, ale jeho zpráchnivělého pařátu. Zůstal jí viset v ruce.

Zděšeně vykřikla a dohodila ho.

„To je hrůůůza,“ otřásla se znechuceně.

Všichni se podívali překvapeně tím směrem dolů, k jejím nohám.

„Na co ten člověk tady mohl zemřít?“ podivila se Kelly, když se trochu vzpamatovali z úleku.

„Mohl být nějaký bezdomovec, který tu zemřel během zimy,“

snažil se to vysvětlit Adam.

V tom se něco dotklo Pamelina na ramena.

„Rušíš klid mrtvých!“ rozlehl se jeskyní skřípavý hlas. Všichni se vylekaně ohlédli tím směrem.

Byl to naštěstí jen Viktor. Přihlouple se smál svému fóru.

„Dej si pohov, ty pako,“ ohradila se Kelly za ně z a všechny a Salome pípla, jestli by už neměli jít.

Adam za jejich zády začal právě ohmatávat stěnu jeskyně a na něco zvláštního narazil. Půjčil si od Viktora zapalovač a šel si prohlédnout stěnu zblízka. Sjel po ní překvapeně rukou.

„Pojďte se všichni podívat, je to tu úplně hladké,“ řekl se zájmem a všichni se zadívali zblízka na stěnu jeskyně a sahali si na ni.

Kámen to rozhodně nebyl.

„Vypadá to jako…“

„…vyrobené z kovu,“ doplnila Adama Pamela. Vzala do ruky kámen a zkusmo zaklepala na stěnu jeskyně. Ozvaly se duté kovové rány.

„Teda lidi, to je něco,“ řekl Viktor.

Adam neříkal už vůbec nic, jen šel okouzleně podél stěny a 14

směřoval stále dál do nitra jeskyně.

„Myslím, že bychom měli nahlásit, že tu leží kostlivec,“ ozvala se zase Salome přiškrceným hlasem.

„Dej teď pokoj s kostlivcem,“ usadila ji Pamela rázně. „Právě teď, když jsme našli něco tak úžasného. Možná opravdovou kosmickou loď!“

Všichni kráčeli rychle za Adamem, který se jim už začínal ztrácet ve tmě. Naštěstí ve stropě jeskyně byly čas od času průduchy, kterými dovnitř dopadaly sporé paprsky světla.

Celá jejich výprava se zdála stále tajuplnější. Šli pořád dál, až se před nimi objevil široký konec jeskyně, tvořící jakýsi dóm.

„Doufám, že tu zabloudíme,“ poznamenala Kelly optimisticky.

„To ne, za hodinu se má vrátit moje máma z práce, musím být doma,“ řekla Salome nepříjemně stísněným hlasem.

„Chtěla jsi pořád zkoumat pravěkou kulturu, tak to máš,“

zchladila ji dnes už poněkolikáté Pamela a Sal konečně zmlkla. Došli k jakémusi podzemnímu jezeru obrostlému stalagmity a stalaktity, do něhož odkapávala v pravidelných intervalech křišťálově průzračná voda.

„Tady je průduch, kterým se dá možná jít dál,“ volal na ně z druhé strany dómu Adam.

„Vážně chceš lézt tam dovnitř?“ zeptala se neochotně Adama Kelly.

Za nimi se ozvalo šplouchnutí vody.

Salome, která šla jako poslední, hrůzně vykřikla.

Všichni viděli, jak se z vody vymrštilo velké pružné tělo podobné obřímu slimákovi a přisálo se k její noze.

Sal začala prudce mrskat rukama a její zděšené vřískání se rozléhalo všude po stěnách kolem.

„Panebože, vypadá to jako obří pijavice!“ zděsil se Viktor a snažil se dostat až ke zmítající se Salome, aby ji zachránil.

Veliký neznámý živočich vydával podivné zvuky, trochu podobné prasečímu chrochtání, a snažil se viditelně stáhnout Salome pod vodu.

„Proboha, ono mně to vysává krev!“ zaječela Sal v panické hrůze a snažila se marně zachytit kluzkých kamenů.

15

Její zbělalé prsty klouzaly po zeleném slizu všude kolem a ona se znovu srdceryvně ozvala:

„Pomozte mi, prosím vás, pomóóóóc!“

Adam doběhl k Salome mizející pod vodní hladinou a podal jí ruku. Salome se jí, v očích spásnou naději zachytila.

Zvíře, jehož hřbet se matně leskl ve sporém světle, se však s hrůzným supěním začalo točit dokola podobno žralokovi, snažícímu se urvat sousto. Salomeiny ruce vyklouzly Adamovi z vlhkých dlaní a její postava s hlasitým žbluňknutím zmizela pod hladinou podzemního jezera.

Po urputném zápase se smrtí se kolem rozhostilo ponuré ticho.

„Panebože, lidi, padáme, těch bestií tady může být víc!“ zakřičela Kelly zoufale.

„Nekřič,“ řekl Adam tiše a utíral si mokré čelo.

„Pamelo, kdybych tady zemřel, řekni bráchovi, že mu odkazuju svoji sbírku plechovek od piva,“ řekl Viktor stísněně a hystericky se uchechtl.

„Dej už pokoj s těma svejma fórkama,“ napomenula ho Pamela, jako by to byl malý nevycválaný kluk. „Sal je mrtvá!“

„Promiň, Pam,“ omluvil se jí po chvíli nejistě a utřel si hřbetem dlaně nos. „Mám vážně dost podivnej pocit kolem žaludku. Měli bychom odtud vypadnout.“

„A co nejrychleji!“ řekla Kelly a dala se na útěk.

Ostatní ji následovali.

Náhle se za nimi ozval z průduchu na konci jeskyně povědomý hlas.

„Co šílíte? Jdeme to tu přece spolu prozkoumat!“ Před nimi se objevila postava zmizelé Salome.

Vypadal úplně normálně a navíc byla zcela suchá.

Všichni jen stáli a vyjeveně na ni zírali, jako by právě vstala z mrtvých.

A vlastně to tak nějak bylo.

16

IV.

„Ty jsi naživu, Sal?“ zazněl dutě prostorem kolem nich Kellyin hlas. „Jak je to možné? Byla to halucinace, nebo co?“

„Tam dole v jezeře je podzemní chodba naplněná vodou, kterou jsem se dostala na druhou stranu,“ vysvětlila jim Salome.

„A jak to, že jseš teda suchá?“ řekla Pamela podezíravě a přeměřila si hubenou postavu své rivalky v lásce od hlavy k patě.

„Kdybyste sem šli za mnou, sami byste to pochopili. Jsou tu nějaké podzemní víry horkého vzduchu, které mně docela osušily. Je to něco neuvěřitelného.“

„Já už nikam nejdu,“ řekl Viktor. Když ale viděl, že Pamela se dívá Salome upřeně do očí a jako hypnotizovaná jde směrem k průduchu, vykročil za ní a ostatní je následovali.

Začali jeden po druhém prolézat úzkým otvorem ve skále. Jako poslední se vysoukal ven ostražitý Adam. Všichni se začali rozhlížet překvapeně kolem.

Skutečně. Těsně za východem z podzemní šachty je zarazilo bublání podivuhodných bahnitých gejzírů a zároveň jim do tváří zavanul proud horkého vzduchu. Postupně všichni opatrně bahnitá jezírka obešli.

„Abychom se nedostali do podzemních chodeb nějaký činný sopky,“ napadlo Pamelu.

„Prosím tě, činná sopka kousek za Borgentownem, o tom bych musel něco vědět,“ ohradil se Adam.

Kráčeli ještě chvilku křivolakou chodbou a to, co uviděli, jim doslova vyrazilo dech.

Před nimi se náhle otevřel oválný prostor plný obdivuhodných 17

destilačních zařízení a jiných přístrojů.

Udiveně se rozhlíželi kolem.

„Připadám si tu jako v laboratoři z nějakýho fantastickýho románu,“ vydechl ohromeně Viktor.

Před ním se tyčil jakýsi pultík, na kterém byla deska z transparentně zelené slitiny ve tvaru krystalu.

„Už myslím tuším, co to spadlo dnes odpoledne k vám do bazénu,“ řekl Viktor a přejel po té zvláštní „palubní“ desce rukou.

„Není to podobné ničemu, co jsem až doteďka viděla,“ zachvěla se bázlivě Pamela, ale Salome ji začala uklidňovat. „Není to tu jistě nijak nebezpečné, Pam. Vždyť ani ta bytost tam ve vodě mi nechtěla nijak ublížit. Jsou to náhodou krásné a bystré bytosti. To, že mi jedna z nich vysála trochu krve, zaplatila svým životem, protože její zažívání není na podobnou stravu uzpůsobeno, Byl to prostě omyl.“

„Fuj, vždyť to vypadalo jako obrovská pijavice,“ zašklebil se zhnuseně Viktor.

„Vidíš, zdání někdy klame,“ usmála se na něho tak nějak křečovitě Sal. „I opravdu krásné bytosti mohou být nevýslovně kruté, ale to neplatí o všech. Třeba o květinách.“

„Prosím tě, Sal, nepraštila ses tam někde ve vodě do hlavy?“

zeptal se jízlivě Viktor.

Pamela se zatvářila jako by Viktorovu repliku přeslechla a řekla nedůvěřivě: „Kde se tady vůbec podobná zvířata vzala?“

„Třeba tu přežila ještě z pravěku,“ navrhoval Adam schůdné vysvětlení a neustále se rozhlížel kolem sebe.

„Vypadáš, jako bys tady chtěl zůstat,“ škádlila ho Pamela, ale ze všeho, co se odehrálo v podzemí, jí vůbec nebylo do smíchu.

„Co to tady visí všude kolem? Vypadá to jako nějaký kokony,“

přemítala Kelly nahlas.

„Hrůza! Lidi, viděli jste Vetřelce?“ vykulil Viktor oči.

„Nebojte se, to jsou jen snímače zvuku z biomasy,“ dotkla se jednoho kokonu velkého jako pštrosí vejce Salome.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se Pamela. Hubená Salome se jí od chvíle, co se objevila po své zdánlivé smrti na druhém břehu jezera, zdála silně podezřelá.

„Sal prostě o věcech víc přemýšlí,“ nahodil Adam a Pamela by ho 18

v té chvíli nejraději utopila v jednom z těch bahnitých jezírek.

„Mám z toho všeho tady divný pocit,“ řekla Pamelina sestra Kelly. Udělala jen bezmocné gesto rukou, jako že jsou všichni příliš posedlí tím svým zkoumáním, a Pamele jí přišlo líto.

„Já nevím jak vy, ale my s Kelly jdeme pryč,“ hodila pohledem po Adamovi. Ten se zatvářil nesouhlasně a pak řekl: „Pojď Kelly, a zkus si sem dát ruku.“ Ukázal na jeden z malých přístrojů. „Ucítíš takové zvláštní vibrace.“

Kelly přešla k Adamovi a nějak smutně se pousmála. „Ano, cítím to.“

Adam se díval zatím pozorně na křivky, které přístroj zapisoval na desku z neznámé, plastu podobné hmoty.

„To je skvělé, přímo skvělé,“ opakoval si pro sebe.

Něco nad jejich hlavami v tom okamžiku zažhnulo jako vystřelená světlice a všichni kromě Adama a Salome se přikrčili k zemi.

„Vůbec se mi to nechce líbit, ještě jsem si v životě nic neužil. Pam má pravdu, padáme odsud,“ ozval se Viktor, vzal Pamelu za ruku a táhl ji ven. Kelly se okamžitě také připojila k odchodu.

Za pár minut je dohonili Adam se Salome.

„Tak se teda vrátíme, ale jen kvůli vám. Je to tu přece děsně zajímavý, ne?“ řekl Adam udýchaně.

„To jo,“ řekla Pamela skepticky.

Když Salome procházela kolem ní, všimla si jakéhosi slabého pižmového zápachu, který vydávalo její tělo. Zamyšleně zakroutila hlavou.

Proklouzli rychle kolem kostry, kterou objevila Pamela, a konečně k nim dopadlo světlo východu z jeskyně. Pamela vyšla ven první a slastně se znovu nadýchala čerstvého

vzduchu. Kolem se

rozprostírala stráň zalitá sluncem a z lesa zaznívalo cvrlikání ptáků.

„Nebudeme nález té kostry hlásit, co vy na to?“ navrhl Adam.

„Začali by se tady hned hemžit policajti a možná by nám i zakázali do té jeskyně chodit.“

„Mě tam stejně už nikdo nedostane, ale ohlásit bychom to měli,“

řekla Kelly rázně a podívala se na svou sestru. Pamela si uvědomila, jak jsou si navzájem podobné a s tou trochu vyzývavou bradou a zelenýma očima. Mají toho společného více, než byla kterákoliv z 19

nich ochotna připustit.

Například jednou v zimě. To byly ještě malé děti a Kelly uklouzla na svahu a skutálela se dolů, kde si nadvakrát zlomila lýtkovou kost.

Pamela si vzpomněla, jak tenkrát v tomtéž okamžiku současně zasykla bolestí, kterou ucítila v lýtku. Byly

pravděpodobně

nadsmyslově spojeny. Prý se podobné případy často vyskytují mezi dvojčaty…

Pamela měla Kelly odmalička za tu zkušenější. Sestra jí byla rádkyní při jejich prvních rande s kluky. Svěřovaly si téměř všechno.

„Je ti dobře, Kelly?“ zeptala se jí Pamela a vzala ji v podpaží.

Kelly byla bledá jako smrt a jen zakroutila hlavou „To bude dobrý, to ten hroznej, plísní načichlej vzduch.“

Adam se na ně starostlivě zadíval a zeptal se, co je s Kelly.

Pamele to bylo protivné.

„Starej se o Salome, aby se jí náhodou neudělalo bebíčko,“ sekla po něm rozzlobeně očima.

V tom zmizela s výkřikem v jedné skalní rozsedlině.

Viktor okamžitě poklekl a zakřičel dovnitř: „Pamelo, prosím tě, ozvi se!“

Ale z úzké šachty se neozývalo nic. Vůbec nic. Bylo v ní jen naprosté ticho a tma.

20

V.

Pamela pomalu nadzdvihla hlavu a začala tápat rukama kolem sebe.

Uslyšela nad sebou Viktorův hlas, v němž se začínala objevovat hysterie. Pousmála se. Ten kluk by za ni dal duši.

„Tady jsem, myslím, že jsem celá, jen mně bolí noha!“ zavolala ze tmy a dotkla se zraněné nohy rukou.

Zasykla. Na prstech měla něco lepkavého. Asi krev.

Nad skalním otvorem se sklonil Adam. „Musíš chvíli vydržet, Pamelo. Doběhnu do auta pro lano. Neboj se, hned jsme zpátky!“

Její princ se konečně má k činu, napadlo Pamelu ve vlhké skalní rozsedlině a spokojeně si povzdychla.

Kdyby jí tak z té

„jámy lvové“ chtěl Adam vynést ve svých

svalnatých pažích jako Perseus, zachraňující Andromedu…

Snad se ze mě stane nakonec snílek, konstatovala nostalgicky a vzápětí začala zjišťovat, zda to neodnesla některá část jejího těla, na které byla celkem pyšná.

„Ještě by to chtělo zapojit mozkové buňky,“ přisadil by si jistě jako obvykle její nevlastní otec Jim, který byl téměř o pět let mladší než její matka. Posmutněla, když si vzpomněla na svého vlastního otce. Brával ji do stájí a učil ji coby malou holku jezdit na poníkovi.

Odkázal jim třem slušný majetek, který její otčím v poslední době úspěšně rozhazoval v kasinech.

Pamele vhrkly slzy do očí a nebylo to jen z bolesti v noze.

„Pamelo, opravdu ti nic není?“ uslyšela Viktorův náhle zcela vážný hlas.

„Jsem v pořádku, Viky,“ křikla nahoru a zavrtěla se, protože jí mezitím navlhlo oblečení a začalo jí být chladno.

21

Konečně se nad skalní rozsedlinou objevil udýchaný Adam.

„Chytni se lana!“ křikla a hodil ho k Pamele dolů. Pamela se zachytila a snažila se po kluzké stěně vylézt nahoru, ale noha ji příliš bolela.

Bezradně pustila lano z necitlivých prstů.

Slyšela, jak se parta tam nahoře nad ní dohaduje.

„Musíme zavolat pomoc!“ hulákal Viktor.

„Ne, vytáhnu Pamelu sám,“ zaslechla Adamův hlas. Srdce jí poskočilo.

Adam se chytl lana a začal se pozvolna spouštět k Pamele do skalní šachty.

Za chvíli byl u ní. Slyšela ve tmě jeho dech. Najednou ji prudce objal a políbil. Nebylo to vůbec takové, jak si Pamela představovala.

Měla sevřené rty a cítila z něho silný zápach pižma jako ze Salome.

Zdálo se jí, že se k ní přisál jako klíště. S odporem se od Adama odtáhla.

Adam se uklidnil. „Chytni se mě a stoupáme nahoru,“ řekl věcně.

Pamela mu vylezla na záda a Adam začal svalnatýma nohama stoupat krok za krokem směrem ke skalnímu otvoru, do něhož se opíralo slunce.

Pamela si to pořád ještě nedokázala urovnat v hlavě. Adam, který ji neustále od samého začátku přehlížel, jí dal polibek. Možná se jí to nelíbilo jenom proto, že byli spolu v té strašné díře a ten zápach vycházel z ní. Ležela opřená hrudí o Adamova záda a přemýšlela o tom, co se stalo.

„Chtěl bych s tebou chodit, Pamelo,“ řekl náhle s námahou vepsanou v hlase Adam.

Pamele se točily myšlenky v hlavě jako světélka hracího automatu. Všechny holky z borgentownské střední školy jí budou závidět. Je to prostě výstavní frajer a sama po něm už nějakou dobu pase. Je silný a krásný. A možná, že o ni vážně také stojí a nechtěl se jen před ostatními ztrapňovat zamilovanými řečičkami. Nač vlastně váhá!

„Musím si to ještě rozmyslet…“ Napadlo ji, že tu událost nejprve večer rozebere s Kelly.

„Fajn, já ti brnknu,“ zasupěl Adam námahou a vyhoupl se i s 22

Pamelou na okraj skalní rozsedliny.

Pamela usedla na zem a hladila si zraněnou nohu. Měla na ní dlouhé krvavé škrábance.

„V autě mám lékárničku,“ řekl Adam a víc si znovu Pamely nevšímal. Kdyby byla ošklivá, chápala by ho. Takhle si neuměla jeho chování vysvětlit. Viktor se nabídl, že jí pomůže k vozu, ale Pamela raději zatnula zuby a zavěsila se do Kelly.

„Nějak to dojdu,“ řekla statečně a jen nad zraněním mávla rukou.

Ve skrytu duše ale přemýšlela, jestli jí na noze nezůstanou jizvy.

Cestou k jeepu nohu rozchodila a bolest už téměř necítila. Kelly jí zranění ošetřila kysličníkem a ovázala obinadlem. Byl čas k návratu.

„Nestihneš se vrátit domů včas,“ snažila se Pamela udobřit si Salome.

„Ále…“ řekla Salome nějak nesoustředěně a nasedla do jeepu.

Pamela si všimla, jak si s Adamem vyměnili významné pohledy a už vůbec netušila, na čem po tom podivném okamžiku tam dole v rozsedlině je. Musí to dopodrobna vylíčit Kelly. Už se na to docela těšila.

Viktor se pořád snažil. „Než si najdeš toho správnýho, tak se to zahojí, neboj,“ řekl a popostrčil si brýle na nose. Evidentně mu překážely. Bez nich by asi vypadal o hodně lépe. Pamela neměla ráda kluky, co nosili lenonky. Tak mu to hned řekla.

„Ty, Pam, moc koukáš, jak kdo vypadá a nevšímáš si ostatních věcí, to je tvůj zásadní problém,“ odpověděl jí Viktor a nevinně se ušklíbl.

Adam mezitím odzátkoval dvoulitrovou láhev minerálky a žíznivě pil. Salome mu ji téměř vytrhla z rukou a dopila zbytek. Pamela na to nevěřícně koukala.

Všichni nasedli do vozu. Za chvíli se už jeep kodrcavě rozjel po úzké lesní cestě.

„Chcete hodit domů, nebo si dáte se mnou ve městě něco k jídlu a k pití?“ zeptal se jich Adam.

„Nemyslím, že bych po tom hnusu dole v jeskyni do sebe něco dostala,“ řekla Pamela s kyselým výrazem v obličeji. „A mimoto, vždyť jsi teď vypil skoro dva litry minerálky,“ dodala překvapeně.

„Jak se to do tebe může vejít?“

23

Adam na to nic neřekl. Vysadil je s Kelly mlčky před bělostnou vilou. Obě se rozloučily se zbytkem party a zašly do vrat.

„Vypadá to, že máma je už z kadeřnictví doma,“ řekla Kelly docela otráveně. Skutečně, silně zmalovaná paní Carsonová se k nim hnala. Měla na hlavě nějaký podivný útvar, který se nedal ani nazvat účesem, a ječela na ně už z dálky: „Viděla jsem, že s vámi přijel ten Viktor Marshall, co u vás ve škole dělá bláznivého spíkra ve školním rozhlase. Jeho rodiče dělají v mém podniku úředníky a já vyžaduju, abyste se stýkaly jen se sobě rovnými. Je to jasné?“

„Nechápu, co je na Viktorovi špatnýho,“ řekla skoro plačtivě Pamela, která bývala vždy o něco citlivější než Kelly. „Díky tobě, mami, nemám skoro žádný kamarády. Všichni si myslí, že jsem nafoukaná dcera majitelky továren na pletený zboží, ke který se nikdo nesmí ani přiblížit. Nic nechápeš a nevidíš, a ani nechceš vidět.

Třeba jak tě Jim neustále okrádá. Jsi nemožná!“ vykřikla Pamela a hnala se po cestě směrem k vile.

„Mami, ona to tak nemyslela,“ snažila se to nějak urovnat Kelly, která se jako obvykle zastávala své o pár okamžiků mladší sestry.

„Já ji vlastně chápu, je v těch telecích letech a smrt vašeho otce ji v dětství dost poznamenala. Promluvím si s n í , “ dodala paní Carsonová a toporně odkráčela cestou vydlážděnou mramorovými dlaždicemi.

Údržbář a zahradník Jack právě vytahoval z modravé vody bazénu poraženou palmu.

Rozhlížela se podél břehu, ale krystal už neležel na místě, na kterém ho Pamela zanechala. Zeptala se Jacka, jestli ho někde neviděl, ale jen zakroutil hlavou.

Kelly napadlo, že ho mohl odnést v nestřeženém okamžiku někdo z jejich party. Ale k čemu by mu mohl být?

24

VI.

Pamela ležela s Kelly ve veliké posteli s broskvově zbarveným vyšívaným přehozem a jen tak tlachaly o malichernostech. Pamela vyprávěla o polibku, který dostala odpoledne od Adama, a Kelly se tvářila nesouhlasně.

„Dej si na Adama pozor, něco se mi na něm nelíbí. Říká se, že když se Robertsonovi přistěhovali, nepřivezli si s sebou jediné zavazadlo a celý svůj majetek měli v drahých kamenech. Kromě toho by mohl mít Adam kteroukoliv holku z Borgentownské střední a to nikdy nemůže být pro tebe dobrý pocit.“

„Tak se mi zdá, že Adam flirtuje i se Sal. Vlastně nevím, co si mám o tý příhodě ve skalní rozsedlině myslet,“ souhlasila s ní Pamela. „Adam tak divně voní, stejně jako Salome. Nedokážu si vybavit, že bych někdy cítila podobnou voňavku. Je to prostě divný.

Kromě toho si mně pak už celý zbytek odpoledne nevšiml.“

Ozvalo se lehké zaklepání. Ve dveřích se objevila matčina tvář.

Nezdála se mít rozzlobený výraz.

„Řekla jsem kuchařce, aby pro nás dvě

připravila horkou

čokoládu, Pamelo. Myslím, že bychom si měly promluvit.“

„Já nevím, jestli je to nejlepší nápad, mami,“ protáhla Pamela obličej, ale pak raději přikývla: „Dobře, já teda jdu.“

Následovala matčinu elegantně oblečenou postavu do letního salonku, vybaveného proutěným nábytkem a spoustou květin.

