Andrew Hall

Stopy hrůzy 102

Utopená Sally

I.

Debbie bloudila po břehu a z očí jí stékaly slzy.

Nevadilo jí, že má tenisky i nohavice džín zamazané od bahna.

Nevadil jí nepříjemný, vlezlý vítr, který jí cuchal krátké oříškové vlasy a zalézal pod krátkou zelenou bundu s kapucí. Nevadil ji přibližující se soumrak.

Bylo jí smutno.

Proč se to muselo stát?

Bink byl přece tak hodný a milý, nikomu neublížil a pořád by si jen hrál. Tak proč musel umřít?

Po týdenních deštích byla řeka kalná a v hnědavém proudu se tvořily krouživé víry, chvíli putovaly po neklidné hladině a pak zase zanikaly. Nešlo o žádnou povodeň, na to byla Sand River příliš malá a příliš krátká. Pramenila pár desítek kilometrů nad Borgentownem, v nízké pahorkatině Sleepland, zvolna se proplétala mezi jejími oblými kopci a jako by ji to unavilo, odpočinula si na chvíli v Green Lake. K tomuhle napůl v lese ukrytém jezeru směřovaly nedělní výlety obyvatel města a také obvykle kroky zamilovaných dvojic.

Debbie ale ještě nikdy nebyla zamilovaná.

Řeka pak vytékala z jezera a obtáčela Borgentown po jeho západním okraji, ale svou nazelenale čistou vodu nechala v jezeru.

Město ji pošpinilo. Tekla líně a netečně a na většině míst bylo možné ji bez problémů přebrodit – kdyby se do toho někomu chtělo. Dole pod problémovou čtvrtí Downhill se klikatila v lukách zarostlých plevelem a křovinami a v meandrech nanášela šedý písek na podlouhlé kosy. Odtud asi měla své jméno Sand River – Písečná řeka.

Po lijácích stoupávala její hladině jen opatrně a zřídka, protože v 4

téhle části země pršelo sice prudce, ale krátce. Týdenní nepřetržitý liják, který město zažilo teď, byl něčím výjimečným. Možná také proto se mnozí, když déšť konečně ustal, vyšli podívat k řece, jako by doufali, že uvidí nějaký mocný, řádící živel. Ale Sand River nebyla žádná Mississippi, a tak se zklamaní zase vraceli zpět –

nespatřili ani zpěněné vrcholky obrovských vln, ani spláchnutá stavení řítící se proudem, ani kmeny vyvrácených stromů, nic, jen prostě kalnou, trochu rychleji než jindy tekoucí vodu.

Debbie sem přišla s Binkem, který se už doma nudil a potřeboval se trochu proběhnout. Měl radost, že je zase na čerstvém vzduchu a vyváděl, až se Debbie nemohla smíchy udržet.

A pak se utopil.

Debbie nechápala, co ho přimělo vrhnout se do řeky.

Odehrálo se to hrozně rychle.

Uprostřed veselého pobíhání se Bink najednou zastavil, zpozorněl a zadíval se na řeku. A pak do ní skočil.

Debbie v kalném toku neviděla nic zvláštního, co by mohlo upoutat jeho pozornost.

„Binku!“ vykřikla. „Binku! Vrať se!“

Ale on plaval doprostřed řeky a proud ho přitom strhával, takže se Debbie musela rozběhnout po břehu, aby ho neztratila z očí. Ještě se o něho nebála, ne moc. Nevypadalo to nebezpečně.

Vtom…

Stalo se něco hrozného. Bylo to neuvěřitelné, ale Debbie to viděla.

Viděla to na vlastní oči!

Z kalné vody se vynořila hubená, neživá ruka, popadla Binka za krk a stáhla ho pod hladinu.

Debbie vyjekla, přikryla si dlaní ústa a vytřeštila oči. Ohromená zírala na místo, kde Binky zmizel, a potom dál po proudu, jestli se někde nevynoří. Ale nebylo po něm ani stopy. Běhala po břehu, plakala a volala ho. Marně.

Doma se ještě hodinu třásla a rodiče ji nemohli uklidnit. A samozřejmě – nevěřili jí to.

„Debbie, to se ti jen zdálo,“ chlácholil ji pan Sterling. „Prostě ho strhl vír. To se stává.“

Debbie jen zarputile vrtěla hlavou a vzlykala. Ona tu ruku viděla!

5

„No tak, miláčku,“ hladila ji po vlasech paní Sterlingová. „Už toho nech. My víme, žes měla Binka ráda. Koupíme ti jiné štěně.“

„Já… nechci,“ naříkala Debbie. „Já… chci… Binka,“ opakovala neustále jako malé dítě.

Nakonec jí matka dala nějaký prášek na uklidněnou, uložila ji do postele, seděla u ní a držela ji za ruku, dokud neusnula.

„Ach bože,“ řekla ustaraně, když se vrátila k manželovi, „dělá mi starosti. Jako by odmítala dospět. Vždyť už jí brzy bude šestnáct!“

„No, víš, jak na tom psovi visela,“ namítl chabě pan Sterling.

„Ale ano, Rone, to vím. To chápu. Jistě je to tragédie, přijít o milované stvoření. Ale ten nesmysl s tou rukou!“

„Má prostě zjitřenou fantazii,“ opakoval pan Sterling známé argumenty. Nebylo to poprvé, co Debbiino chování přišlo na přetřes.

„Je citlivější než ostatní.“

„Snad…“

„Možná podvědomě cítí vinu za Binkovu… smrt. Že s ním neměla k řece chodit. A tak, aby se jí zbavila, přenesla odpovědnost na…

zkrátka nějaký nadpřirozený, neovlivnitelný zásah shůry. Nevím, nejsem psycholog,“ pokrčil rameny.

Paní Sterlingová o tom chvíli uvažovala.

„Možná bychom s ní měli k nějakému psychologovi opravdu zajít.“

„Ale… ona z toho vyroste,“ zamumlal její manžel.

„Kdyby měla nějaké sourozence!“ povzdychla paní Sterlingová, ale protože tohle bylo bolestivé a už neřešitelné téma, dodala rychle:

„Nebo aspoň pořádnou kamarádku!“

„Těžko navazuje bližší vztahy, právě proto, že je jiná,“ mínil pan Sterling.

„Ale to není dobře!“ téměř vykřikla jeho žena. „Nemůže přece být pořád jen s námi!“

„To ne,“ souhlasil pan Sterling.

V obývacím pokoji zavládlo dlouhé, bezradné ticho.

Debbie chodila po břehu a slzy jí stékaly z očí. Vrátila se sem, jako by doufala, že to, co se odehrálo včera, byl jen zlý sen, a ona tu najde Binka, jak pobíhá podél řeky a vrtí svým krátkým ocasem.

Jenže to byla marná, bláhová naděje.

6

„Binku, Binku,“ zaštkala nahlas, „vrať se mi, pejsku!“

Nejradši by skočila do řeky a taky se utopila, Když neměla Binka, neměla už nikoho. Jen mámu s tátou. A ti si o ní mysleli, že je blázen.

Řekli jí, že bude nejlepší, když s ní zajdou za odborníkem a poradí se.

Jo… Nějakej cizí chlap se jí bude vyptávat na spoustu nesmyslných věcí, na to, co se jí zdá, na její představy a… vidiny, a když mu všechno řekne, zavře ji do ústavu, kde jí dají svěrací kazajku a budou ji krmit a dávat šoky a…

Rozplakala se ještě víc.

„Copak, copak?“ ozvalo se za jejími zády.

Překvapeně se otočila.

Stála tam stará, hodně stará paní v tmavě modrých bavlněných šatech s bílým krajkovým límečkem. V ruce držela věneček suchých květin.

Debbii ze všeho nejdřív napadlo, že jí musí být zima, vždyť byl teprve duben, slunce jen občas vykouklo z mraků a vítr pořádně studil. A vzápětí pocítila nebývalý a nepoznaný příliv důvěry, jako by tu starou paní dávno znala a jako by ona znala ji, všechny její bolesti a trápení. A tak se jí okamžitě svěřila s tím nejnovějším.

„Já… Bink se mi tu včera utopil. To byl můj pes, víte? Někdo ho… on ho stáhl pod hladinu! Taková ruka…“ vysypala ze sebe překotně. Vůbec se nebála, že se jí stará paní vysměje.

Stařenka pokývala hlavou.

„To Sally. Není zlá, nemysli si, to ne. Jen je sama a nemá si tam s kým hrát.“

„Kde?“ vykulila Debbie oči.

„Tam, v řece,“ ukázala stará paní nepatrným pohybem na kalný proud.

„Ale…“ nerozuměla ničemu Debbie.

„Neboj se,“ uklidňovala ji neznámá. „Sally bude na tvého psa hodná.“

7

II.

Debbie z toho byla celá zmatená, vždyť to nedávalo žádný smysl.

Buď byla blázen ona, nebo ta stará paní. Copak může nějaká holka žít v řece?

Ale byla tu ta mrtvá ruka, která stáhla Binka pod hladinu. Debbie ji viděla!

Chtěla požádat neznámou o vysvětlení, ale ta mezitím sešla až na kraj zkalené řeky, dřepla si tam na bobek a položila do vody věneček suchých květů. Pohupoval se na zčeřených vlnkách jako malá barevná lodička.

Zvědavá Debbie také pomalu sestoupila k řece a zastavila se pár kroků za stařenkou. Ta si jí nevšímala a broukala si pro sebe nějakou písničku. Debbie nastražila uši.

„ Voda je studená, sluníčko pálí,

nikdo už nespatří maličkou Sally.

Řeka ji vzala, voda ji halí,

pošlete květiny ubohé Sally…“

Napůl říkanka, napůl písnička – jako by ji vymyslelo a zpívalo malé dítě. I hlas staré paní byl dětsky křehký, drobil se a lámal, ale nebyla v něm bolest, ani smutek, spíš jen nějaký vzdálený a neurčitý stesk. Neznámá žena opakovala slova několikrát za sebou a pak postrčila věneček dál do proudu. Ten ho okamžitě uchvátil a zatočil jím v krouživém víru.

Debbie ho sledovala, jak se pomalu vzdaluje, a rostlo v ní napětí, poněvadž se blížil k místu, kde zmizel Bink, a ona chtěla vědět, jestli 8

se jí to včera všechno jen nezdálo.

Dočkala se.

Tam někde v té pozvolné zátočině, jak si všimla, musela být větší hloubka, snad se tam časem vytvořila tůň, protože vír se tu stáčel do širokého, asi metrového kruhu a jeho střed byl propadlejší. Ale nevypadal zlověstně, naopak klidně a tak nějak líně. Věneček kroužil po jeho okrajích a každou otočkou klesal níž, až byl přímo uprostřed a…

… z vody se vynořila bledá dívčí ruka, hubené prsty ho popadly skoro něžně a jediným plynulým pohybem ho vtáhly pod hladinu!

Debbii div nevypadly oči z důlků.

Stará paní se vesele zasmála a zatleskala drobnýma rukama.

„Sally má květiny, Sally bude krásná!“ radovala se.

Zvedla se, ještě jednou se zadívala na místo, kde zmizel věneček, a pak se otočila a odcházela pryč.

„Počkejte!“ vykřikla Debbie. „Paní, prosím vás…“

Ale stará žena jako by ji neslyšela Debbie vrhla nevěřícný pohled na Sand River

– byla to obyčejná, trochu rozvodněná a hodně

špinavá řeka – a když chtěla znovu poprosit neznámou o vysvětlení, ta už tam nebyla, zmizela jako by se vypařila v paprscích slunce, které na chvíli vykouklo z dubnových mračen.

Tohle bylo vážně divné.

Opravdu se to stalo? Byla tu stařenka, která posílá květiny utopené Sally? A je tam, někde v té kalné vodě, opravdu dívka, která si hraje s Binkem?

Vypadalo to jako nesmysl. Možná se jí to všechno jen zdálo.

Potíž totiž byla v tom, že Debbie už několikrát ve svém životě viděla věci, které nikdo jiný neviděl a které nejspíš ani neexistovaly.

Když byla menší a musel zůstat sama doma, chodil si s ní povídat legrační pan Pierce. Měl kostkovanou vestu s velkými červenými knoflíky a uměl se zmenšovat. Vyprávěl samé směšné historky a nosil jí dárky.

Rodiče tvrdili, že si ho vymyslela, ale kde se vzalo červené jablko, čokoláda, nebo ta plyšová opička, co jí dal, nevěděli. Jen jí pak nikdy nenechávali doma samotnou, pan Pierce se už neobjevil a Debbii se po něm stýskalo.

9

A když paní Sterlingová ztratila diamantovou brož, kterou dostala od manžela k výročí svatby, byla z toho tak smutná a nešťastná, že Debbie šla a přinesla ji. Seděla ve svém pokoji a myslela na smutek své matky a na brož, která se jí taky líbila, a najednou ji spatřila, jak leží venku, na okraji příjezdové cesty pod spadaným listím, a tak vyběhla na zahradu, vzala ji a přinesla domů. Paní Sterlingová měla radost, ale Debbie věděla, že ji podezírají, že brož vzala a schovala ona. A tak, když to šlo, radši před nikým o podobných věcech nemluvila.

Přece nemohla nikomu vyprávět, že po škole se procházejí duchové. Vysmáli by se jí navzdory tomu, že o Borgentownské střední, sídlící v bývalém anglickém hradu, se občas říkalo, že na ní lpí nějaké prokletí a že tam straší. Ale něco jiného bylo povídat si o tom a něco jiného tvrdit, že je opravdu viděla. Jednou v aule, uprostřed projevu ředitele Horowitze, prošla po pódiu smutná, skoro průsvitná dáma v dlouhých bílých šatech s kytičkou fialek. Jednou Debbie viděla z okna, jak školním parkem běží oheň. Na schodech do věže, kde byla solidně zařízená observatoř, potkala bledého muže s krvácející ránou na čele.

Nejdřív se lekala, ale pak si na to zvykla. Oni na ni nemluvili, ani nijak nedávali znát, že ví o tom, že Debbie je vidí, neobtěžovali ji, nikoho, jen tam prostě byli a s tím se nedalo nic dělat. Časem je brala jako součást zařízení, nebo spíš personálu a bylo jedno, jestli se na chodbě setkala se školníkem nebo s fialkovou dámou, akorát že školníka vždycky slušně pozdravila. Ale říct o tom nikomu nemohla

– měla své špatné zkušenosti.

Jen někdy, když byla vyděšená, to nevydržela. Jako včera s Binkem.

Pomyšlení na zmizelého pejska Debbii znovu rozlítostnilo.

Vlastně ani tolik nezáleželo na tom, jestli si ho vzala Sally, nebo prostě utonul. Nebyl tu a ona už nikdy neuslyší jeho radostné kňučení a poštěkávání, kterým ji vždycky nedočkavě vítal, když se vracela ze školy. Ach, Binku…

Popošla po břehu, až se octla přímo před tím místem, kde zmizel Bink i květinový věneček. Možná se jí to jen zdálo, ale voda tam vypadala opravdu trochu jinak než jinde, klidný, hluboký vír jako by 10

vytvářel kulaté stěny, které nedovolovaly špíně, větvím, plastovým lahvím a dalším věcem, které přinášela povodeň, přiblížit se, odpuzoval je a ony ho míjely. Sally chtěla mít dole čisto a pořádek, vzala si jen květiny… a Binka.

Debbii mrzelo, že si se starou paní nepopovídala, že se nedozvěděla nic o utopené dívce. Nevěděla ani, jak byla stará, možná jako ona a možná by mohla být její kamarádkou, hrály by si s Binkem společně a povídaly by si o všem možném, hlavně o tom, o čem si Debbie s nikým jiným povídat nemohla. Kdyby ovšem Sally žila, teda kdyby žila v Borgentownu, v nějakém malém domku se zahrádkou, kdyby nebyla utopená.

Debbii zmítaly velmi protichůdné pocity. Na jedné straně s ubohou Sally cítila – musí to být hrozné žít na dně řeky, kde nesvítí slunce a nevoní květiny, ve společnosti temně zelených podvodních rostlin a studeně lesklých ryb. Musí to být hrozné utopit se. Ale na druhé straně neměla žádné právo brát jí Binka a způsobit jí takový smutek, to nebylo správné. Duchové, které vídávala ve škole, jí nikdy neublížili, a pan Pierce ji měl rád.

Sally, vrať mi Binka!

Debbie zvedla malý, kulatý oblázek a rozzlobeně jím mrštila do středu toho pomalu kroužícího víru.

Vrať mi mého pejska, Sally!

Ale Sally o něčem takovém nechtěla ani slyšet.

Kámen okamžitě vyletěl z vody zpátky a udeřil Debbii do čela.

Sesula se na písek a z rány jí vytryskla krev.

11

III.

„Debbie, byla bys tak laskavá a sdělila nám, kde se momentálně toulají tvé myšlenky?“

Hlas pana Holma byl skřípavě ironický a probral Debbii ze zadumání. Pořád ještě myslela na příhodu u řeky. Na čele měla krvavý šrám od kamene, který po ní hodila utopená Sally. Na chvilku ztratila vědomí, ale rána nebyla hluboká, jen bolela. Doma řekla, že zakopla a upadla.

Nebyla si jistá, jestli se to opravdu nestalo takhle a ten na zpět vržený oblázek nebyl náhodou zase jen výmyslem její podivně fungující mysli. Fakticky nevěděla, co je pravda.

„N o t a k ? “ ozval se netrpělivě učitel dějepisu a poklepal kostnatými klouby na desku stolu.

„Já…“ vykoktala zmatená Debbie, „myslela jsem na Binka.“

Někdo se zachechtal a třída se těšila na legraci. Holm uměl být velice ironický.

„Tak na Binka,“ utrousil pobaveně. „Můžeš nám, nevzdělancům, objasnit, v jakém období amerických dějin se tenhle nezapomenutelný muž, co tak zaměstnává tvoji pozornost při vyučování, vyskytuje?“

Smích nabíral na intenzitě. Carol Barnardová vysloveně ječela nadšením.

„Bink je pes,“ zamumlala nešťastně Debbie, celá červená.

„Byl…“

„Možná to byl pes George Washingtona,“ ozval se jako vždy vtipný Thomas Danwoody. Spolužáci to náležitě ocenili.