Matka Pamele pokynula, aby usedla, a sama se uvelebila v proutěném houpacím křesle v rohu místnosti.

Do salonku vzápětí vstoupila stará kuchařka Virginie s šálky horké čokolády.

25

„Dobrý večer. Vždycky, když vás vidím takhle spolu, vzpomenu si, jak byla slečna Pamela ještě malá. Už tenkrát horkou čokoládu přímo zbožňovala. Víte, slečno Pamelo, odkud vůbec čokoláda pochází?“ zašvitořila.

„Ne, to netuším,“ pousmála se Pamela a paní Carsonová řekla:

„Tak nás už nenapínejte, Virginie.“

„Čokoláda pochází z tropické střední Ameriky. Semena kakaových bobů prý nejprve mexický Indiáni používali jako platidla a nasládlou dužinu jedli. Z kakaovejch semen, vanilky a kukuřičný mouky si připravovali placky, kterejm říkali chocholate a který jedli sušený jako zdroj energie při dlouhejch výpravách. V roce 1520 je odvezl do Španělska mořeplavec Hernán Cortes,“ řekla kuchařka, pyšná na své znalosti historie jídel.

„To je zajímavé, Virginie. Ale teď už nás nechte, prosím, o samotě,“ řekla paní Carsonová odměřeně, a když za kuchařkou zapadly dveře, otočila se k Pamele.

„My dvě spolu v poslední době nějak moc nevycházíme a upřímně řečeno, je mi to trochu líto. Vím, že nemáš ráda svého nevlastního otce a snad by se i on měl víc snažit, aby vztahy v naší rodině byly dobré. Já ti, Pamelo, slibuju, že si s ním o těch jeho častých návštěvách kasin promluvím. Ale neboj se, že by nás to položilo. Má sice svoji úvěrovou kartu, ale ta není bezedná a víc nedostane na tuhle svou zábavu ode mě ani cent. Je mi líto, že váš otec zemřel, když jste byly s Kelly ještě malé děti, ale víš, že se o vás o všechny starám, jak umím. Skoro už ani neznám volné víkendy…

Víš co, pojď, půjdeme se spolu projít ven do zahrady. Chtěla bych si pro tebe s Kelly udělat víc času, vážně bych chtěla…“

„Ale mami, já to vím,“ řekla Pamela trochu zahanbeně. „Mrzí mě, co jsem ti odpoledne řekla. Já tě mám ráda, mami. Vážně moc pracuješ, měla by sis odpočinout. Jen se mi nelíbí tvůj názor na Viktora…“

Obě pomalu kráčely směrem ke ztemnělé zahradě plné okrasných keřů v plném květu, jejichž opojná vůně se nesla až daleko za jejich pozemky. Pamele se zdálo, jako by matka na chvíli omládla, když se skláněla nad sotva rozevřenými poupaty a dávala jí k nim přivonět.

Vzpomněla si na společné výlety k jezeru Green Lake.

26

„Co kdybychom si udělaly o víkendu piknik na břehu jezera jako kdysi?“ zeptala se Pamela naléhavě.

Paní Carsonová jí lehce pozdvihla bradu. „Vždyť už nejsi malá holčička, Pam. Ale když ti to udělá radost, zkusím se uvolnit…“

Pamela se cítila po dlouhé době opravdu šťastná. Procházely se spolu po malém můstku vedoucím přes jezírko s lekníny a zhruba po dvaceti minutách strávených v rozkvetlé zahradě se pozvolna vracela k vile. Pamela se zavěsila do matky a společně stoupaly nahoru po mramorovém schodišti potaženém zeleným běhounem.

V mezipatře se náhle chytila paní Carsonová za srdcem a zbledla jako stěna, neschopná pohybu. Jen rukou plnou zlatých prstenů ukazovala vyděšeně kamsi na schodiště před sebe.

Zmatená Pamela pohlédla tím směrem a pojednou začala nekontrolovatelně křičet. Bylo tam něco tak hrozného, až jí ztuhla krev v žilách.

Na schodišti leželo zohavené tělo kuchařky Virginie. Po bílých okrajích schodů stékaly z pahýlu jejího krku rudé potůčky krve a její hlava s černým drdolem ležela opodál s otevřenými ústy a vyhřezlým jazykem. Všude čpěl takový podivný zápach mísící se s vůní domu a Pamele blesklo hlavou, že už ho určitě musela někde cítit. Začala se celá klepat a matka ji musela odvést dolů do haly.

Pak paní Carsonová náhle vytřeštila oči a začala křičet: „Kelly, co je s Kelly?!“

Běžela po dvou schodech nahoru a po chvíli se seshora ozval srdceryvný výkřik.

Pamela stála v koutě haly a nebyla ani schopna dojít k telefonu a zavolat policii. Zuby jí jektaly a jen si uvědomovala, že matka je už možná také mrtvá. Sesula se dopředu a zakryla si hlavu rukama.

Pak si uvědomila, že Kelly s matkou můžou být ještě naživu a potřebují pomoc. Dopotácela se k telefonnímu přístroji a rychle vyťukala číslo policejní stanice.

Koutkem oka viděla, jak k ní její matka běží po schodech a při pohledu na znetvořenou mrtvolu se chytá za ústa. Pamela se odvrátila a s pláčem opakovala do telefonu stále dokola: „Virginie je mrtvá, ona je mrtvá!“

„Uklidněte se a nahlaste mi adresu, jinak nemůže nikdo od nás 27

zasáhnout,“ snažil se z ní dostat údaje policista na opačném konci telefonního kabelu.

„Car-Carsonovi, E-East Park 46,“ vzlykala Pamela vyděšeně.

Matka došla až k ní a objala ji kolem chvějících se ramen.

„Kelly, moje malá Kelly je pryč, někdo ji unesl,“ štkala a tiskla Pamelu k sobě.

Do haly se vřítil zpocený zahradník Jack. V ruce mě křovinořez, kterým právě chtěl ještě oříznout túji u bazénu, jak dostal příkazem.

Zadíval se na paní Carsonovou a ta mu řekla: „Pro všechno na světě, zůstaňte tu s námi a počkejte, než přijede policie!“ Jack pozdvihl křovinořez a vykročil směrem k oběma ženám.

28

VII.

Po silnici vedoucí East Parkem se řítila policejní vozidla se zapojenými sirénami. Jejich ohlušující kvílení se rozléhalo už z dálky a naplnilo dusný červnový vzduch napjatou atmosférou.

První z nich zaparkovalo těsně u domu. Vystoupil z něj policejní náčelník Hurst.

Masivní vchodové dveře se rozlétly a dovnitř začali vbíhat policisté, ohledávající místo činu. I když už viděli ledacos, pohled na zohavenou mrtvolu kuchařky Virginie jim vyrazil dech.

Policejní náčelník Hurst stál rozkročen nad nebohou Virginií a zamyšleně kroutil hlavou.

„Něco podobného se v Borgentownu ještě nestalo,“ řekl a pozoroval muže fotografující místo činu. Blesky fotoaparátu oslepovaly Pameliny oči. Protože už nechtěla v životě pohlédnout na hlavu jejich kuchařky, oddělenou od těla, sedla si na malé kožené sedátko u stěny haly. Znala Virginii od dětství a nemohla pochopit hrůzu toho, co se stalo.

A co Kelly? Píchlo ji náhle v hrudi.

Zeptala se nejbližšího policisty, co je s její sestrou, a on jí jen sdělil, že vyšetřování bude probíhat podle obvyklých postupů, aby se nebála.

„Myslím, že bychom mohli dnes v noci přespat u

Robertsonových,“ řekla Pamelina matka, která se už stačila vzpamatovat.

„Můžete jít, Jacku,“ řekla rozkročenému údržbáři, který ještě stále svíral v rukou křovinořez.

Potom se obrátila na policejního náčelníka Hursta. „My prakticky 29

nic nevíme. Víme jen to, že když jsme přišly domů, leželo tu Virginiino tělo a má dcera Kelly byla pryč,“ sdělila mu paní Carsonová. „Nikoho podezřelého, vlastně vůbec nikoho jsme tu neviděly, kromě Jacka, který pro mě dělá už léta. Můžeme odejít?“

zeptala se.

„Byl to pro vás jistě otřesný zážitek, hlavně pro dceru,“ zabručel Hurst. „Mí hoši jsou otrlí chlapi a taky to s nima zamávalo,“ řekl.

„Můžete odejít, chápu, že si potřebujete odpočinout a zároveň se vyhnout dotěrným reportérům, kteří se sem jistě slétnou jako hejno supů.“

„A Kelly… najdete moji dceru, viďte?“ naléhala na něho paní Carsonová s nadějí v hlase.

„Uděláme všechno, co je v našich silách. Jestli se jedná o nějakého psychopata, určitě najdeme nějakou stopu. Tihle maniaci zanechávají za sebou často své vizitky. Teď vám nemohu nic bližšího říct. Jděte a pokuste se trochu prospat, i když to zní jako nemožné… za současné situace.“

Paní Carsonová s Pamelou požádaly o doprovod a dojeli společně s jedním policistou k prostorné vile Robertsonových. Téměř ve všech místnostech vily se svítilo.

Paní Carsonová stiskla zvonek, který zahrál notoricky známou melodii, a mezi dveřmi se objevil nesympatický mladík útlé postavy.

Podle přízvuku se dalo usuzovat, že je odněkud z Jihu. Zavolal okamžitě pana Robertsona a ten je zval srdečně dál.

Paní Carsonová mu začala líčit, co je potkalo.

„U nás budete mít všechno pohodlí, chápu, jak vám asi je. A váš muž není doma?“

Nastala trapná odmlka. Pamela se podívala po očku na svou matku, které bylo evidentně trapné říkat, že její o tolik mladší muž tráví večery po hernách.

„Manžel měl neodkladnou obchodní cestu do New Yorku,“

zalhala pohotově a obě s Pamelou vešly do přijímacího pokoje jen spoře vybaveného nábytkem.

Na stole se vršily plastikové láhve od nápojů a pan Robertson je rychle odnášel pryč. „Omlouvám se, že tu máme takový nepořádek,“

řekl. „Věnuji se totiž umění, skládám ve volném čase hudbu a nejsem 30

asi dost přísným pánem pro služebnictvo. Ostatně, nemám příliš v lásce, když se tady motají a ruší nás. Jsme dost uzavřená rodina,“

řekl ještě pan Robertson a pohlédl ke dveřím. „Moje paní tady bude za chvilku,“ dodal rozpačitě.

Ozvalo se klapnutí dveří, jak někdo vešel zadním vchodem.

„To jsem ráda, že vás zase vidím, děkuji za ty sazeničky kaktusů,“

hlaholila paní Robertsonová a hned zaječela do chodby: „Adame, to ani nepřivítáš Pamelu?“

Mezi dveře za chvilku nakoukl Adam. Tvářil se spokojeně a měl v očích skoro šibalský pohled, když se zadíval na Pamelu.

„Dobrý večer paní Carsonová, rád tě vidím, Pam,“ řekl s tím svým trochu směšným akcentem, který mu jediný ubíral na dokonalosti výstavního hezouna.

„Ahoj, Adame,“ pousmála se mu Pamela křečovitě vstříc.

Přemýšlela právě, jestli ho miluje a nemohla se rozhodnout.

Adam vzal Pamelu stranou a šeptal jí, že ji právě chtěl volat a pozvat na schůzku.

„Prožila jsem hrozný šok, Adame. Já…“

„Chápu,“ zamračil se soustředěně, až se mu udělaly vrásky na čele.

„Víš, tam v tý rozsedlině – to bylo tak… krásný,“ stiskl jí dlaň.

Byl tentokrát silně cítit nějakou vodou po holení, jejíž vůně se Pamele líbila. Toužila se schoulit v jeho náručí, ale něco ji brzdilo.

Nějaký instinkt jí říkal, že to s ní Adam nemyslí příliš vážně.

Zmateně si povzdychla.

„Je nám to všechno moc líto, opravdu. Dáte si něco k večeři?“

začala jim paní Robertsonová vehementně vychvalovat umění jejich italské hospodyně.

„Těžko bychom po té hrůze něco do sebe dostaly, děkujeme,“

pohlédla paní Carsonová na pobledlou Pamelu a zeptala se raději, jestli by jim paní domu mohla ukázat jejich ložnici.

„Pojďte za mnou,“ pokynula paní Robertsonová rukou a vedla je úzkou chodbou do překrásně zařízeného pokoje. „Slečna Pamela bude mít pokoj hned vedle,“ švitořila.

„Ne, já bych raději dnes v noci spala v ložnici společně s mámou,“ pípla Pamela jako ptáče vypadlé z hnízda.

31

Paní Robertsonová ji pohladila po tváři. „Že mě to nenapadlo hned, postel je dost prostorná i pro dva. Dám vám na pokoj přinést alespoň něco lehkého. Zeleninový salát, nebo tak. My ho sice moc nejíme, ale v kuchyni ho pro vás připraví.“

„Neobtěžujte se, prosím,“ řekla Pamelina matka a unaveně dosedla na postel.

„To je maličkost,“ obdařila je ještě jejich hostitelka oslnivým úsměvem a zavřela za sebou dveře.

Pamela pohlédla na matku, která si zoufale skryla tvář v dlaních.

„Mami,“ dotkla se Pamela soucitně jejího ramene. Matka jí vzala za ruku jako odsouzenec chytající se stébla naděje.

„Nesmíš zůstat ani chvilku o samotě, moje sluníčko,“ řekla paní Carsonová sklíčeně. „Ach, Kelly, Kelly, kdepak jsi,“ zavzlykala.

Pamelu nenapadlo nic, čím by mohla svou matku utěšit, a tak i jen pohladila po vlasech.

Strávily společně dlouhou, vlekoucí se dobu mlčením, jen v hlavách se jim honily nejrůznější zmatené myšlenky.

„Komu jsme co udělaly?“ protrhla matka ticho a spustila ruce bezvládně do klína.

V tom na dveře zaklepal nesympatický mladík a přinesl jim mísu obloženou zeleninou. Pamela si vzala plátek okurky a nepřítomně si z něj kousek ukousla.

Hodiny plynuly, odměřované bubláním vodního filtru v gigantickém akváriu zabírajícím celou protější stěnu. Pamela se dívala z okna na zářící hvězdy. Uvědomila si, jak je vesmír majestátný ve své nekonečnosti a bylo jí v tu chvíli ještě víc smutno.

Po tvářích se jí začaly koulet velké horké slzy.

„Pojď, zkusíme chvíli spát,“ řekla paní Carsonová. Zalezly si pod chladivý přehoz. Bylo dusno, ačkoliv Robertsonovi měli zapnutou klimatizaci.

Pamele klesla pláčem ztěžklá víčka a upadal do krátkého horečného spánku. Za necelou půlhodinu se prudce vymrštila s hlasitým výkřikem:

„Kelly!“

Matka přivinula zpocenou dceru k sobě a chlácholila ji: „Pam, to byl jen sen, jen zlý se, děťátko moje.“

32

„Mami, zdálo se mi, že se Kelly stalo něco hroznýho!“ nedala se utěšit Pamela. „Zdálo se mi, že…“

„Snad je tvá sestra v pořádku,“ přerušila ji zachmuřená paní Carsonová. „Snad, snad ji v co nejbližší době policie najde a bude zase s námi,“ snažila se mluvit s jistotou v hlase. Ale ani ona si vůbec nebyla jistá, že svou dceru ještě někdy uvidí.

33

VIII.

Ráno se paní Carsonová, bledá z nevyspání, odešla věnovat své firmě. Prosila Pamelu, aby vůbec nevycházela z domu ani na krok, a aby na ni počkala ve vile Robertsonových, až se vrátí.

Pár minut po matčině odchodu zatroubil před okny vily klakson Viktorova starého motocyklu značky Suzuki. Pamela odhrnula záclonu a radostně Viktorovi zamávala.

Uvědomila si, že ho v podstatě vidí ráda, i když jí jeho oddanost byla tak často proti mysli. Byla si jistá, že ji nedokáže zradit. Četla to mnohokrát v jeho očích skrytých tradičně za silnými lenonkami.

Obrátila se od okna a vyběhla přes matčin zákaz na chodník zalitý slunečními paprsky.

„Ahoj, Viky,“ snažila se mu Pamela vyslat vstříc úsměv. Viktor měl na sobě džínovou vestu a kolem krku kožené řemínky s talismany.

„Viděl jsem včera v televizi šot o vraždě ve vašem domě,“ řekl soucitně. „Co bych dal za to, aby se našel Kellyin únosce! Přišel jsem se tě zeptat, jestli něco nepotřebuješ. Cokoliv. Jen řekni, a já sedám na stroj a mažu pro to.“

„Snad bys mi mohl přivézt nějaké prášky proti bolení hlavy.

Celou noc jsem nespala a mám hlavu jak střep,“ řekla Pamela s rezignovaným povzdechem.

„Chtěl bych ti říct něco, co by tě potěšilo, ale nic mně vážně nenapadá. Jen, že tě mám opravdu rád, ty to víš, Pam. Tak já sedám na tu svoji starou plechovku a za chvíli jsem tady.“

Pamela chvíli hleděla za odjíždějící motorkou s prskajícím výfukem a přemýšlela, kde je asi Kelly.

34

Tušila, že je stále naživu.

Prostě to věděla.

Snažila se ze všech sil vžít do sestřiných pocitů a ucítila v tu chvíli intenzivní chlad a zoufalou beznaděj. Zároveň se jí zdálo, jako by jí něco pevného svazovalo tělo a cítila se na okamžik jako zvíře chycené v pasti.

Zalapala po dechu a propadla se do tmy.

Pamela otevřela oči a rozhlédla se kolem sebe. Uvědomila si, že leží na chodníku a její hlava že spočívá ve Viktorově klíně.

„Co… co se stalo?“ podivila se.

„Našel jsem tě tady ležet na chodníku, myslím, že jsi omdlela,“

řekl jí Viktor se starostlivým výrazem ve tváři.

„Proč na mě pořád tak civíš?“ vyjela na něho Pamela, které náhle ujely nervy.

„Prostě se o tebe bojím, to je všechno,“ řekl Viktor dotčeně.

Pamela se zarazila.

„Promiň, měla bych se ti asi omluvit, já jsem jen strašně vyděšená z toho, co se včera večer stalo,“ přiznala se Pamela.

Snažila se vstát, ale nakonec byla ráda, když jí Viktor pomohl na nohy a doprovodil ji zpět do Robertsonovy vily.

Paní Robertsonová se jí ujala a dovedla zpátky do postele. Pamela se tam stulila do klubíčka jako kočka a po prášcích od Viktora usnula neklidným spánkem.

Nejprve se jí vybavil zážitek z dětství, kdy si jako malé hrály s Kelly na mramorovém schodišti. Seděly obkročmo na velikém koženém kufru a s hlasitým pokřikem sjížděly dolů jako na saních.

Pak se Kellyina tvář nějak záhadně protáhla a otvor jejích otevřených úst se změnil v temné ústí jeskyně.

Pamele se zdálo, že je její mysl propojuje s vědomím starší sestry a začala postupně vcházet i do jejího těla.

Cítila se omámená.

V polospánku cítila, jak se do Kellyiných a nyní i jejích končetin a krku zařezávají chladná, zřejmě kovová pouta. Kolem byla strnulá, zatuchlá tma naplněná podivným, povědomým pachem smrti a zdálky k jejím uším doléhalo rovnoměrné odkapávání vody, podobné tikání metronomu.

35

Pamela to vnímala, jako by byla všemu v té naprosté tmě osobně přítomná.

Do snu jí zaznívala říkanka jejího mrtvého otce: „Princezně se rozsypaly perly v zámku pod nebesy, padají dolů jako kroupy, naplnily pole, lesy. První, druhá třetí…“

Najednou se ozvala tichá hudba a vše kolem naplnilo prudké světlo bodající do očí jako dýky. Zdálo se, že tu je ještě někdo jiný…

Ozvalo se tiché šelestění, jak se blížil pomalu k lůžku, na němž ležela bezbranná spoutaná Kelly. Pamela se snažila rozhlédnut se jejíma očima a uviděla vysoký prostor a kdesi nahoře ostré kužele krápníků.

„Jsem snad… v té jeskyni, do níž nás zavedl Adam,“ hlesla Pamela ze spánku. Snažila se rozkoukat v prudkém světle.

Zdálo se, že kolem se rozkládá ona podzemní laboratoř, kterou jejich parta objevila ve staré kosmické lodi pohřbené snad už před tisíci lety. Tomu mohly nasvědčovat i horké bahnité gejzíry, vystřikující z hlubin země.

Šelestění ustalo a povědomý zápach nepříjemně zesílil. Nad Kellyiným spoutaným tělem se objevilo něco, co Pamelu naplnilo intenzivním děsem a úžasem zároveň.

Chtěla vykřiknout, ale krk měla vyschlý jako duny pouště.

Zachroptěla.

Bytost, jež se tyčila nad nebohou Kelly, byla podobná obří, pohybující se rostlině z průhledné tkáně, jako mají těla medúz. Ta hmota ale byla kompaktnější, potažená pevným obalem, z něhož vybíhalo do stran několik silných úponků. Tělem bytosti probíhaly drobné žilky, v nichž kolovala mléčně bílá tekutina. Zřetelně bylo vidět veškeré vnitřní orgány, včetně třech pulsujících útvarů, které zřejmě nahrazovaly srdce.

Náhle bytost začala pozvolna nabírat modrý nádech. Během několika vteřin její obal zmodral jako indigo.

Začala se kolébavě pohupovat.

„Proboha! Co jsi zač?“ vykřikla Pamela ze spánku. Bytost se zřejmě dorozumívala s okolním světem vibracemi. Podivné, Pamela je zachytila. Přicházely v pravidelných vlnách.

První vlna, druhá, třetí… Po třetí začínala rozumět.

36

„Jsem dvoustá první odnož Ambeale, Itrun,“ sdělila jí ta podivná rostlina.

Pamela si všimla, že se na jejím těle zřetelně rýsují dvě masivní poupata. Z nich stoupal slabý pižmový zápach.

Bezmocná Kelly se začala zmítat v těsných poutech. Nepřestávala ječet a častovat rostlinou kletbami, za něž by se nemusel stydět ani Bruce Willis.

Po chvíli zůstala v šoku zírat před sebe.

Pamela ze sna vykřikla: „Itrun… jmenuješ se přece Itrun? Pusť Kelly z těch pout, prosím!“

Ambeale Itrun se zahoupala a vzala do jednoho úponku malou trubičku. Dalším úponkem se dotkla lehce Kellyina břicha.

„Je mi to líto, ale musíme vypěstovat z jeho vlastního semene vládce naší planety. Je to prvotní cíl.“

S tím sdělením roztrhla silným úponkem vřískající Kelly tričko a zároveň dalším úponkem vzala ostrý předmět připomínající lékařský skalpel.

„Ty hnusná, nelidská bestie!“ vykřikovala Kelly.

Rostlina, která si říkala ambeale, v jediné sekundě změnila barvu z indigové na kontrastně oranžovou a výstražně zvedla dlouhý slizký kořen do výše.

37

IX.

Jediným rozmachem vnořila ambeale Itrun skalpel do kůže na Kellyině břiše. Kelly hrozně vykřikla a z rány jí vytryskla krev.

Pamela úplně cítila, jak Kelly stékají teplé pramínky po pokožce a zároveň zakusila čirý, nevyslovitelný děs.

Nepozemská rostlina přiložila ke krvavé ráně trubičku, z níž vypadlo černé semeno. Pečlivě jej vnořila hluboko do rány na Kellyině břiše.

Pamela se vzbudila, zalitá potem a prudce dýchala. Zdálo se to všechno nemožné, ale ten sen byl tak živý!

Ještě cítila intenzivní bolest v místech, kde snová ambeale vložila do Kellyina těla semeno, a jejích údů se zmocnil nekontrolovatelný třas. Uvědomila si, že prožívá nervový záchvat.

„Ambeale, ambeale…“ znělo jí rozechvělou duší.

Hrůzná vidina pomalu přecházela v realitu.

Pamela kolem sebe uviděla pokoj naplněný sluncem a celý sen se začínal vzdalovat. Přesto znala zcela přesně každý jeho detail a chtěla ihned zburcovat borgentownskou policii.

Pak si uvědomila, že jí jen stěží budou věřit.

Musí spíše říci Adamovi, jestli by ji nezavedl k oné prokleté, zapomenuté jeskyni. Vezme si sebou legálně drženou pistoli svého otčíma a osvobodí sama Kelly od té nezemské zrůdy. Věděla, že Jim schovává zbraň v zásuvce nočního stolku.

Vyběhla na chodbu a řítila se k Adamově pokoji. Otevřela jeho dveře dokořán a pak si uvědomila, že Adam je touhle dobou ve škole. Prošla se po místnosti se staženými žaluziemi a velkou hudební věží. Zvědavě se dotkla malého kovového kufříku stojícího 38

na stole, vypadajícího jako příruční sejf.

Chtěla ho otevřít, ale byl zamčený.

Znovu pocítila řezavou bolest v břiše, až se jí tvář zkřivila bolestí.

Rozhodla se, že musí okamžitě za Adamem do školy.

Seběhla schodiště po dvou schodech a rozeběhla se směrem k zastávce taxi. Nestál tam jediný vůz.

Pak se přece jeden s trochou promáčklým blatníkem vynořil zpoza rohu a z jeho okénka se vyklonil muž s plnovousem. Pamela se k němu naklonila a ucítila, že jeho dech voní mentolem. Vypadal téměř jako její otčím Jim, jen byl asi o deset let starší.

„Nasedněte si a jedem,“ řekl jí ležérně a nabídl jí tic-tac. Jen odmítavě máchla rukou. „K Borgentownské střední Rychle!“ řekla.

„Žádnej problém,“ řekl řidič, zařadil a vyrazili prudce po Boston street směrem k Borgentown High School.

Pamela si celou cestu nervózně hrála s lemem svých žlutých šatů a myslela na to, co Adamovi řekne.

Že měla odporný sen a že musí okamžitě vyrazit s ní hledat tu jeskyni? Bude před Adamem vypadat jako nějaký blázen.

Co když to byl opravdu jenom sen?

Nepřítomně vystoupila před školou z taxíku a málem zapomněla zaplatit. Všimla s, jak její postavu v moderních šatech s úzkými ramínky a asymetrickým výstřihem řidič přejel lichotivým pohledem, ale tentokrát jí ani ten obdiv neudělal radost.

Doběhla k zavřené budově školy a zeptala se školníka Baileyho, kde najde momentálně Adamovu třídu.

„Jseš dneska oblečená jako panenka, pročpak jdeš pozdě na vyučování? Nějaké rande?“ škádlil ji školník. „Já vás holky mám přečtený jako svoje boty.“

„Ne, pane Bailey,“ zaprotestovala živě Pamela.

„Jo takhle… že ty jsi ta Carsonovic holka? Tam z East Parku, co se stala ta hrozná tragédie…“ rozkročil se školník na svých silných nohách bývalého přeborníka těžké váhy v zápase.

„Jasně, ta vražda se stala u nás,“ kývla Pamela nešťastně. Zdálo se, že ji dnes každý schválně zdržuje, právě když má tak málo času.

„Promiňte, já strašně spěchám,“ řekla Pamela a vyrazila od skleněné školníkovy kukaně po schodech nahoru.

39

Právě se všude po chodbě rozezněl zvuk zvonku. Začínala přestávka. O chvilku později se ohlásil Viktor coby spíkr školního rozhlasu. Jeho známý uštěpačný hlas se rozléhal dutě všude kolem spěchající Pamely. Zaslechla, že Viktor slibuje schůzku na dnešní odpoledne se známým borgentownským písničkářem Brianem Scottem.

Zarazila se, protože Brianovy písničky opravdu milovala.

Náhle na druhé straně dlouhé chodby uviděla štíhlou postavu Salome. Ačkoliv ji neměla nikdy příliš v lásce, vyrazila směrem k ní.

„Ahoj Sal, nevíš kde je Adam?“ zeptala se své rivalky. Salome se rozmazleně zavrtěla a řekla, že Adam dnes vůbec nepřišel do školy.

„Potřebuju nutně najít tu jeskyni, ve které jsme společně byli. Je to možná otázka života a smrti,“ vyklopila naráz znepokojená Pamela. Pak Sal stručně vylíčila svou vidinu a podívala se tázavě do její tváře.

„Já… nevím, co bych ti na to řekla,“ sklopila Salome řasy a pokrčila rameny. „Snad bych ti i pomohla, ale opravdu nemůžu.

Možná to časem pochopíš. Vím, že máš Adama ráda, nestojím ti nijak v cestě, věř mi. Ale dobře si to všechno rozmysli, víc ti už nemůžu říct.“

Pamela pochopila, že tu zbytečně ztrácí čas a ve zmatku se rozběhla směrem k maličké místnůstce ve druhém patře, ze které Viktor Marshall jako obvykle moderoval své školní rozhlasové vysílání. Vpadla tam bez dechu.

„Co tu děláš, Pam?“ zakryl Viktor na okamžik mikrofon rukou a pak se šibalsky pousmál. Ten jeho výraz už Pamela znala, ale než stačila zareagovat, začal hlásit: „Právě je tu se mnou ve studiu nejkrásnější dívka z Borgentownské střední Pamela Carsonová. Jistě jste stejně rádi jako já a zahrnete našeho hosta dotazy…“

„Viky, já teď ze všeho nejmíň potřebuju odpovídat na přiblblý dotazy ve tvý rubrice. Musím ihned najít tu jeskyni, ve který jsme nedávno byli. Nevím, jak bych ti to vysvětlila, ale je tam možná Kelly a já jí prostě musím pomoct.“

„A teď pro všechny zamilované osvědčený hit od Madony…

nezapomeňte si dnes odpoledne naladit vaši oblíbenou stanici, to vám všem radí Žabák Viky. A jedem!“ moderoval dál pohotově 40

Viktor, stiskl tlačítko na mixážním pultě a zadíval se konsternovaně na Pamelu.

„Proč to teda neohlásíš na policii?“ zeptal se vykuleně.

„Protože nemám jediný důkaz, jen vlastní pocity. Ona tam je spoutaná a dělají s í nějaké hrozné pokusy, já to vím, Viky. Jsou tam!

Jsou tam nějaký mimozemšťani…“

„Pam, jestli je to tak, vezmu svýho vlčáka a můžeme vyrazit, jen co to tu odvysílám. Sám tam taky netrefím, ale on půjde po našich stopách a zavede nás tam.“

„Ne, půjdem hned!“ vyštěkla Pamela. Chytla bránícího se Viktora za límec a odtáhla ho od mixážního pultu.

Doslova ho dovlekla ven k jeho zaparkované motorce a nasedla na ni.

„Pam, co blázníš, musím domoderovat dnešní šot a odpoledne mám schůzku s Brianem Scottem. Víš, co mi dalo práce, přesvědčit takovou hvězdu, aby vystoupila v našem školním rozhlase?“

„Nech toho a jeď,“ píchla ho Pamela prstem do zad.

Viktor si rezignovaně povzdychl a nasedl na stroj. „Jak myslíš, ale bude z toho jenom další průšvih,“ pronesl věštecky.

„Musíme napřed k nám domů. Vyzvednu si auto a Jimovu pistoli.“

„Pam, ty už docela ztrácíš rozum, nejsme na divokým Západě!“

zděsil se Viktor upřímně. Ale jako obvykle, jen co pohlédl do Pameliných zelenkavých, kočičích očí, udělal všechno, co si zrovna vymyslela.

Prosvištěli School street a odbočili na silnici vedoucí k East Parku. Za chvíli byli na místě.

„Já tu radši počkám, co kdyby byla doma tvoje matka. Víš sama, jak ráda mě vždycky vidí,“ zakřenil se Viktor a sundal si přilbu.

„Jsem hned zpátky,“ oznámila mu Pamela věcně a kráčela k bílé bráně strážící vchod do jejich vily jako nějaká středověká bašta.

Kvetoucí keře, matčina chlouba, se pohupovaly v mírném vánku a jako obvykle touhle roční dobou zahlcovaly prostranství kolem opojnou vůní.

Pamela vešla do vily, ve které právě probíhal úklid. Byla ráda, že schodiště, včera ještě potřísněné Virginiinou krví je už čistě 41

vyleštěné a proběhla chodbou do ložnice rodičů.

Zašmátrala v šuplíku Jimova nočního stolku. Jeho pistole značky Beretta tam ležela zasunutá pod nějakými časopisy a Pamela ji hbitě skryla do kabelky. Potom se nenápadně vytratila zadním schodištěm.

Viktor už na ni čekal. Pamela nasedla za jeho záda a výfuk motorky se rozkašlal.

Viktor nervózně několikrát přidal plyn a otočil se odhodlané Pamele: „Máš?“

„Jo, mám Jimovu berettu. Víš co, radši si vezmeme moje BMW, přece ten tvůj pes celou cestu nepoběží, je vážně cvičenej?“

„Jo, dokáže jít i po týden starý stopě. Tohle by mu nemělo dělat potíže, vždyť ani nesprchlo a naše stopy by měl sledovat bez problémů.“

Viktor opřel motorku o chodník. Vešli do garáže k novému BMW, nasedli do něho a prudce se rozjeli.

42

X.

Motor auta tiše předl a Pamela suverénně svírala volant, i když měla řidičák teprve od minulého měsíce.

„O takové káře si můžu nechat jen zdát,“ řekl Viktor a lehce přejel palubní desku rukou.

„Má automatickou převodovku, což mi vzhledem k mým

řidičským schopnostem vyhovuje,“ shodila své jezdecké umění Pamela. „Nechceš řídit, Viky?“

„Ty bys mně k tomu vážně pustila?“ podivil se Viktor.

„Klidně,“ zatvářila se Pamela sebejistě, zabrzdila u krajnice a vystoupila z vozu.

Viktor si přesedl a vzal lesklý volant do rukou. „Stejně pochybuji, že to tou lesní cestou k jeskyni projedeme.“

„Kdo se bojí, nesmí do lesa,“ řekla Pamela rázně.

U domu Marshallových přibrzdili a Viktor vyběhl z auta pro svého německého ovčáka. Za chvíli byl zpět a černý pes vyskočil na zadní sedadlo. Začal očichávat ztuhlou Pamelu, která se velkých zvířat bála.

„Neotravuj, Baku,“ odstrčil Viktor psovi čumák a zabouchl dveře vozu. „Jedeme vyzbrojení jako trestní eskadra, tak doufám, že nás nezavřou – buďto policajti, nebo psychiatři,“ řekl Viktor a ukázal na velký lovecký nůž, který si vzal sebou.

Sešlápl pedál a za pár minut se už hnali po silnici k Sleeplandu.

Viktor si pohvizdoval nějaký trhák od Pink Floyd a pak se rozhodl rozveselit ztrápeně se tvářící Pamelu.

„Třeste se, Vetřelci!“

Pam se krátce usmála a odhodila vlasy z čela. „Teda Viky, tobě 43

snad rostou svaly, nebo co.“

Viktor se zamyšleně zamračil, až se mu udělaly na čele vrásky.

Pamelu napadlo, že je to docela pěkný. Pak si vzpomněla, že vlastně podobnou grimasu dělá nevědomky i Adam.

„Ani nevíš, že už kvůli tobě půl roku chodím do posilovny,“ řekl Viktor a upřeně přitom pozoroval asfalt dálnice.

Pamela nevěděla, co má na to odpovědět, a tak si také začala potichu broukat nějakou melodii, která se jí právě zrodila v hlavě.

Zabočili a stále mlčeli. Teprve na lesní cestě se náhle vlčák Bak vrhl na zděšenou Pamelu a olízal jí celý obličej. Po dalších minutách jízdy lesem se spolu docela spřátelili.

Podvozek auta začal drhnout o výmoly a balvany.

„Dál to asi nepůjde. Úplně bysme ten auťák zničili,“ konstatoval Viktor a tak všichni tři raději vystoupili.

„Myslím, že jsme jen kousek od místa, kde jsme byli s Adamem,“

ukázala Pamela prstem k pokroucenému vývratu vzdálenému několik desítek metrů.

Vydali se směrem k němu.

Viktor vzal psa na krátké vodítko. „Záleží ti hodně na Adamovi, viď?“ zeptal se stroze.

„Nevím, co je ti do toho,“ prskla Pamela.

„Reaguješ jako kočka. Nic mi do toho není, jen se tak ptám.“ Pak pohlédl na tu sklíčeně se tvářící křehkou bytost vedle sebe a dodal:

„Nebuď už smutná, Kelly se určitě nic nestalo, uvidíš. Možná každou chvíli zavolá nějakej únosce, že chce výkupný. Víš, nejste zrovna chudý a tohle se občas stává.“

„Kéž bys měl pravdu,“ vzdychla si a otřela si rukou oči.

Zdálo se, že Viktor jí chtěl ještě něco říct, ale nakonec to raději spolkl.

Cesta jim uběhla a najednou stáli u vývratu. „Jsme tady,“ hlesla Pamela. „Odtud jsme minule vyráželi k jeskyni.“

Viktor se snažil navést vlčáka na stopu.

„Hledej, Baku, stopa!“ volal na něj hlasitě a černý vlčák čenichal ostražitě kolem. Náhle prudce vyrazil a vlekl Viktora za sebou.

Pamela jim sotva stačila.

Prodírali se křovinami a jako minule zabočili na stezku vedoucí 44

nad malým kaňonem.

Vlčák šel najisto a oba uvažovali o cíli jejich cesty. Každý trochu jinak.

V Pamele byla malá dušička, a kdyby se nejednalo o sestru, vydala by se nejraději okamžitě nazpátek. Setkání s tou hrůznou snovou položivočišnou rostlinou Itrun ji děsilo, ale nedávala to na sobě znát.

Když se blížili k známé skalní stěně, zašmátrala v kabelce po zbrani. Stoupala napjatě po příkrém svahu a pistoli svírala křečovitě v ruce.

Náhle se ozval výstřel a rozezněl se ozvěnou po okolních skalních sedlech.

Viktor se prudce obrátil a Bak začal zuřivě štěkat.

„Co se stalo?“ houkl Viktor na překvapenou Pamelu.

„To nic, jak jsem šplhala nahoru, zmáčkla jsem jen omylem spoušť…“

„Vždyť jsem si myslel, že se s tou bouchačkou ještě přizabiješ.

Prosím tě, dej to sem,“ sebral jí Viktor nesmlouvavě pistoli a zastrčil si ji za pásek kalhot.

Uklidnil psa a všichni pokračovali v cestě. Nad nimi se tyčila skalní stěna a oba následovali vlčáka až k ní. Tam, kde se ale minule černal vchod do jeskyně, byla jen šedá hornina.

Pamela zoufale šmátrala po skále a nevěřila svým očím.

„Ten vchod tu musí někde být, Bak se musel splést a zavedl nás jinam.“

„Pamelo, tenhle pes zvládl výcvik na výbornou, prostě nás zavedl tam, kam mířily naše staré stopy. Nemohl se zmýlit, věř mi,“

rozhodil Viktor bezmocně rukama.

„Ten vchod tu někde musí být, musí…“ zoufala si Pamela. „Kelly je někde tady a hrozně trpí, já to vím.“

Viktor jí utěšoval.

„Nedá se nic dělat. Víš co, já sem zajdu ještě jednou se svým bráchou. Studoval policejní akademii, ale pak toho nechal. Jestli se ta jeskyně prostě nepropadla do země, najdeme ji. Neboj se,“ vzal Pamelu kamarádsky za ruku.

Pamela se na Viktora podívala s nadějí.

45

„Tak dobře, půjdeme, ale jen s podmínkou, že tu jeskyni s bráchou ještě dnes najdete…“

V tom se zimničně otřásla a dolehl na ni další příval bolesti. Cítila v sobě Kellyin utrpením zrychlený dech a před očima se jí udělaly mžitky. Cítila, jako by se jí něco v podbřišku pohnulo a začalo růst v jejím těle. Černé semeno z jejího snu nabobtnalo lidskou krví a začalo pomalu, pomaličku zapouštět kořeny do Kellyina chvějícího se těla.

Roklinou se ozval Pamelin nelidský výkřik. Viktor jí ihned přispěchal na pomoc. Mířil pistolí do okolních houštin a vyjeveně se ptal, co se stalo, když neviděl žádného útočníka.

Pamela se zapotácela a v mysli zřetelně uslyšela Kellyino zachroptění: „Jsou všude mezi námi!“

Musela na ten zoufalý výkřik myslet celou cestu, když se opřená do Viktora vracela k autu.

46

XI.

Pamele se na čerstvém vzduchu udělalo o něco lépe. „Nějak mi vyschlo v krku,“ řekla a smutně si povzdychla.

Viktor se na ni podíval nesměle přes skla brýlí: „Co kdybych tě pozval na jednu kolu?“

„Myslím, že kola s ledem by mi teď bodla,“ usmála se Pamela.

Na zpáteční cestě se zastavili v motorestu Truck 76.

Uvnitř bylo zakouřeno a panovala tu uvolněná atmosféra.

„Pusť tu naši, o nekonečný cestě před náma,“ zachraptěl zřejmě řidič kamionu na chlápka u hrací skříně a nasadil si klobouk do čela.

Pamela se posadila u stolku nedaleko kulečníkového stolu. Viktor si sedl naproti ní a nervózně si odkašlal.

„Nevím, jestli to byl nejlepší nápad, jít právě sem. Jak se tak dívám, jsou tu dost drsní chlápci a jestli nás začnou obtěžovat, nevím, co s tím právě já udělám.“

„Zbytečně se nepodceňuj, Viky,“ udělala na něho Pamela oči, až Viktor nadskočil na židli.

Číšník k nim sebevědomě,

„přitančil“ a zeptal se protáhlým

hlasem, co si dají. Pamela odpověděla, že jen dvakrát kolu s ledem a on zase sebevědomě odplul pryč.

„Máš rád bráchu, viď?“ naklonila se k Viktorovi přes stůl.

„Je to už odmala můj vzor,“ přikývl a srovnal si lenonky na nose.

„Správnej řízek, co chtěl bejt vždycky policajtem a brával mně jako malýho kluka na sportovní zápasy. Chtěl bych bejt jako on, nedělá si s ničím problémy,“ vyprávěl Viktor.

„A co ty, čím jsi chtěl být ty?“ zeptala se Pamela stále ještě ne ve své kůži.

47

„Boxerem. Trapný co? Při mý postavě…“ pousmál se trpce Viktor.

Náhle se za jeho zády objevil ten chlápek v klobouku. Trochu se potácel a křikl na Viktora opileckým hlasem: „Sbalil jsi senzační kost, mladej. Pozvu vás oba na panáka, mám dneska narozeniny.“

Pak, když si ho nikdo nevšímal, došel k Pamele a začal ji tahat za zápěstí od stolu.

„Pojďte, slečno, napijeme se spolu!“ hulákal

rozjařeně. Ta se bránila a Viktor, zřejmě pod vlivem řečí o boxerech, se prudce vymrštil a ubalil opilci jednu pěstí.

Chlápek sebou praštil a překulil se na záda jako veliký chrobák.

Zamrskal vztekle nohama ve vzduchu, pak vstal a s krví podlitýma očima šel pomalu směrem k Viktorovi, zděšenému vlastním návalem odvahy.

„Tak tobě se zachtělo přerazit nos Skunkovi Billymu,“ rozmáchl se ten chlap svou medvědí tlapou ve vzduchu. „Tumáš!“

Viktor hbitě uskočil stranou a oba se začali honit okolo kulečníkového stolu. Viktor to postřehl, protáhl se pod kulečníkovým stolem a uháněl za ní. Nevyměřil si to ale přesně a narazil vší silou do velkého věšáku. Ten se naklonil, Viktor uklouzl a prorazil hlavou sklo vchodových dveří.

Číšník mu přispěchal na pomoc, vzal ubrousek a začal Viktorovi stírat pramínek krve, prýštící mu z rány nad okem. „Copak se nám to stalo, hrajem si na kaskadéra, nebo co?“ zašišlal na Viktora. Ten se, sotva trochu otřásl u úleku, vytrhl z číšníkovy náruče a zmizel ven.

Pamela na něho nevěřícně zírala a pak zakroutila

hlavou:

„Nevěděla jsem, že jsi takovej divoch. Už s tebou, Viky příště nikam nepůjdu a hotovo.“

„Nezapomeň, že to byl tvůj nápad,“ řekl Viktor a hladil si poraněné čelo. „Nejhorší je, že jsem tam uvnitř ztratil brejle a teď jsem slepej jako netopýr.“

„Bez brejlí vypadáš o něco líp, tak si to tak neber,“ odsekla Pamela a s leknutím se obrátila. Za ní se vynořil dlouhý stín snědého muže v kožené vestě. Oba mu sahali sotva k ramenům.

„Nebojte se, jdu jen k svýmu auťáku. Já vás neukousnu,“

zachechtal se bujaře zděšení.

„Docela jsem se tam v baru pobavil,“ dodal a poplácal Viktora po 48

ramenou, až to s ním házelo.

Jeli domů, Viktor něco mlel, ale Pamela ho příliš nevnímala, protože myslela ustavičně na Kelly a na svou otřesnou vidinu.

Hlavou jí zněl Kellyin výkřik, „Jsou všude mezi námi“ a přemýšlela, jestli se to týká těch odporných mimozemských rostlin, měnících svou barvu. Než se vzpamatovala, byli na místě.

„Doprovodím tě domů,“ nabídl se Viktor, ale Pamela ho mrzutě odbyla. Odcházel tedy pomalu na opačnou stranu do Boylstonu, čtvrti, kde bydleli většinou lidé středních vrstev v menších domcích se zahrádkami. Pamela se za ním ještě ohlédla a viděla, jak teniskami odkopává z cesty malé kamínky.

Když došla k jejich vile, všimla si, že v matčině oblíbeném salónku se svítí a uvědomila si, jak je pozdě, a že vlastně neměla vystrčit nos z domu. Tušila, že na ni čeká průšvih. Ale zároveň cítila, že by matka mohla mít nové zprávy o Kellyině únosu a s tou myšlenkou rychle pospíchala domů.

49

XII.

„Jsi nezodpovědná malá holka a ne dospívající žena. Nemůžu se na tebe v ničem spolehnout,“ zahrnula paní Carsonová Pamelu rozzlobenými výčitkami. „Kde jsi vůbec celý den byla?“

„Byla jsem hledat Kelly, mami. Ale nepodařilo se mi to,“ pípla Pamela provinile. „Nechtěla jsem ti přidělávat starosti, fakticky.“

„Máš domácí vězení,“ řekla paní Carsonová přísně, ale hned vzápětí svou dceru objala a řekla jí: „Mám teď jenom tebe, zlato.

Nesmíš mě víc trápit. Sama víš, že nám to s Jimem v poslední době moc neklape a vlastně se tu od Kellyina únosu ani neukázal. Jen telefonoval z Las Vegas, že mi dá číslo na jednoho špičkového soukromého detektiva a že přiletí, hned jak bude moci.“

„Já vím, mami,“ přitiskla se k ní Pamela a do očí jí vhrkly slzy.

„Já vím, promiň.“

„Mluvila jsem dnes dvakrát s policejním náčelníkem Hurstem. Je to něco úděsného, Pam,“ pokračovala paní Carsonová. „Už jsem volala jedné soukromé agentuře, aby nám poskytli ochranu na nejbližší dobu.

Kromě toho se tu motají i policajti, protože čekají na případný telefonát od Kellyina únosce. Jsou ve vedlejším pokoji u aparátu.

Stalo se tu něco tak neuvěřitelného, že bychom snad měli mít právo na policejní ochranu. Pamelo… Virginiina hlava, jak mi řekl Hurst, nebyla uříznutá, jak jsme se všichni domnívali. Zdá se to nepravděpodobné, ale její smrt nastala tím, že jí někdo hlavu doslova ukroutil! Policisté nevědí, jak by to vůbec šlo provést, ale podle lékařských znalců je to tak.“

„To přece… to není možný…“ vydechla Pamela se strachem v 50

hlase.