Holm nechal smích doznít.

12

„Nikoliv, Tome,“ pronesl vážně, „pes generála Washingtona se jmenoval Trap.“ Další výbuch smíchu.

„Bink byl můj pes,“ řekla Debbie se slzami v očích, ačkoliv věděla, že by lepší bylo mlčet. „On… se utopil.“ Ale vtipálky to neodradilo.

„Asi byl plechovej!“ zavřískla Carol a všichni, zejména její věrní obdivovatelé, se mohli smíchem potrhat.

Debbie už nemohla slzy zadržet. Tekly jí z očí a ona nechápala, jak mohou být její spolužáci tak zlí. Tak necitelní. A Carol, ta nafintěná, prostoduchá kráska… Nenávidím ji, uvědomila si Debbie.

A přeju jí, aby se jí taky stalo něco strašného!

Holm rázným pohybem uklidnil třídu. Nebyl necitelný.

„Dobrá, Debbie, posaď se! Chápu, že je to pro vás mnohdy obtížné, ale trvám na tom, abyste svou pozornost věnovali výhradně výuce. To platí pro všechny,“ dodal ještě, jakoby chtěl otupit ostří svých předchozích prohlášení.

Debbie si otřela oči do kapesníčku a sklopila hlavu. Stejně se už nedokázala soustředit.

Vidíš, co jsi všechno způsobila, Sally. Nejen, žes mě vzala Binka, praštila mě do hlavy kamenem, ale teď jsem navíc ještě všem pro smích. A nejvíc Carol – buď si jistá, že ta o tom bude pitomě vtipkovat ještě nejmíň týden. Jsi přece utopená, Sally, ne? Tak proč nemůžeš být normálně mrtvá?

Holm si ji už po zbytek hodiny nevšímal. Naštěstí po dějepisu vyučování končilo. Debbie počkala, až se všichni vytratí, pak se ještě dlouho ochomýtala kolem své skříňky a teprve za hodnou chvíli se vyloudala před nevzhlednou budovu Borgentownské střední školy.

Byla hrozně nešťastná.

A to ji ke všemu ve čtvrtek čeká návštěva u psychiatra. Pan a paní Sterlingovi se už pevně rozhodli a na její námitky nedbali. Snažili se být velmi ohleduplní a napovídali toho spoustu o tom, že je to pro její dobro, že to bude jen nezávazný pohovor, že doktor Parkinson je vynikající odborník, psycholog specializující se na problémy dospívající mládeže, velmi diskrétní a laskavý… a tak dále. Debbii samozřejmě nepřesvědčili. Půjde tam, ale nic doktorovi neřekne. A nenechá si píchat žádné injekce, nenechá se hypnotizovat, nebo něco 13

takového. Ani omylem.

Tak to vidíš, Sally!

„Debbie,“ ozvalo se náhle její jméno. Zvedla oči. Stál tam Thomas Danwoody a vypadal rozpačitě. Krátké blonďaté vlasy měl rozcuchané, ruce vražené do kapes černých džín a ústa roztažená v nejistém úsměvu. Pod bundičkou se mu na tričku s emblémem školního basketbalového družstva Jestřábů houpal malý stříbrný půlměsíc na kožené šňůrce.

Co jí chce? To mu to ve třídě nestačilo? Bude si z ní utahovat ještě teď? A kde má vděčné posluchače?

Pokusila se ho obejít, ale on jí zastoupil cestu.

„Debbie, počkej. Já… chtěl jsem se ti omluvit,“ vypravil ze sebe.

Bylo znát, že na něco podobného není zrovna zvyklý.

Překvapeně se na něho podívala, ale jeho bleděmodré oči vypadaly vážně.

„Nebylo to hezký,“ řekl. „Totiž… já nevěděl… nikdo to nevěděl, takže…“

Debbie už zase málem vhrkly do očí slzy. Musí s tím něco udělat, nebo se všichni budou myslet, že je malá ufňukaná holka. Jenomže ji to tak strašně překvapilo, protože to nečekala, od Thomase už vůbec ne.

„To je dobrý,“ zahuhlala statečně.

Viditelně se mu ulevilo.

„Hodím tě domů, jestli chceš,“ navrhl rychle a ukázal na malou třídveřovou Suzuki Swift.

Debbie jezdila do školy autobusem. Pan Sterling měl dojem, že na řízení auta není ještě dost „zralá.“

Chtěla odmítnout, ale byla mu tak vděčná za těch pár slov. Třeba všichni nebyli tak zlí.

„Díky,“ přijala tedy a nasoukala se do vozu.

Tom nastartoval a vyjel ze školního parkoviště dlouhým obloukem. Promluvil až po chvíli, když sjížděli dolů po Scenic Drive.

„Měl jsem taky štěně. Když jsem byl ještě malej kluk, byl to foxteriér a jmenoval se Dizzy. Přejel ho náklaďák.“

Odmlčel se.

14

„Strašně jsem brečel,“ zasmál se pak, jako by se za to styděl. „A víš co? Už jsem si nikdy žádnýho psa nepořídil.“

Ach! Tomu Debbie rozuměla. Chápala ho. Tom zahnul na Main Street a zpomalil. Teď odpoledne byl všude hustý provoz. Znovu se ozval, až když stáli na světlech.

„Proto vím, jaký to je. Takže se nezlob, jo?“

Už taky konečně musela něco říct.

„Já se nezlobím. Je to… od tebe hezký, Tome.“

Trochu se přitom zajíkla a zčervenala. Možná se takové věci klukům neříkají, ale ona mu to musela povědět.

No, každopádně Tom byl ve tváři ještě o dva stupně červenější.

Ale ano. Bylo to od něj moc hezké. To by málokdo dokázal.

Taková Carol třeba ani omylem.

Zlá, hloupá Carol.

Už nepromluvili. Když vystupovala, chvíli to vypadalo, jako by jí chtěl ještě něco říct, ale pak se jen normálně rozloučili.

Vběhla do domu a ve tváři měla úsměv.

Paní Sterlingová z toho byla úplně vedle.

„Kdo tě to přivezl, miláčku?“ divila se.

„Thomas.“

„Thomas?“ otázala se její matka, jako by jí Debbie právě sdělila, že si na cestě ze školy stopla létající talíř.

„Jo, Thomas,“ zasmála se Debbie a odsvištěla do svého pokoje.

Paní Sterlingová zvedla oči v tichém díkuvzdání. Snad to s Debbie přece jen nakonec nebude tak zlé.

Pozdě večer zazvonil telefon. Paní Sterlingová přišla za Debbií, která se ještě učila, a zářila jako lampión.

„To je pro tebe,“ pravila potěšeně. „Thomas.“

Debbie se taky rozzářila.

„Tome?“ řekla do sluchátka s nadějí.

Ale Tomův hlas byl strašně vážný a vylekaný.

„Promiň, že tě ruším, Debbie. Ale myslel jsem, že bude lepší, když ti to řeknu já.“

„A co?“ Debbie ucítila, jak se jí rozbušilo srdce.

„Carol je mrtvá. Utopila se.“

15

IV.

Thomas Danwoody to věděl dřív než ostatní, protože jeho otec byl vydavatelem Borgentownského Hlasatele. Jako jeho otec a otec jeho otce, který místní noviny založil. Byl to rodinný podnik a nebylo pochyb, že jednou v budoucnosti přejde do Thomasových rukou.

Hlasatel měl samozřejmě velmi těsné kontakty s policií a všechny kriminální zprávy, stejně jako informace o tragických nehodách a neštěstích dostával z první ruky. Pokud se některá z nich týkala vážené a vysoce postavené rodiny ve městě, vyhradil si pan Danwoody právo rozhodnout o jejím uveřejnění.

Tak tomu bylo i v případě smrti Carol Barnardové, protože její otec vlastnil největší stavební a investiční společnost ve městě, zasedal v městské radě a měl velký vliv v mnoha různých organizacích. Pan Danwoody se už kvůli tomu musel (ale on samozřejmě také chtěl) chovat s největší opatrností a zprávu o Carolině úmrtí uveřejnit se stručným komentářem plným soustrastného politování. Thomas sledoval všechny jeho telefonáty, neboť pan Danwoody zastával názor, že je prospěšné, když se bude do práce v novinách zapojovat od nejútlejšího mládí. Proto se o té nehodě dozvěděl jako jeden z prvních.

Policejní lékař totiž usoudil, že jde s největší pravděpodobností o nehodu. Carol Barnardová se šla vykoupat, napustila si vanu, a když d o n í vstupovala, uklouzla, uhodila se temenem hlavy o její okraj, sklouzla v bezvědomí pod hladinu a tam se utopila. Bližší okolnosti určí pochopitelně pitva, ale nějaké cizí zavinění zjištěno nebylo. Pan Danwoody moudře rozhodl, aby se o event. „cizím zavinění“ jeho noviny vůbec nezmiňovaly, a to ani tak, že by ho vysloveně popřely.

16

Znal své čtenáře.

Byla to prostě nešťastná a tragická shoda okolností.

Thomas rozhodně nepatřil k houfu Caroliných ctitelů, ale její smrt jím i tak otřásla. Bylo velmi těžké pochopit, že někdo, koho znal a s kým se každý den potkával, najednou není, neexistuje. A ať byla Carol, jaká chtěla, bylo to taky strašně nespravedlivé.

Vlastně ani nevěděl, proč tu zprávu volal Debbii.

Debbie byla zvláštní.

Nikdy si jí pořádně nevšímal, stejně jako ostatní holky a kluci, a ona jako by o jejich pozornost nestála. Byla vždycky uzavřená do sebe, zamlklá a zadumaná, oči neustále upřené někam do neznáma, do jiného světa, do snů, co mohl vědět? A vypadala jako křehká, snadno rozbitelná porcelánová panenka s těmi kroutícími se oříškově hnědými vlasy a světlou pletí, po níž tančily drobounké pihy. Teprve po tom incidentu při dějepisu si Thomas uvědomil, jak snadno je zranitelná a jak potřebuje někoho, kdo by ji ochraňoval. Vlastně nejdřív se zastyděl za to, že se podílel na nejapném vtipkování o jejím psovi, a teprve pak – nejspíš aby to odčinil – pocítil nutkání ji chránit. A když si vzpomněl, jak mu byla vděčná za těch pár obyčejných slov…

No a pak… byla hezká!

Zase si toho všiml pozdě, až v autě, překvapilo ho to a málem ji pozval na rande. Ale bylo by to moc naráz a on sám si nebyl úplně jistý tím, co cítí. Spíš byl zmatený.

Z takových nejasných důvodů zvedl telefon, aby jí řekl, že Carol je mrtvá.

Debbie byla zvláštní, ale takovouhle reakci přece jen nečekal.

„To já…“ zavzlykala Debbie do sluchátka po chvilce ohromeného úžasu „…za to můžu já, Tome.“

Vytřeštil oči. Co ta holka blázní?

„Stěžovala jsem si Sally, Tome,“ pokračovala naříkavě. „A ona ji utopila. Jako Binka.“

Thomas ničemu nerozuměl.

„Jaká Sally? Co to meleš, Debbie?“

„Sally je taky mrtvá, víš. Ona… je v řece. Má sílu, má moc.

Uhodila mě kamenem.“

17

Thomas už litoval, že jí volal. Že se s ní vůbec dával do řeči.

A Debbie se nepřestávala obviňovat.

„Já jsem na ní měla takovou zlost… ve škole, víš… úplně jsem ji nenáviděla… přála jsem si, aby se jí stalo něco strašnýho, a ona teď…“

„Nemůžeš za to, Debbie,“ zkoušel jí uklidnit. „Byla to nešťastná náhoda. Policie je o tom přesvědčená.“

„Ne, ne…“ opakovala Debbie a on v duchu viděl, jak vrtí svou kučeravou hlavou a po tvářích jí tečou slzy, „…můžu za to já, Tome.

Ach, bože…“

„Podívej, Debbie,“ řekl Thomas Danwoody ztrápeně, protože se mu do toho moc nechtělo, „jsi teď rozrušená. Co kdybychom si o tom promluvili někdy jindy?“

Nic na to neřekla, jen dvakrát vzlykla.

„Třeba zítra, jo?“ dodal tedy.

Chvíli bylo ticho a pak Debbie promluvila hlasem, v němž bylo slyšet, jak se snaží ovládnout se.

„Promiň, Tome… Já vím, co si myslíš. Že jsem blázen.“

Ani ho nenechala zaprotestovat.

„Ale stala se mi spousta divnejch věcí. Jestli to myslíš vážně, všechno ti povím… když se mi nebudeš smát… ne, já vím, že nebudeš.“

„Jasně, že ne,“ zamumlal Tom. „Tak zejtra.“

„Děkuju ti, Tome,“ hlesla a on zas najednou nevěděl, co si o ní má myslet.

„Už se netrap,“ řekl.

Když Debbie konečně usnula, přišla za ní do pokoje utopená Sally a položila ji na polštář květ stulíku. Skoro nikdo nevěděl, kde u řeky rostou, a tohle byl úplně první květ letošního jara.

Sally byla sama se sebou velmi spokojená.

18

V.

Byl hezký jarní den a Debbie by se z něj za jiných okolností těšila a radovala. Ale teď musela pořád myslet na to, že zavinila Carolinu smrt a skoro se bála jít do školy, jakoby čekala, že ji všichni budou obviňovat.

Ale nikoho to samozřejmě ani nenapadlo. O ničem nevěděli. Byli zamlklí a smutní a jejich zraky se co chvíli stáčely k prázdnému místu, kde sedávala Carol. Pár holek brečelo, když paní Lloydová krátce promluvila o neštěstí, které potkalo jejich kamarádku. Debbie se cítila děsně.

Jen těžko se soustřeďovala na vyučování, ale učitelé naštěstí respektovali, co třídu postihlo, nezkoušeli a nevyžadovali pozornost za každou cenu. Ani pan Holm ne. Debbie by ale stejně už byla nejradši doma, zavřená ve svém pokoji, v klidu a bezpečí. Ale i tam by ji asi pronásledovaly pochmurné myšlenky.

Na Thomase úplně zapomněla. Čekal na ni na chodbě u skříněk s vážným výrazem ve svých modrých očích. Zazmatkovala a málem utekla. Pak se však přece jen vzpamatovala a odpověděla mu na pozdrav.

„Potřebuješ něco?“ zamumlala s očima sklopenýma.

Užasle zavrtěl hlavou.

„Přece jsme se včera domluvili. Chtělas mi něco povědět, ne?“

Ach ano. Včera byla rozrušená a… Dnes už jí to nepřipadalo jako dobrý nápad. Nikdy to nikomu neřekla.

Thomas se jí bude smát.

„Já… nevím.“

Thomas Danwoody se ušklíbl.

19

„Ty jsi divná, Deb. Možná by ses konečně měla rozhodnout, co vlastně chceš.“

A otočil se k odchodu. Měl pocit, že pro tu netýkavku už udělal dost.

„Počkej,“ ozvala se Debbie. „Nezlob se, Tome. Já… jsem z toho celá popletená. Ale vážím si toho, žes mi nabídl…“

Do bledých tváří jí znovu vstoupil ruměnec.

Kolem procházeli spolužáci a mnozí jim věnovali udivený pohled.

Tohle byla opravdu překvapivá dvojice – Thomas Danwoody a Debbie Sterlingová. Kdo by to byl řekl?

„Takže jdeme, ne?“ chopil se iniciativy Tom a položil dlaň na její paži. Ucukla, jako by pálila, ale pak se zastyděla a rychle, aby se neurazil, ho následovala.

„Mohli bysme zajet k Alexovi,“ navrhl Thomas, když se uvelebila na sedadle spolujezdce v jeho suzuki.

„Tam si budeme moct

popovídat.“

Chvilku o tom přemýšlela. Pizzerie U Alexe byla

„hlavním

stanem“ všech studentů Borgentownské střední, ale Debbie tam nikdy nebyla. Ani sama, ani s někým.

„Fajn,“ řekla jakoby nic.

Možná tam nebude dost klidu a soukromí, aby mohla Tomovi sdělit své nejtajnější myšlenky. Ale na druhé straně je všichni uvidí.

Ji a Thomase spolu. To bylo velmi lákavé – a mohlo to něco znamenat.

Rychle ten nápad zaplašila. Thomas je jen kamaráda vzhledem k tomu, že nikdy žádného neměla, bude si muset dávat pozor, aby si to nepokazila. Nesmím se chovat jako blázen, umiňovala si.

Byli tam coby dup. Thomas během jízdy nepromluvil jediné slovo, ale dvakrát nebo třikrát na ni vrhl zkoumavý pohled, jako by se divil, kde se tu vzala. Vždycky mu odpověděla malým, trochu rozpačitým úsměvem.

Ale když vstoupili dovnitř a Thomas, který vesele odpovídal na pozdravy kamarádů, ji zavedl k malému stolku jen pro dva až úplně v rohu místnosti, ucítila Debbie, jak její pochmurná nálada mizí a místo ní se jí v duši zabydluje taková zvláštní lehkost. Bylo jí po dlouhé době dobře – a příčinou byl samozřejmě Tom.

20

„Co si dáš?“ otázal se jí, když dosedli.

„Já nevím. Poraď mi.“

„Alex dělá báječný koktejly. Banánový, jahodový, čokoládový, ananasový…“

„Čokoládovej,“ rozhodla se okamžitě. Jako na objednávku se před nimi zjevil obtloustlý a proplešatělý Alex, proslulý svými pseudoitalskými sentencemi a falešným zpěvem operetních a operních árií.

„Signore, mia cara,“ uklonil se legračně Thomasovi a Debbii,

„čím mohu potěšit vaše srdce?“

„Dva čokoládový koktejly, Alexi,“ usmál se Tom.

„Hodně

čokoládový.“

„Prego, signore,“ uklonil se znovu prkenně Alex, „bude to tu uno momento.“

„Je legrační,“ smála se Debbie, když odkvačil.

Thomas se k ní přidal. „Počkej, až začne zpívat Ó sole mio, nebo něco podobnýho!“

Stále s tou zvláštní lehkostí v duši pak Debbie nad čokoládovým koktejlem vyprávěla Tomovi o utopené Sally. Nevynechala nic, Binka, starou paní, oblázek vymrštěný z řeky, ani květ stulíku, který našla na přikrývce ráno poté, co zemřela Carol.