„Logicky vzato to možné není bez technického vybavení, ale skutečnost je taková, že jí někdo hlavu utrhl a odhodil ubohou Virginii z cesty, protože mu prostě zřejmě překážela v Kellyině únosu.

Holčičko moje, tohle je prokletý dům!“

„Mami,“ špitla Pamela tiše.

„Navíc mně dnes neustále obtěžovali na každém kroku reportéři, nestačila jsem před nimi utíkat. Jsou tak necitliví k lidskému utrpení!

I z takové tragédie, jaká se stala nám, by nejraději vytěžili senzaci.“

„A Kelly?“ zeptala se Pamela s nadějí v hlase. „Ozval se její únosce?“

Matka jen zachmuřeně zakroutila hlavou.

„Možná… možná ji unesly mimozemské rostliny,“ řekla Pamela po krátké odmlce. „Zdálo se mi, že jí zasadily do těla černé semeno a to teď bují a roste v jejím stále ještě živém těle.

Zdálo se mi, že Kelly nevyslovitelně trpí a dokonce jsem pocítila na pár okamžiků její bolest. Omdlela jsem. Proto jsem jí šla hledat, mami…“

Matka na Pamelu tvrdě pohlédla.

„Víš, jak mám o Kelly strach a ještě mně děsíš podobnými nesmysly. Začínáš být stejná jako tvůj otec.“

„Táta byl přece fajn, miloval nás a udělal by pro nás všechno na světě! Ne jako Jim!“

„Neměla bych ti tohle asi říkat, ale to bude tím, že si na svého otce příliš nepamatuješ, Pam. Umřel, když vám s Kelly bylo šest let.“

„Ne, náš táta byl ten nejlepší táta na světě!“ vykřikla s pláčem Pamela a běžela do svého pokoje. Tam se zamkla a jejími rameny začaly otřásat vzlyky.

Napadlo ji, že zavolá Adamovi. Nebyl ale ještě stále doma, jak jí sdělila paní Robertsonová, a tak vyťukala telefonní číslo na Viktora.

Sluchátko zvedl naštěstí on.

„P a m , c o je ti, proboha?“ zeptal se zděšeně, když uslyšel její plačtivý hlas.

„Viktore, já se cítím tady v tý naší obrovské vile tak opuštěná,“

vzlykala Pamela.

51

„Já bych za tebou zaskočil, ale víš, že si tvoje matka nepřeje, abych k vám chodil,“ odpověděl jí Viktor něžně.

„Viky, jsi můj jediný opravdový kamarád, nevím, co bych si bez tebe počala,“ škytla Pamela.

„Mám tě moc rád, Pamelo,“ hlesl Viktor a pak se odmlčel.

Pamela se mezitím poněkud uklidnila.

„Šel tvůj brácha hledat Kelly do těch skal?“ zeptala se poněkud klidněji.

„Vzal si s sebou Baka a hned vyrazil. Řekl jsem mu, že je to tvoje sestra a že tě miluju. Brácha by nás v tom nikdy nenechal. On ji najde, uvidíš. Jestli tam teda je.“

„Ty mi nevěříš, Viktore?“ zeptala se Pamela zoufale.

„To víš, že ti věřím. Všechno bude zase jako dřív. Moc si to přeju, abys byla zase šťastná a smála se jako kdys. Víš, Pam, ty se moc krásně směješ.“

„Díky, Viky,“ řekla Pamela a zavěsila.

Vyšla na chodbu a tam málem vrazila do otylého policisty, který jí kráčel naproti.

Lekla se ho.

„Promiňte, nerad jsem vás vyděsil,“ řekl stroze. „Jmenuju se Cross. Přišel jsem vás požádat, abyste pokud možno neblokovala telefonní linku. Pro případ, že by volal únosce vaší sestry, chápete.“

„Jistě,“ přikývla Pamela a zadívala se do země. „Ale on nezavolá.

Moji setru totiž uneslo něco mnohem horšího, nějakej mimozemskej organismus. Našli jsme s partou kamarádů v jedný jeskyni něco, co vypadalo jako prastará kosmická loď zalitá lávou do skály. Uvnitř jsme objevili nějakou laboratoř a myslím, že právě v té teď Kelly je.

Dnes odpoledne jsem byla se svým přítelem tu jeskyni hledat, ale ta zmizela…“

Pamela pohlédla tázavě na Crosse. Policista se tvářil naprosto nechápavě a pak ji vzal jemně za rameno.

„Slečno, myslím, že jste utrpěla vážný šok a potřebujete pár dní odpočinku, možná i konzultaci s nějakým lékařem. Jestli chcete, zařídím to.“

„Ne, mně vážně nic není,“ bránila se Pamela vehementně a setřásla policistovu ruku ze svého ramene.

52

„V tý jeskyni žijou tvorové, který připomínaj obrovský pijavice.

Možná přiletěli kdysi dávno v tý kosmický lodi společně s živočišnejma inteligentníma rostlinama, který si říkaj ambeale. Jedna z těch pijavic stáhla mou kamarádku pod vodu podzemního jezera a málem ji zabila. Můžete se na to zeptat mejch kamarádů, byli jsme tam spolu,“ přesvědčovala Crosse a dokonce doběhla do pokoje a napsala mu telefonní číslo na Adama, Salome a Viktora.

Viktorovo číslo napsala jako poslední.

„Ověřím si to,“ odtušil policista nevzrušeně a odkráčel chodbou pryč.

Pamela prošla ze svého pokoje do útulné koupelny provedené ve slonovinové barvě a bledě modrý vyšívaný župan jí sjel z ramen na podlahu vykládanou mramorovými dlaždicemi.

Vstoupila do sprchy a pustila si vlažnou vodu. Kapičky se jí perlily na opáleném těle a ona se snažila zapomenout na děsivé události posledních dní.

Náhle ji zkroutila křeč, šířící se vlnovitými návaly celým jejím tělem. Zasténala a začala se svíjet bolestí. Před jejím duševním zrakem se objevila Kellyina tvář.

Málem ji nepoznala.

Kelly měla zarudlý, napuchlý obličej a její vlasy byly téměř úplně šedivé. Zbělaly nesnesitelným utrpením, ale ještě stále žila, i když se již téměř podobala mrtvole. Kůže na jejím těle byla svraštělá a sedmnáctiletá Kelly vypadala nejméně na šedesát let. Z úst jí neustále vycházelo nesouvislé chroptění.

Nad jejím splasklým tělem se tyčila zatím zhruba tak šest stop vysoká ambeale, živící se kořeny z jejího těla, a zrůdně se nad ní pohupovala. Kellyiny údy byly ale pevně spoutány, takže se nemohla ani hnout, a stejně by nemohla setřást toho hrozného predátora, protože jeho kořeny byly spojeny s jejími vnitřnostmi.

A jeden, hlavní kořen prorůstal neustále dnem i nocí pomalu míchou k jejímu mozku.

Pamela začala zděšeně kvílet a stulila se na zemi ve sprše jako lidské embryo.

„Kelly, Kelly,“ opakovala neustále dokola a její slzy se mísily s kapkami ze sprchy.

53

Ještě nikdy jí nebylo hůře. Cítila jen na pár krátkých chvil sestřino utrpení, neboť s ní, a to bylo jisté, byla stejně jako v dětství smyslově propojená.

A v těch několika krátkých okamžicích se jí zdálo, že zemře bolestí, nebo zešílí.

54

XIII.

Mohlo to trvat hodinu nebo spíš dvě, než se Pamela vypotácela ze sprchy. Byla bledá a ve tváři jako by o několik let zestárla.

Na její dveře někdo zaklepal.

„Dále,“ řekla stále v jakémsi transu.

Do pokoje nakoukl policista Cross. „Přišel sem se na vás ještě podívat, slečno Carsonová.“ Tvář se mu stáhla obavami. „Zavolám asi lékaře, vypadáte s prominutím hrozně,“ řekl Pamele vlídně.

Pamela na něho pohlédla prázdnýma očima a zeptala se:

„Ověřoval jste si tu záležitost s jeskyní?“

„Ano, slečno, ověřil jsem si to u dvou z vašich přátel. Oba shodně vypověděli, že jste sice vlezli do nějaké jeskyně zkoumat kresby pravěkých lidí, ale o žádné laboratoři, nebo dokonce kosmické lodi prý nic nevědí. Je mi líto.“

Pamela vytřeštila oči. „Proč to zapírají, proč?! Jsou všude mezi námi a neustále nás sledují!“

Cross se zatvářil soucitně.

„Možná, že by vám pomohla nějaká specializovaná psychiatrická klinika. Vaše matka možná ani neví, jak vážně jste nemocná. Řeknu jí to… nějak taktně. Zavolám okamžitě lékaře. Hlavně si lehněte a už vůbec nevycházejte z pokoje.“

Dveře za Crossem zaklaply a Pamela začala horečně přemýšlet.

Zavřou jí na nějaké klinice a ona se už odsud nikdy nedostane ven.

Otčím Jim bude rád, že ji má z krku, a nechají ji tam. Možná, že jí jednou ročně přijde přání k vánocům napsané na křídovém papíře s hlavičkou s lilií, který používala odjakživa její rodina.

Zpanikařila a vyběhla ven z pokoje jen v koupacím plášti.

55

Plížila se podél stěn, aby ji nikdo neviděl.

U jedné z místností byly pootevřené dveře a uvnitř zahlédla tři policisty s bouchačkami v kožených pouzdrech. Bavili se o posledním zápase v americkém fotbale.

Pamela proběhla nepozorovaně kolem a stejně rychle seběhla i po mramorovém schodišti dolů k masivním vchodovým dveřím.

Vyběhla ven do tmy a utíkala po cestě pryč od jejich vily.

Chvílemi se ohlížela, ale když ji nikdo nepronásledoval, zpomalila a zahnula za nejbližší roh. Tam se popadla za hruď a prudce dýchala.

Celá situace jí připadala šílená, ale

už se rozhodla, že na

psychiatrickou kliniku nechce za nic na světě a pokračovala proto po chvilce opět v cestě.

Kam šla?

Sama nejprve nevěděla, jen chtěla být co nejdále od policisty Crosse, který jí tak vylekal, a jeho psychiatrů, kteří by ji chtěli uvěznit.

Teprve když doběhla na Boston street, se znovu zastavila a začala přemýšlet, kde se vlastně ukryje.

Zdálo se jí, že ji její kamarádi zradili, když zapřeli nález v té prokleté jeskyni.

Připadala si ztracená.

Moment, Cross říkal, že si to ověřoval u dvou z jejích kamarádů.

Třetí číslo patřilo Viktorovi Marshallovi. Ne, ten by ji nikdy nezradil.

Půjde tedy k němu.

Nad Pamelinou hlavou se klenula nekonečná klenba hvězd letního nebe. Viděla malý i Velký vůz a uvědomila si, že možná tam odněkud, z těch netušených dálek přilétly na Zem nestvůrné ambeale, aby ničily a zabíjely.

Desítky případů, kdy našli policisté lidské mrtvoly s vyhřezlými střevy, byly připočítávány na vrub různým sektám, zatímco to možná byla práce právě těchto nelítostných mimozemských organizmů, které se rozmnožují semeny zapuštěnými dovnitř lidského těla…

Pamela se otřásla hrůzou a pokračovala v cestě.

Téměř v půl dvanácté došla pěšky až do Boylstonu, pod ztemnělá okna malého domku Marshallových.

Neměla nejprve odvahu zazvonit.

56

Po chvíli dům obešla a všimla si, že v jedné z místností se stále ještě svítí. Sebrala tedy odvahu a stiskla zvonek.

Z okna vykoukla paní Marshallová. Snažila se zahlédnout ve tmě, kdo to přišel.

„Ralphe, to jsi ty?“ zavolala dolů.

„Ne, to jsem já, Pamela Carsonová,“ ozval se nejistý Pamelin hlas.

Paní Marshallová se sice divila, ale hned seběhla dolů otevřít.

„Myslela jsem, že to jde můj starší syn se psem. Pojďte dál,“

přivítala Pamelu a uvedla ji dovnitř. Na sobě měla černé domácí šaty s rudými vlčími máky, malý prošedivělý drdůlek na temeni hlavy a stejně jako Viktor se na svět dívala přes silná skla brýlí.

„Pojďte dál, slečno Carsonová,“ opakovala Viktorova matka srdečně.

„Opravdu mohu dovnitř?“ zeptala se bledá Pamela. „Vím, je už pozdě, skutečně vás neruším?“ hlesla vyčerpaně.

„Nevím, co vás sem přivádí, ale u nás jste kdykoliv vítána. Moc obdivuji vaši matku, která řídí naši společnost. Říkám naši, protože v administrativní síti firmy Hermes pracuju už víc než dvacet let.

Skoro od jejího počátku. Ale s tím vás asi jen zbytečně unavuju.“

„Prosím, paní Marshallová, budu strašně ráda, pokud mi budete říkat Pam,“ pokusila se o zemdlený úsměv.

„Pozvu tě teď, Pam, hezky nahoru a postavím na silnou kávu.

Myslím, že máš velké trápení, můžeš si se mnou o všem promluvit jako se svou přítelkyní. Zapomeň, že jsem Viktorova matka. Myslím, že potřebuješ mluvit s někým rozumnějším, než je náš Viktor. S

někým, kdo ti může vzhledem ke svým životním zkušenostem lépe poradit.“

„Děkuji,“ pípla Pamela a trochu se uklidnila.

Paní Marshallová byla jako balzám na její rozjitřenou duši a Pamela jí začala všechno pěkně od začátku vyprávět.

„Nezlobte se, že vás s tím zdržuju uprostřed noci, ale mám tak zoufale málo přátel a ti, kteří mi zbyli, mně tak shodili před policistou Crossem, že vypadám jako úplný blázen.“

„Pam, jak se tak na tebe dívám, jsi naopak krásná a rozumná mladá dáma. Jestli jsi viděla v té jeskyni kosmickou loď, jistě tam 57

někde musí být. Věřím ti to, jakkoli je hrůzné to, co mi tu vyprávíš.

Přesto, utíkat z domova není nejrozumnější. Potřebuješ si jen pár dní v klidu odpočinout, to je všechno.

Teď spolu zavoláme tvojí matce, aby o tebe neměla strach, a uvidíš, že se to vyřeší. Možná, že to s tou psychiatrickou klinikou bylo jen nedorozumění. Řekla bych, že jsi naprosto v pořádku, na to nemusím být psychiatr. Věř mi.“

Do dveří nakoukl ospalý Viktor.

„Jé, Pam, to jsi ty,“ řekl radostně. Pak se mrkl na hodinky a podíval se na svou matku.

„Ralph se ještě nevrátil?“

„Ne, sama se tomu divím. Vyrazil k večeru se psem a ani mi nehodlal sdělit, kam jde. Myslím, že byste mi vy dva měli něco říct.“

„Ralph šel do těch jeskyní hledat Kelly. Za to můžu já,“ sklopila Pamela hlavu.

„Snad se mu nic nestalo,“ strachovala se paní Marshallová.

„Neboj se, mami, Ralph se jen tak nedá,“ řekl Viktor rezolutně.

Paní Marshallová přešla na jiné téma.

„Zavoláme společně,

Pamelo, tvým rodičům, že jsi v pořádku.“

„Jen mámě, Jim není můj otec. A stejně by mu to bylo jedno, i kdyby byl náhodou doma,“ hájila se Pamela.

„Dobře,“ pohladila ji paní Marshallová po zlatém vodopádu vlasů a vyťukala číslo do vily Carsonových.

Měla opravdu značné diplomatické schopnosti, neboť paní Carsonovou za krátkou chvíli přesvědčila, aby u ní Pamelu nechala do rána, že se o ni postará, jak bude moci, a potom že si ony dvě spolu můžou promluvit.

Paní Carsonová chtěla nejprve poslat pro Pamelu limuzínu. Ale pak jen tiše naslouchala dobrým radám paní Marshallové a v duchu si říkala, jestli někde neudělala chybu, když se Pamela svěřuje raději cizím lidem než své matce.

Povídali si potom všichni tři až do rána a rozebírali všechny alternativy nenápadného příletu mimozemských bytostí. Vzpomněli si na nedávnou záři nad Borgentownem a Pamela jim řekla i o záhadném krystalu, který vylovila z bazénu.

Paní Marshallová se nestačila divit.

58

Ale ještě více ji znepokojovalo, že už začínalo svítat a její starší syn Ralph se ještě stále nevrátil ze své výpravy do jeskyní za Sleeplandem.

59

XIV.

Bylo už sedm hodin ráno a po Ralphovi Marshallovi nebylo ani vidu ani slechu.

V půl osmé nervózní paní Marshallová zatelefonovala na policejní stanici a oznámila jeho zmizení někde ve skalách za Sleeplandem.

Potom dlouho mlčela a nakonec si sundala brýle a promnula si zarudlé oči.

„Je na čase, abys jela domů, Pamelo. Připravím ti snídani a pak tě tam Viktor hodí, jestli ti to vyhovuje.“

Pamela souhlasně přikývla.

Snědla kousek bagety, vypila čaj a paní Marshalová jí půjčila svůj tmavě hnědý kostým, aby nemusela jet domů v županu.

Nasedli s Viktorem na prskající suzuki a vyrazili k East Parku 46.

„Máš senza mámu!“ křikla Pamela ze zadního sedadla motorky na Viktora.

„Cože?“ snažil se Viktor přehlušit ten rámus.

„Že bych chtěla mít takovou mámu, jako ty,“ svěřila se mu Pamela.

„Tvoje máma je taky fajn. Máte na sebe jenom málo času, protože neustále pracuje,“ ozval se od řídítek Viktor.

„Je hezké, že to o ní říkáš zrovna ty, když sám víš, jak o tobě občas mluví,“ namítla Pamela zachmuřeně.

Viktor už na to nic neřekl.

K všeobecnému překvapení jim vyšla Pamelina matka po cestě vstříc. Ruce měla složené na prsou a byla starostmi schoulená do sebe.

„Ahoj Viktor,“ pozdravila toho trochu hubeného kluka v 60

rozdrbaných džínových kraťasech. Bylo to vůbec poprvé, co jej nějakým způsobem vzala na vědomí.

Viktor se mile pousmál.

„Vezu vám vaši princeznu, paní

Carsonová.“

Sedl na motorku a zase odfrčel pryč.

„Pam, chtěla jsem ti jen říct, že nás to společné utrpení, alespoň mi to tak připadá, spíše rozděluje. Asi by nás mělo spojovat, ale rozděluje nás. Zůstali jsme, teď už si to přiznám, jen my dvě. Ty a já.

Jim je k ničemu. Včera večer jsem mu volala, že podávám žádost o rozvod. Řekl, že ihned přiletí, ale… už je myslím pozdě na nějaké omluvy. Zachoval se jako sobec, když s námi nebyl po té vraždě, dokonce s námi ani nečeká na ten prokletý telefonát od neznámého únosce. Jsem asi taky nemožná máma. Chtěla jsem jen…“ hlas paní Carsonové se zlomil a ona odcházela sklopenou hlavou k vile.

„Mami,“ vydechla Pamela, ale neměla sílu doběhnout ji a popovídat si s ní.

Ke všemu se ještě ve vchodové bráně objevil Jim v kouřovém obleku s modrými proužky a snažil se najednou chovat jako vzorný otec.

„Ahoj, kotě,“ pozdravil Pamelu jako by nic a hnal se za svou ženou.

Ta se s ním začala hádat před okounějící policejní hlídkou. Bylo vidět, že se ji Jim snaží uklidnit a oba po chvíli zmizeli v domě.

Pamela si byla jistá, že se spolu zase usmíří. Podobné výstupy se čas od času mezi nimi vyskytovaly a matčina žádost o rozvod byla už také obehraná písnička. Uvědomila si, že je jí to v podstatě jedno.

Pamela následovala rodiče, když se za ní ozval známý hlas:

„Nazdar, Pam!“

Obrátila se a uviděla, jak k ní směřuje Salome oblečená do poloprůsvitných růžových šatů. Podivila se, co jí ještě může chtít po té zradě, které se na ní včera s Adamem dopustili. Zapřením nálezu v jeskyni z ní před policistou Crossem udělali úplného blázna.

Zamračila se.

„Ani nevíš, jak ráda tě vidím,“ usmívala se Salome vstřícně.

„Všem ve škole chybíš, fakt. Mám tě od nich pozdravovat, že vám drží palce, aby to s Kelly dobře dopadlo.“

61

„Řekni mi, Salome, proč jsi řekla Crossovi, že nevíš o žádný kosmický lodi, o žádný laboratoři, když jsi v té jeskyni sama málem přišla o život!“ rozčilovala se Pamela.

„Pam, když se mně na to ptáš takhle, tak prostě nevím,“ odtušila Salome a ladně přikráčela blíž.

„Pozveš mně dovnitř?“ zamrkala hustými řasami a vzala Pamelu pod paží.

Pamela z ní přes citrusový sprej opět ucítila tu slabou pižmovou vůni, která jí něco neblahého připomínala. Neuměla si ale vybavit, co.

Zašli společně do vily a zamířili nahoru do Pamelina pokoje. Tam Salome usedla ledabyle na pohovku a dala nohu přes nohu.

„Sedíš mi na novém kompletu od tety Joan z Bostonu,“ řekla Pamela mrzutě.

Salome se vymrštila a nevěřícně zírala na komplet pod sebou.

„Jaký komplet?“ zeptala se nelogicky a stále se dívala jakoby do prázdna před sebe.

„N o p řece ten fialový, co na něm celou dobu dřepíš,“ řekla Pamela už opravdu naštvaně.

„Jo tak,“ pokrčila Salome rameny a sedla si raději do křesla.

„Promiň.“

„Viděli jste se s Adamem?“ zeptala se Pamela se špatně skrývanou žárlivostí v hlase. „Že ani nezavolal.“

Salome se rafinovaně usmála. „Už jsem ti jednou říkala, že já po Adamovi nejedu, něco si namlouváš. Viděla jsem ho a pozdravuje tě, má teď ale moc práce. Prý že tě líbá a tak.“

Salome přejela nespokojeně očima stolek před sebou a pak se zeptala: „Nemáš něco k pití? Nejraději jen nějakou pramenitou vodu bez těch umělých sladidel.“

„To nemám, jen tonik nebo tak. Celý dům je vzhůru nohama a na nákupy nikdo moc nemyslí. Počkej, já se dojdu zeptat.“

Pamela se za chvíli vrátila se dvěma sklenicemi, protože bylo opravdu nesnesitelné dusno. S údivem si přitom všimla, že křišťálová váza, v níž stály květiny, je nyní zcela prázdná.

Přísahala by, že ještě když odcházela, v ní byla voda, ale ten nápad, že ji Salome mezitím všechnu vypila, připadal i jí příliš 62

praštěný. Asi se musela zmýlit, ale přesto si Salome podezřívavě prohlížela.

Zdála se jí nějaká divná.

Z balkonu u protější místnosti, kterou obsadili dva policisté čekající na telefonickou zprávu od Kellyina únosce k nim dolehl tlumený rozhovor.

Pamela se zarazila, když zaslechla jméno „Robertson“ a tiše se připlížila blíže k pootevřenému oknu.

„Já ti říkám, že to musí být nějaký omyl,“ rozčiloval se první policista. „Není to možné, protože rodina Robertsonových je úplná a vůbec nic jim neschází. Náčelník Hurst to sám nechával ověřit.“

„Tady mluví fakta,“ oponoval mu druhý policista. „V našem městě musí řádit nějaký maniak. Nejprve ta brutální vražda přímo v tomhle domě, a teď tohle. Místo toho, aby chlapi od nás našli ve skalách pohřešovaného Ralpha Marshalla, našli něco úplně jinýho.

Nejprve prolezli několik větších i menších jeskyň, ale bezvýsledně, přestože pohřešovaný se měl do jedné z nich vypravit.

Místo toho najdou na zapadlé lesní cestě odstavené auto s poznávací značkou patřící rodině Robertsonových. A to nejlepší na konec, víš co bylo uvnitř?“

„No, pokud vím, tři mrtvoly s kruhovým otvorem v lebce ve značném stadiu rozkladu,“ řekl nevzrušeně hlas prvního z policistů.