Thomas uměl poslouchat. Ale viděla na něm, jak je ohromený a jak tomu přes veškerou svou snahu nevěří. Bezradná přidala ještě zážitky z dětství, pana Pierce, ztracenou brož a nakonec i duchy, co potkávala ve škole, ačkoliv věděla, že tím se to nejspíš ještě zhorší.

Když se konečně odmlčela, sklopila oči a v prstech nervózně převracela umělohmotné brčko. Ať se stane, co se stane – hrozně se jí ulevilo, že to mohla někomu říct. A Thomas se aspoň nesmál.

„Panebože,“ vydechl ohromeně Tom a upil ze své sklenice. „Já vůbec netušil, že… je to tak vážný.“

Zvedla oči a upřeně se na něho zadívala. Snažila se, aby její slova zněla rozumně a vážně.

„Já nejsem blázen, Tome. Opravdu ne, věř mi, a nemůžu za to, že se mi takovýhle věci stávají. Myslíš si, že bych nebyla radši stejná jako všichni ostatní? Ale je to prostě tak a já s tím nemůžu nic dělat.

Je mi to líto,“ dodala smutně.

21

Nejspíš to vycítil, a tak se pokusil překonat svou nedůvěru.

„Fakt je, že existujou nevysvětlitelný věci… že jsou lidi, co mají zvláštní, mimosmyslový schopnosti… kolikrát jsem to viděl v televizi a tak…“

Odmlčel se. Moc přesvědčeně to neznělo.

Ale Debbie mu byla vděčná i za tuhle snahu.

„Jsem ráda, že jsem ti to mohla říct. Díky, Tome.“

A Thomas proti své vůli zrudl. Čím to, že na něj Debbie tak působila?

„Koukni, Deb,“ vzchopil se, „já tomu všemu moc nerozumím, ale můžu se mrknout na to, co má aspoň nějakej reálnej základ.“

Vzhlédla k němu s němou otázkou v očích.

„Třeba ta Sally,“ rozvíjel svou myšlenku.

„Pokud opravdu

existovala a pokud se utopila v Sand River, musí o tom existovat nějakej záznam. Poprosím tátu a lidi z Hlasatele, aby se podívali do archívů – naše noviny by o tom docela určitě psaly.“

Debbie nechápala, k čemu by to mohlo být. I kdyby se zjistilo, že Sally žila a že se utopila, nevysvětlovalo by to, proč po smrti topí štěňata a lidi a nechá si po vodě posílat věnečky. Snad jen, že by Thomas uvěřil, že si to celé nevycucala z prstu. A tak nakonec kývla.

„Fajn,“ komentoval to potěšeně Tom. „A teď mi ukážeš, kde se to stalo.“

„Myslíš řeku?“ otázala se překvapeně. „To místo, kde…“

Chtěla říct, kde jsem viděla tu ruku.

„… kde se utopil Bink?“

„Jo,“ řekl rezolutně.

Nebyla si jistá, jestli je to dobrý nápad. Ale nechtěla ho odradit, když se teď tak opravdově zajímal o to, co by pro rodiče i ostatní lidi bylo jen výplodem její fantazie.

„Tak dobře,“ řekla proto.

Zaplatili, vyšli z pizzerie a nasedli do vozu. Thomas řídil jistě a bez problémů se proplétal dopravní špičkou na Main street. Pak zabočil na Scenic drive, kde už takový provoz nebyl, a za nějakých dvacet minut sjel po prašné cestě k Sand River.

Už trochu opadla, ale voda byla stále ještě kalná a páchla bahnem.

Sešli na břeh, Debbie zůstala stát v bezpečné vzdálenosti od řeky.

22

„Tady to bylo?“ zeptal se Tom.

Debbii bušilo srdce, jak se jí zase vrátily vzpomínky na Binkovu smrt a všechny následující události spojené s tímhle místem.

Nasucho polkla a přikývla.

„Tam,“ ukázala trochu chvějícím se prstem na kroužící vír, větší než ty ostatní.

Thomas se okamžitě pohnul tím směrem.

„Tome,“ vykřikla Debbie staženým hrdlem. „Nechoď tam!“

Ale on jen mávl rukou. Cestou se sehnul pro špinavý klacek, který voda vyplavila na břeh. Došel až k víru a zůstal stát na samém okraji kalné Sand River, která mu vlhkým jazykem olizovala špičky adidasek.

Debbie ho pozorovala s přibývající úzkostí.

„Nic zvláštního tu nevidím,“ zavolal na ni. „Vypadá to všechno normálně.“

Debbie jen bezmocně zavrtěla hlavou. Věděla, že ten vír není normální. Byl to vír malé utopené Sally.

Thomas se naklonil a píchal klackem do vody. Ten brzy narážel na dno, u břehu žádná hloubka nebyla. Natáhl se a zkoušel to nejdál, kam dosáhl.

Debbie chtěla zavolat, ať toho nechá, ale nebyla schopná vypravit ze sebe ani hlásek.

Klacek při dalším pokusu na dno nenarazil a zničehonic zajel do vody celý. Thomas, který to nečekal, ztratil rovnováhu a plácl sebou do vody.

Tentokrát se žádná ruka nevynořila.

Ale Debbie přesto viděla, jak Toma něco stahuje pod hladinu.

Táhlo ho to k tomu víru.

Sally!

Debbie, doslova zkamenělá hrůzou, strašlivě vykřikla.

23

VI.

„Sally!!“ ječela Debbie jako smyslů zbavená. „Okamžitě ho pusť!

Slyšíš, Sally! Nech ho!“

A s vytřeštěnýma očima se rozběhla za Tomem.

Ale než tam dorazila, Thomas Danwoody se už vyhrabal na břeh.

Stál tam, otřepával se docela, jako Bink a ke všemu se ještě smál.

„Páni,“ prskal, „já jsem teda ale trdlo.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho Debbie stále ještě hlasem plným úzkosti a obav, ale přece jen už s jistým ulehčením. Thomas žil.

Neutopil se.

Sally ji poslechla!

„Jo, jasně…“ šklebil se Tom. „Nic se neděje. Prostě jsem trouba.

Mokrej trouba.“

I když svítilo slunce, bylo ještě chladno a Thomas se začínal třást.

„Musím se převlíct. Pojedu domů. Jestli ti to nevadí, můžeš jet se mnou, já tě pak doprovodím. Platí?“

Debbie souhlasila a oba se rozutíkali k autu. Thomas nastartoval a okamžitě zapnul topení.

„Cos to křičela?“ zeptal se, když se rozjeli. Zuby mu drkotaly, ale jinak byl v dobré náladě.

„Já…“ Debbie se nechtěla přiznat, že volala na Sally. Najednou jí to připadalo dětinské a nesmyslné. „…myslela jsem, že se topíš.

Vypadalo to, jako by tě něco táhlo pod hladinu.“

Okamžitě mu to došlo a vrhl na ni rychlý pohled.

„Jestli si myslíš, že to byla ta tvá Sally, tak tě musím zklamat.

Rozhodně mě nikdo nedržel za nohu, nebo tak.“

„Ale…“

24

„Jo,“ přerušil ji okamžitě Tom, „je tam nějaká tůň, hlubší místo, u toho víru. Jak jsem tam zapích ten klacek, normálně jsem přepad a zahučel pod vodu. Nic jinýho v tom nebylo.“

Debbie ovšem tak stoprocentně přesvědčená nebyla.

„Aspoň podle mýho,“ dodal Thomas.

Topení se už rozehřálo, a tak se přestal klepat a trochu zpomalil.

„Doufám, že nenastydneš,“ řekla Debbie snaživě. „To by mě mrzelo.“

„To bude dobrý,“ mávl ledabyle rukou. „Byl to můj nápad, ne?“

Dojeli na okraj Garden City, k domu, který rodina Danwoodyů obývala už více než sto let. Po zdech majestátní budovy s verandou přes celé průčelí se pnulo psí víno, narušované jen obdélníky vysokých oken. Dům už zvenku působil mile a útulně.

Thomas zavedl Debbii do haly.

„Počkej tu na mě, prosím. Bude to minutka. Kdybys měla žízeň, vem si colu, nebo tak něco,“ ukázal bradou k barové stěně a pak vyklusal do poschodí.

Debbie se zvědavě rozhlížela po rozlehlé místnosti obložené tmavým dřevem s masivním nábytkem a pohodlnými koženými křesly. Na zdech visely staré obrazy, mezi nimi i malá olejomalba hradu Hawskhill, který podivínský milionář Richard Blackstone nechal přivézt z Anglie a postavit v Borgentownu, aby se z něj pak po několika přestavbách stala střední škola. Byla tam také zasklená a zarámovaná zažloutlá titulní strana prvního čísla Borgentownského Hlasatele z roku 1892 a další připomínky toho, čím se Danwoodyové celou tu dobu zaobírali.

Za jejími zády se ozvalo diskrétní zakašlání.

Otočila se. Stála tam usměvavá starší paní v bílé naškrobené zástěře s podnosem, na něm stála konvice a čajové šálky.

„Promiňte, slečno,“ řekla, „Thomas říkal, že byste možná nepohrdla kapkou čaje. Já tu dělám hospodyni, víte. Jmenuji se Connorsová. Megan Connorsová.“

„Já jsem Deborah Sterlingová,“ oplatila jí úsměv. „Říkejte mi, prosím, Debbie. Za čaj děkuju.“

Hospodyně postavila podnos na kulatý stolek.

„Donesu ještě kousek závinu. Je s rebarborou, Thomas ho 25

zbožňuje.“

Debbie okamžitě poznala, že paní Connorsová Toma vysloveně miluje. A taky vytušila, že to byla ona, kdo se o něj staral, když přišel o matku. Zabila se při autonehodě, když bylo Tomovi sotva pět. Pan Danwoody se nikdy znovu neoženil.

Zrak jí bezděky zalétl k obrazu mladé, krásné ženy s dlouhými kaštanovými vlasy a usmívajícíma se temnýma očima. To byla Tomova matka – věděla to. Tomovi se po ní jistě musí hrozně stýskat.

Hospodyně přinesla závin a Debbie ho ochutnala. Byl opravdu skvělý. Upíjela čaj a po dlouhé době se cítila opravdu šťastná.

Klidná. Spokojená.

Za několik minut se přiřítil Tom. Zapadl do protějšího křesla a zadýchaně ze sebe vysypal:

„Promiň, že mi to trvalo tak dlouho. Ale zavolal jsem ještě do redakce a poprosil pana Finche z archívu, aby se podíval, jestli tam nenajde nějakou zmínku o utopené dívce jménem Sally.“

„Neměls ho obtěžovat, Tome,“ protestovala Debbie. „To musí dát strašnou práci.“

„Ale ne,“ vysvětlil jí to. „Nemysli, že se bude hrabat v nějakejch výstřižkách nebo tak. Máme redakci úplně moderní, táta v poslední době hodně investoval do jejího zařízení. Všechno, o čem kdy naše noviny psaly, je teď uložený v počítači, takže stačí pár jednoduchejch operací… Finch mi to odfaxuje. Když ovšem něco najde,“ dodal Thomas pochybovačně.

Debbii to trochu zamrzelo, ale rychle ten pocit zahnala. Thomas už pro ni toho udělal tolik.

„Vezmi si taky čaj,“ řekla a nalila mu. „Udělá ti dobře.“

„Mně je dobře,“ ohradil se Tom. „Studená koupel osvěží. Možná bych si ji měl dopřávat častějc.“

Debbie se rozesmála a on se k ní přidal.

V báječné náladě se Tom natáhl a položil svou ruku na její.

„Debbie, chtěl bych ti říct…“

Debbie ucukla, jako by se spálila. Bylo to hrozně nečekané a ona se prostě lekla. Hned toho zalitovala, ale už bylo pozdě.

Trapnou chvilku ticha přerušilo cinknutí faxového přístroje.

26

Oběma přišlo opravdu vhod.

„Už je to tady!“ vykřikl Tom a zmizel v pootevřených dveřích, jimiž se z haly vcházelo do pracovny jeho otce.

Debbie by si nejradši nafackovala. Vždyť se chová jako hysterka!

Tam u řeky, když do ní Tom spadl, se to ještě dalo pochopit, ale teď, když se jí pouze dotkl! A kdoví, jestli se vůbec dozví, co jí chtěl říct.

Možná to mohlo být něco hezkého. Možná, že…

Tom se vrátil s utrženým faxovým papírem. Tvářil se zmateně.

Zvedla k němu oči s němou otázkou.

„Podívej se sama,“ řekl a podal jí papír.

Byla na něm okopírovaná krátká noticka z Borgentownského Hlasatele ze 12. června 1914. Debbie četla se zatajeným dechem.

NEŠTĚSTÍ U ŘEKY

Včerejšího dne skončilo skotačení a koupání se několika místních dětí v řece Sand River tragicky pro jedno z nich. Dvanáctiletá Sally Pierceová, dcera pradleny z Carsonových textilních podniků, zmizela v nestřeženém okamžiku pod hladinou a byla vytažena až pomocí přivolaných občanů. Doktor Parkinson konstatoval smrt utonutím.

Tato příhoda jeví se jako varování nesvědomitých rodičů nechávajících své potomky často pohybovati se bez náležitého dozoru.

Debbie se těžko mohla radovat z toho, že Sally opravdu existovala

– vždyť to přece bylo tak smutné, že musela zemřít mladá a nevinná.

Nevěděla, co má říct, a tak jen mlčela a očima znovu a znovu přejížděla stručný text na bílém papíře.

Thomas se zabořil do křesla, podepřel si rukama hlavu a zamyšleně hleděl na svou spolužačku, se kterou se v poslední době tolik sblížil. Vlastně jí chtěl před pár minutami říct, jak je rád, že je s ní. Jenomže pořád ji obestíraly záhady, kterým nerozuměl.

„Je to už strašně dávno,“ spustil váhavě. „Jak jsi na to přišla?“

Debbie zklamaně vydechla. On to nikdy nepochopí. Ale musela připustit, že pro normálního člověka je hrozně obtížné uvěřit na něco tak nepravděpodobného, jako je mrtvá, utopená dívka, která žije v 27

řece.

S bezradností v očích se obrátila k velkému portrétu Tomovy matky, jako by ji prosila o pomoc. A ta milá, krásná paní se na ni usmála, vystoupila s obrazu a popošla po pěstěném trávníku k nízkým keřům obsypaným velkými bílými květy. Debbie cítila jejich opojnou vůni, a třebaže je nikdy neviděla, věděla, že jsou to gardénie. Tomova matka jeden z květů utrhla, přivoněla k němu a pak si ho zasunula do výstřihu bleděmodrých šatů. Ještě jednou se na Debbii vlídně usmála a potom se vrátila zpátky do obrazu a znehybněla.

To bylo moc hezké a Debbiina tvář se rozzářila. Thomas jen vyvaloval oči.

„Co se děje, Debbie?“ zeptal se znepokojeně. „Vypadalas chvilku jako…“ zaváhal, aby se jí nedotkl, „…duchem nepřítomná, nebo tak.“

„Tvoje matka,“ řekla pomalu Debbie a on se zamračil.

„Co je s ní?“ zeptal se podezřívavě.

„Byla moc hodná, viď?“

Jen přikývl, protože mu vzpomínka stáhla hrdlo.

„Měla ráda gardénie,“ konstatovala klidně Debbie.

Tom vysloveně nadskočil a oči se mu rozšířily úžasem.

„Ale… jak to víš? To nemůžeš vědět! Když… umřela, táta je nechal všechny vykácet! Žádné tu nejsou, nikde nejsou. Jak to můžeš vědět?“

Debbie se usmála a ukázala na obraz.

„Ona mi to pověděla. Abys mi věřil, Tome.“

28

VII.

Psychiatr se jmenoval Parkinson!

Debbie si okamžitě, jakmile si přečetla cedulku na dveřích, uvědomila, odkud to jméno zná, a ohromilo ji to.

Znala tu zprávu z Borgentownského Hlasatele nazpaměť. Doktor Parkinson konstatoval smrt utopením. Byla to jen shoda jmen, nebo ubohou Sally ohledával některý z předků dnešního doktora Parkinsona?

Pravděpodobnější byla druhá možnost, ale stejně nic neznamenala, dr. Parkinson z roku 1912 byl už určitě mrtev, a i kdyby po sobě zanechal sebepečlivější záznamy o svých pacientech, sotva by se v nich našla zmínka o banální smrti utopením, k níž byl pouze přivolán. Byla to asi jen zvláštní náhoda, ale Debbie měla přesto nepříjemný pocit.

V jejím životě se žádné věci nestávaly jen tak.

Paní Sterlingová, která svou dceru k pohovoru s psychiatrem doprovázela, si všimla jejího zaváhání před dveřmi a vyložila si to po svém.

„Debbie, drahoušku,“ oslovila ji starostlivě, „opravdu se nemusíš ničeho bát. Doktor Parkinson si s tebou jenom promluví, nic víc.

Všechno mu hezky pověz. Uvidíš, že to bude snadné. A všem nám to pomůže.“

Debbie si o tom myslela své, ale nechtěla matce odporovat. Stejně byla rozhodnutá se před doktorem o ničem mimořádném nezmiňovat.

„Počkám tu na tebe,“ pohladila ji paní Sterlingová po vlasech. „A pak spolu můžeme někam zajít, třeba do cukrárny, nebo si koupit něco na sebe.“

29

„Ale mami,“ zaprotestovala Debbie, „nejsem žádná malá holka.“

„To je dobře,“ pravila poněkud nelogicky paní Sterlingová.

Doktor Parkinson byl příjemně vyhlížející čtyřicátník v dokonale padnoucím obleku a vlasy hladce sčesanými ke straně. Jeho pracovna v ničem nepřipomínala lékařskou ordinaci, díky zataženým žaluziím v ní vládlo lehké přítmí, v němž z ukrytých reproduktorů zněla nevtíravá relaxační hudba. Všechno to v návštěvníkovi zřejmě mělo vzbudit pocit důvěry a bezpečí, ale Debbie zůstala ostražitá.

„Debbie,“ řekl doktor Parkinson s úsměvem a podal ji ruku, „jsem moc rád, že tě poznávám.“

To sotva, pomyslela si, ale stisk ruky opětovala.

„Posaď se,“ vybídl ji a ukázal na dvě klubovky, za nimiž stála vysoká lampa s modrým stínidlem. Uposlechla – přece se nebudou bavit vestoje.

Posadil se proti ní, pohodlně se opřel a zadíval se na ni zkoumavýma očima. Musela se trochu snažit, ale pohledem neuhnula.

Doktor se nepatrně pousmál.

„Je to pochopitelné, že mi nedůvěřuješ, Debbie. Už samotné slovo psychiatr působí nepříjemně a my ho vlastně raději ani nepoužíváme.

Snažíme se jen v rámci svých možností pomoci lidem, stejně jako se o to snaží zubaři, internisté, chirurgové. Nic víc na tom není.“

Na Debbii to žádný dojem neudělalo.

„Ale já jsem normální,“ řekla vzdorovitě.

„Jistě,“ zasmál se doktor Parkinson,

„já o tom nepochybuju,

Debbie. Všichni jsme normální. Anebo jsme všichni nenormální, někdo víc, někdo míň, to záleží jen na úhlu pohledu. V pořádku, jen není dobré, pokud to přináší problémy nám, nebo našemu okolí.“

Debbii začínal být protivný.

„Nemám žádné problémy,“ řekla.

Doktor to přešel.

„Stává se často, zejména v období dospívání, kdy organismus člověka prodělává bouřlivé změny, že jeho smysly reagující citlivěji na vnější podněty, jaksi zostřeněji, a že se prudce uvolňuje fantazie, která, pokud není korigována, může přispět k zdánlivě reálnému vnímání věcí a jevů, jež neexistují, anebo existují v jiné, řekněme 30

standardní podobě…“

Debbie ho přestala poslouchat. Přesně takhle si to představovala.

Plané kecy.

Ani si nevšimla, kdy a jakým pohybem rozsvítil doktor Parkinson stojací lampu. Modré stínidlo, nebo něco pod ním, se zvolna otáčelo dokola a přitahovalo její zrak. Snažila se ho od něj odtrhnout, bojovala proti tomu, ale nevedlo se jí to, víčka jí začínala klesat a oči přivírat.

Doktor nepřestával mluvit a jeho monotónní hlas účinek modrého světla ještě znásoboval.

Někde v koutku duše věděla, že podlehne.

Nesmí se nic dozvědět, umiňovala si malátně a v posledních záblescích vědomí. Nesmím mu nic říct.

Nic o Sally.

Nic o tobě, Sally.

Venku zahřmělo.

Ale Debbie už to neslyšela.

Bouře, která se nečekaně snesla na Borgentown, trvala sotva dvacet minut. Liják provázely prudké poryvy větru, které poškodily několik střech v Downhillu a vyvrátily mohutný akát na starém hřbitově.

Po Front street se přehnalo miniaturní tornádo. Nálevkovitý vír nasál cestou prach, listí i pár kamenů, přetančil párkrát ulici ze strany na stranu a pak se rozbil o průčelí budovy v zatáčce.

Okno v ordinaci doktora Parkinsona se s třeskotem rozlétlo na kusy a ostrý střep proťal psychiatrovi krční tepnu. Vykrvácel velmi rychle.

31

VIII.

Bylo horké letní odpoledne a Debbie si s ostatními dětmi hrála na písečném břehu Sand River. Vlastně to nebyly žádné pořádné hry.

Kluci se prali a pošťuchovali, na břehu nebo v mělké vodě, strkali do sebe a snažili se jeden druhému nacpat hlavu pod vodu. Pokřikovali na sebe, místy dost vulgárně. Nebylo divu, všechno to byly děti z Downhillu, městské čtvrti z narychlo postavených domků, které se vzápětí po dokončení okamžitě začaly rozpadat a v nichž bydleli pradleny z textilky a zedníci budující rychle se rozrůstající Borgentown. Ještě víc tu bylo dřevěných chatrčí a buď, obývaných přistěhovalci z Evropy, tuláky a pobudy. Nevydlážděné ulice byly plné špíny a bahna, nebo jako teď nepříjemného a všudypřítomného nažloutlého prachu. Na děti tu nikdo neměl čas.

Debbie si všimla ušmudlaného, hubeného děvčátka, které sedělo opodál. Na klíně mělo otlučenou panenku oblečenou v potrhaných hadřících – sklánělo k ní hlavu se zcuchanými a slepeným vlasy v barvě staré slámy a potichu jí broukalo nějakou písničku. Holčička si nikoho nevšímala, ale ostatní k ní občas vrhli pohled a vykřikli pár posměšných a urážlivých vět. Bylo znát, že je terčem jejich posměchu často.

„Hele, Sally, co tě pálí?“ zaječel střapatý kluk se šmouhami špíny v obličeji. „Páni, ona si furt ještě hraje s panenkama!“

„Dyť je blbá,“ řekl s krutým úšklebkem jeho podobně vyhlížející kamarád. „Je blbá, Joe, to každej ví.“

„Sally, Sally, kde tě vzali?“ ječel dál Joe a poskakoval jako indián. Ostatní se shlukli kolem něj a smáli se. Pak Joe přestal a něco jim šeptem vykládal, přičemž každou chvilku mrkl potměšilým 32

pohledem po Sally. Pro tu jako by svět neexistoval – věnovala se jen své panence.

Banda kluků a holek na Joeův povel začala postupovat k ušmudlané holčičce. „Sally, Sally, kde tě vzali, jak to, že tě ještě červi nesežrali?“ pokřikovali přitom hloupou říkanku. Ale Joe sám obešel dívenku širokým obloukem a nepozorovaně se k ní přiblížil zezadu.

Ječící hlouček se zastavil těsně před Sally, a ta konečně zvedla hlavu a zadívala se nechápajícím pohledem na povykující děti, které nepřestávaly opakovat říkanku, poskakovaly a šklebily se. Sallyina prostoduchá tvář se začala stahovat úzkostí, jako by tušila, že jí zase chtějí ublížit.

Vtom se k ní přikradl Joe, jediným prudkým a nečekaným pohybem jí vytrhl panenku, zvedl ji nad hlavu a s vítězoslavným pokřikem se rozeběhl k řece. Všichni se okamžitě otočili a následovali ho.

Sally vyskočila a oči se jí rozšířily. Bezmocně natáhla ruku směrem k panence, která poskakovala nad hlavami běsnících dětí.

„Tak pojď, pojď si pro ni, Sally!“ hulákal Joe. Dívenka udělala pár váhavých kroků, ale pak se přece jen dala do běhu.

Joe na ni nečekal. Rozmáchl se a mrštil panenkou do řeky. Voda vystříkla, líný proud ji uchvátil a s pomalými otáčkami ji unášel pryč.

Sally strašně vykřikla, jako by jí vytrhli srdce z těla.

„Běž pro ni, chyť si ji,“ ječel Joe.

„Je blbá, bojí se vody!“ jásal jeho zrzavý kamarád s pihami po celém obličeji a ostatní děti to s posměchem opakovaly.

„Bojí se vody! Bojí se vody!“

Sally se opravdu bála, kdoví proč. Popošla až na břeh, pořád natahovala ruce po odplouvající panence a z úst jí vycházelo naříkavé skučení. Všichni kolem se z toho mohli zbláznit – byla to opravdu náramná legrace.

„Okamžitě toho nechte,“ křičela Debbie a běžela k nim, ale oni ji neslyšeli, nevnímali ji. Marně se je snažila odstrčit, prorazit kruh svírající ubohou Sally, nešlo to.

Sally zoufale bojovala se strachem. Nakonec váhavě vstoupila do vody, nejdřív po kotníky, pak ještě kousek, ale dál už nemohla, jen 33

stále natahovala ruce po panence, která kroužila na hladině beznadějně daleko od ní.

Běsnící děti vběhly do vody, stříkaly na ni a ječely.

„No tak dělej, Sally! Sally, Sally, voda pálí!“

Dívenka se třásla po celém těle, ale už nedokázala udělat ani krok.

Joemu se nelíbilo, že by to takhle mělo skončit. Přiskočil k Sally a vší silou ji strčil do zad.

Sally dvakrát klopýtla dopředu a pak spadla do vody.

Nadšený řev velebil Joeův čin.

Sally se zmítala v řece, kde by jí sice voda určitě nesahala víc než do pasu, ale ona byla ochromená hrůzou a nedokázala se postavit.

Navíc asi nemyslela na nic jiného než na svou panenku, k níž to teď měla o hodně blíž.

Debbie nevěděla, jak se to stalo.

A nemohla tomu zabránit.

Sally zmizela pod hladinou.

Náhle a nečekaně.

Voda se zavřela.

Děti pořád ječely a čekaly, až se Sally zase vynoří, ale když se nic nedělo, řev pomalu utichal, až ho vystřídalo vyděšené ticho. Chvilku se nikdo ani nepohnul.

Pak se pihovatý zrzek dal na útěk. Vyběhl na břeh a bez jediného slova upaloval směrem k městečku. A jako by tím strhl lavinu –

ostatní se hrnuli za ním, pádili pryč a ani jednou se neohlédli, utíkali vyděšení, provinilí a nechápající.

Debbie tam zůstala sama.

Ale nebyla schopna cokoliv udělat. Byla jen pozorovatelem, podivně přemístěným v čase, jen svědkem jistě nechtěného, ale přece krutého a nesmyslného činu.

Otřískaná panenka se konečně vymanila ze zajetí plochého víru a odplouvala po netečné Sand River dál a dál, až se z ní stalo jen smítko na klidné hladině, jen tečka a pak už nic.

Debbie křičela a křičela.

34

IX.

„Konečně,“ řekl někdo.

Debbie otevřela oči.

Skláněl se nad ní lékař v bílém plášti, ale nebyl to doktor Parkinson, nýbrž někdo jiný, starší, prošedivělý a usměvavý pán.

„Už bylo na čase, mladá dámo,“ řekl měkce. „Přece byste nechtěla prospat zbytek života.“

„Kde to jsem? Co se stalo?“ otázala se Debbie celá zmatená.

Hlavou jí běžely chaotické obrazy – ustaraná Tomova tvář, kroužící modré stínítko, topící se Sally, panenka plující po řece… Co z toho se opravdu událo?

„V nemocnici,“ odpověděl na její otázku doktor. „Ale nic to není,“ ubezpečil ji rychle. „Teď si ještě odpočiňte, pak uděláme pár rutinních vyšetření a půjdete domů.“

Chtěla se ještě na něco zeptat, ale pak ji napadlo, že si to nejdřív musí ujasnit sama, a tak poslušně zavřela oči a jen poslouchala, jak lékař opouští pokoj a zavírá za sebou dveře. Takže jak to vlastně bylo?

Tom… ne, Tom do toho nepatří, ne teď. Návštěva u psychiatra.

Ach ano! Ten protivný doktor Parkinson. Soukal ze sebe naučené, nic neříkající věty tím uspávajícím hlasem a pak rozsvítil modrou lampu… Dál nic. Usnula? A zdál se jí sen o tom, jak se Sally utopila?

Ale sen je jen sen. Opravdu se to tenkrát v roce 1914 odehrálo takhle?

To nejspíš nikdo neví.

Určitě ne.

35

Debbie to trápilo. V tom snu, v té příhodě u řeky musí být ukryt nějaký klíč k tomu, co se dělo teď. Ale jaký? Proč nebohá Sally pronásleduje ji, která na její smrti nenese žádnou vinu? Proč zabila Carol? Proč ani po pětaosmdesáti letech nemůže najít klid?

Co vlastně chce?

Příliš mnoho otázek a žádná odpověď.

Zaslechla cvaknutí dveří, jak někdo vešel, ale neotevřela oči, potřebovala ještě přemýšlet. Ten někdo ale usedl opatrně na okraj její postele a mlčel, takže nakonec neodolala. A spatřila Tomovu inteligentní tvář s bystrýma očima a chlapecky nesmělým úsměvem.

„Tome!“ vydechla radostně a posadila se.

„Pst!“ položil si prst na ústa. „Tiše! Nechtěli mě sem pustit, že odpočíváš, tak jsem se sem vkradl, když nedávali bacha. Nevadí ti to?“

„Kdepak, vůbec ne,“ vrtěla hlavou a pak šeptem pokračovala:

„Musím s tebou mluvit o…“ zarazila se, jako by si náhle uvědomila, že jedna zásadní věc ještě zůstala neobjasněná.

„Hele, Tome, co já tu vlastně dělám? Jak jsem se sem dostala?“

Tom zaváhal. „Oni ti to neřekli?“

„Ne. Ale ani na to ještě nebyl čas.“

„No,“ řekl Thomas stále ještě váhavě, „byla jsi u toho… doktora.“

„U psychiatra,“ upřesnila Debbie nemilosrdně. „Aby zjistil, jestli jsem opravdu blázen. To si pamatuju.“

„Jo. A pak přišla ta bouřka.“

Tom se odmlčel.

„Bouřka?“ divila se Debbie. „O žádné bouřce nevím. Jenže Parkinson, ten psychiatr, víš, mě asi uspal.“

Tom kývl hlavou.

„V tom byl právě problém. Když tam přišli, našli tě v křesle a mysleli, že jsi v bezvědomí, poněvadž jsi na nic nereagovala, a tak tě radši fofrem odvezli do nemocnice. Ani tady tě nemohli probrat, než jim došlo, že jde o hlubokej hypnotickej spánek.“

Samozřejmě. Tak to bylo.

„A proč mě z něj nedostal ten šarlatán Parkinson?“

Thomas se ošíval a uhýbal pohledem.

„Totiž…“

36

Debbie se na něj dívala, klidná a šťastná, že má někoho, s kým může bez zábran hovořit o všem. A taky ji napadlo (což bylo naprosto neuvěřitelné), že bůhví jak vypadá a že se mohla před touhle návštěvou aspoň mrknout do zrcátka a trochu se upravit.

„Tome,“ usmála se na něho, „můžeš mi klidně všechno říct. Já jsem v pořádku.“

„Parkinson je totiž mrtvej,“ zamumlal Tom a sklopil hlavu.

Debbie se kousla do rtů.

„Jak to? Vždyť…“

„Je to divná historie,“ řekl Tom a poposedl na posteli. Trochu se posunula, aby mu udělala místo, a rukou si přihladila vlasy.

„Zničehonic se přihnala bouřka,“ vyprávěl Tom vzrušeným hlasem. „To se tu ale stává často, zvlášť na jaře, to sama dobře víš.

Jenomže tahle řádila jen nad středem města a v Downhillu, na okrajích nespadla ani kapka, kdežto tady lilo jako z konve a foukal děsnej vítr. Na Front street dokonce vzniklo takový malý tornádo, který vyrazilo pár oken, mimo jiné taky v ordinaci doktora Parkinsona. Jeden střep se mu zabodl do krku.“

Debbie vykulila oči.

„V celým baráku vypukl samozřejmě zmatek, takže než sestru napadlo mrknout se k Parkinsonovi, tak…“ rozhodil Tom rukama a Debbie si zbytek domyslela.

„Vzápětí přiběhla tvoje máma, pro kterou to musel být hroznej šok, všude samá krev a ty v bezvědomí.“

„Chudák máma,“ zalitovala ji Debbie, když si celou situaci představila.

„Sedí s tvým otcem v hale a čekají, až si s tebou budou moct promluvit. Jestli chceš,“ nadzvedl se Tom, „já je zavolám. Už jsem s nima mluvil, jsou moc milí.“

Ale Debbie ho zadržela.

„Ještě ne. Za moment.“

Tom dosedl zpátky na postel.

„Ani nevíš, jak se mi ulevilo, že jsi v pořádku,“ řekl s lehkým uzarděním a Debbii to krásně zahřálo u srdce.

„Neměla jsem tam vůbec chodit. Já jsem jim to říkala. Kdyby mě k tomu nedonutili, nemuselo se nic stát, vůbec nic. Asi by nebyla 37

žádná bouřka a doktor Parkinson by žil.“

Teď zase vykulil oči Tom. A pořádně.

„Přece nemyslíš…“ vydechl ohromeně.

„Chvilku mě poslouchej, Tome, a nepřerušuj mě, prosím,“

naléhavě řekla Debbie. Na všechno si teď vzpomínala úplně jasně.

A začala Thomasovi vyprávět – nejdřív o tom, co se odehrálo u psychiatra.

„Víš, cítila jsem, že usínám, hrozně jsme se tomu bránila, ale nemohla jsem si pomoct. Asi jsem pro hypnózu vysloveně ideální typ. Hrozně jsem se bála, že v hypnotickým spánku na sebe všechno prozradím a Parkinson – mimochodem všiml sis, že se jmenuje stejně jako doktor, kterej ohledával Sally? – mě nechá zavřít do blázince, nebo tak něco. Už se mi zavíraly oči a já si pořád umiňovala, že mu nesmím říct nic o Sally, že se o ní nesmí dozvědět. Nesmí se o tobě dozvědět, Sally, opakovala jsem si v duchu. Chápeš to? Vlastně jsem ji oslovovala a ona mě slyšela, přišla a… zabila ho.“

Debbie se odmlčela. No – neznělo to moc věrohodně.

„To přece nemyslíš vážně,“ vypadlo z Toma.

„Jak by něco

takového mohla dokázat… ne, to je nesmysl.“

„Možná,“ uvažovala Debbie pomalu,

„má nějakou moc nad

přírodníma živlama, hlavně nad vodou. Utopila Carol, která se mi posmívala, a doktora Parkinsona… říkal jsi přece, že přišla nečekaná bouřka, ne? A tornádo na Front street, zrovna na Front street, kde měl Parkinson ordinaci.“

„Náhoda,“ zamumlal Tom, ale ne příliš jistě.

„Já vím, že tebe přesvědčí jen fakta, Tome. Ale vzpomeň si, žes původně nevěřil ani na to, že nějaká Sally vůbec kdy existovala.“

„No jo, to ano,“ přiznal Tom. „Ale…“

„Ještě počkej, Tome. Já vím, jak Sally zemřela.“

A podrobně mu vylíčila sen, který se jí zdál v hypnotickém spánku. Možná to vlastně ani nebyl sen, ale nějaké vidění.

„Takhle to bylo,“ skončila.