„Přesně tak. Ale to, co mně konsternovalo úplně nejvíc, u mrtvého muže se v náprsní kapse saka našel řidičák s doklady na jméno pana Robertsona. Rozumíš tomu?“

„Celé to vypadá, jako by už celá rodina Robertsonových byla po smrti, protože zuby té druhé z mrtvol, ženy, přesně odpovídají zubní kartě paní Robertsonové,“ odpověděl první policista.

Oba náhle zmlkli, jakoby vytušili, že jim někdo třetí zvědavě naslouchá a zašli zpět do místnosti.

Salome mezitím stačila vypít obě sklenice minerálky, které přinesla Pamela a zdvihla se pomalu k odchodu.

Pamela se na ni zadívala už opravdu vyjeveně.

„Můžeš jít se mnou do kuchyně, jestli máš ještě žízeň. Je opravdu veliké horko,“ řekla smířlivě.

Vlastně nevěděla, proč až dosud měla proti Salome výhrady.

63

Je divná, ale kdo není.

Pamela se Salome v patách seběhla dvě patra a společně zamířily k prostorné kuchyni vybavené nábytkem z přírodního dřeva.

U dřezu stála Virginiina dcera, která pro Carsonovy po matčině smrti pracovala, a ramena jí otřásal usedavý pláč.

Podívaly se na sebe a zamířily soucitně k ní.

64

XV.

Pamela začala dceru zavražděné kuchařky Virginie utěšovat. I jí sice svíral hruď potlačovaný žal, ale už se opanovala a slíbila si, že víc plakat nebude.

Jako by všechny slzy prolité za nebohou Kelly odplavily její emoce a zůstalo jen prázdno naplněné klíčící zlobou.

„Promiňte, že neplním povinnosti tak,

jak mám, slečno

Carsonová. Vaše matka mi poručila uvařit pro policisty kávu. Musela jsem pro ni doběhnout, protože zásoby už došly.“

„Neber si to tak,“ utěšovala jí Pamela vřele. „Počkej, já tu kávu umelu,“ řekla Pamela a vsypala obsah sáčku do násypky velkého elektrického kávomlýnku.

Stiskla tlačítko na boku přístroje a pohlédla na zamyšlenou Salome, která v prstech otáčela s malým zlatým prstýnkem. Byl takový něžný, se dvěma tepanými lístky a Pamelu zaujal.

„Ukaž,“ natáhla ruku k Salome a ta jí podala malý zlatý předmět přes otevřenou hučící násypku.

Náhle jí prstýnek vyklouzl a spadl dovnitř kávomlýnku. Salome pro něj reflexivně sáhla.

Začala se v ten okamžik celá chvět, poulit oči a její ruka zmizela v přístroji.

Zdálo se, že se běh času zastavil a trvalo to nekonečně dlouho, než Pamela pochopila, co se stalo.

Salome bolestně křičela a dcera kuchařky pohotově vypnula tlačítko na boku přístroje.

„Salome, Salome, co ti je!“ vykřikla Pamela zoufale a dívala se nevěřícně na pahýl ruky, který vytáhla její spolužačka z masivního 65

mlýnku na kávu.

Chyběly na něm dva prsty.

Co bylo však ještě hrozivější, z rány na Salomině ruce nevystříkla krev, ale něco úplně jiného.

Jakási bílá, pronikavě páchnoucí tekutina, připomínající mléko.

Ta v okamžiku potřísnila vše kolem.

V Pamele se téměř zastavilo srdce a se strachem vepsaným ve tváři od své přítelkyně odskočila.

„Ty… ty jsi jedna z nich!“ vykřikla zmateně. Dcera kuchařky Virginie nebyla schopna slova a jen zírala v šoku před sebe.

„Jsi ambeale, zrůdná mimozemská rostlina! Zabiju tě, ty odporná slizká stvůro… zabiju tě!“ vykřikovala Pamela jako zbavená smyslů.

Vzala nůž na procování ryb, který ležel opodál a vnořila ho do Salomina podpaží, kde jako by v transu viděla jedno ze tří bijících srdcí krutého nezemského organizmu.

Salomina postava se zkroutila na stranu a z jejích úst vyšlo prosebné: „Ne, Pamelo, nejsi přece vrah.“

Pamela se zarazila a pak pomalu vytáhla nůž z jednoho ze Salominých srdcí. Trestající paže poklesla a Pamela řekla s mrazivou nenávistí:

„Vypadni!“

Salome se zapotácela a tváří jí probleskla oranžová, nelidská barva. Vzápětí se ale vzpamatovala a dala se na zběsilý útěk z domu Carsonových.

Nikdo ji nepronásledoval.

Pamela se jen podívala na dceru kuchařky, která měla v obličeji zelenavý nádech a řekla jí do překvapených očí:

„Jsou mezi námi, musíme je všechny do jednoho zničit. Dokážu to!“

S těmi slovy opustila kuchyň a toporně kráčela do svého pokoje.

Už zdálky slyšela, jak vyzvání telefon. Z protější místnosti vykoukl policista a řekl jí, že má hovor. Nepřítomně došla k aparátu a zdvihla sluchátko.

Volal Adam.

„Lásko, jsi to ty?“ zeptal se Pamely.

„Adame, já jsem zjistila, že už tě nechci nikdy vidět. Proč jsi 66

nebyl se mnou, když jsem tě tolik potřebovala?“

„Já mám velké plány se studiem, chtěl bych na nějakou lepší univerzitu, musím šprtat. Nemám v poslední době čas dokonce ani na basketbal,“ namítl Adam překvapeně. „Musíš si vybrat, buďto já, nebo to ostatní,“ odsekla mu Pamela a bouchla sluchátkem.

Pak se převalila na pohovku a pustila si z velkých reproduktorů hudební věž tvrdý rock.

Odhodlání, které se jí začalo zmocňovat jako příval, ji celou pohltilo.

Nemůže pomstu svěřit do rukou pomalé a z jejího hlediska neschopné policii. Zničí ten odporný mimozemský život sama.

Přemýšlela chvíli, jak to udělat, a nic ji nenapadlo. Jedině, že by se vydala s nožem na porcování ryb do ulic a každého, kdo jí bude připadat podezřelý, na místě probodla. To by ale na té psychiatrické klinice skončila určitě. Přinejmenším.

Bylo teď už nad slunce jasné, že skutečné tělo Salome spočívá mrtvé někde na dně podzemního jezera plného obřích pijavic zřejmě také z jiného světa. A v její podobě že chodí po městě rostlina ambeale schopná měnit svou podobu podle potřeby.

Kolik jich asi celkem je? Přemítala Pamela dále, zatímco jejím pokojem otřásaly decibely.

Zjistila, že všechen její strach je ten tam a zbyla jenom čirá nenávist.

Uvědomila si, že má stále ještě v kabelce Jimovu pistoli.

Rozhodla se, že ji bude raději nosit od této chvíle neustále při sobě a s tou myšlenkou ji zasunula do kapsy letních plátěných kalhot.

Znovu se rozezněl telefonní aparát. Pamela ho okamžitě zvedla.

„Pamelo, ty se mnou opravdu nechceš chodit?“ ozval se ve sluchátku trochu podrážděný Adamův hlas. „Chtěl bych tě znovu líbat, jako tenkrát, když jsi spadla do té skalní rozsedliny.“

Vzpomněla si na jeho snědé, pružné tělo a na okamžik zaváhala.

Pak řekla, sama udivená svou náhlou reakcí, že by to asi mezi nimi dvěma stejně neklapalo.

„Jdi si za tou svojí mimozemskou zrůdou Salome,“ dodala tvrdě a zvědavě se zaposlouchala do reakce na druhé straně telefonního kabelu.

67

Adam se zdál překvapený a uražený. Tohle byla rána zasazená jeho sebejistotě.

Na lince se rozhostilo mlčení.

Pak, k Pamelině údivu, řekl stroze:

„Toho budeš litovat, ty

namyšlená potvoro,“ a zavěsil.

Pamela chvíli naslouchala obsazovacímu tónu v telefonním sluchátku, než jí došlo, že je po všem.

Přišla o lásku jednoho z nejhezčích kluků z Borgentownu, a to vše kvůli své zášti vůči Salome, jejíž pravou identitu by jí kdokoliv z dospělých jen těžko věřil.

Jejím prvotním cílem od této chvíle bylo co nejrychleji sprovodit ze světa všechny mimozemské bytosti. Byla to docela pochopitelná reakce na utrpení Kelly, které prožívala ve svých vidinách.

Ale co když se mýlí?

Co když je opravdu jenom vážně nemocná, jak říkal policista Cross, a žádné rostliny ambeale neexistují?

Nebyla si už ani jistá svým nápadem mimozemšťanku v podobě Salome zabít.

Co když jen žije v těle její spolužačky, jak to viděla v hororech, a ona je ještě stále naživu?

Rozeběhla se v náhlém popudu po schodišti znovu do kuchyně, zeptat se dcery mrtvé kuchařky, zda viděla, to co ona, a vše se jí jen nezdálo.

Kuchyň však zela prázdnotou, na stole stál velký kávomlýnek a všude čpěl zápach bílého rostlinného mléka, prýštícího ze Salominy rány.

Nezmýlila se tedy.

Vše se skutečně odehrálo.

S tou myšlenkou se jí zatmělo před očima a hrdlo se jí počalo stahovat nedostatkem vzduchu. Rychle se vypotácela z kuchyně a vyšla zvolna ven, do zahrady zalité sluncem, nadýchat se svěžího vzduchu.

Všude z korun stromů k ní doléhal ptačí zpěv a rostliny nevinně pohupovaly svými květy ve vánku.

V duchu si vybavila větu, kterou nepravá Salome vyslovila při jejich výpravě do tajemna jeskyně.

68

„I opravdu krásné bytosti mohou být nevýslovně kruté, ale to neplatí o všech. Třeba o květinách.“

Šla zvolna cestičkou mezi záhony dál a dál od domu. U jedné keřové růže uviděla zahradníka Jacka, jak o ni jemně pečuje.

Zastavila s u něho a zamyšleně ho pozorovala.

Jack něco zamumlal na pozdrav.

„Jacku, mohou být rostliny kruté?“ položila mu nesmyslnou otázku.

Jack se ošil, ale pak se pousmál a začal jí vysvětlovat:

„Podle toho, jak to člověk bere. Rostliny nejsou jistě kruté v pravém slova smyslu, i když se to může tak někdy jevit. Plní jen určité úkony, nezbytné pro funkci jejich organizmu. Jistě jsi už slyšela o těch masožravých.

Třeba na jihovýchodě USA roste špirlice bělolistá. Má lapací trubice, vysoké až jeden a půl metru, které mohou pozřít i velkou krysu. V Mexiku zase vykvétá masožravka tučnice neboli Pinguicula moctezumae.

Tyhle rostliny musí přijímat živočišnou potravu, ale do jaké míry je to od nich kruté, se zeptej sama sebe, až si dáš dobře propečený steak k obědu,“ zasmál se Jack a opět se sklonil nad svou prací.

Pamela vzdorovitě pohodila hlavou a pokračovala po cestě směrem ke vstupní bráně.

Uslyšela za sebou motor auta. Otočila se a uviděla, že je to Adamův jeep.

Adam vyskočil a tvářil se téměř provinile. Svaly na jeho pažích se leskly na slunci, jako by byl z bronzu.

Přistoupil k dotčené Pamele a vyhrkl: „Já to tak nemyslel s tou potvorou, vážně, vlastně jsem se ti přišel omluvit. Zapomeň na to.“

Řekl to takřka jedním dechem a vypadal, že je mu to opravdu líto.

„Co tu děláš takhle sama?“ dodal ještě sklíčeným hlasem a Pamela mu tu urážku pod vlivem kouzla jeho osobnosti byla schopna prominout.

Vždycky na ni takhle působil.

„Obdivuji květiny v zahradě,“ řekla ještě trochu uražená a odhrnula si zlatý vodopád vlasů na záda.

„Můžu ti ukázat skleníky naší mámy, jsou teď v plném květu, 69

dokonce i některé vzácné druhy kaktusů,“ nabídla ji pravici k usmíření manekýn Adam a Pamela jako omámená souhlasila.

Zamířila k jeepu a naskočila na vysoké sedadlo vozu.

Adam se na ni usmál, a se jí zatočila hlava, a za chvíli už opa ujížděli k Robertsonovic domu.

Byli tam v okamžení.

„Naši nejsou touhle dobou doma, máme spoustu času sami pro sebe,“ pohladil ji Adam po tváři a jeho oči zvláštně zajiskřily v dopadajících slunečních paprscích.

Vzal Pamelu kolem ramen a oba zašli do rozlehlých skleníků.

„Připravím nám něco k pití, je opravdu strašné horko. Docela rád bych si zaplaval,“ řekl Adam vyschlým hrdlem.

„Můžeme si potom spolu zajet ke Green Lake, voda tam bude ledová a strašně příjemně by nás zchladila,“ nabídla jí a znovu se krásně usmál.

„Adame, musím ti něco říct,“ zamračila se Pamela. „Bojím se, že v našem městečku přistáli mimozemšťani. Myslím, že pátrají po té staré kosmické lodi, kterou jsme společně objevili tam ve skalách. A taky si myslím, že unesli Kally a dělají s ní něco… něco hrozného…“

„To je nesmysl, Pamelo,“ řekl Adam a tvrdě na ni pohlédl.

„Adame, je to tak a Salome, Salome je jedna z nich!“ vykřikla Pamela a bezděčně se k Adamovi přitiskla.

Pak to znovu ucítila.

Ucítila slabý pižmový zápach a teď už věděla docela přesně, co to znamená.

Dala se na útěk.

Adam se podivně rozkýval a rozeběhl se neuvěřitelnou rychlostí za ní.

70

XVI.

Pamela prchala jako o život.

Nikdy rychleji neběžela, ale Adam se neustále přibližoval a už slyšela jeho supění za svými zády.

Vzpomněla si na pistoli ve své kapse a snažila se ji vytáhnout, ale ruce se jí nekontrolovatelně třásly. Konečně se unaveně zastavila a obrátila se s pistolí v chvějící se ruce vstříc hrozivému útočníkovi.

Adam se také zastavil a výsměšně se zašklebil.

„Zapaluje ti to víc, než je životu bezpečné,“ řekl.

Pamela se snažila vystřelit, ale nemohla. Ne, není vrah, ta odporná zrůda v těle Salome měla pravdu. Stále si ještě nebyla jistá, jestli se jí to všechno nezdá.

Náhle se ozval odpudivý zvuk, Adamův bok se rozevřel a z něho se vymrštil silný úponek, vzdáleně připomínající chapadlo chobotnice.

Pamela začala bezhlavě střílet a vyprázdnila do té příšery celý zásobník. Z Adamova boku se ozývalo bolestné pištění.

Odhodila prázdnou pistoli na zem.

Nebyla schopna pohybu.

Bezmocně se dívala na přibližujícího se útočníka a vykřikla:

„Ty nejsi Adam Robertson!“

„Vždyť říkám, že ti to zapaluje,“ odpověděl jí dutý, nelidský hlas a poslední, co v té chvíli cítila, bylo, jak jí chapadlovitý úponek dopadl s drtivou silou na lebku.

Prvním z Pameliných pocitů byl intenzivní chlad. Snažila se pohnout, ale s hrůzou si uvědomila, že zápěstí rukou má stejně jako kotníky znehybněné pevnými pouty. Také do krku se jí zařezával 71

popruh.

Zmocnil se jí pocit šílené beznaděje a začala bezmocně vřískat do tmy.

Pochopila, že se celý příběh opakuje a koutkem svého chladně uvažujícího vědomí se snažila vzdorovat té hrůze.

Uvědomovala si, co nastane v příštích okamžicích, ale přesto ji k smrti vyděsilo, když se nad ní rozzářila oslepující světla.

Nechtěla ani pohlédnout na bytost, kterou neomylně vnímala nedaleko sebe.

Věděla, kdo se to bezcitně sklání nad jejím tělem.

Je to ta nejhorší noční můra, o které věděla, že se jí bude zjevovat ve snech až do konce života. Bytost bez výčitek svědomí a soucitu.

Mimozemská rostlina živící svá černá semena krví živých lidí.

Ambeale.

To slovo naplnilo celou její zmatenou mysl a bušilo jí neodvratně ve spáncích.

Pocítila, jak jí

„něco“, co nebylo snadné pojmenovat, roztrhlo

blůzku na břiše.

Teprve nyní její hrůza dosáhla vrcholu.

„Ne… nééé, pro všechno na světě – tohle mi nemůžete udělat!“

křičela zmítající se Pamela.

Pohlédla vstříc smrti a uviděla tu nejodpudivější bytost, jakou by jen dokázala stvořit nejzazší mez fantazie.

Úponky, silné jako chobot slona, se vzrušeně mrskaly podél svalnatého stvolu ambeale porostlého bodlinatými papilami. Všude kolem byl vzduch naplněný těžkým pachem pižma. I tři květy té bytosti byly stejně masité a nevzhledné jako celé její tělo.

Bytost v jedné jedině sekundě prošla několika odstíny modré a vydala táhlý, skřehotavý zvuk.

Pamela zahlédla, jak uchopila ostrý, skalpelu podobný nástroj a pomalu ho přibližuje k jejímu chvějícímu se břichu.

Z hrdla se jí vydral zoufalý nářek, který by musel obměkčit i balvan, ale na té nezemské bytosti se nepohnul ani lísteček, když se dotkla chladnou čepelí nástroje Pameliny napjaté kůže na slabinách.

Náhle se opodál houpavě vynořila další ambeale vleknoucí své mohutné tělo na dlouhých pevných kořenech a vyslala k té první 72

silnou tlakovou vlnu.

První z mimozemských rostlin se zakývala a předala operační nástroj nově příchozí.

Pamela to všechno vzdáleně vnímala s rozšířenými zorničkami.

Nová ambeale poté vzala nevzrušeně známou trubičku, ukrývající semena vládce vzdálené domovské planety a ubohá Pamela téměř omdlela strachy.

Povšimla si, že se k ní rostlina tak nějak téměř důvěrně naklání.

Sebrala veškerou svou odvahu a plivla jí nenávistně do „tváře.“

Ambeale se zachvěla.

„Znáš mně přece,“ vydechla rostlina těžce odněkud z prostředka svého těla. „Přišla jsem ti pomoct, ale proboha mlč.“

V Pamele svitl plamínek poznání.

„Salome…“ šeptla tiše na pokraji sil.

„Ano, znáš mně jako Salome. Ve skutečnosti se jmenuji Io, čtyřstá osmdesátá odnož svého druhu. Nehýbej se a čekej, až se vrátím.“

S těmi slovy jí přikryla obnažené břicho rouškou a vše opět zahalila tma.

Pamela rychle a těžce dýchala a celou ji orosil studený pot. Trvalo to nekonečně dlouho, než vše kolem utichlo a ambeale Io, stále ve své pravé podobě se přikradla tichounce k jejímu lůžku. Pouta praskla a Pamela byla zase konečně volná.

Nebyla vůbec schopna na mimozemšťanku, která se dosud vydávala za Salome, zpříma pohlédnout.

Útroby jí svíral děs.

„Musíme odejít velmi opatrně,“ řekla Io mlaskavým hlasem.

„Nezapomeň, že můj tělesný mechanismus funguje jen na dvě srdce.

To třetí jsi mi probodla. Nemohu vzdorovat jiným ambeale, nejsem na to dost silná. Neboj se, prosím,“ dodala a jemně nadzdvihla zkamenělou Pamelu svými silnými úponky.

Vzala ji do náruče a pomalu se s ní plazila pryč, odstrkujíc se přitom dlouhými kořeny.

Celé Pamelino tělo se chvělo a cítila, jak jí pokožku drásají papily na povrchu těla Io. Ambeale ji vynesla z laboratoře a pokračovala dál podél podzemního jezírka.

Tam se zastavila.

73

„Musím dovolit našim symbiontům, aby odčerpali odpadní látky z mého těla. Cítím se už malátná. Počkej tu na mně, hned zase budeme pokračovat v cestě.“

S těmi slovy se Io doplazila k jezírku. Z jejího břicha se vynořil oválný orgán a zároveň začala vydávat táhlé, zpěvu podobné zvuky.

V hloubi jezera se to zavlnilo a ke břehu připlul živočich vzdáleně připomínající obrovskou pijavici a začal provádět řadu drobných úklon, jaké dělají tokající ptáci.

Ambeale mu odpovídala stejně

– vypadalo to jako nějaký

podivuhodný tanec.

Po chvilce se symbiont přisál k oválnému orgánu vprostředku těla Io a začal z něho vysávat odpadní látky. Zdálo se, že Io se viditelně ulevuje a začala kolem sebe v extázi mrskat úponky, které teď měly jemně lososovou barvu.

Pamela se chtěla dát na útěk, ale uviděla, jak se něco míhá ve vzdálené jeskynní šachtě. Přikrčila se mezi stalagmity, které vyrůstaly všude kolem, a ani nedutala.

Io k ní zdvihla od jezera kornoutovitý orgán, který zřejmě nahrazoval zrak. Viděla, že Pamela je téměř strachy bez sebe a zavolala ji k sobě hlasem Salome.

Pamela znovu pohlédla do tmavé jeskynní šachty po svém boku, ale nic tam už nespatřila.

Nevěděla, zda může té mimozemšťance důvěřovat. Ale nic jiného jí stejně nezbývalo, a tak zamířila váhavě k ní.

„Cítím, že máš hrozný strach,“ řekla jí Io vlídně.

„Nic ti

neudělám, přísahám. Nesouhlasím s praktikami, které provozují někteří jedinci z naší planety. Semena tvorů ambeale nesmějí vyrůstat v tělech inteligentních živočichů, říkal můj starý učitel, ještě když žil.“

Pamela poprvé plně pohlédla na Io a znovu ji přepadl pocit hnusu.

Snažila se nedávat to najevo.

„Podívej se, ani tito symbionti nejsou zlí. Dokonce zpívají krásně

– myslím i z vašeho hlediska.“

Io se nad tlustou pijavicí sklonila a vydala táhlý tón. Symbiont ho opětoval jako cvičený papoušek a poté se rozezněl podoben obživlým varhanům.

74

Vysokým dómem zněl úchvatný koncert a ostatní symbionti připlouvali ke břehu a přidávali se k němu.

„Myslím, že podobnou hudbu jsem zaslechla, když jsme se poprvé vydali s partou do jeskyně,“ osmělila se Pamela.

Io vážně přikývla.

„Tohle je hudba samotných hlubin vesmíru, poslouchej, Pamelo.

Už třeba nikdy nic podobného nezažiješ,“ řekla a váhavě setřela koncem silného chapadla velkou slzu z Pameliných očí.

75

XVII.

„Pojď, je čas jít,“ pohlédla Io kornoutovým orgánem na Pamelu.

„Ne, nikam neodejdu bez Kelly,“ vzpírala se Pamela zoufale.

„Kelly je mrtvá,“ řekla Io chraplavě. „Jestli nechceš skončit jako ona, poběž, protože já tě nemohu sama ochránit. Věř mi,“ dodala ještě a začala se sunout k východu z jeskyně.

Pamela pohroužená sama do sebe ji konečně následovala.

Vyšly ven.

Pomalu se začínalo smrákat a nebe se zatáhlo hustými šedivými mraky. Po několika minutách cesty začal dopadat první dešťové kapky. Za pár vteřin už listy stromů kolem bičovaly přívaly vody.

Io viditelně pookřála.

„Kam se schováme?“ snažila se Pamela překřičet šumění deště.

„Je to sice nebezpečné, ale budeme muset k vám domů pro to tvé fialové oblečení,“ odpověděla jí Io váhavě.

„Tys ho myslím vůbec neregistrovala,“ zeptala se jí Pamela s klíčící zvědavostí.

„Ano, tenhle odstín barevného spektra bytosti našeho druhu bez speciálního zařízení vůbec nevidí, ale vědí, že existuje,“ přiznala Io po chvilce. „Fialová znamená v našem jazyce totéž co nic, prázdnota.

Budeš-li oblečena do barvy prázdna, můžeš se ukrýt před ambeale, které nás začnou pronásledovat. Že jsi zmizela, zjistí nejdříve za hodinu, takže máme trochu času,“ vysvětlovala.