„Snad,“ připustil Tom. „Nedá se to nijak ověřit.“

S tím musela Debbie souhlasit.

„Ale vrtá mi hlavou, co chce Sally ode mne! Proč mi vyvádí všechny tyhle věci? Proč zabíjí lidi? Proč si vybrala zrovna mne?“

38

Podívala se na Thomase tak úpěnlivým pohledem, že se musel pokusit najít nějakou odpověď.

„Možná,“ řekl po chvilce, „možná jsi jediná, s kým může nějakým způsobem komunikovat. Poněvadž jsi… poněvadž máš…“ úplně se zpotil ve snaze, aby se jí něčím nedotkl, „mimořádný schopnosti.“

Dělal si zbytečné starosti. Mohl s ní mluvit o všem bez zábran. On jediný.

Chtěla mu to říct, ale jeho slova ji zaujala. Že by to bylo takhle jednoduché? Takhle prosté?

Snad.

No dobře. Zbývá tedy jen rozřešit, co po ní Sally chce.

39

X.

Pak se objevili rodiče a Thomas se rozloučil.

Pan a paní Sterlingovi byli celí bez sebe a Debbie je na konec musela uklidňovat.

„Když si pomyslím,“ vzdychala paní Sterlingová, „co se všechno mohlo stát! A to leknutí, když jsem tě tam viděla úplně bez vlády a na podlaze doktor…“

„No tak, no tak,“ chlácholivě bručel pan Sterling, „už je to za námi. Byla to tragická náhoda. Takové věci se občas stanou.“

Debbii ani nenapadlo, aby se jim svěřila se svým podezřením.

Bude lepší, když Sally zůstane jejím a Tomovým tajemstvím.

„Hlavně, že jsi v pořádku, miláčku,“ pokračovala paní Sterlingová a v očích se jí zaleskly slzy. „Ještě to chvilku vydrž, a pak si tě odvezeme domů.“

„Jsem v pohodě, mami,“ usmála se Debbie.

„Jsi tak statečná, kdo by to byl řekl. Už tě nebudeme trápit, zlato, opravdu ne.“

Na pana Sterlinga to už asi bylo příliš, a tak se pokusil změnit téma.

„Fajn kluk, ten Thomas Danwoody, aspoň myslím. Příjemně jsme si popovídali.“

Debbie se rozzářila.

„Tom je príma,“ řekla nadšeně.

Její matka to komentovala užaslým pozdvižením obočí, pan Sterling však vypadal velmi potěšeně.

„No, co kdybys ho pozvala na večeři,“ chopila se paní Sterlingová opět iniciativy. „Samozřejmě, až se dáš úplně do pořádku a tak.“

40

„Možná, mami,“

souhlasila váhavě Debbie. Moc se jí

nezamlouvalo, že rodiče berou její vztah k Thomasovi tak oficiálně.

Vždyť si sama nebyla jistá, jak to mezi nimi je.

Naštěstí přišla sestra a odvedla Debbii na krátké vyšetření. Doktor nenašel nic mimořádného, jen jí pro jistotu doporučil třídenní klid a pak ji propustil. Rodiče ji odvezli domů a paní Sterlingová hned začala chystat oslavu – Debbii připadalo, že je zase malá, má narozeniny a všechno se točí jen kolem ní.

Přesto ji úplně sobecky napadlo, že by byla raději sama s Tomem.

Já jsem se snad opravdu zamilovala.

Následujícího dne se už Debbie doma nudila. Chvilku si četla, chvilku se zkoušela učit, chvilku se pozorovala v zrcadle a snažila se odhadnout, jestli by mohl Toma zaujmout svým zjevem. Smutně přitom konstatovala, že oslňující krasavice teda zrovna není.

Kdyby tu aspoň byl Bink!

Ještě, že venku bylo mizerné počasí a z domu ji nic netáhlo.

Foukal studený vítr provázený krátkými přeprškami. Debbie stála u okna a uvažovala o tom, jestli Sally doopravdy může cestovat s vodou, nebo jestli ji nějak ovládá. A pořád si lámala hlavu s tím, co Sally chce, a co by pro ni mohla udělat.

Nic ji nenapadalo.

A jak tak bez zájmu pozorovala bezútěšnou scenérii dubnového odpoledne, všimla si drobné postavy na protější straně ulice. Někdo tam stál a díval se na dům.

Rozhrnula záclonu a přitiskla tvář na sklo. Přes zahradu a bariéru živého plotu toho moc nerozeznávala. Ale pak na okamžik prosvitlo potrhanými mračny slunce a ona ji poznala.

Polekaně ucouvla.

Byla to ta stará paní, se kterou se setkala u řeky, když oplakávala Binka! A která posílala po vodě věneček pro utopenou Sally!

Debbii si okamžitě vybavila slova té podivné, dětinské písničky, kterou stařenka zpívala.

Voda je studená,

sluníčko pálí,

41

nikdo už nespatří

maličkou Sally…

Nebylo pochyb. Stejné modré šaty se zažloutle bílou krajkou, šedivé vlasy stažené do drdůlku… Co tu dělá?

Debbie se zastyděla, že se tak polekala. Od té staré paní ji přece nemohlo hrozit žádné nebezpečí. Naopak. Jestli se chce něco dozvědět o utopené dívence, musí si s ní promluvit.

Znovu rozhrnula záclony a otevřela okno.

„Haló,“ zavolala, „paní!“ A zamávala rukou.

Postavička se ani nepohnula a na tu vzdálenost nebyla Debbie schopná zjistit, jestli si jí stará paní všimla.

„Paní,“ křičela dál, „pojďte sem, prosím! Musím s vámi mluvit.“

Vykláněla se, co nejvíc mohla, a máchala rukama.

Postava se pohnula a zamířila k domu.

Debbie odskočila od okna, hodila na sebe svetr a běžela dolů po dřevěném schodišti.

Nohy v pantoflíčkách jí uklouzly na hraně jednoho ze schodů.

Pokoušela se zachytit zábradlí, ale nepovedlo se jí to.

Do haly se zřítila v kotrmelcích.

Zadunělo to a Debbiino tělo zůstalo ležet pod schodištěm celé zkroucené.

Zvonek drnčel.

Debbie se posadila a potřásla hlavou. Fuj, to byla šlupka!

Pohnula rukama a nohama a pak si osahala celé tělo. Zdálo se, že všechno funguje.

Já se jednou přerazím.

Zvonek pořád drnčel.

„Už běžím!“ vykřikla Debbie a postavila se na nohy.

Na běh to teda zrovna nebylo. Pořádně se potloukla, takže se ke dveřím spíš dovlekla s tváří staženou bolestí. Nejspíš bude zítra jedna velká modřina.

Snad tu starou paní nevyděsí.

Otevřela dveře. „Pojďte dál, paní,“ řekla mile.

„Děkuju vám, pane,“ řekl Tom.

42

XI.

Zírala na něj jako na zjevení.

„To jsem já, Tom,“ řekl, když viděl její rozšířené oči. „Poznáváš mě, že jo?“

Vzpamatovala se a kývla.

„Ale jo. Jasně,“ dodala ještě trochu zmatená.

„Já že mi říkáš paní. Takhle mě totiž oslovuje málokdo.“

Rozhlédla se kolem. Zahrada, cestička k domu i ulice byly prázdné. Tom ji sledoval se vzrůstajícími obavami.

„Co se děje, Debbie?“

Zavrtěla zklamaně hlavou. „Neviděls tu nikoho, Tome?“

„Ne. Někohos čekala?“

Ustoupila ze dveří, aby mohl vejít.

„Pojď dovnitř, všechno ti povím.“

Vešel, a když viděl; jak Debbie pokulhává, polekal se.

„Stalo se ti něco?“

„Spadla jsem ze schodů, jak jsem se hnala dolů,“ přiznala se s trpkým úšklebkem.

„Tak to promiň,“ zamumlal provinile a ona se musela rozesmát.

„Nebylo to kvůli tobě, Tome, můžeš být klidnej.“

Posadila se s ním do kožených křesel a vylíčila mu, co viděla z okna. Opravdu to viděla? Neexistovala stará paní jen v její fantazii?

Nebyl to duch? Anebo se prostě vytratila, když se objevil Tom, protože chtěla mluvit jen s Debbií?

„Co tomu říkáš?“ zeptala se nakonec s pochybami v hlase.

„Jsem otrávenej, že ses z těch schodů neskutálela kvůli mně,“

zažertoval Thomas.

43

„Příště, jo?“ slíbila mu Debbie.

Bylo to úžasně, jak se v jeho společnosti cítila uvolněně a lehce.

„Ale jinak,“ pokračoval Tom, „jinak se už ničemu, co se kolem tebe děje, nedivím. Teda, rozhodl jsem se, že se nebudu divit. Jseš fakticky… výjimečná. Ještě že nežijem v minulým nebo předminulým století.“

„Proč?“ nechala se nachytat Debbie.

„Protože to by tě s největší pravděpodobností upálili jako čarodějnici.“

Debbie se ušklíbla a zakroutila očima.

„To jsi obětoval svůj drahocennej čas jen kvůli tomu, abys mi přišel říct tuhle lichotku?“

Thomas se zasmál. Byl rád, že to Debbie bere takhle. Poslední dobou jako by dospěla, nebo co.

„Teď vážně, Deb. Vrtalo mi hlavou, cos mi řekla v nemocnici, a pak jsem dostal takovej nápad… Zašel jsem do redakce a s panem Finchem jsem se chvíli hrabal v archívu. Vyhledal jsem si všechny zprávy o nevyjasněnejch nebo záhadnejch úmrtích počínaje rokem 1914. Mimochodem – divila by ses, co se všechno v tomhle městě stalo a kolik je toho nějakým způsobem spojený s naší školou.

Možná je opravdu prokletá.“

Debbie ho poslouchala se vzrůstajícím napětím. Thomas jistě na něco přišel, na něco důležitého, protože jinak by za ní nejezdil a jen by zavolal.

„No a?“ pobídla ho.

„Spousta toho byla k ničemu. Ale pak jsem na něco káp. Bylo mi to podezřelý, protože šlo zase o utonutí.“

Odmlčel se. Debbie mu doslova visel na rtech.

„Zkrátka v září roku 1920 se na jezeře Green Lake utopili dva osmnáctiletí mladíci z Borgentownu. Byli si tam zajezdit na indiánské kanoi. Kanoi našli převrženou, těla hledali hasiči a potápěči tři dny. V ten den bylo hezké počasí, typický indiánský léto, žádná bouřka, žádnej vítr. Oba byli podle svědectví dobří plavci.

Na tělech se nenašly žádný známky násilí. Nikdo nehodu neviděl, takže o příčinách se vedly jen planý dohady.“

Pravou bombu si Tom samozřejmě schovával na konec.

44

„Byli to potomci irskejch přistěhovalců. Ten první se jmenoval Joe Flagherty. Jeho zrzavej kamarád Tim O’Connor.“

Debbii to došlo okamžitě.

„Joe…“ vydechla. „Strčil Sally do vody. A ten zrzek se jí pořád posmíval.“

Bylo to neuvěřitelné.

„Sally se jim pomstila,“ dodala Debbie tiše.

A Tom, ten rozumný a nedůvěřivý Tom, kývl hlavou.

„Vypadá to tak,“ řekl.

45

XII.

Když se Debbie vrátila do školy, s údivem zjistila, že zájem o její osobu najednou prudce vzrostl. Dřív si jí nikdo téměř nevšiml, maximálně se stávala terčem nějakých hloupých vtípků a pošklebků, a teď s ní každý toužil promluvit. Všichni už samozřejmě věděli, co se stalo na Front street a že Debbie toho byla nechtěným svědkem, takže dychtili po podrobnostech. Přišla za ní dokonce Kay ze školního časopisu For Eyes Only, jestli by o svém zážitku nechtěla něco napsat, ale Debbie odmítla.

Bylo jí to nepříjemné. Jednak na to nebyla zvyklá a jednak za nečekaným zájmem správně odhadovala jen touhu po senzačních drbech. Ale svou roli nepochybně hrál i Thomas – to že teď pobýval často v její společnosti, že si povídali o přestávkách, chodili spolu na oběd a občas ji odvezl ze školy domů, budilo pozornost. A možná i závist, vždyť na Toma si jistě brousila zuby nejedna z krásek Borgentownské střední. Zdálo se ovšem, že Thomase to nijak nezneklidňuje a Debbie uvažovala, do jaké míry jejich kamarádství ovlivňuje Tomova přirozená zvídavost a snaha přijít věcem na kloub a zda v tom není taky něco jiného, aspoň trochu.

To by si totiž přála.

Aby ji měl Thomas rád.

Někdy měla dojem, že se tak chová. Ale protože ještě nikdy s žádným klukem nechodila, nebyla si tím jistá. Třeba se takhle chová ke všem holkám, s nimiž se stýká.

Byla by se na to hrozně ráda zeptala Meg. Před časem o téhle hubené černovlásce a Tomovi kolovaly nějaké pověsti. Ale bránil jí v tom ostych. Ostych a hrdost.

46

Neměla by Tomovi něco naznačit?

Ne, to ne, to by byl trapas, zamítla okamžitě tenhle nápad.

Všechno by bylo jednodušší, kdyby se konečně vyřešila ta záhada s utopenou Sally. Jenomže to se nezdálo pravděpodobné. Nejspíš ji Sally bude pronásledovat do smrti.

Kdyby se jí bylo povedlo promluvit si s tou starou paní!

Kdo to vlastně byl?

Jediné, co jakž takž dávalo smysl, bylo, že stará paní je Sallyinou matkou.

Debbii vůbec nevadilo, že v tom případě musí být dávno mrtvá.

Nebylo to přece poprvé, co se setkala s duchem.

A stará paní by jí určitě pomohla, poradila by jí. Vždyť už s ní přece jednou mluvila, tam dole u řeky. Řekla jí, že Sally bude na Binka hodná.

Třeba se zase objeví. Možná kdyby Debbie pravidelně chodila k řece, zase by ji tam potkala.

Ale Debbie se bála.

Po tom, co se stalo jejímu štěněti, po tom, co Tom spadl do vody, a po tom, co viděla ve svém hrůzyplném snu, se na to místo bála jen pomyslet. Třeba by se Sally pokusila utopit i ji – v tomhle ohledu o jejích úmyslech neměla ani tušení.

Musela na to pořád myslet. Stokrát to probrala s Tomem, až měla pocit, že už ho tím otravuje, třeba by si s ní rád popovídal i o něčem jiném. Když to takhle půjde dál, ještě ho ztratí.

Proto s nadšením přijala jeho pozvání.

Pozval ji do kina na novou veselohru s Barbarou Streisandovou.

Byla mu vděčná i za ten výběr – rozhodně by se nechtěla dívat na nějaký horor nebo thriller, kde se to hemží mrtvolami.

Paní Sterlingová z toho byla úplně na větvi. Přihnala se do Debbiina pokoje a nabízela jí něco ze svých nepřeberných zásob kosmetiky.

„Zlatíčko,“ drmolila a oči se jí leskly vzrušením, „když já si vzpomenu na svoje první rande! Já strávila před zrcadlem celé odpoledne.“

„Ale mami, to není žádný rande,“ smála se spokojená Debbie,

„jdem normálka do kina.“

47

„A kam myslíš, že jsme šli my?“ trumfovala okamžitě její matka.

„S tátou?“ zeptala se šibalsky Debbie a paní Sterlingová trochu přibrzdila.

„To zrovna ne. Ale to není podstatné. Důležité je, aby ses mu líbila.“

Debbie mrkla do zrcadla.

„Přece mě neuvidí poprvé,“ namítla.

„Dítě, dítě,“ vzdychla její matka,

„kdy už přestaneš být tak

naivní!“

Poodstoupila a přejela Debbii zkoumavým pohledem.

„Možná bychom měly něco udělat s těmi vlasy. Pořád se ti tak směšně kroutí, jako bys byla ještě malá holčička. A ty už jsi mladá dáma.“

„To je dobrý,“ zamumlala Debbie. Nechtěla vypadat příliš načinčaná.

„Tak si aspoň přepudruj ty pihy,“ nevzdávala se paní Sterlingová.

„A co když ty se zrovna Thomasovi líbí?“ škádlila ji Debbie. Byla rozhodně míň nervózní než její matka.

Ta jen zakroutila hlavu a zdvihla rezignovaně oči ke stropu.

„Mami, nechceš jít na to rande místo mě?“ zasmála se pobaveně Debbie a její matka to definitivně vzdala.

„Ať ti dobře dopadne,“ řekla ještě mezi dveřmi.

„Díky, mami,“ řekla Debbie přece jen trochu dojatá. Věděla, jak na tom rodičům záleží. Nikdy neměla žádného kluka. Nikdy neměla žádnou kamarádku. A dělala jim starosti se svými vidinami – i když nerada.

Mají prostě strach. Napůl radost, napůl strach.

Debbie měla kupodivu jenom radost.

A těšila se.

Všechno probíhalo hladce. Seděli s Tomem vedle sebe, chroupali popcorn, smáli se. Jejich prsty se v papírovém kornoutu často potkaly a Debbii přitom vždycky sladce zamrazilo. Cítila Tomovu přítomnost velmi intenzívně, toužila položit mu hlavu na rameno, zavřít oči a snít. Tom na ni občas vrhl krátký, usměvavý pohled –

vypadalo to, že se na ni dívá se zalíbením.

48

A pak to přišlo.

Zničehonic se Debbii zatmělo před očima.

V té tmě byla cítit hrůza.

A volání o pomoc.

Do konce filmu zbývala ještě čtvrthodinka.

Debbie se beze slova zvedla ze sedadla, jako by její tělo ovládala mocná, neznámá síla, a zamířila k východu.

Tom se vylekal.

„Co je, Debbie?“ sykl.

Ale ona mu neodpověděla a dál se prodírala mezi obsazenými sedadly.

„Kam jdeš?“ zvýšil trochu hlas Tom. A když se ani teď nedočkal odpovědi, zvedl se taky a následoval ji. Návštěvníci kina nespokojeně mručeli.

Tom ji dohonil až před východem. Popadl ji za rameno, otočil tváří k sobě a podíval se na ni. Měla oči do široka rozevřené a byla bledá.

„Co se stalo, Debbie?“ opakoval naléhavě. „Slyšíš? Řekni mi to!“

Trhla sebou, jako by se probudila z nějakého těžkého snu. Jako by ji z něho vyrušil.

„Musím jít,“ řekla bezvýrazně.

„Ale kam? Kam musíš jít teď v noci?“ bezmála křičel Thomas.

„Kam?“

Debbie na něho zírala nehybnými zorničkami.

„Na hřbitov,“ řekla.

49

XIII.

Tom řídil soustředěně, ale tvář měl zachmuřenou. Bylo to bláznivé a nesmyslné, ostatně jako většina událostí, jejichž středem byla Debbie. Do tohohle dobrodružství se mu vůbec nechtělo, jenomže přece ji nemohl nechat samotnou – a ona by tam šla sama. Na žádné domluvy, námitky a rozumné argumenty nereagovala, jako by je vůbec nevnímala.

Mrkl na ni. Seděla na sedadle spolujezdce strnulá jako socha, obličej napjatý úzkostným soustředěním, oči nepřítomně upřené před sebe. Vůbec nemluvila. Jediné, co se mu z ní podařilo vypáčit, byla věta: Já tam musím, Tome!

„Nemám rád hřbitovy,“ zamumlal nesouhlasně, aniž by čekal, že se mu dostane nějaké odpovědi. „Ani ve dne, natož v noci. Ne že bych se bál,“ ujišťoval – možná sám sebe. „Ale je to pěkně praštěný a morbidní.“

Debbie mlčela.

„Na starým hřbitově v Downhillu jsem nikdy nebyl,“ pokračoval jen proto, aby v autě nevládlo napjaté ticho. „Ani nevím, jak to tam vypadá. Každopádně se tam nepohřbívá už nejmíň dvacet let. Nebo třicet. Co tam, proboha, budeme hledat?“

Zase jen další řečnická otázka.

Na křižovatce Madison street a Front street zahnul doleva a v pomalém klesání přibrzdil, aby nepřehlédl úzkou, rozbitou ulici vedoucí ke hřbitovu. Tady už moc světel nesvítilo, ale naštěstí byla bezmračná noc a na obloze plál stříbřitě studený kotouč měsíce. Tom si uvědomil, že musí být úplněk, a okamžitě ho napadla další věc.

Co když je Debbie ještě ke všemu náměsíčná?

50

Jak se v tom kině zničehonic zvedla a šla pryč, vypadala, že opravdu není při smyslech. Jenomže magické kouzlo úplňku asi sotva působí v přeplněném bijáku. Anebo ano?

„Nejsi náměsíčná, že ne, Debbie?“ zamumlal.

Neodpověděla. Pořád se dívala před sebe a zdálo se, aspoň podle toho, jak si hryzala dolní ret, že se její úzkost a nervozita zvětšují.

Tady je to!

Tom odbočil a pomalu se ploužil alejí starých, pokroucených stromů vedoucí ke hřbitovu. Takhle zjara, kdy ještě neměly listy a jejich holé větve obkresloval měsíc, vypadaly stromy fakticky strašidelně. Toma se proti jeho vůli zmocnila tíseň.

Dřevěná vrata ve hřbitovní bráně byla vyvrácená, polovina ležela na zemi a prorůstala jimi tráva, polovina ještě jakž takž visela na zrezivělých železných závěsech. Tom zastavil před malou polorozpadlou budovou s vytlučenými okny přilepenou ke hřbitovní zdi – nejspíš obydlí bývalého správce. Vypnul motor, klíčky nechal v zapalování a vystoupil.

Debbie už byla dávno venku a bez sebemenšího zaváhání zamířila k bráně, jako by ji něco pohánělo.

„Počkej, Debbie,“ vykřikl Tom, „mám v kufru baterku! Nebo se někde přerazíme!“

Ale ona se ani neotočila.

Nejdřív chtěl běžet za ní, protože díky úplňku přece jen nebyla úplná tma, ale pak se rozhodl, že radši nejdřív najde baterku. Bude s ní líp vidět – a v nejhorším s ní může někoho vzít přes hlavu. Byla to těžká baterka.

Chvilku to trvalo, než ji vyhrabal. Rozsvítil ji a rozběhl se za Debbií. Ale když dorazil ke vchodu do hřbitova, nebyla po Debbii ani památka.

„Debbie!“ zakřičel a přejel světelným kuželem okolí.

Nikde nic, jen skácené, nebo napůl povalené náhrobky a oblé kopečky hrobů zarostlé travou. Spolu s ní převzaly vládu nad starým hřbitovem náletové křoviny, stromy, psí víno a břečťan. Tom měl nepříjemný pocit, že se dívá do neproniknutelné džungle plné nebezpečí.

„Debbie!“ vykřikl znovu. „Kde jsi?“

51

Nic se neozvalo, ale jak tam stál a napjatě poslouchal, zaslechl někde před sebou praskot jejích kroků a bez dlouhého rozmýšlení se vydal tím směrem.

Debbie vůbec nevěděla, co se s ní děje.

Něco jí prostě popohánělo vpřed a ona nebyla schopná se tomu bránit. Viděla hroby kolem sebe, slyšela Toma, ale to nebylo důležité, musela běžet. Několikrát zakopla a upadla, poškrábala se, ale okamžitě byla zase na nohách a pokračovala v cestě.

Nad její hlavou se po obloze valilo obrovské kolo měsíce.

Pak zaslechla slova.

Ale ani to ji nezastavilo.

Ještě přidala.

Už byla blízko.

Cítila to.

Teď!

Udýchaná zůstala stát a jen zírala. Síla, která ji poháněla, ji najednou opustila, jako by už splnila svůj účel, a Debbie byla zase sama sebou. Ale to bylo ještě horší, protože procitla do hrůzyplné scény.

Kousek před ní zel rozhrabaný hrob. Poskakovaly kolem něj dvě mrtvolně bledé postavy, tahaly z něj kosti, pohazovaly jimi a pitvořily se. Dokolečka opakovaly dutými hlasy pitomou říkanku, kterou už Debbie jednou slyšela:

„Sally, Sally, kde tě vzali, jak to, že tě ještě červi nesežrali?“

Nemohlo být pochyb.

Byli to Joe Flagherty a Tim O’Connor. Ti, co měli na svědomí Sallyinu smrt. A kteří byli taky dávno mrtví, utopení jako ona. Ale ani po smrti jí nedali pokoj.

Tohle musel být hrob ubohé Sally.

A její kosti!

Zatímco její duch přebýval tam dole, v řece.

Debbie se třásla strachy. Tohle bylo něco úplně jiného než duchové, které občas viděla a potkávala, a kteří se chovali vlídně.

Vlastně tohle ani nebyli duchové, ale oživlé mrtvoly. Možná je z 52

jejich hrobů vytáhl měsíční úplněk.

Ale o tom nebyl čas uvažovat. Třebaže jí strachy drkotaly zuby a celá se chvěla, vykročila Debbie ze stínu mohutného stromu a stejně jako tenkrát u řeky, ve svém snu, hlasitě vykřikla:

„Nechte toho!“

Zombie strnuly, pustily z rukou kosti a jako na povel se otočily k ní.

Pod cáry roztrhaných šatů jim prosvítalo žlutozelené, hnijící maso. Zrzavému Timovi viselo levé oko z důlku. Joemu chyběla téměř celá polovina tváře a Debbie viděla, jak se mu pod odchlíplou kůží pohybují tlustí bílí červi. Strašlivý zápach jí zvedal žaludek.

Ale přesto ještě jednou, slaběji a méně odhodlaně, vykřikla:

„Nechte ji na pokoji!“

Joe se chrčivě zachechtal.

„Živý maso!“ zaskřehotal napůl nesrozumitelně. „Živý maso!“

A vykročil k ní.

Tim ho následoval.

Debbie zkameněla hrůzou.

Chtěla utéct, ale nedokázala se ani pohnout. Jen třeštila oči a sledovala, jak se ty dvě příšerné mrtvoly přibližují.

Už byly u ní.

Chci se probudit, prolétlo jí hlavou. Chci, aby ten strašný sen skončil.

Ale nebyl to sen.

Joe natáhl ruku s kostnatými poloobnaženými prsty k jejímu hrdlu.

Tim skřípal řídkými černými zuby.

Už ji mají!!

Debbie zaječela a skácela se v mdlobách k zemi.

53

XIV.

Někdo jí cloumal ramenem.

To jsou ty mrtvoly, napadlo ji. Roztrhají mě na kusy. A to bude definitivní konec všeho.

Do zavřených očí se jí nahrnuly slzy.

Nechtělo se jí umřít tímhle způsobem.

Vůbec se jí nechtělo umřít.

Celá se schoulila a tiše naříkala. Teprve po chvíli k ní dolehl naléhavý hlas.

„Debbie! No tak se prober! Co je ti, Debbie?“

Váhavě pootevřela oči.

Klečel u ní Tom.

Chlapeckou tvář měl staženou obavami, ruce položené na Debbiiných ramenou se mu chvěly. Rozsvícená baterka se válela opodál.

„Tome,“ vydechla šťastně Debbie a přitulila se tváří k jeho chladivé ruce.

„Je ti něco, Debbie?“ ptal se znovu. „Co se tu vlastně stalo?“

Posadila se a ustrašeně se rozhlédla kolem.

Rozhrabaný hrob. Všude plno hlíny, v níž se válely vybělené lidské kosti. Zombie zmizely.

„Viděl jsi je, Tome?“ zašeptala.

Zavrtěl hlavou.

„Koho? Nikoho jsem neviděl, Debbie. Sakra, neměla ses mi ztratit. Trvalo mi věčnost, než jsem se k tobě dostal těmi houštinami.

No, a když jsem dorazil, tys tu ležela a…“ bezradně rozhodil rukama.

54

„Ani jsi nic neslyšel?“

„Měl jsem dojem, že slyším nějaký hlasy. Ale asi se mi to jen zdálo. Někdo tu byl?“

Debbii bezmocně poklesla ramena. Zase jí neuvěří. Proč vždycky všechno viděla jen ona sama? Nebo to zase byl jen přelud? Jen sen?

„Vidíš ty kosti?“ otázala se. Protože jestli je nevidí, je Debbie opravdu blázen.

Vzhlédl. „Jo,“ kývl, „je to pěkně hnusný. Vypadá to, že je vyhrabalo nějaký zvíře, nebo co.“

„Ne,“ řekla tiše. „Jsou to Sallyiny kosti a tohle je její hrob.“

A vyprávěla mu, co se jí přihodilo. Když se dostala k oživlým mrtvolám Joeho a Tima, znovu ji roztřásla hrůza

a Tom ji

chlácholivě objal. Pevně se k němu přitiskla.

„Nevím, proč mě nezabily,“ skončila, „Nejspíš jsi je vyrušil.

Takžes mi vlastně zachránil život, Tome.“

Tom pochmurně mlčel.

Věří mi? chvěla se Debbie. Co mám dělat, aby uvěřil? Já jsem si to opravdu nevymyslela, Tome!

Tom ji pustil, kousek poodešel a prohlížel si kosti.

„Moc tomu nerozumím,“ ozval se nervózně, „ale asi to opravdu nejsou kosti dospělýho člověka.“

Pomalu prohledával okolí. Náhle se zastavil, znehybněl a zadíval se pod nohy. Pak se s přemáháním sehnul a něco zvedl. Otočil se k Debbie a ona viděla, že je to lebka.

Držel ji v natažené ruce v bezpečné vzdálenosti od obličeje, jako by se bál, že ho kousne.

„Sally!“ hlesla Debbie.

Tom lebkou zvolna otáčel v prstech.

„Možná,“ připustil. „Hrob není nijak označenej.“

Debbie rezignovaně vzdychla. Čím by ho ještě mohla přesvědčit?

„Je to Sally, Tome! Kam jinam by ji pohřbili než sem, na tenhle hřbitov? Stejně jako ty dva, Joea a Tima. Jejich hroby jsou určitě někde blízko, můžeš se vsadit!“

Teď se jen modlila, aby rozumného Toma nenapadlo, že se po nich podívají. To by nesvedla. Třeba tam ještě někde číhají. Nic podobného už nechtěla zažít. Nikdy.

55

Naštěstí to Tom nevyžadoval.

„Dobrá,“ řekl a velmi opatrně položil malou lebku zpátky do trávy. „No tak dobře. Ale co teď?“

Debbie si trochu oddychla.

„Já nevím, Tome. Sally mě sem zavolala, abych jí pomohla, určitě. Musíme něco udělat.“

Thomas Danwoody mlčel.

„Asi bychom ji měli,“ uvažovala Debbie, „pohřbít Ano, jistě.“

Čekala na nějaké znamení, ale v její mysli se nic neozývalo.

Tom nejistě pohlédl na rozhrabaný hrob.

„Ne, ne,“ zavrtěla Debbie rozhodně hlavou, „tady ne. Někde jinde. Oni… by jí nedali pokoj. Až zas bude úplněk… nebo jindy…

já nevím.“

To už bylo na Toma moc.

„Ježíši, Debbie,“ vybuchl, „j a k s i to vlastně představuješ? Že posbíráme ty kosti a někde je tajně zakopem? Ty

ses úplně

zbláznila!“

Nemohla se na něj zlobit, ale byla z hrůzných zážitků téhle noci tak vyčerpaná, že se rozplakala. Slzy jí tekly po tvářích, rozmazávala si je pěstí, protože jí to bylo trapné, a přitom přerývaně mluvila.

„Já vím… neměla jsem tě do toho zatahovat, Tome. Jsi… moc hodnej a… moc jsi mi pomoh,“ usmála se násilně přes slzy. „Promiň.

Jdi domů a já… se o ni postarám.“

Nic na světě si nepřála míň, než aby teď odešel.

Plakala a plakala.

Thomas se zastyděl. Jestli tahle křehká, pihovatá holka opravdu zažila všechno, co mu vyprávěla, bylo skoro neuvěřitelné, že to vydržela. Že nezešílela. A on tady na ni, na pustém nočním hřbitově, křičí.

Znovu si k ní klekl a začal ji hladit po těch jemných, kudrnatících se oříškových vlasech.

„Nezlob se, Debbie! Promiň mi to. Já… jsem hloupej!“

Ale ona nebyla k utišení.

Plakala z únavy a z vyčerpání. Plakala, jak je Tom hodný. Plakala kvůli té ruce, co ji hladila po vlasech. Plakala pro Sally. A pro sebe.

Plakala pro celý svět, ve kterém je tolik nespravedlnosti.

56

Tom už to nemohl vydržet. Zvedl se, sundal si plátěnou prošívanou bundu a rozložil ji do trávy. A pak na ni, jednu po druhé, opatrně a taky trochu s odporem, kladl kosti malé, ubohé, týrané Sally. Lebku přidal až úplně naposled.

Vzal ten smutný uzlíček a přistoupil k Debbie.

„Tak pojď, Debbie. Musíme se vrátit. Už je pozdě.“

Postavila se na nohy, zvedla k němu uslzený obličej a unaveně se usmála. Všechny síly ji opustily. Chtělo se jí spát, spát a na nic nemyslet.

Dal jí do ruky baterku, levačkou uchopil její volnou dlaň a zarostlými pěšinkami mezi hroby se vydali na cestu ze hřbitova.

Dovezl ji před dům. Debbie se už uklidnila, ale stále se cítila k smrti unavená. Jen s námahou se zmohla na úsměv, když se ji Tom pokoušel rozptýlit líčením, co by se asi stalo, kdyby je zastavila policie a myslela si o nich, že jsou nějací vykradači hrobů. Vlastně to ani žádná legrace nebyla.

Starostlivě se s ní rozloučil a ona mu mátožně řekla ahoj a zamířila k domu, který na ni čekal s rozsvícenými okny. Vůbec se nezeptala, co má v úmyslu, na to už opravdu neměla sil.

Tom počkal, až za ní zapadly domovní dveře, a pak nastoupil do auta a nastartoval.

Odjížděl a v kufru mu teskně chrastily Sallyiny kosti.

57

XVII.

„Santa Lucia, Santa Lucia,“ zpíval obtloustlý a plešatý Alex lehce falešně. Další italská slova slavné písně samozřejmě neznal, takže jen nesrozumitelně bručel, ale konec refrénu vždycky vítězoslavně zavyl: „Santa Lucia, Santa Lucia!“

Osazenstvo pizzerie útrpně obracelo oči v sloup. Ale když se to tak vezme, patřilo to ke koloritu a bez Alexe a jeho „árií“ by to nebylo ono. Snad by sem ani nechodili.

„Už ho to zase bere,“ zašklebil se Tom.

Debbie se usmála. Než usnula, měla pocit, že hrůzné zážitky toho večera ji musí poznamenat na celý život – nebo přinejmenším na hodně dlouho. Ale ráno se kupodivu probudila úplně svěží a v dobré náladě, tak dobré, že se jí chtělo zpívat. Cestou do školy si všimla, že pupeny na stromech a keřích se pomalu začínají rozvíjet v čistě zelené listy, japonské třešně v zahradě paní Tysonové byly obsypané růžovými květy a ptáci zpívali jako o závod. Po měsíční noci přišel jasný a slunečný den. Život byl nádherný a voněl.

O přestávkách samozřejmě nebyl čas, aby si s Tomem pořádně promluvila. Ani o to nijak zvlášť neusilovala, ale byla ráda, když se na ni usmál a zvedl palec, jako že je všechno oukej. Jistě bylo, když se o to postaral on.

Ale ze školy ji vzal k Alexovi na zmrzlinový pohár – když je tak pěkně, říkal. Dala si čokoládový, pomalu z něj uždibovala, těšila se z hezkého dne a z Tomovy přítomnosti a vůbec nepospíchala na rozhovor o nepříjemných věcech. Alex pořád zpíval, byl zkrátka v ráži.

„Třeba se mu stýská po staré vlasti,“ řekla Debbie.

58

„Alexovi?“ vytáhl Thomas obočí. „Neblázni, cvrčku. Ten v životě Itálii neviděl ani z rychlíku.“

Schválně se zamračila.

„Neříkej mi cvrčku. Nejsem malý dítě.“

„Ne?“ řekl Tom přehnaně udiveně. „Ale určitě cvrkáš, že jo?“

Musela se rozesmát.