Náhle se ozval trhavý zvuk a Pamela vyděšeně pozorovala Io, jak se začíná stahovat do sebe a nabírá na sebe znovu lidskou podobu.

Sotva za pět vteřin před ní stála opět Salome, jenže tentokrát zcela nahá.

76

„Budeš mi muset přinést nějaké oblečení, takhle bychom byly moc nápadné,“ řekla Io v Salomině podobě.

Pamela si k svému úžasu uvědomila, že jí zcela dorostly i dva prsty zničené kávomlýnkem.

„Máš… máš všechny prsty,“ ukázala překvapeně na její ruku.

„Jak jsi to udělala, Io?“

„Náš organismus se regeneruje podstatně lépe než těla lidí,“

prohodila bytost. „A neříkej mi už Io, to by nás mohlo prozradit.“

„Víš, že máš jméno totožné s názvem jednoho z měsíců naší sluneční soustavy?“ nedala se odbýt Pamela.

„Ano, jistě že to vím. To není náhoda. Hodně jsme cestovali. Je pravda, že jsme planetu Zemi navštívili už kdysi dávno ve vašem pravěku. Byli jsme dokonce některými primitivními kmeny považováni za božstva.

První písemný záznam o nás je v nejstarší knize světa, v eposu o Gilgamešovi. Gilgameš s námi putoval v našem raketoplánu. Taky sestoupil do hlubin oceánu, aby tam našel zázračnou rostlinu…

Aztékové na naši počest dokonce vyvrhovali lidské vnitřnosti…“

„To je strašné…“ polkla Pamela naprázdno.

„Ano. Pochopili špatně náš princip rozmnožování a udělali si z něho kult. Ale už je opravdu nejvyšší čas vyrazit, minuty z vyměřené hodiny nám utíkají,“ vzala Io Salome za ruku a obě se daly do běhu.

O lýtka jim švihaly mokré metlice trávy, když sbíhaly ze skalnatého úbočí a pokračovaly dále po cestě, kde stálo zaparkované auto.

Pamele se zdálo, že tenhle rover viděla u pana Robertsona.

„Rychle, nasedej,“ povzbuzovala otálející Pamelu Salome a začala startovat.

Kola vozu se protáčela v bahnitém terénu. Po chvíli marné snahy odjet předala Salome volant Pamele a řekla, že trochu zatlačí.

Postavila se za auto a doslova ho nadzdvihla.

Pamela si obdivně pískla. Už jí trochu otrnulo, protože situace byla natolik absurdní, že nezbývalo než se smířit s okolnostmi a přežít.

Ten nejzákladnější pud nutil Pamelu bouřit se proti melancholii a bezmocné skepsi.

77

„Vyrážíme,“ přikázala Salome a naskočila do auta.

Bláto jim stříkalo od kol, když projížděli úzkou lesní cestou.

Vymotali se na asfaltu vedoucí k dálnici.

Prosvištěli kolem motorestu Truck 76.

„Kdo vůbec jste?“ napadla Pamelu neodbytná zásadní otázka.

Nevěděla, zda má vůči inteligentnímu, nelidskému tvoru vedle sebe pociťovat nepřátelství, nebo vděčnost.

Salome hleděla upřeně před sebe. Trochu se zavrtěla.

„Jsme obojživelné inteligentní rostliny s biologickou návazností na nižší živočišné druhy,“ řekla mechanicky. „Neptej se ale, odkud pocházíme. To jediné ti nikdy neprozradím,“ vysunula umíněně bradu a Pamela z ní už nic víc nedostala.

Zahnuli na silnici protínající East Park.

Déšť poněkud ustal, ale všude po okrajích asfaltky stékaly potůčky špinavé vody. Pamela si prohrábla prsty zmáčené vlasy.

Lepily se jí na tvář a tak vytáhla z kapsy kalhot gumičku a svázala si je do ohonu.

„Už jsme téměř na místě,“ řekla bezvýrazně Salome a přejela dívku na sedadle vedle sebe zkoumavým pohledem. „Počítej s tím, že v krajním případě se znovuvzrostlý vládce naší planety mohl dozvědět o našem útěku a všichni ve vile můžou být mrtví.“

„Musíme je varovat, jestli jsou ještě naživu,“ řekla Pamela umíněně.

„Nebudou ti věřit,“ odrazovala ji od toho nápadu Salome. „Budou si myslet, že jsi šílená a nepustí tě ven z domu. To by pro tebe znamenalo jistou smrt,“ snažila se jí ambeale v Salomině podobě varovat.

„Jak je tedy mám ochránit?“ zeptala se Pamela stísněným hlasem.

„Neříkej jim, na co jsi přišla, a možná zůstanou naživu,“ poradila jí Salome a pokrčila přitom váhavě rameny.

„To je teda dobrý, o tvoji rodinu se nejedná, co? Jak bys reagovala, kdyby se jednalo o tvou matku?“

„Nemám matku, jsem stále tatáž od svého stvoření, vypěstovaná ze svých vlastních odnoží,“ odtušila Salome nevzrušeně.

„A co kdyby měla trpět jedna z tvých blbých odnoží?“ téměř se rozkřičela Pamela.

78

„Pak bych ji určitě varovala,“ kývla Salome hlavou a zaparkovala na příjezdové cestě u vily Carsonových.

79

XVIII.

Déšť se znovu začal snášet v silných provazcích na vyprahlou půdu a zahrada Carsonových nenasytně hltala vodu.

Zmáčená Pamela proběhla po mramorových dlaždicích do vily.

Zaposlouchala se napjatě do zvuků naplňujících chodby domu.

Z prvního patra zaslechla vzrušený hovor své matky s Jimem a zhluboka si oddechla.

Jsou naživu.

Vystoupala schodiště po dvou schodech a chtěla nepozorovaně proběhnout kolem nich. Ale matka ji popadla za rukáv a vřískla jí do ucha: „Tohle toulání se už nebude opakovat, mladá dámo!“

Obrátila se i na zkoprnělého Jima a dloubla do něho palcem: „Tak řekni jí, k sakru, taky něco, jsi přece taky její otec!“

„Možná se Pamela vypařila s nějakým ctitelem, je už přece skoro dospělá,“ ohradil se Jim a matka znovu vypískla: „to je teda vážně dobrá výchova, jen co je pravda!“

Začali se jako obvykle prudce hádat a Pamela proklouzla kolem.

Utíkala ke svému pokoji.

Tam se zarazila.

Její fialový komplet ležel stále ještě pohozený na pohovce, ale další fialové oblečení Pamela už neměla. Stejné nebezpečí jako jí přece hrozí i falešné Salome!

Přemítala bleskově, jestli jí má vůbec pomáhat, ale pak se rozhodla navštívit matčin šatník. Vzpomněla si na matčiny fialkové společenské šaty, které měla loni na plese k výročí Dne nezávislosti.

Ty se budou hodit.

Rychle otevřela výsuvné dveře a začala se přehrabovat mezi 80

stovkami kompletů k nejrůznějším příležitostem. Konečně ty šaty našla. Sbalila je do ruličky a chtěla zase zmizet stejně nenápadně ven, ale potom si uvědomila, že vlastně chtěla matku i Jima varovat před hrozícím nebezpečím.

Prostě to musí zkusit.

Oblékla si na sebe fialový komplet se širokým vyztuženým páskem a s šaty stočenými v podpaží zamířila za matkou do salonku.

Těsně před Pamelou z něho vyběhl Jim a přibouchl jí dveře před nosem. Byl ve tváři rudý vzteky a mumlal si pro sebe kletby.

Matka Pamelu přivítala s vítězoslavným úsměvem.

„Řekla jsem právě Jimovi, že mu zablokuji veškeré úvěrové karty.

Má po svých rajdech v kasinech a nočních klubech. Definitivně.“

Pamela se neubránila drobnému potměšilému úšklebku.

Hned však zvážněla a prosebně na svoji matku pohlédla.

„Mami, poslouchej mně chvíli. To, co ti řeknu, je strašlivě důležité. Kdyby přišel Adam Robertson s někým podezřelým a ptal se po mně, vůbec ho nepouštějte do domu. Adam je totiž asi brutální vrah.“

„Holčičko,“ sáhla jí paní Carsonová na čelo, „nemáš náhodou teplotu?“

„Nic mi není, mami. Rozuměla jsi mi?“

„Adam je jedním z nejlíp vychovaných chlapců, co znám. Myslela jsem, že by to pro tebe byla jednou dobrá partie. No netvař se tak, za pár let už budeš myslet na vdavky,“ zasnila se paní Carsonová.

„Varovala jsem tě, víc ti prozradit nemůžu,“ hlesla Pamela nešťastně. Nerada tu matku takhle nechávala, i když věděla, že nebude v domě sama.

„Musím už jít,“ loučila se s ní.

„Počkej, jak jít? A kam neseš ty moje fialové šaty?“

Pamela matku už neposlouchala, seběhla schodiště a masivní vchodové dveře za ní hlučně zapadly.

Udýchaně doběhla k zaparkovanému roveru.

„Trvalo ti to déle, než bylo nutné,“ přivítala ji nahá Salome skrytá ve voze.

Pamela se pojednou ani nechtělo nastoupit do auta, ale přemohla se a Salome otočila klíčkem v zapalování.

81

„Teď nás čeká ještě jeden úkol, dojet do nejbližšího obchodu a nakoupit tam doplňky oblečení v barvě prázdna.

Tak bychom měli být v bezpečí alespoň na pár hodin. Přesto ale budeš muset opustit Borgentown. Hrozí ti tu tělesný zánik,“

sdělovala Pamele Salome stále tím nevzrušeným hlasem.

„Na jak dlouho?“ zarazila se Pamela.

Salome pomalu pokrčila rameny.

„A co budeš dělat ty? Budeš se ukrývat společně se mnou? Není to ještě víc nebezpečný?“ zahrnula ji Pamela naléhavými otázkami.

„O mě se nestarej, já jsem už beztak mrtvá. Časem ti to vysvětlím.

Pamatuj si ale, že beze mě bys už byla i ty odsouzená k smrti.“

Salome to dořekla a strhla volant ke krajnici. Prudce zabrzdila.

„Tady se převlékneme,“ řekla stručně. „Obleču si tvoje šaty,“

natahovala se k Pamele.

„Ne, přinesla jsem pro tebe matčiny. Zdvihni ruce,“ přikazovala jí Pamela.

Salome vztyčila paže a hebká látka šatů paní Carsonové jí lehce sklouzla až k bokům. Evidentně jí vůbec zrakově neregistrovala.

Potom se podívala spokojeně na své tělo.

„Nic, nevidím,“ prohodila směrem k Pamele.

„OK. Teď vyrážíme nakupovat do Borgen Mall,“ sedla si Pamela na místo řidiče.

Tryskem prosvištěly Madison street a chvíli kličkovaly mezi vysokými domy bankovních ústavů.

Nákupní středisko Borgen Mall se zdvíhalo z velkého parkoviště před nimi. Pamela vystoupila a hnala se do obchodu, jehož výloha hlásala výprodej zimního oblečení.

Vtrhla dovnitř.

Nervózně přešlapovala ve frontě, a když na ni konečně došla řada, vrhla se k pultu.

Prodavačka na ni udiveně hleděla.

„Potřebuju troje fialové punčochy, fialové rukavice, šály a boty.

Všechno třikrát, a jestli byste si mohla pospíšit,“ vychrlila na ni Pamela rychle.

Prodavačka zamlela čelistmi se žvýkačkou a vyndala skládací schůdky. Vylezla do horního regálu a přehrabovala se v šatstvu.

82

Ve stejném okamžiku zahlédla Pamela koutkem oka ve

vzdáleném rohu krámu kráčet paní Robertsonovou.

Šla směrem k ní.

Hleděla kamsi upřeně před sebe. V tom vší silou narazila do velkého papírového poutače v barvě čerstvě natrhaných fialek. Jedna z prodavaček k ní přispěchala a začala se jí vehementně omlouvat.

V Pamele se splašeně rozbušilo srdce. Prodavačka konečně slezla ze schůdků a ukazovala jí zboží.

„Bude vám tohle vyhovovat?“ zeptala se pisklavým hlasem.

Pamela jí prudce vytrhla fialové punčochy z rukou, narazila si jednu z nich na hlavu a stáhla si ji přes tvář.

Prodavačka se potutelně pousmála.

„Děkuji, to bude dobrý,“ vyhrkla Pamela a zaplatila kartou.

Shrnula do obrovské igelitové tašky hromadu oděvů a troje zimní sněhule, vše ve fialové barvě, běžela kvapem pryč.

Déšť už zcela ustal a na obloze se projevilo mezi houfem bílých mráčků nesmělé slunce. Než doběhla k roveru, začalo už celkem solidně sálat.

V autě zběžně prohrábla příruční zásuvku a konečně v ní objevila to, co hledala. Malé nůžtičky na přívěsku u klíčů. Vystřihla jimi v punčochách otvory pro oči.

„Na co troje punčochy?“ podivila se Salome a opět se tak nepříjemně zakývala.

Pamelu napadlo, že ambeale to asi mají ve zvyku.

„Už vím, kam pojedeme,“ neodpověděla tak docela Pamela na její otázku.

Nastartovala vůz a vyrazila z parkoviště.

83

XIX.

Za pár minut dojely do čtvrti Boylston, k domům rovnoměrně roztroušeným mezi vzrostlými stromy.

Pamela zaparkovala před domkem Marshallových a hodila výmluvným pohledem po zvědavé Salome.

„Pojede s námi taky Viktor,“ sdělila jí a vystoupila z vozu.

Rozcuchaný Viktor se vyklonil z okna a Pamela na něho mávala, aby sešel dolů.

„Co je, Pam?“ hleděl na ni a protíral si ospale koutky očí.

„Pojď rychle, jedeme navštívit tvého strejdu. Víš, jak jsi mi o něm vyprávěl. Toho, co má ranč pár mil za městem.“

„Blázníš, nebo co?“ rozčiloval se Viktor a rozhazoval u toho rukama kolem sebe.

„Vždycky mě k něčemu přemluvíš a pak je z toho průšvih.

Tentokrát tě ale neposlechnu a hotovo.“

„Jedná se o můj život, Viky. Možná, že nejenom o můj. Budu ti všechno vyprávět cestou, ale teď sebou hoď. Vezmi si na sebe ty fialový kalhoty, co jsi dostal od mámy k vánocům a nechceš je nosit.

Ty, co jsi říkal, že vypadají jako montérky, a taky mikinu. Pospěš si.“

„Jseš si jistá, že víš co děláš?“ podíval se na ni Viktor přes tlustá skla lenonek.

Pamela netrpělivě obrátila oči v sloup.

„Dobře, počkej tady, hned jsem dole,“ ozval se Viktorův nespokojený hlas.

Čekala na něho téměř pět minut.

Potom zvolna sešel ze schodů a oba doběhli k vozu.

Viktor naskočil dovnitř.

84

„Ahoj, Sak,“ pozdravil bodře dívku na předním sedadle.

„Pamela má zase jeden ze svých dní, co?“ ušklíbl se. „Můžete mi někdo vysvětlit, proč máme všichni jako hejno fialových šašků jet zrovna dneska za mým strejdou?“

Ale zdálo se, že se nikdo kromě něho nebaví.

„Vezmi za mě řízení, Io, já musím něco vysvětlit tady panu vtipálkovi,“ prohodila Pamela ledově, sotva se vůz odlepil od kraje chodníku.

„Proč jí říkáš Io?“ podivil se Viktor.

A Pamela začala vyprávět celý příběh, zatímco svištěli po dálnici vedoucí z Borgentownu.

„To je všechno nějakej nesmysl,“ ohradil se konečně vyjevený Viktor ostře.

„Io, ukaž prosím tě Vikymu něco…“ povzdechla si Pamela.

V domnělé Salome něco nehezky zakřupalo.

Pak se z jejího boku vynořilo dlouhé úponkovité chapadlo.

Zakmitalo se ve vzduchu a lehce plesklo Viktora po zsinalé tváři.

„Panebože, zastavte, chce se mi zvracet,“ zachroptěl Viktor, ale hned se zase vzpamatoval.

„Co to mělo bejt?“ pohlédl na Salome, která už zase vypadala úplně normálně.

„To je úponek rostliny ambeale, o který ti celou dobu vyprávím…“ zkonstatovala Pamela. „Zdálo se mi tam v Borgen Mall, že paní Robertsonová je také mimozemšťanka,“ obrátila tvář k do sebe pohroužené Io.

„Celá rodina Robertsonových jsou přetransformované ambeale.

Jsme ale všichni stejného pohlaví. Jsme muž i žena zároveň,“

vysvětlila Io.

„Jako třeba slimáci?“ zeptal se strnulý Viktor.

Io na něho káravě pohlédla Salominýma očima. „to není vhodné přirovnání, ale dá se to vysvětlit i takhle.“

„Jak toho ale můžete tolik vědět o lidech, abyste mohli žít nepozorovaně mezi nima?“ zajímal se Viktor.

„Známe vás jako druh dlouho, ale pravý důvod je v tom, že jsme nuceni vsunout jeden z kořenů do mozku vybraného člověka a získat tam určité genetické a jiné informace, potřebné k životu mezi vámi,“

85

odpověděla mu Io neochotně.

„Vy jako normálně vysajete lidem mozek?“ zděsil se opravdově Viktor.

„Ne, to ne. Pracujeme s mozkomíšním mokem dárce.“

„Takže celá rodina Robertsonových, stejně jako pravá Salome…“

nedořekl Viktor. V kabině vozu zavládla napjatá atmosféra…

„…ano, jsou všichni po smrti,“ doplnila větu Io a sklopila oči.

Náhle proti nim zdálky vyjel neznámý vůz a Io na ně křikla: „V

tom autě sedí jeden z nás, nasaďte si rychle na hlavy punčochy!“

Pamela s Viktorem ji bleskově uposlechli. Tmavě modrý sportovní vůz je právě míjel a jeho řidič pátravě pohlédl dovnitř roveru.

Vytřeštil oči a bylo vidět, že je zděšen.

Protože patřil k rodu ambeale, místo fialové barvy viděl jen prázdno a každý den člověk nepotká v plné rychlosti vůz, na jehož sedadlech vůbec nikdo nesedí.

Zdálo se, že si ale vzápětí dal pět a pět dohromady a gumy sporťáku zasvištěly, jak prudce strhl auto do protisměru.

Io pohlédla do zpětného zrcátka.

„Máme společnost,“ řekla a přidala plyn. Skutečně, modrý sporťák je začal pronásledovat.

„Něco jsem tady našel,“ zašramotil Viktor vzadu ve voze.

Vytáhl odtamtud balíček vajec.

„Někdo už asi nepovečeří,“ stáhl koutky úst. Vyklonil se z okénka a začal se trefovat do předního skla sporťáku za nimi. Za chvíli na něm už byla vrstva rozprsklých vaječných žloutků.

„A ještě jedno,“ hulákal Viktor.

Poslední vejce se roztříštilo o přední sklo pronásledovatele a v ten okamžik auto vybočilo a prorazilo svodidla.

V nich se bezpečně zaklínilo.

„Jó… a je po všem,“ hlásil jim Viktor se vzrušeně zářícíma očima.

„Setřásli jsme ho.“

„Tohle by mně nikdy nenapadlo, vy lidé jste báječně kreativní,“

pousmála se Io v Salomině podobě.

„Tak proč nás tedy společně s ostatními návštěvníky z vašich světů zabíjíte?“ podotkla Pamela rozhořčeně.

86

„Jsem ještě příliš mladá, než aby někdo bral mé názory vážně,“

postěžovala si Io rozmrzele.

„Kolik ti vůbec je?“ zeptal se Viktor odměřeným hlasem.

„Jak říkám, jsem velmi mladá odnož. Žiji necelých šest set padesát let vašeho času a to se ambeale mohou dožít i několika tisíc let.“

„Proč jste k nám teda přiletěli?“ pokračovala s výslechem Pamela.

Bledá Io se zasněně pousmála.

„U nás doma to už není to, co bývalo tenkrát, když vaše Země byla ještě plná žhavých vyvěrajících sopek. Asi v tom čase, kdy se po zemské kůře procházeli dinosauři, uchvátil vládu nad našimi planetami samovládce společně se svými geneticky spřízněnými odnožemi a zavedl mnoho

velmi krutých zvyků. Díky nim pro

ambeale už nic nebylo překážkou. Stali jsme se pány našeho vesmíru. Ale bylo i mnoho těch, kteří nesouhlasili.

Povstali proti němu a fyzicky ho zlikvidovali. Nepodařilo se ale vymýtit všechny jeho odnože. Prchly z planety, aby samovládce znovu vzkřísili z jeho semen.

Udávaný důvod naší mise je zkoumání vývoje flóry na vaší planetě, společně s mapováním myšlenkových pochodů a poezie květin. Pravým důvodem ale může být pátrání po semenech samovládce, ukrytých v jedné ze ztroskotaných vesmírných lodí, kterou jste náhodou společně objevili, a rozmnožení ambeale na vaší Zemi.“

„Copak květiny mají svou vlastní poezii? Vždyť ani nemluví,“

podivila se Pamela.

„Všechno na vaší planetě mluví, stačí jen porozumět,“ odpověděla Io a spokojeně se zakývala.

Rover se třemi fialově oblečenými pasažéry zahnul na širokou písčitou cestu, na jejímž konci se objevil cíl jejich cesty.

87

XX.

Náhle, jako by ze země vyrostl, stál proti nim zanedbaný ranč Viktorova strýce Sammyho Marshalla.

Shnilé trámy mezi oprýskanou omítkou jim vyzývavě čněly vstříc.

Všude vládl úžasný nepořádek.

Zrezlé řetězy pro uvazování dobytka se válely po malém nádvoří společně s děravými kbelíky a převrácenými koryty. Korunu tomu dodávalo pár vraků starých automobilů nedaleko vstupního průčelí.

Mezi tím vším haraburdím se pojednou vztyčila mohutná medvědí postava oblečená do kožené vesty.

„To je strýc Sammy,“ řekl Viktor s pýchou v hlase a vyklonil se z roveru.

„Ahoj strýčku, vezu pár svých přátel na trochu dobrého uzeného s pivem,“ halekal a zase zapadl do vozu.

Strýc Sammy něco zabručel pod rozčepýřenými vousisky.

„To byl náhodou dobrý nápad jet sem na víkend,“ rozzářil se Viktor a nedbale si začal pohrávat s přívěskem na krku.

„Nejsme na výletě,“ připomínala ostražitě Pamela.

„To je pravda, touhle dobou už všechno prasklo a nepřátelské rostliny ambeale jdou po našich stopách,“ ozvala se Io.

„Tady nás v životě nevypátrají,“ mávl rukou Viktor.

„Ba ne, ambeale se nikdy nevzdávají. Dříve nebo později nás najdou,“ řekla Io a zašramotila v kufru auta.

„Bude to spíš dřív,“ vztyčila se a v rukou držela onen lesklý šedě stříbřitý krystal, který nalezla Pamela na dně bazénu.

„Jestli jsme z lesa odjeli autem pana Robertsona, znamená to, že ten krystal tenkrát odnesl Adam,“ řekla Pamela.

88

„Je to pravděpodobné, ale ne důležité. Podstatné je to, že tenhle krystal má v sobě velké množství energie, což sis, Pamelo, sama vyzkoušela. Používáme je k podobným účelům, k jakým vy baterie,“

vysvětlovala Io.

„No a?“ vyštěkl Viktor.

„To znamená,“ zachmuřila se Io,

„že nás podle té krystalem

vyzařované energie brzo lokalizují. Je mi to líto, ale do dvaceti minut mohou být tady.“

„To je teda fajn,“ odtušil Viktor a vztekle kopl do jednoho z vraků.

Strýc Sammy mezitím přišel k nim a nedůvěřivě si je prohlížel.

Bylo přes třicet stupňů a oni byli navlečeni ve sněhulích, rukavicích a šálách, vše pochopitelně ve fialové barvě. Zvláště v kombinaci se společenskými šaty paní Carsonové vypadala přetransformovaná Io velmi komicky.

„Copak, jedete z nějaký školní besídky, nebo jste snad dokonce utekli z cirkusu?“ rozesmál se Sammy Marshall bodře.