A on se najednou natáhl přes kulatý stolek a položil svou dlaň na hřbet její ruky. Ani ji nenapadlo ucuknout.

„Nemělas doma průšvih?“ zeptal se starostlivě.

Cítila teplo jeho dlaně a přála si, aby to takhle trvalo věčně. Ale on ji zase odtáhl.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Naši na mě čekali a dívali se na mě pochopitelně se značným podezřením. Asi jsem zrovna nevypadala, jako když se vracím z rande se svým dívčím idolem,“ zažertovala trochu, aby mu oplatila toho cvrčka.

„Máma by mě nejradši

podrobila křížovýmu výslechu, ale já byla děsně utahaná a asi to na mě bylo vidět, takže zasáhl táta. Málem jsem usnula už pod sprchou.

No, dneska už asi mámě neuniknu.“

„Co jí řekneš?“ zajímal se dychtivě Tom.

„Nic o Sally a… těch věcech, samozřejmě. Něco zamlčím, něco si přimyslím, žádnej problém. Už jsem ti říkala, že to takhle dělám dávno.“

Připadalo jí to špatné, a tak ještě dodala:

„Nelžu jim, Tome. Mám je oba moc ráda, jen jim nechci přidělávat starosti.“

Chápavě přikývl.

„Tomuhle se asi nevyhne žádnej z nás,“ pronesl velmi moudře.

Oba se odmlčeli.

Debbie se stále vzpírala položit mu tu otázku, ale Tom o tom naštěstí začal mluvit sám.

„Pokud se týče… Sally, zařídil jsem to. Dneska jí ve vší tichosti pohřbili na novým hřbitově. Bude tam mít dokonce malej, prostej náhrobek. Až bude hotovej, zajdeme tam spolu.“

„A přineseme jí nějaký květiny,“ šeptla dojatá Debbie. „Ale – jak jsi to dokázal, Tome?“

„No… musel jsem požádat o pomoc tátu, kterej to taky všechno 59

financuje. Nejdřív na mě koukal jako na zločince a dalo mi dost práce, než jsem rozptýlil jeho podezření. Protože jsem mu taky nemoh vyklopit všechno, to chápeš.“

To chápala.

„Cos mu teda řek?“

„Že jsem v archívu narazil na tu zprávičku o utonulé holčičce a že mě zaujala, a tak jsem šel na starej hřbitov a našel její hrob rozhrabanej od nějakýho zdivočelýho psa a kosti poházený kolem.

Že ta chudinka by si zasloužila lepší místo pro odpočinek… a tak.“

„Dobrý,“ vydechla Debbie.

„Nejdřív se rozčiloval, že je to nezákonný, že se to dalo vyřešit oficiálním postupem, ale já mu řek, že Sally už nemá žádný příbuzný a že za chvíli by její kosti tahaly po ulicích psi z celýho Downhillu a že je to stejně ostuda, že město s tím starým hřbitovem nic nedělá, aspoň oplocení by se mělo spravit, prostě pořád jsem do něj hučel, až mě zastavil a povídá, Tome, asi z tebe bude dobrej novinář, protože umíš používat správný argumenty, jen si dej pozor, abys je užíval vždycky jen pro správnou věc, a já na to, Tati, tohle je správná věc!

No a on pak jen řek dobrá a hned zved telefon a zavolal starostovi a policejnímu náčelníkovi, do pohřebního ústavu a spoustě dalších lidí a za čtvrt hodinky to bylo vyřízený.“

Debbie se na něj okouzleně dívala. Co se znali, ještě se takhle nerozpovídal.

„To je senzační, Tome,“ řekla pak. „Moc ti děkuju.“

„Já nic,“ bránil se. „To všechno táta. Je… správnej.“

Cítila z jeho slov ostýchavou lásku.

„Jistě budu moct jednou poděkovat jemu,“ řekla Debbie tiše.

„Zatím děkuju tobě, za všechno.“

A tentokrát to udělala ona. Natáhla ruku a položila ji na Tomovu, maličko ji stiskla a pak jemně pohladila.

Tom zčervenal jak pivoňka.

„Amore mio!“ zaječel Alex.

Nikdo z nich teď nevěděl, co říct. Možná ani nechtěli, vždyť by tím porušili křehké kouzlo okamžiku.

Debbie přemýšlela, jestli tímhle všechno končí. Ostatky nebohé 60

Sally spočinuly v novém hrobě a její spánek už nebude nikdo rušit.

Ale co ta druhá Sally? Ta v řece? Je také spokojená a nikdy se už neobjeví? Nikdy už nic neprovede?

Debbie si tím nebyla jistá.

Ale nemohla si to nijak ověřit, mohla jen čekat, až se zase něco stane. Jestli se stane.

Podívala se z okna a strnula.

To nemohla být náhoda!

Zrovna, když myslela na Sally!

Vytřeštila oči.

„Co je?“ zeptal se znepokojeně Tom.

„Podívej,“ ukázala bradou k oknu. „Rychle! To je ona!“

Po chodníku za štěrkovým parkovištěm před pizzerií U Alexe pomalu kráčela stará paní v modrých šatech s krajkou.

„Vidíš ji?“ zeptala se s úzkostí.

Protože jestli ji nevidí, tak je to docela určitě duch.

Ale Thomas kývl hlavou.

„Jo,“ řekl vzrušeně.

„Tak rychle, poběž! Musím s ní mluvit!“ vykřikla Debbie a už se zvedala ze židle.

Tom jí neodporoval, ale musel ještě zaplatit, takže když se konečně vyštrachali ven, starou paní už nebylo vidět. Přeběhli parkoviště a rozhlédli se po rušné Main Street.

Byla tam!

Kráčela nějakých sto padesát metrů pod nimi, klidně a nevzrušeně, bez jediného ohlédnutí.

Debbie se okamžitě rozběhla.

Tom ji následoval.

Konečně se všechno dozvím, říkala si Debbie a upalovala, až lidé kolem poplašeně uskakovali. Kličkovala mezi nimi a rychle se přibližovala k tajemné osobě.

Už byla velmi blízko.

Chtěla na ni zavolat.

Otevřela ústa.

V tom okamžiku přirazil k chodníku černý chevrolet. Vyskočil z něho statný muž s tmavými vlasy v bleděmodré košili, popadl starou 61

paní za loket, otevřel dveře a vstrčil ji do auta. Něco jí přitom rozčileně vykládal.

Nezdálo se, že by se stará paní bránila.

Debbie zůstala stát a zírala.

„Do háje!“ řekl Tom.

62

XVIII.

Ale Debbie se nemínila tak snadno vzdát.

„Rychle auto, Tome! Musíme za nimi!“

Thomas si už zřejmě zvykl, a tak ani neprotestoval. Odklusal na parkoviště před pizzerií pro svou suzuki a Debbie se zatím dívala za chevroletem. Měli štěstí, protože černý vůz zastavil na světelné křižovatce s kruhovým objezdem, kde se protínaly Main street, Madison street, Western avenue a Constitution avenue.

Nejfrekventovanější křižovatka v Borgentownu jim tak poskytla dostatek času a než chevroletu naskočila zelená, seděla už Debbie vedle Toma, který se brilantním manévrem zařadil do proudu čekajících aut.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Tom Debbie, která visela očima na vozidle nějakých třicet metrů před nimi.

„Ještě nevím,“ pokrčila rameny, „ale snaž se je neztratit, Tome.

Možná je to naše poslední šance rozluštit záhadu kolem utopené Sally.“

„Myslíš?“ opáčil pochybovačně a zařadil jedničku. Auto se rozjelo.

„Mám takovej pocit.“

Chevrolet zahnul doprava na Constitution avenue a Tom ho následoval. Křižovatka hustý provoz stejnoměrně rozdělila a jejich suzuki se tak octla v těsné blízkosti sledovaného vozu. Mezi nimi se kolébala jen přetížená dodávka Stearsovy čistírny oděvů.

„Dobrý,“ řekla Debbie.

„Moc by mě zajímalo, co to všechno má znamenat,“ zamumlal Tom, který udržoval stále stejný odstup od chevroletu.

63

To by Debbie taky chtěla vědět.

„Víš,“ řekla, „nejdřív jsem si myslela, že ta stará paní je Sallyina matka… teda její duch, kterej mi chce něco povědět, nebo naznačit, nebo tak něco. Byla jsem o tom skoro přesvědčená. Ale tohle všechno to mění.“

„No s duchem by asi takhle nikdo nezacházel,“ utrousil uštěpačně Tom.

„Leda jinej duch,“ namítla Debbie.

„Ale Debbie, přece mi nechceš namluvit, že se celej Borgentown hemží duchama a k tomu za bílýho dne! V noci na hřbitově – dejme tomu. Ale teď a tady?“

„Máš asi pravdu,“ souhlasila Debbie. „Bude v tom něco jinýho.“

Zbývalo jen zjistit co.

Na okraji East Parku, čtvrti s osamělými, většinou přepychovými vilami zahnul chevrolet do jedné z postranních ulic. Thomas ho s bezpečným odstupem následoval.

Černý vůz jel velmi pomalu a po chvíli zastavil u chodníku. Muž vystoupil a pomohl staré paní z auta. Ta se nijak nevzpouzela.

Thomas neztratil duchapřítomnost a nezměněnou rychlostí projel kolem chevroletu. Debbie napjatě sledovala, jak nesourodá dvojice mizí v pootevřené zahradní brance a pokračuje po dlážděném chodníku k nízké vilce se žlutou, trochu už oprýskanou fasádou. Pak jí výhled zakryla zeď.

Thomas zaparkoval pár metrů před chevroletem a vypnul motor.

„Tak to bychom měli,“ řekl.

Ale Debbie si to nemyslela. Otevřela dvířka, vystoupila a vracela se po chodníku zpátky.

Tom jen zakroutil hlavou a šel za ní. Už věděl, že si Debbie některé věci nedá vymluvit.

Došli k brance, která zůstala otevřená, a zadívali se k domu.

Působil opuštěně a pustě. Na sloupku branky bylo tlačítko elektrického zvonku, ale pod ním žádné jméno. Debbie váhala, jestli ho má stisknout.

„Počkej,“ zadržel ji Tom, „co si to takhle nejdřív rozmyslet?“

„Musím s ní mluvit,“ nedala se odradit Debbie.

„Jestli ji tam drží proti její vůli, nebudou z toho mít žádnou 64

radost,“ vysvětloval jí trpělivě Tom. „Nejdřív bysme to měli zjistit –

to znamená dostat se do domu pod nějakou přijatelnou záminkou.

Nemůžem tam přece jen tak vlézt a říct, že chceme mluvit s babičkou!“

Debbie se musela zasmát.

„No to asi ne,“ připustila. „Máš nějakou přijatelnou záminku po ruce?“

Thomas se zamyslel.

„Sčítání lidu?“ navrhl a Debbie vyprskla. „Pojišťovna? Kontrola plynu?“

„Obávám se, že na nic takovýho nevypadáme,“ docela se bavila Debbie. Jenomže nějak se dovnitř dostat museli.

„Hele,“ řekl Tom, „a co kdybysme prostě a jednoduše hledali ztracenýho psa? Binka, třeba. Prostě jsme se tady procházeli, najednou se nám vytrhl a zmizel.“

Debbii při zmínce o Binkovi píchlo u srdce, ale musela uznat, že to není tak špatný nápad.

„Tak jo,“ souhlasila. „Jdeme na to.“

Vešli do zarostlé zahrady a zvolna kráčeli po dlážděné cestičce.

Pořád se pátravě rozhlíželi kolem a Thomas dokonce dvakrát nebo třikrát zavolal:

„Binku! Kde jsi, Binku?“

Debbie tajila dech. I když se dostanou dovnitř, najdou tam starou paní? Co když jim ten chlápek jen řekne, že tu žádný pes není a zas jim přibouchne dveře před nosem? A pokud se s ní setkají, na co se jí Debbie zeptá?

Ale nemělo cenu nad tím koumat. To se uvidí.

Došli až k domu, aniž by zaznamenali jakékoliv známky života.

Také u dveří byl zvonek beze jména.

Thomas se na Debbii tázavě zadíval, a když ta jen pokrčila rameny, stiskl tlačítko.

Slyšeli, jak se řinčení zvonku rozléhá domem.

Žádná reakce.

Nikdo jim neotevřel, nezaslechli jediný zvuk, uvnitř vládlo mrtvé ticho. Ale někdo tam přece být musel. Ten muž. Ta paní!

Čekali dlouho, ale když se nic nedělo, stiskla tentokrát tlačítko 65

Debbie a držela ho snad půl minuty. Marně.

Tom jí gestem naznačoval, aby vypadli, ale ona rezolutně zavrtěla hlavou.

Nadechla se, vzala opatrně za kliku a stlačila ji dolů.

Dveře se otevřely.

Debbie a Thomas váhavě nakoukli dovnitř.

Z přítmí za dveřmi se vynořily dvě chlupaté paže, popadly je za ramena a smýkly jimi dovnitř.

66

XIX.

Bylo to nečekané.

Vrávoravě vletěli do vstupní haly, z níž vedlo úzké schodiště do patra, a snažili se udržet rovnováhu. Útok nebyl zas tak neurvalý, aby je srazil na zem, ale rozhodně je překvapil.

Dveře za nimi prudce zabouchly.

Zastavili se někde uprostřed haly a okamžitě se podvědomě přitiskli k sobě, aby mohli nebezpečí čelit společně. Nebezpečí představoval muž, který před chvílí odvlekl starou paní z Main street až sem. Blížil se k nim, rukávy košile vyhrnuté a ruce zaťaté v pěst.

Mohlo mu být tak k šedesátce, ale jeho robustní postava a svalnaté paže přesvědčovaly, že by Tom a Debbie asi sotva uspěli, kdyby se s ním pustili do rvačky. Neměli to sice v úmyslu, ale kdyby je chtěl zabít, byli rozhodnuti se bránit. Muž nevypadal na to, že by je chtěl pozvat na čaj.

Stál těsně před nimi a chmurně si je prohlížel zpod huňatého obočí.

„Co tu čmucháte?“ zavrčel nepřátelsky.

Tom se pokusil dostát původnímu záměru.

„Víte, my… hledáme psa. Ztratil se nám někde tady.“

Znělo to nevěrohodně a muž se opovržlivě ušklíbl. Ale pak jeho obličej změkl a v očích se mu blýsklo.

„Já psy nekradu,“ řekl.

„To ne… to jsme nemysleli,“ koktal zmateně Tom.

„Ale vy jste mě možná přišli vykrást, ne? Tipařská dvojka borgentownského gangu mladistvých zločinců! Bonnie a Clyde v novém vydání? Co takhle zavolat policii?“

67

Nevěděli, jestli si z nich dělá legraci, anebo to myslí vážně.

Debbie to riskla:

„Klidně je zavolejte. Určitě je bude zajímat, proč tady vězníte tu starou paní!“

Muž ztuhl.

„Aha,“ řekl jen. „Takže co vlastně chcete?“

„Potřebujeme s ní mluvit,“ odpověděla Debbie už klidněji. Zatím se nezdálo, že by se je ten člověk chystal zavraždit.

„Jestli je to možné,“ připojil se ještě smířlivě Tom.

Muž se poškrabal na hlavě. Očividně váhal, ale pak se rozhodl:

„Tak pojďte dál. Promluvíme si.“

Otočil se a zamířil k pootevřeným dveřím. Debbie a Tom ho následovali. Debbie cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Konečně se setká s neznámou a tajemnou paní, která byla podivným způsobem spojená se Sally a vším, co se kolem ní dělo.

Ale v místnosti, kam je muž zavedl, žádná stará paní nebyla.

Zaplňovaly ji police s knihami, velký psací stůl s počítačem a laserovou tiskárnou a pohodlná sedací souprava rozložená kolem oválného konferenčního stolku s deskou z kouřového skla. V rohu se až ke stropu vypínala brazilská palma.

Muž jim pokynul, aby si sedli, otevřel bar s malou ledničkou zabudovaný ve stěně a nalil jim do dvou vysokých sklenic studenou colu. Postavil je na stolek a usedl naproti Tomovi a Debbii.

„Nejspíš máte žízeň, jak jste se honili za tím neexistujícím psem,“

pobídl je. „Napijte se. Není otrávená – aspoň myslím.“

Žertoval a Debbie s Tomem to přijímali s ulehčením. Úvod jejich

„návštěvy“ byl rozhodně dramatičtější. Napili se.

„Díky,“ řekl Tom, když odložil skleničku.

Muž se pohodlně opřel v křesle a upřeně se na ně zadíval.

„Takže,“ řekl pak, „aby bylo jasno. Jmenuju se Gardner. Ben Gardner. A ta stará paní je moje matka.“

Tohle sdělení je překvapilo. S tím nepočítali.

„Ale…“ začala namítat Debbie, avšak pan Gardner ji okamžitě přerušil.

„Počkejte ještě, až vám všechno vysvětlím, i když nechápu, proč se o to zajímáte.“ Na chvíli se odmlčel jako by přemýšlel, odkud má 68

začít.

„Mamince je už přes osmdesát a má těžkou sklerózu. Ještě donedávna se o

ni starala její mladší sestra, ale když znenadání

zemřela, okamžitě jsem opustil své zaměstnání v Německu a vrátil se do Států, abych se o ni postaral. Víte, nikdy bych nepřipustil, aby skončila v nějakém ústavu. Byla na mě vždycky hodná a… no zkrátka takhle nějak to je. Žili jsme v Pittsburghu, ale pak jsem raději koupil tenhle dům, je tu hezky a klid.“

Tom s Debbií mlčeli. Debbie byla trochu ohromená tím, že celá historie se starou paní má tak jednoduché vysvětlení. Ale stejně ještě zůstávalo mnoho otázek.

Pan Gardner jako by je znal.

„Fyzicky je na tom maminka velice dobře, doktor říká, že tu může být klidně do stovky. Ovšem ta její skleróza… víte, jedním z jejích projevů jsou útěky z domova. Podle doktora je to poměrně obvyklé.

Střídáme se s paní Tellerovou, to je placená ošetřovatelka, ovšem maminka je velmi vynalézavá a rafinovaná, asi jako nezbedné dítě, a tak nám občas uteče. Musíme ji pak hledat po celém městě jako dnes

– vždyť by ji mohlo srazit auto, mohla by někam spadnout, zabloudit, to si umíte představit, že? Jednou jsem ji dokonce našel u řeky, jak hází do vody nějaké květiny!“

„A zpívá si písničku,“ řekla tiše Debbie.