„Nesměj se, stačí, že je mi v těch hadrech horko k zalknutí,“

vztekal se Viktor a praštil se šálou na zem. Potom odhodil rukavice.

„Neblbni, prozradíš nás,“ varovala ho Pamela a podívala se napjatě na Io. Ta se tvářila velmi vážně a hleděla někam do dáli k lesu, kde se vinula silnice vedoucí k ranči.

„Pojďte dovnitř, tady vám tak akorát slunce vyžene mozek z lebky,“ prohodil Sammy a všichni kráčeli husím pochodem za ním.

Vešli do úzké místnosti plné starého harampádí.

„Za chvíli se vrátí ze šichty můj parťák Bob, odstřeluje kameny pro novou silnici,“ hulákal Sammy, který díky své práci zřejmě trochu více nedoslýchal. Začal jim nalévat víno do zamaštěných sklenic.

„Strýčku, máme takový problém,“ zařval mu do ucha rozparáděný Viktor. „Pronásleduje nás banda mimozemšťanů, potřebujeme je nějak setřást.“

Sammy na něho pohlédl vodnatýma očima.

Pak zašmátral v krámech podél stěny a vytáhl odtamtud podomácku upravenou winchestrovku.

„Nevím sice, co myslíš těma mimozemšťanama, ale tahle věcička 89

prorazí kůži i divočákovi. Se mnou jste v bezpečí, ať vám chce ublížit kdokoliv. Stačí se spolehnout na starého Sammyho.“

Pamela se stále nejistě těkala očima po dveřích. Viktor ji objal přátelsky kolem ramen.

„Máme vyhráno, uvidíš,“ holedbal se a vypil sklenici bílého.

„Viděla jsem v Adamově pokoji něco, co vypadalo stejně jako malý příruční sejf, ale nedokázala jsem tu věcičku otevřít,“ přešla Pamela k nedbale se rozhlížející Io.

„T o b u ď ráda, bylo to totiž sebedestrukční zařízení, které nosí každá ambeale při sobě. Teď by se nám docela hodilo…“

Falešná Salome ztišila hlas do důvěrného šepotu.

„Víš, Pam, musím ti svěřit něco důležitého, dřív než budou ti od nás tady… hodně jsem přemýšlela, jestli to mám udělat a říct ti tajemství našeho života… který je ve své podstatě zrůdný, jak říkával můj učitel, a přináší tolik bolesti i utrpení živočišným bytostem… ale udělám to.

Znamená to smrt pro většinu rostlin ambeale, které k vám přilétly.

Některé se mohou zachránit v našem malém kosmickém plavidle, ale zbylé… není to pro mě zrovna lehké rozhodnutí, ale budiž…“

Io pokrčila lhostejně rameny.

„Pojď někam, kde nás nikdo neuslyší,“ dodala pevně.

Obě vyšly ven na zápraží zalité paprsky zapadajícího slunce.

„Tušíš, co ti chce sdělit?“ zeptala se Io mdle.

Pamela neodpověděla, jen si kreslila obrazce špičkou boty do písku.

V dálce se objevila tři auta. Dvě z nich postupně zahnula na cestu vedoucí k ranči strýce Sammyho.

„Nemáme moc času,“ řekla Io vážně.

„Pamatuješ si jistě na zpívající symbionty z nitra jeskyně ve Sleeplandu?“

„Ano, na ty, kteří vysávají odpadní látky z vašich těl,“ přikývla Pamela.

„Je to zároveň jejich obživa. Ale teď dávej pozor, co ti řeknu.

Potřebujeme je ještě k něčemu jinému a mnohem důležitějšímu. Ti symbionti dodávají zároveň našemu organismu látky důležité pro náš imunitní systém. Bez nich nepřežije žádná ambeale déle než dvacet 90

hodin. Většina symbiontů byla nedávno přemístěna do podzemního jezera v té jeskyni… To ostatní si už domysli sama,“ odvrátila Io tvář a dívala se pokojně, jak se dva vozy přivážející na ranč živoucí smrt přibližují po příjezdové cestě směrem k nim.

Pamela zpanikařila a vběhla dovnitř budovy ranče.

„Už jsou tay!“ zakřičela s široce rozevřenýma očima.

Strýc Sammy cvakl

kohoutkem speciálně upravené

winchestrovky.

Viktor mu zakřičel do ucha: „Máš větší šanci, když se taky oblékneš do fialového prádla!“

„Já nikomu šaška dělat nebudu!“ zařval Sammy a už se řítil na zápraží.

Pamela zůstala s Viktorem uvnitř ranče a vylekaně se k němu přitiskla.

„Škoda, že nejsi takhle přítulná i za normálních okolností,“ snažil se Viktor zavtipkovat, ale slova mu také vázla v hrdle.

Ze zápraží se ozval vzrušený rozhovor.

„Jen přes mou mrtvolu!“ hulákal Sammy.

Pak se ozvala dunivá rána a strýc Sammy prolétl pootevřenými dveřmi zpátky do místnosti.

Vstal, oklepal se jako mokré zvíře a vyběhl znovu ven.

Ozvala se série výstřelů doprovázená známým bolestným pištěním. Zdálo se, že v něm nabývá vrchu explozivní vtek.

„Viktore, rychle, padáme odsud. Strýc Sammy je už v téhle chvíli mrtvý. Měl jsi mu líp vysvětlit situaci. Je bez šance.“

Viktor se vytrhl z Pameliny paže a nevěřícně stanul mezi dveřmi.

Pamela se přikrčila za ním.

Na prahu se válel v krvi zraněný Sammy a kousíček od jejich vzrušených tváří se dělo něco tak neobvyklého, že jim to oběma bralo dech.

Na zápraží ranče s podivnými zvuky zápasily dvě ambeale. Byly kořeny zaryté do země a přetlačovaly se silnými chapadlovitými úponky, až v nich praštělo.

Ostatní ambeale jim zdvořile přihlížely.

Na stvolu jedné z nich zahlédla Pamela zbytky fialových šatů své matky.

91

Chtěla vykřiknout, ale Viktor jí zakryl dlaní ústa.

Zdálo se, že zápas trvá nekonečně dlouho. Posléze jednomu ze zápasících začalo ubývat zvolna sil. Fialové šaty se svezly z drsného stvolu na špinavou zem. Tím zápasícím, co už jen namáhavě supěl, byla bezpochyby Io.

Klesla vyčerpaně do prachu a její chapadla se začala mrskat v nepravidelných záškubech.

„Praskla mi zbylá dvě srdce, vyhrála jsi, Itrun,“ řekla Io namáhavě vítězné rostlině ambeale. Poté se začala svíjet v předsmrtných křečích.

Itrun…

To jméno se rozléhalo dutě v Pamelině mozku. „To ty jsi zabila moji sestru, bestie!“ rozkřičela se v duchu.

Pak se to stalo.

Šeredná ambeale se přetransformovala během pěti sekund do lidského těla. Rozhlédla se kolem, ale fialové oblečení Pamely a Viktora neprohlédla.

Tím, kdo stál nehnutě kousek od nich a celým svým tělem vyjadřoval vítězné napětí, byl Adam Robertson…

92

XXI.

Napětí na zápraží ranče by se dalo v těch okamžicích krájet.

Opodál ležely dvě zmrzačené rostliny ambeale, které stejně jako Io pozvolna umíraly. Jejich úponky se už jen slabě chvěly, neboť je sklátila Sammyho winchestrovka s uříznutou hlavní.

Nedaleko dveří sebou v krvi zmítal samotný Sammy.

Viktor a Pamela mu ale nemohli nijak pomoci, protože by se sami vydali do rukou jisté smrti.

Adam Robertson, jak se zdálo, ucítil slabé vibrace, která zřejmě vydávala jejich bázní strnulá těla. Pamela začínala ale znovu pociťovat kromě strachu vzrůstající vztek mísící se s čirou nenávistí k nestvůře v lidském těle, která nesla to prokleté jméno.

Itrun.

Nejraději by se na ni vrhla holýma rukama a roztrhala ji na kousky.

Soudné vědomí ale nakonec přece zvítězilo.

Adam se viditelně snažil lokalizovat zdroj vibrací.

Nebylo to snadné, protože ho

rozrušovaly akustické signály

vydávané dvěma umírajícími mimozemskými ambeale a krvácejícím tělem strýce Sammyho.

Rozrušený Adam natáhl náhle paži dopředu a jeho ruka prošla těsně kolem Pamelina obličeje.

Nahmatala jen dřevěný rám dveří.

Ambeale v Adamově podobě se ale nevzdávala a vešla dovnitř ranče.

Pamela zatahala Viktora za rukáv.

Nastal čas pro rychlý ústup.

93

Proběhli společně kolem pěti zbývajících zrůdně se kymácejících ambeale, šlehajících vzrušeně svými úponky do všech stran kolem sebe, a zastavili se až v nedalekém kukuřičném poli.

„Měli bychom co

nejrychleji pomoct strýci Sammymu, nežli

úplně vykrvácí,“ trval na svém Viktor.

„Počkáme, snad ty zrůdy brzy odejdou,“ zadoufala Pamela. Oba pohlédli k zápraží. Sammy se nehýbal.

„Už je asi mrtvý,“ šeptla Pamela a otřela si oči hřbetem ruky.

„Ba ne, strýc se takhle rychle nevzdává, to bys ho musela znát,“

prohodil Viktor siláckým tónem. „Podívej,“ řekl posmutnělé Pamele.

Skutečně.

Něco se míhalo na cestě mezi stromy.

Po chvíli ty nejasné obrysy nabyly tvarů mužské postavy s šedou plátěnou taškou v ruce.

„To se vrací Sammyho parťák Bob,“ řekl Viktor vzrušeně.

„Musíme ho nějak varovat, jde těm potvorám rovnou do rány.“

Bob se zarazil a zaclonil si rukou oči proti zapadajícímu slunci.

Pak zahlédl Viktora v opuštěném kukuřičném poli a zahalekal na něho.

Ambeale před vchodem do ranče zpozorněly a nabyly znovu lidských podob.

Viktor se obrátil tím směrem a nemohl uvěřit svým očím. Uviděl před jedním z vraků automobilu postávat svého staršího bratra.

„Támhle stojí brácha Ralph!“ vykřikl a instinktivně se chtěl k němu rozeběhnout.

Pamela ho v poslední chvíli zadržela.

„To není tvůj bratr,“ zchladila mu opět hlavu.

„Je to jen

přeměněná rostlina ambeale.“

„Máš sakra pravdu, Pam. Ty bestie zabily mýho bráchu, to jim nedaruju!“ rozčiloval se bezmocně.

Falešný Ralph uviděl postavu Boba na příchodové cestě. Nasadil na tvář přátelský úsměv a zamířil k němu.

„Je pozdě,“ hlesla vyčerpaná Pamela. „Rozsápou Boba během pár vteřin na kusy.“

„To bys ty neřády podceňovala,“ rozchechtal se hystericky Viktor.

Ambeale v Ralphově těle se zatím dala s Bobem docela přátelsky 94

do řeči. Viditelně se ptala po nich… po nich dvou, maskovaných fialovým oblečením, které zrakový orgán nestvůr neregistroval.

Bob bezelstně ukázal rukou směrem ke kukuřičnému poli.

„Rychle, mažeme co nejrychleji do lesa! Bob je k nám jinak co nevidět dovede,“ přikázal Viktor a oba se s Pamelou dali na zmatený ústup. Někde za nimi se ozvalo Bobovo smrtelné zachroptění.

Téměř to nevnímali.

Zrůdné rostliny se dali do jejich stíhání.

Pamela s Viktorem vůbec nechápali, jak je pronásledovatelé objevili.

Kličkovali po poli jako zajíci a pět rostlin ambeale v lidských podobách jim bylo neustále v patách. Pak si uvědomili, proč je ambeale spatřily.

Viktor totiž ztratil cestou jednu z fialových rukavic a nestvůry je sledovaly podle jeho pohybující se ruky.

„Rychle, schovej tu ruku, jinak je po nás!“ vypískla Pamela a Viktor skryl obnaženou ruku bleskově do kapsy kalhot.

Ambeale byly zmatené.

Jedna po druhé zase nabývaly své původní podoby. Měly teď všechny vzrušenou oranžovou barvu. Rozhlížely se kolem sebe kornoutovitými orgány a zdálo se, že také podivně větří.

Co by kamenem dohodil, stál Ralph. Viktor se stále ještě nemohl rozhodnout, nemá-li k němu zamířit.

Náhle se ale i z Ralphových boků začala jedno po druhém vynořovat dlouhá svalnatá chapadla.

Na vrcholku té obludy se houpal masitý květ a z něho se k nim šířila těžká pižmová vůně. Bok domnělého Ralpha se začal zdvihat a klest dýchacími pohyby. Pak se z něho vyhoupla sotva vzrostlá odnož a klimbala se mu podél těla.

Viktor s Pamelou na ni nečekali a dali se opět na zběsilý útěk.

Stvoly kukuřice se však ohýbaly pod jejich kroky a zrůdné ambeale se znovu daly do jejich pronásledování.

„Zastav se… stůj, Viky,“ šeptala zoufalá Pamela, „jinak nás okamžitě objeví.“

Bezradné ambeale je stopovaly na malou planinku v poli, ale tam se také bezmocně zastavily.

95

Viktor s Pamelou je měli všude kolem sebe. Stačilo neuvážené zašustění o vyschlé kukuřičné stvoly a bylo by zaručeně po nich.

Stáli tedy bez hnutí a sotva dýchali.

Slunce se už sklonilo za nevysoký kopec a celé pole zalila milosrdná tma.

„Vidí ty zrůdy i potmě?“ přemýšlela Pamela. Zapomněla se na to Io zeptat. Musí to tedy vyzkoušet v praxi.

Když se snesla na jinak líbeznou krajinu tma, hlídkující postavy mimozemských rostlin se začaly rozcházet směrem k ranči.

„Musíme přečkat noc v lese,“ nadhodil Viktor a popotáhl.

„To je teda radost,“ povzdychla si Pamela.

„My dva tady sami na planině plné mrtvol lidí i mimozemšťanů.

Proč se jen tohleto muselo stát,“ dodala opravdu sklíčeně.

Hned však napřímila svoji do sebe schoulenou postavu a vztyčila hrdě hlavu.

„Už vím, co udělám. Půjdu k ranči. Musím zabít tu stvůru, co připravila mé sestře Kelly tolik utrpení a bolesti. Já musím, Viktore, zabít Itrun…“

Viktor zakroutil v té tmě hlavou.

„Pamelo, tohle je ten nejhorší z tvých dosavadních nápadů, na který mimochodem vždycky nějak doplatí druhý lidi. Nikam nepůjdeš, protože tě prostě nepustím.“

Cítila, jak ji Viktor vzal jemně za ruce.

Uhnula, jako by ji kousl had.

„Nechtěj, abych si o tobě po tom všem myslela, že ji zbabělec.“

„Ne, Pam, jen uvažuji reálně. Měla bys to taky zkusit,“ odpověděl jí Viktor trpělivě. „Ne nadarmo se říká, ráno moudřejší večera.“

„To ale pro tentokrát neplatí, Viky. Můžeme ještě možná tvého strýce zachránit. Když budeme jednat rychle.“

„Snad máš pravdu,“ zamyslel se Viktor.

„Jenže co proti pěti potvorám silným jako tlupa goril zmůžeme holýma rukama?“

„Třeba už mezitím odešli,“ snažila se ho přesvědčit Pamela.

Skutečně, doléhal k nim zvuk startujících vozů. Na ztemnělé cestě se objevila záře reflektorů.

„Kam můžou odjíždět?“ zajímal se Viktor.

96

„To je mi srdečně jedno,“ odsekla nervózní Pamela.

„Jdem.“

Potichu se začali společně plížit k ranči, jehož strašidelně vztyčený krov ozařovalo tklivé světlo měsíce.

Někde v dáli vyštěkla liška a jinak se všude kolem rozhosti smrtonosný klid.

97

XXII.

Dlouho pozorovali zdánlivě opuštěné obrysy ranče. Po několika dalších minutách se na zápraží něco pohnulo. Vydalo to sérii opravdu peprných nadávek.

Byl to Viktorův strýc Sammy.

Oba se už nerozpakovali a doběhli k němu.

„Strýčku, jsi zraněný?“ zeptal se Viktor soucitně.

„Celkem nic mi není. Co by se taky mělo stát starému Sammymu.

Jedna z těch potvor ve fialových hadrech mě včas zachránila.“

„Io,“ přerušila ho Pamela zadrhlým hlasem.

„Teda, ale řeknu vám, něco podobného jsem neviděl ani v tý nejhorší opici,“ zabručel Sammy a vztyčil se ze země na silných nohách. „Hraji tady už několik hodin mrtvého, aby si mně ty neřádi nevšimli. Řeknu vám, smrdí do jednoho jako leklá ryba. Co jsou zač?“

„Jsou to obojživelné rostliny z jiných světů,“ vysvětlila mu Pamela.

„To teda ty světy musí vypadat,“ rozkašlal se Sammy. „Kde je Bob?“ došlo mu po chvíli.

„Tam někde v poli mezi kukuřicí. Ambeale ho dostaly,“ oznámil mu Viktor.

Sammy si stáhl páskem zraněnou paži a pak heknul: „Teda vědět, jak se jim dostat na kobylku, tak je s radostí do jednoho oddělám.

Moje winchestrovka – speciál na ně byla kupodivu taky krátká. Ale mám něco lepšího. Dynamit, kterým jsme s Bobem odstřelovali skály. Fůry dynamitu,“ zašklebil se v té tmě potměšile. Asi si už v duchu maloval, jak všechny ambeale co nejdříve vyhodí do vzduchu.

98

„Mám lepší nápad,“ řekla Pamela.

Zdálo se jí, že v tom nočním čase se k ní všechno vrací. Sestřino nekončící utrpení, každý její bolestný pohyb i poslední zoufalý úder srdce.

Pomsta byla tím, co je tři spojovalo pod nekonečnou hvězdnou klenbou letní oblohy. Každý z nich někoho ztratil a odplata teď ležela v jejich rukou.

Cítili to.

Ne, už nemohu couvnout ani o krok.

Pamela jim vysvětlila svůj plán. Oba kupodivu tentokrát pozorně naslouchali a souhlasně kývali hlavami.

„Musíme vyhubit všechny symbionty žijící v jeskyni. Závislí na nich imunitní systém a tedy i život rostlin ambeale. Nejpozději do dvaceti hodin po výbuchu, který zničí celou bývalou kosmickou loď zatavenou při dávném výbuchu sopky do lávy – včetně těch jejich symbiotických pijavic – by mělo být po nich… po těch bestiích,“

skončila výklad rozechvělá Pamela.

Navzdory situaci se na jejích rtech objevilo mrazivé pousmání.

„Dobře,“ řekl Sammy. „Jdeme naložit dynamit.“

„Kolik ho vezmeme?“ zajímal se Viktor.

„Všechen,“ zazněl drsný Sammyho hlas tmou a oba se vydali tichounce za ním.

Trvalo to sotva pět minut, než byl rover naložený. Navrch Sammy opatrně položil malou skříňku.

„To je časovací zařízení,“ řekl

chraplavě. „Takhle se budeme moct všichni včas stáhnout do bezpečí, než dojde k výbuchu.“

„Už mi konečně věříš, že je fialové oblečení schopné uchránit nás před rostlinami ambeale?“ zeptal se Sammyho Viktor.

„Jo, věřím,“ heknul Sammy a zabouchnul kufr auta.

„Ale já ani vlastně žádný fialový hadry nemám. Fialovou nesnáším a jediný, co mám v tý barvě, jsou ponožky. Neboj se, já si ale nějak poradím. Vždyť mě znáš.“

Po těch slovech vzal Sammy svítilnu a kráčel směrem k poli s kukuřicí.

„Kam jdete?“ ozvala se zamyšlená Pamela.

„Musím se podívat, jestli parťákovi nemůžu ještě pomoct. Je to 99

moje povinnost po všech těch letech, co tu spolu pracujeme,“ zahučel Sammy hlasem, který nepřipouštěl námitek.

„Vy se mnou radši nechoďte, nemusí to být hezká podívaná,“ řekl ještě a rázně vykročil kupředu.

Náhle se cosi velkého za jejich zdá pohnulo. Nějaký dlouhý nebezpečný stín, až se k sobě zděšeně přitiskli.

To jedna z mimozemských rostlin ambeale nebyl ještě zcela mrtvá a začala se namáhavě plazit směrem k nim.

Odstrkovala se dvěma dlouhými úponky, ostatní jí visely ochrnutě podél stvolu.

„K čertu, ty bestie jsou snad nesmrtelný,“ vykřikl Viktor a popadl zrezivělý krumpáč opřený o jeden z vraků aut.

Rostlina se poněkud vztyčila a vydala jakési táhlé bolestné volání.

„Nevím, co to se mnou je,“ zděsil se Viktor a hleděl upřeně do chvějícího se kornoutovitého orgánu ambeale, nahrazujícího zrak.

„Nemůžu tu stvůru zabít, prostě nemůžu,“ zalkal bezmocně.

„Vládce, můj vládce se pro mě vrátí,“ zaševelila ambeale ženským hlasem.

Ze tmy vystoupila mohutná postava.

Pamela se tentokrát lekla doopravdy. Položila dlaň na prudce bušící srdce.

„To jsem já,“ ozval se ze tmy prosvícené měsíčním světlem strýc Sammy.

Vzal krumpáč z Viktorových rukou a několika přesně mířenými ranami umírající zrůdu dobil.

„Bob… Bob je doslova roztrhaný na kusy. Našel jsem v poli jeho nohu… po zbytku těla jsem už ani nepátral,“ řekl zachmuřeně.

Pak se obrátil k strnulému Viktorovi a Pamele.

„Můžeme vyrazit, přišel čas pomsty,“ sdělil jim rozhodným tónem. Oba si uvědomili, že na jejich rozhodnutí závisí životy mnoha zatím nic netušících lidí. Vzpomínky na mrtvé měly trpkou příchuť.

Mlčky nasedli do roveru.

„Tak se mi líbíte,“ dodal Sammy zlověstně. „Bůh je mi svědkem, že radši zemřu, než abych se vzdal, dokud bude na světě jediná z těch potvor. Berte to tak, že jsme mstitelé, kteří vyrážejí do boje,“

povzbuzoval je chraptivě.

100

„Ne, nevzdáme se,“ usmála se Pamela. Všichni tři tleskali navzájem dlaněmi o sebe a vyjeli s nákladem dynamitu po ztemnělé cestě hrozivému nepříteli.

101

XXIII.

„Jak najdeme teď v noci tu prokletou jeskyni, když jsme ji nemohli s Viktorem najít ani za denního světla?“ zeptala se Pamela, když se rover dokodrcal na asfaltku.

„Neboj se, já se ve skalách vyznám líp než kdokoliv jiný. A pak zbývá nám něco jiného, než ty potvory objevit?“

„Ne, nezbývá,“ hlesla Pamela odevzdaně. „Prostě se nám to musí podařit.“

„Zajímalo by mně, jak to ty bestie dělají, že jsou k nerozeznání od lidí,“ zabručel Sammy.

„Mohou na sebe brát podobu jen jediného člověka, toho, kterého usmrtí tím, že mu proniknou speciálním kořenem do mozku a vysají potřebné genetické informace z mozkomíšního moku,“ vysvětloval mu zhnusený Viktor. „Alespoň tak to jedna z nich říkala.“

„S ničím tak nebezpečným jsem se za celý svůj život nesetkal,“

odtušil Sammy. „Myslím, že si dávají záležet na tom, aby byly co nejvíc nenápadný. Jak to, že k čertu kromě nás nikdo jiný nic netuší?“ rozčiloval se. „Bude to tím, že všichni, kteří na něco přišli, jsou mrtví,“ odpověděl po chvilce sám sobě.

„Málem jsem tu ambeale na zápraží začal litovat,“ přiznal se Viktor. „Choval jsem se jako hlupák.“

„Taky mi jí přišlo na okamžik líto,“ souhlasila s ním Pamela.

„Všechny přece nemusí být zlé. Jako třeba Io.“

„A jak to teda udělala ta vaše Io, aby mohla na sebe vzít podobu vaší spolužačky?“ zeptal se jich Sammy cynicky.

„Musela ji zabít,“ přiznala si Pamela.

„A vaše sourozence zabil kdo?“ pokračoval Sammy neúprosně.

102

„Zničíme je,“ blýskla Pamela znovu nenávistně očima. „Nebudu moct klidně usnout, dokud ta nejkrutější z ambeale, Itrun, nebude mrtvá.“

„Ta, co na sebe bere podobu Adama Robertsona. Ambeale totiž vyvraždily celou Robertsonovic rodinu, policie našla jejich zohavené mrtvoly v odstaveném autě na lesní cestě. Slyšela jsem to,“ mluvila Pamela a nemohla se zastavit. „Nenávidím Itrun více než cokoli jiného na světě.“

Vzpomněla si, jak ji Itrun v Adamově podobě políbila. Zdvihl se jí žaludek. Nikdy by to nikomu nepřiznala. Nikdy.

Věděla o tom kromě nich dvou jenom Kelly.

Mrtvá Kelly.

Projížděli Sleeplandem. Nikdo se je nesnažil sledovat, a to bylo opravdu zlověstné.

„Možná si pro nás přichystaly nějaké nové překvapení,“ protrhl ticho Viktor, který zřejmě přemýšlel o tom samém. „Možná bychom to měli raději ohlásit policii. Jejich speciální jednotky by si s nimi poradily lépe než my tři.“

„Není čas je teď přesvědčovat o něčem tak bláznivém, jako je přílet mimozemské lodi, kterou jsme společně našli,“ oponovala mu Pamela.

„Měli bychom jednat, dokud jsou překvapený a

nepřipravený na střetnutí s námi.“

„Moje řeč,“ přitakal strýc Sammy a pleskal si dlaní do širokého volantu. „Je nás právě dost na takovej úkol, jako je srovnat jednu jeskyni se zemí. Proč je vlastně tak důležité zahubit ty jejich…

symbionty?“

„Jak jsem řekla

– protože dodávají tělům ambeale látky

vytvářející jejich nadprůměrně fungující imunitní systém. Bez nich veškeré ambeale do dvaceti hodin hynou,“ konstatovala Pamela.

„To je náš jediný trumf,“ pousmál se Sammy, „a taky že ho využijeme naplno.“

„To je ta cesta vedoucí k jeskyni,“ ukázal Viktor před sebe prstem.

Sammy strhl volant a zabočil.

„Teď se soustřeďte,“ řekl jim.

„Musíme jednat rychle a přesně, jinak skončíme jako ty před 103

náma, který se dostali těm neřádům do rukou. Jste tým a jednáte podle toho, co vám velitel nařídí. Tím se ujímám vedení této akce,“

sdělil jim Sammy.

„Musíme se k nepřátelům přiblížit zezadu, jistě hlídkují a možná že už o nás i vědí. Jsou sebejistí, jinak by nás nepustili k jeskyni tak blízko,“ pokračoval v stručném vysvětlování.

Světla reflektorů mdle pableskovala na zkroucených stromech lemujících cestu. Kousek před velkým vývratem Sammy zabrzdil.

„Rychle, nasaďte si batohy, musíme nějak donést dynamit a časovací zařízení k jeskyni,“ zavelel a odemkl kufr roveru.

Všichni tři se prohnuli pod těžkým nákladem.

Plně vytíženi se vydali po krkolomné cestě, na níž byli kryti hustým křovím. Těžce dýchali, jak stoupali do strmého srázu a podrážky se jim bořily do měkké půdy.

Náhle se zarazili a pozorně naslouchali. Uslyšeli sotva patrné šelestění v dálce, smíšené s jakousi nezemskou hudbou. Pomalu se kradli vpřed a konečně se v bezpečí rozsochatého stromu zadívali vpřed do tmy, ozářené jen svitem měsíce.

Uviděli obrysy několika mimozemských ambeale někde nahoře na srázu.

Mohlo jich být tak šest nebo osm.

Zdálo se, že jejich kornoutovité zrakové orgány jemně fosforeskují a to Sammyho trestné výpravě poskytovalo výhodu, Chtěli se nepozorovaně opět vydat na cestu, když vtom je Viktor strhl zpět.

„Mají… mají něco nasazené u zrakových orgánů. Nějaké podivné zařízení, to před tím neměly,“ zašeptal.

Sammy s Pamelou napínali zrak a konečně také zahlédli to, co zaregistroval Viktor.

„Může to být

zařízení, s jehož pomocí jsou ambeale schopné

odhalit předměty fialové barvy. O něčem takovém alespoň mluvila Io,“ odpověděla mu Pamela stejně tiše.

Viktor prskl: „takže jsme nahraný, můžeme celou akci zabalit.“

„Nesmysl,“ ozval se Sammy podrážděně.

„Plán zůstává stále

stejný. Obejdeme ty šmejdy zezadu.“

„Co si tím pomůžeme?“ namítala opatrně Pamela.

104

„To se uvidí, starý Sammy má vždycky ještě jedno eso schovaný v rukávu,“ heknul Viktorův strýc.

Všichni, nedbajíce tíhy batohů s dynamitem na svých zádech, zamířili obloukem směrem k zadní skalní stěně.

Sápali se zoufale nahoru a mokré kameny jim klouzaly pod nohama.

„Nejsem horolezec,“ ozval se Viktorův popuzený hlas.

„Drž jazyk za zuby a šlapej,“ povzbuzoval ho Sammy drsně a zepředu bylo slyšet jeho namáhavé hekání.

Vtom se jeden menší kámen utrhl Pamele pod nohou a kutálel se dolů. Pamela vši silou zadržela výkřik.

„Vydrž!“ zavolal na ni Viktor tlumeně a sesunul se k ní dolů, aby jí mohl podat ruku. Seshora ho jistila mohutná tlapa strýce Sammyho.

„Ještě kousek!“ supěla Pamela námahou. Neměla odvahu podívat se dolů na strmý sráz, po němž se mohla snadno zřítit.

Konečně se bezpečně vyhoupla na skalní převis a namáhavě dýchala.

„Už nemůžu,“ hlesla vyčerpaně.

Jakoby z dáli k ní doléhaly povzbuzující hlasy Viktora a Sammyho.

Bála se, že omdlí.

V téže chvíli před sebou jako ve snách spatřila potměšile se šklebící Adamovu tvář. Jeho oči byly plné výsměchu. Skláněl se k ní, aby ji znovu políbil.

Náhle se jeho tělo začalo měnit do nestvůrné podoby rostliny ambeale a jeden ze slizkých kořenů se sunul pozvolna k její lebce.

Panenky se jí široce rozevřely a Pamela znovu vstala na nejisté nohy.

„Musím zabít Itrun,“ řekla bezbarvě a začala s ještě větší vervou šplhat vzhůru.

Viktor se Sammym si v šeru vyměnili významné pohledy a mlčky ji následovali.

Po několika minutách namáhavého výstupu konečně stanuli na vrcholu skály. Začal foukat silný vítr.

Složili batohy opatrně na zem a pak to znovu uslyšeli.

105

Chorálovitý, úchvatný zpěv, který se k nim linul odněkud ze skalní šachty ležící nedaleko jejich nohou.

106

XXIV.

„Symbionti zpívají,“ řekla Pamela. „Zní to překrásně.“

„Nezapomeň, kvůli čemu jsme sem přišli,“ přerušil její zasnění Sammy a začal otevírat první z batohů.

„Ano, vím,“ přikývla Pamela. „Musíme všechny symbionty zabít.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Sammyho Viktor.

„Spustím jim tam dolů trochu dynamitu, aby se nenudili. Na, podrž to lano, musím ho pořádně přivázat,“ zavelel znovu strýc Sammy.

„To je báječný nápad, jen se to nesmí utrhnout, jinak jsme v háji,“

přizvukoval mu Viktor trochu cynicky.

Pamela se zatím nervózně rozhlížela, ale nikde v ztemnělé krajině táhnoucí se pod nimi nezahlédla fosforeskování zákeřných ambeale.

„Vzduch je čistý,“ prohodila k nim dvěma právě ve chvíli, kdy se první várka dynamitu pomalu snášela skalní šachtou dovnitř jeskyně.

„Máme to tam, život je skvělý,“ nadhodil Sammy a hodil konec lana za dynamitem do Šachty. „Teď ještě další dvě várky a nakonec tam navrch spustíme jako jahodu na dort časovači zařízení. Ti prevíti dneska budou mít veselo,“ zasmál se chraptivě a přemohl ho záchvat kašle. Vítr naštěstí jakékoliv zvuky bral přímo od úst a strhával je s sebou. Jeho kvílení naplňovalo prostor kolem nich i tmavé ústí skalní šachty.

Sammy zatím přivazoval druhou várku dynamitu. I ta se po několika pokusech ocitla uvnitř jeskyně.

Jak se zdálo, mimozemští návštěvníci si zatím ničeho podezřelého nevšimli a hlídkovali zřejmě ještě stále u vchodu do své bývalé 107

vesmírné lodi zatavené lávou do skály.

Všichni tři si plně uvědomovali, že jakákoliv neopatrnost by je uvrhla do náruče jisté smrti. Přivazovali společně třetí várku trhaviny.

Bylo jí právě tolik, že předpokládaný výbuch by měl bezpečně srovnat celé prokleté doupě se zemí.

Jako poslední zbylo spustit do jeskyně skříňku s časovacím zařízením.

„Jak dlouho to bude trvat, než dojde k výbuchu?“ informoval se netrpělivý Viktor.

„Právě tak, abychom se všichni tři stačili stáhnout včas do bezpečí,“ odpověděl Sammy.

Vhodil do šachty konec posledního lana a pak se obrátil k nim dvěma: „Akce úspěšně skončila. Teď rychle utíkejte dolů, já běžím hned za vámi!“

Všichni tři se, jak nejrychleji to Šlo, řítili ze skalnatého svahu.

Pamela běžela jako první a náhle se ocitla osamělá vpředu.

Chtěla na ně zavolat, ale pak si to rozmyslela. Bylo to přeci jen příliš nebezpečné, neboť roztroušené ambeale mohly hlídkovat kolem.

Pak tmu a ticho prořízla série ohlušujících explozí.

Pamele se zachvěla země pod nohama.

Klesla na kolena a zakryla si hlavu rukama. Ze skály před ní vylétla sprška kamení.

Vše se otřásalo a burácelo, jako by nastal konec světa.

Potom hluk kolem ustal a vylekaná Pamela zdvihla hlavu.

Nebyla schopna pohybu, ani výkřiku.

Vše kolem jako by zmizelo a ona viděla jen ten strašlivý výjev před sebou.

Nedaleko ní stála ambeale kymácející se ve větru. Její rozeklané úponky šlehaly kolem masitého stvolu a celá byla tentokrát v transparentní oranžové barvě, což bylo svědectvím maximálního rozrušení.

Chtěla se připlazit k Pamele a roztrhat ji, ale zdálo se, že uvízla a nemůže se pohybovat.

Začala vydávat táhlé zvuky.

108

Svolávala ostatní rostliny ambeale, ale zřejmě ji přes silné burácení větru v korunách vzrostlých stromů nebylo slyšet.

Natahovala chapadla směrem k zaražené Pamele. Pak se začala pomalu transformovat do těla Adama Robertsona.

Pamela už dál na nic nečekala a začala s vypětím veškerých sil utíkat k nedaleko zaparkovanému roveru.

Každým krokem za sebou slyšela blíž a blíž šustění trávy a křupání větví pod tíhou pronásledující ambeale.

Vykřikla.

V tom výkřiku byla vepsaná celá hrůza okamžiku, kdy dosedla na sedadlo a nemohla otočit klíčkem vězícím v zapalování.

Prsty se jí nekontrolovatelně třásly, jako by náhle nalezly svůj vlastní život a nechtěly ji poslouchat.

Itrun v Adamově podobě přitiskla tvář na sklo vozu a začala se dobývat dovnitř.

Konečně motor naskočil.

Rover se odlepil od travnaté meze a s kvílením motoru se rozjel vpřed.

Rozrušená Pamela se ohlédla.

Uviděla dva právě se rozsvěcující světlomety auta. Adam Robertson se dal znovu do jejího pronásledování. Snažila se přemoci klíčící hysterii a věnovat se řízení.

Rover nadskakující na všech čtyřech kolech se prodíral kostrbatou cestou vpřed. Pamela horečnatě přemýšlela, kam vůbec pojede a kde najde útočiště před smrtelným nebezpečím, které představovala Itrun přetransformovaná do Adamova těla.

Nakonec, sotva vyjela z lesní cesty a zabočila na asfaltku, se automaticky rozjela směrem k Borgentownu.

Ležela před ní

dlouhá rovná silnice a mohla tedy pořádně

sešlápnout pedál. Rozjela se vpřed závratnou rychlostí.

Zalil ji jakýsi opojný pocit a strach pojednou zcela zmizel. V té tmě se zrodil nápad, jak se zbavit hrozivého pronásledovatele –

zrůdné ambeale, která připravila její ubohé sestře Kelly tolik nesnesitelného utrpení.

Konečně zničí Itrun.

Nic jiného si tolik nepřála, jako vidět tu odpornou zrůdu svíjet se 109

bolestí. Aby i ona poznala krutost pomalého umírání, které způsobila Kelly. Aby už nikdy nikomu nemohla ublížit.

Zatím ale Itrun seděla ve voze a pronásledovala ji.

Pamela si a uvědomila, že její úkol nebude rozhodně nijak bezpečný. Snažila se změnit své postavení štvané zvěře na postavení lovce, který nic netušící Itrun vláká do smrtelné pasti.

Nepravý Adam Robertson se zatím ve svém voze pomalu přibližoval k Pamelinu roveru.

Bylo to právě ve chvíli, kdy se před jejich vozy objevila první světla spícího Borgentownu.

Pamela pomalu ztrácela naději. Ne, větší rychlost už ze stařičkého auta nevymáčkne.

Je to už otázka pouhých sekund, než ji zrůdný mimozemský organizmus dožene a pak… to už bylo ve hvězdách.

110

XXV.

Adam Robertson ji hravě předjel a zablokoval jí svým vozem cestu.

Pamela viděla, jak vystupuje a míří k ní.

Z boku se mu začala vynořovat jedno po druhém úponkovitá chapadla.

Vypadalo to ještě nestvůrněji než samotná ambeale ve své skutečné podobě. Jako veliká chobotnice s lidskou hlavou se přiblížil k roveru a snažil se dostat dovnitř. Postranní zámky dveří ho ale nepustily.

Snažil se po několik dlouhých chvil vytrhnout dveře auta, ale nepodařilo se mu to. Pamela se pokoušela znovu nastartovat a začít couvat, ale motor auta zůstával němý.

Nejsilnější z chapadel se pojednou prudce rozkývalo a dopadlo s drtivou silou na zadní sklo.

To se začalo tříštit.

Ještě pár chvil a Itrun s ledově se tvářícím obličejem Adama Robertsona pronikne dovnitř a zabije ji.

V těch několika krátkých okamžicích proběhla Pameliným mozkem spásná myšlenka. Nadechla se, otevřela prudce a nečekaně zablokované přední dveře a rozeběhla se k stojícímu Adamovu vozu.

Naskočila dovnitř dříve, než se stačila Itrun v Adamově těle vzpamatovat.

Motor Adamova auta bleskově naskočil a Pamela se opět rozjela ke ztemnělému Borgentownu.

Itrun zaváhala a pak se rozeběhla na lidských nohách za ujíždějícím vozem.

Byla neuvěřitelně rychlá. Její tři srdce pumpovala naplno a ona 111

nezpomalila ani na chvíli.

Teprve kousek před East Parkem začala trochu ztrácet na Pamelin vůz.

Toho Pamela využila a rozjela se k Carsonovic vile, která ve tmě vypadala opuštěná a pustá.

Vyskočila z auta a rozeběhla se kupředu. Musela přelézt zavřenou vstupní bránu a to ji dost zdrželo. Už slyšela za sebou namáhavý dech Adama – Itrun.

Pokračovala ve zběsilém běhu, nikoliv však k vile ale k přístavbě, která ležela nedaleko bazénu. Rychle se shýbla a našla klíč na svém místě pod rohožkou. Musí se trefit potmě do zámku.

Prostě musí.

Na třetí pokus to vyšlo.

Skryla se za dveře. Slyšela sípavý dech Adama kousek od vchodu po přístavby. Okamžik počkala a pak prudce přirazila dveře.

Dolehl k ní tříštivý zvuk a v duchu zajásala. Podařilo se jí rozbít Adamův přístroj na zachycení fialové barvy v barevném spektru.

Znovu ji neuvidí.

Adam vešel dovnitř a tápal kolem sebe. Pamela stála těsně před ním, ale zřejmě nebyl po tom namáhavém běhu schopen zachytit její vibrace. S nenávistí vepsanou ve tváři ji hledal a začal vydávat opět ten pištivý rozrušený zvuk.

Tiše se rozeběhla a otevřela dveře naproti.

Byly to pevné dubové dveře s malým proskleným okénkem.

Dveře vedoucí do sauny.

Adam se rozeběhl vpřed a chtěl Pamelu pronásledovat dovnitř.

Neviděl ji díky fialovému kompletu a hmatal tedy úponky zmateně kolem sebe.

Ve stejné chvíli za ním Pamela dveře sauny neprodyšně uzamkla a zároveň otočila spínač termostatu sauně na maximum.

Červená kontrolka zažhnula krvavě do tmy. Teplota se začala zvyšovat v už takhle dusné letní noci.

Na sklo se přitiskl Adamův obličej. Lapal po dechu a zakřičel vyschlým hrdlem: „Pamelo, neblázni a pusť mně ven!“

Pamela ho pozorovala mstivě se lesknoucíma očima a odpověděla mu:

112

„Tohle na mně nezkoušej, Itrun. Víme oba velice dobře, kdo jsi.

Máš po tom běhu žízeň, nemýlím se? Nech si o vodě zdát. Teď pro změnu okusíš, jak chutná Sahara.“

Itrun vysychala Pamele před očima. Nabyla už celá své pravé podoby, jen hlavu měla stále lidskou. Změnila také taktiku a začala Pamelu prosit: „Když mně pustíš ven, nechám tě naživu a budeš se moci prolétnout naším vesmírným plavidlem. Uvidíš vesmír, a jestli budeš chtít, ukážu ti i jiné světy. Udělám vše, co budeš chtít, jen mně pusť ven, nemohu dýchat.“

„Kelly tě taky takhle prosila?“ zeptala se Pamela tvrdě. „Proč jsi neposlechla její prosby a nenechala ji žít? Nikdy ti nepomůžu ani v jediné maličkosti, nikdy. Chcípni, ty prokletá bestie!“

Pamela se rozkřičela, až byla v obličeji celá rudá. Teplota uvnitř sauny dosáhla padesáti stupňů. Věděla instinktivně, že ambeale vysokou teplotu spojenou s nedostatkem tekutin snášejí mnohem hůře než lidi, ale to, co se stalo potom, ji stejně opravdu překvapilo.

Chapadla ambeale Itrun začala postupně jedno po druhém pukat a začalo z nich prýštit bílé rostlinné mléko. Přinášelo jí to nepochybně veliká muka a její srdceryvné pištění naplňovalo prostor kolem.

„Vládce!“ zvolala Itrun bolestně a celé její tělo rozhýbaly záchvěvy.

„Táhni do pekla za svým vládcem, Itrun!“ vyštěkla Pamela, která byla už téměř ze všeho bez sebe a viděla vše kolem jako ve snách.

Bylo to právě v tom okamžiku, kdy Adamově hlavě nasazené na těle ambeale pukly žárem oči a vystříkly na sklo dveří.

Obsah očních bulvy stékal pomalu dolů a to bylo také to poslední, co zubožená, třesoucí se Pamela zaregistrovala. V příští chvíli ztratila vědomí.

113

XXVI.

Pamela nadzdvihla únavou ztěžklá víčka a snažila se upamatovat, kde je. Přes všechnu námahu se jí to příliš nedařilo.

Zdál se jí nějaký sen, krutý, nesmyslný sen plný děsu. Rozhlédla se kolem.

Obklopovaly ji bílé stěny.

Lekla se. Snad ji opravdu rodiče nakonec nechali převézt do psychiatrického sanatoria?

Ne, konečně si uvědomila, kde se nalézá. Je v matčině ložnici, nejsvětlejší místnosti ve vile. Podívala se na své ruce a uviděla za nehty hlínu a mech ze sleeplandských skal.

Tak to všechno přece jen bude pravda, osvítilo ji bolestné poznání následované pocitem marnosti a prázdna. „Kelly,“ vydechla.

Najednou se to všechno zdálo tak dávno. To, když si spolu povídaly zalezlé pod přehoz širokého sestřina lůžka a rozebíraly bezstarostně nejnovější objevy, nebo si jen tak vyměňovaly drby o zpěvácích a filmových hercích.

Slunce ozářilo místnost, jako by se nikdy nic hrozného nestalo a Kelly se každou chvílí měla objevit mezi dveřmi.

Pamela ještě chvíli vychutnávala ten pocit osamění a konečně na ni dolehla i blažená úleva z toho, že zůstala naživu. Chtělo se jí jen spát, oddat se dlouhému osvěžujícímu spánku a nabrat znovu ztracené síly.

Náhle se ozvalo opatrné, tiché zaklepání. Pamela se posadila na lůžku a řekla: „Dále!“

Mezi dveřmi se objevila upravená, smířlivě se usmívající paní Carsonová doprovázená Jimem.

114

„Už ses probudila, holčičko?“ zeptala se. „Tak dlouho jsi spala,“

usmála se vstřícně i trochu nervózně. „Jim tě chtěl pozdravit.“

„Ahoj, ty naše divoký kotě,“ pousmál se na ni Jim. Na čistě oholené tváři mu úsměv vykouzlil párek šibalských dolíčků.

„Nechci se tě na nic zbytečně vyptávat, povíš mi všechno sama, až budeš chtít,“ pronesla paní Carsonová.

„Díky, mami,“ špitla rozpačitá Pamela.

Paní Carsonová nakoukla za dveře a zašvitořila, jako by to byla docela běžná věc: „Podívej, koho ti vedu…“

Do pokoje nakoukla střapatá hlava Viktora Marshalla. V ruce držel kytici růžových karafiátů. Pomalu došel až k Pamelinu lůžku.

„To je pro tebe,“ řekl. „Docela jsme se s tvými rodiči spřátelili.

Jsou vážně fajn,“ předal jí kytici.

„Něco takového jsem nečekala. Opravdu jsi mně mile překvapil, Viky,“ přivoněla si Pamela ke květům.

Paní Carsonová s Jimem se taktně vytratili a nechali je o samotě.

„Nevěřila bys, co je tam venku nového,“ ukázal Viktor rukou k oknu. „Jsou tam desítky lidí, kteří se začínají potácet na ulici a mnozí již zemřeli. Všechny mimozemské rostliny ambeale

přetransformované do lidských těl pomalu umírají. Ve městě je strašný poprask. Všude jezdí vozy záchranky a myslím, že už přišli na to, že nejde o lidi, protože sem přijíždějí i vozy policie a uzavírají celou oblast.“

„Jsem ráda, že jsme to dokázali,“ řekla Pamela. „Zničili jsme tam v jeskyni výbuchem všechny symbionty, které rostlinám ambeale dodávali látky nezbytné pro jejich imunitní systém a tím i život.

Myslím, že jsme vážně zvítězili,“ odložila Pamela květiny vedle sebe na přikrývku.

Právě v té chvíli se za okny ozval ohlušující zvuk a něco svítícího se vzneslo se z pustého Sleeplandu vysoko nad Borgentown a pak výš a výš, do neznámých dálek vesmíru.

„Odlétají,“ pronesla Pamela vážným hlasem. „Ti, kteří přežili odlétají. Už se, doufám, nikdy nevrátí.“

„Taky doufám,“ podotkl Viktor a pohladil Pamelu po vlasech.

„Jsi dnes moc krásná,“ řekl jí dojatě.

„A ty jsi ten nejlepší kamarád na světě,“ podívala se na něho 115

Pamela vlahýma očima.

„Jen kamarád?“ zeptal se napůl žertem.

Pamela se pro sebe pousmála a vtiskla překvapenému Viktorovi letmý polibek.