Ben Gardner na ni vrhl překvapený pohled, ale nezeptal se, jak to ví.

„Zpívá si často. Než se vdala, vystupovala jako zpěvačka v několika docela úspěšných muzikálech. Ona se teď asi (ale přesně to nevíme) vrací do mládí a do dětství a je svým způsobem velice šťastná. Mám s ní starosti, ale nelituju toho. Jen mi někdy trochu ujedou nervy. Jako když jsem na vás tak vybafl. Nezlobte se.“

Debbie se nezlobila ani trošku. Pan Gardner jí najednou byl velmi sympatický.

„Proč se vlastně o moji matku tak zajímáte?“ dostal se Gardner konečně k jádru věci.

Tom nejistě mrkl na Debbii, ale ta už byla rozhodnutá nic netajit.

„Jednou jsem se s ní setkala a mluvila s ní. Právě tam u řeky.

Měla jsem dojem… myslela jsem, že by mi mohla povědět něco o 69

Sally. To je… to byla holčička, která se tam utopila, víte? Už je to hodně dávno – v roce 1914. Vaše maminka o ní zpívala…“

Odmlčela se, protože to celé znělo naprosto bláznivě. Ale pan Gardner se ničemu nedivil.

„Ona mluví se spoustou imaginárních lidí. Jen málokterá jména mi někoho připomínají, o některých osobách nevím, jestli vůbec existovaly, jiní už dávno zemřeli a maminka je nemohla znát. Má to, chudinka, všechno pomíchané. Většinou nepoznává ani mě a má mě za někoho jiného, jindy jsem pro ni malý kluk, nebo třeba její otec, dědeček…“ rozhodil pan Gardner bezmocně rukama.

A jakoby na potvrzení jeho slov se ve dveřích objevila stará paní v modrých šatech se zažloutle bílou krajkou a s úsměvem ve vrásčité tváři se k nim cupitavě rozběhla.

„To je hezké, Vilíku,“ volala radostně, „žes pozval kamarády na jablečný koláč!“

70

XX.

Následující dny nebyly pro Debbii moc příjemné. Dlouho se nemohla smířit s tím, že pátrání – nakonec úspěšné – po staré paní bylo jen slepou uličkou. Příběh Bena Gardnera a jeho matky byl zajímavý a lidsky dojemný, ale nic se z něho nedozvěděla o Sally a o tom, co utopená dívka po ní vlastně chce. Měla pořád nepříjemný dojem, že celá podivná historie ještě neskončila.

No a pak tu byl Tom. Trapné vniknutí do domu pana Gardnera a následný rozhovor znovu narušil křehké pouto důvěry, které mezi nimi vzniklo po hrůzyplném večeru na downhillském hřbitově. I když to nevyslovil, Debbie cítila, jak opět začíná pochybovat o jejím zdravém rozumu. Ne, to by přehnala. Tom si nemyslel, že je bláznivá, jen asi uvažoval, jestli prostě nemá příliš bujnou fantazii.

Navíc celý jejich dosavadní vztah byl nějak spojený se Sally, o ničem jiném se spolu pořádně nebavili. A teď, když všechno (Debbie si byla téměř jistá, že zdánlivě) skončilo, proč by ji měl zvát k Alexovi, nebo do kina, na procházku? O čem by si povídali? O

škole?

Takhle s trochou hořkosti uvažovala Debbie v týdnu po návštěvě vily East Parku. Tom s ní samozřejmě mluvil, řekl jí ahoj, prohodil pár nezávazných poznámek o přestávce, ale to bylo všechno. Jednou ho uviděla, jak se přátelsky baví s Meg, ale třebaže si byla jistá, že mezi nimi nic není, překvapilo ji, jak se jí do srdce zabodl osten žárlivosti. Nedalo se nic dělat, musela si přiznat, že Toma miluje.

Byl to pro ni naprosto neznámý pocit, který v ní vyvolával zmatek. Ale jak byla zvyklá, nechávala si ho pro sebe, zamkla ho hluboko uvnitř a snažila se na něho nemyslet, jako by to byla stejná 71

věc jako pan Pierce a duchové. Ale dařilo se jí to jen s obtížemi, protože Toma viděla každý den a každý den cítila to zvláštní rozechvění, nejistotu smíšenou s nadějí a ještě mnoho jiných pocitů, která nedokázala pojmenovat.

Zase se jí vrátila předchozí nálada – s nikým se nebavila a ze školy pospíchala rovnou domů a mezi prvními, snad aby nemusela překonávat zklamání, že jí Tom nenabídne svezení, hodně se učila, četla a odháněla myšlenky na Toma, Sally a jiné nepříjemné věci.

Rodiče si toho samozřejmě všimli a v jejich tváři se znovu objevil ustaraný výraz. Paní Sterlingová se několikrát pokusila zavést řeč na Toma, ale Debbie ji překvapivě příkře odbyla. Všechno bylo špatně.

Mnohé z toho asi stálo v pozadí Debbiina rozhodnutí jít se ještě jednou podívat k Sand River. Nebylo to žádné neodbytné nutkání jako tenkrát v kině, žádná cizí moc nebo síla ji tam netáhla, jen v ní postupně sílil dojem, že na místě, kde záhada začala, musí najít i odpověď na to, jak skončí. A tak nakonec překonala strach a bázeň a vypravila se tam, trochu nešťastná a trochu bezradná, jenomže co jí ještě strašného mohlo potkat?

Duben se chýlil ke konci, stromy kvetly a tráva voněla. Svět byl jako každé jaro místem pro radost a všichni tvorové měli jen jásat a těšit se ze života. Město i lidé v něm tak opravdu vypadali – kromě Debbie ovšem. Bylo to nespravedlivé.

Vystoupila z autobusu na konci Downhillu a přes pustou planinu, která se vesele zelenala, došla k řece. Voda už dávno opadla, jen pás vyplavených kousků dřeva označoval místo, kam sahala, když jarní deště zvedly hladinu. Debbiin smutek se ještě prohloubil, když si pomyslela, že by tu s ní mohl být Bink, který by radostně poštěkával, tryskem odbíhal a zase se k ní vracel, aby mu hodila klacík.

Připadala si zoufale opuštěná. Snad proto se k ní na posledních metrech cesty přidali pan Pierce, bezstarostně žonglující s barevnými míčky, smutná paní v bílých šatech s kytičkou fialek ve výstřihu a nějaký mladík s placatou čepicí na střapatých vlasech, kterého Debbie v životě neviděla. Kráčeli vedle ní mlčky, beze slova, k říčnímu břehu, tráva se pod jejich kroky neohýbala a prudké slunce je prosvěcovalo. Debbie se zastavila.

Běžte pryč, oslovila je v duchu. Nechte mě na pokoji, já vás 72

nepotřebuju a nechci, abyste se mi pořád pletli do života. Chci být normální, rozumíte, úplně normální, obyčejná holka! Běžte pryč!

Myslela to doopravdy, a oni okamžitě zmizeli, rozplynuli se v prohřátém odpoledním vzduchu. Možná tam ani nikdy nebyli, ale Debbie o tom nepřemýšlela.

Řeka líně plynula. Jen tam, v tom místě, kde si bledá dívčí ruky vzala z hladiny věneček suchých květů, tam, odkud vylétl oblázek a udeřil ji do čela, tam, kde Tom spadl do vody, a kde se utopil Bink, stále kroužil dlouhý, pomalý vír. Debbie na něho hleděla z bezpečné vzdálenosti a přitom mluvila se Sally.

Sally, prosím tě, skonči to už. Nevím, proč sis vybrala zrovna mě.

Nevím, co po mě chceš. Kdybych to věděla, pomohla bych ti, opravdu bych ti pomohla. Strašně ti ublížili, já vím, ale už je to dávno a já nechápu, proč kvůli tomu musí umírat nevinní lidé, jako Carol nebo doktor Parkinson. To je špatné, Sally, a ty přece nejsi tak zlá! Nemůžeš být. Chceme ti pomoct, já i Tom.

Když vyslovila Tomovo jméno, zdálo se jí, že vír zrychlil svůj pohyb a voda v něm potemněla. Debbie se polekala.

„Sally!“ vykřikla nahlas v náhlé obavě.

Z kroužícího víru se náhle a nečekaně vynořily dvě bílé dívčí paže.

Debbie strnula a kousla se dortů.

To je konec, napadlo ji. Sally si jde pro mě. Utopí mě.

Nemohla se ani pohnout.

Hubené, vodou promáčené ruce se natahovaly.

Víc a víc.

Zároveň se ozval kvílivý, bezeslovný nářek. Byl zoufale smutný, tesklivý a přitom téměř nelidský.

Debbii z něj mrazilo v zádech.

Ale ruce se nenatahovaly k ní!

Směřovaly dolů po proudu, jako by chtěly dosáhnout na něco, co se nenávratně vzdalovalo, na něco, co nebylo vidět. Nářek se stupňoval.

Debbie se probrala a přitiskla si dlaně na uši. Nedalo se to vydržet.

A jak se tak dívala na tu strašidelnou, neskutečnou scénu, 73

najednou věděla, co Sally chce.

Věděla, co musí udělat.

Bylo to tak jednoduché.

74

XXI.

V noci se Debbii zdál sen.

Byl to týž sen, který prožila v hypnotickém spánku u doktora Parkinsona. Naprosto stejný. A stejně děsivý.

Zas byla u řeky, kde si hrály děti z Downhilu. Znovu byla svědkem těch krutých žertů, jejichž obětí byla nebohá Sally. Opět se je pokoušela zastavit, ale bez účinku. A ještě jednou sledovala, jak se Sally topí, jak mizí pod hladinou.

Byla tam a nebyla.

Pak ji v tom snu někdo sáhl na rameno.

Strašně se lekla a vykřikla.

Posadila se na posteli.

„Debbie, drahoušku, to jsem já,“ chlácholila ji paní Sterlingová.

Nakláněla se nad lůžko a v obličeji měla ustaraný výraz.

„Mami,“ zamumlala Debbie s úlevou.

„Promiň, že tě budím, zlato. Ale zdá se, že je to nutné.“

Debbie se pomalu probírala. Nejdřív byla ráda, že matka přerušila ten mučivý sen, ale pak se jí zmocnily obavy.

„Co se děje, mami?“

Paní Sterlingová váhala.

„Myslím, že bys měla jít k telefonu. Volá pan Danwoody a je to naléhavé.“

Debbie okamžitě vyskočila z postele, a aniž by se dál ptala, přehodila přes sebe župan a seběhla ze schodů. V obývacím pokoji postával pan Sterling se sluchátkem u ucha, starostlivě přikyvoval a tvářil se vážně. Když uviděl Debbii, beze slova k ní natáhl ruku s telefonem.

75

„Ano,“ řekla do sluchátka zadýchaná Debbie,

„to jsem já,

Debbie.“

„Tady je Thomas Danwoody starší,“ ozval se na druhé straně příjemný baryton, v němž bylo ovšem slyšet zřetelné znepokojení.

„Nezlobte se, Debbie, že vás budím.“

„To je v pořádku,“ řekla Debbie rychle. „Co se stalo, pane Danwoody?“

„Jde o Toma,“ odpověděl pan Danwoody. „Nevrátil se domů a máme pochopitelně starosti. Volal jsem několika jeho kamarádům, ale nikdo nic neví. Pak jsem si vzpomněl na vás – Tom o vás v poslední době hodně mluvil. Nevíte náhodou, kde by mohl být?“

„Bohužel,“ řekla Debbie, „viděla jsem ho naposledy ve škole.“

A srdce jí sevřela hrozná úzkost.

Co je s Tomem?

Kam zmizel?

Měla v tom prsty Sally?

„Paní Connorsová, to je naše hospodyně,“ pokračoval majitel Borgentownského Hlasatele, „s ním mluvila ještě navečer. Říkal jí, že se půjde trochu projít k řece, ale do večeře se vrátí.“

„K řece?“ mimovolně téměř vykřikla Debbie.

„Ano,“ přisvědčil pan Danwoody polekaně. „Myslíte… totiž ten případ s ostatky toho utopeného děvčátka… jste jistě informovaná…

myslíte, že by to mohlo mít nějakou souvislost?“

Debbie si to myslela. Ale přiznat to nemohla. K čemu by to také bylo?

Jestli je za Tomovým zmizením Sally, může to vyřešit pouze ona.

Pokud už ovšem není pozdě.

Pokud Tom není mrtvý!

Se strašným přemáháním řekla do telefonu:

„Ne, to ne. Jistě se to brzy vysvětlí. Prosím, ať mi Tom zavolá, jakmile se objeví. Anebo…“

Chtěl dodat: Anebo mi zavolejte vy, jakmile se dozvíte něco nového. Ale neřekla to, poněvadž se bála, že by ji pan Danwoody mohl oznámit nějakou strašlivou zvěst a ona se z pověrčivosti na něco takového neodvážila ani pomyslet.

Ne!

76

Tomovi se nesmí nic stát!

Byla by to její vina.

Položila sluchátko, když se pan Danwoody ještě jednou omluvil, že ji vyrušil ze spánku, a obrátila se k rodičům. Byli celá vyplašení.

„Můžeme ti nějak pomoci, Deb?“ zeptal se vlídně pan Sterling.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jste hodní.“

„Kdybys cokoliv potřebovala…“ ozvala se rozpačitě paní Sterlingová. Ale Debbie znovu zavrtěla hlavou.

Teď především potřebovala být sama.

A přemýšlet.

Seděla na posteli ve svém pokoji a nervózně si lámala prsty. Za okny začínalo svítat.

Do rána nemůže nic podniknout.

Jenže mezitím Tom…

Soustředila se, zavřela oči a vyvolala v mysli obraz hladiny Sand River s tím kroužícím vírem. Šlo to snadno.

Sally, promluvila naléhavě k utopené dívce tam dole, dám ti, co chceš, ještě dnes. Slibuju. Ale nesmíš ublížit Tomovi! Tom je tvůj přítel, Sally. Nech ho být a všechno bude v pořádku. Nejsi přece zlá, Sally, a nebudeš se mstít těm, kdo ti chtějí pomoct. Slyšíš, Sally?!

V obraze za Debbiinými víčky se nic nepohnulo, a tak nevěděla, jestli ji Sally slyšela.

Ale nic víc v tuhle chvíli udělat nemohla.

Jitro přicházelo nesnesitelně pomalu.

77

XXII.

Usnout už se jí samozřejmě nepodařilo. Ležela na posteli s očima upřenýma na obdélník okna, za nímž se zvolna probouzel den.

Hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky promíchané se strachem o Toma.

Prosila Boha, aby se mu nic nestalo.

Ještě že byla sobota a ona nemusela do školy. Mohla si v klidu zařídit, co potřebovala. Hlavně, aby nebylo pozdě.

Kde jen může Tom být?

Po sedmé se vykradla ze svého pokoje a nervózně přecházela spícím domem. Nakonec zašla do kuchyně, udělala si čaj a sýrový toast a snědla ho, ačkoliv neměla na jídlo ani pomyšlení. Jenže kdoví, jak dlouhý den ji čeká.

Nechtěla se setkat s rodiči a vysvětlovat jim, kam jde, protože by jim musela lhát, nebo přinejmenším by jim nemohla říci celou pravdu. A tak nechala na stole v kuchyni lístek, že si šla něco koupit, třebaže obchody byly ještě zavřené, a vypadla z domu. Protože měla dost času, šla pěšky téměř liduprázdným Borgentownem a každou chvilku sledovala čas na svých náramkových hodinkách. Jako by vůbec neutíkal.

Prošla napříč celou čtvrtí Garden City, kde stál jejich dům, a zabočila na Madison street. Pořád myslela na Toma. Telefon se neozval, a to znamenalo, že se ještě neobjevil. A že o něm jeho otec nemá žádné zprávy. Debbiina úzkost narůstala.

Kdyby se Tomovi něco stalo, její život by už neměl cenu.

Když vstoupila do úzké uličky, kde stál New Old Shope, bylo teprve pár minut po půl deváté. Ale neměla nic jiného na práci, a tak 78

jen přecházela po chodníku sem a tam, pokaždé mrkla do výlohy a na dveře opatřené silnou železnou mříží, byla nervózní a napjatá. Co když nebudou mít to, co shání?

New Old Shope byl velmi zvláštní obchod. S trochou nadsázky se dalo říct, že je v něm možné koupit všechno, co nikde jinde nemají.

Strašidelné masky na Halloween. Indiánské amulety a různé kouzelné předměty. Staré a nepotřebné mlýnky na maso. Historické psací stroje, gramofony, oděvy, kusy nábytku, vývěsní štíty a knihy.

Sošky nejasného původu a významu. Kapesní hodinky, mosazné prsteny, šerifské hvězdy, kusy horniny, vycpaná zvířata. Věci, u kterých se jen těžko dalo odhadnout, k čemu slouží, nebo sloužily. A jiné, na pohled úplně nové a nepoužité, avšak stejně nepochopitelné.

Všechno bylo naskládané na rozlehlých policích podél stěn, které sahaly až do stropu. A bůhví co všechno ještě leželo ve skladišti vzadu za krámem.

Bylo devět hodin a deset minut a New Old Shope stále zůstával zavřený. Debbie ztratila trpělivost a po chvíli váhání zabušila pěstí na sklo výkladní skříně. Obchod měl přece otevírat v devět. Na Main street, ale ani nikde jinde, by si netroufli zpozdit se o jedinou minutu.

Zevnitř se ozvaly nesourodé zvuky a z přítmí se vynořila shrbená postava. Přitiskla tvář na dveře a přes silné brýle v kulatém kovovém rámečku se snažila rozeznat, kdo to vyrušuje. Když se majitel obchodu ujistil, že mu nehrozí žádné nebezpečí, odemkl několik zámků a se značným úsilím odsunul železnou mříž.

Vyšel na práh a změřil si Debbii zkoumavým pohledem. Byl to starý muž s plešatou hlavou, kterou zdobil jen úzký věneček šedin, na sobě měl ošoupaný šedočerný pracovní plášť. Pod ním se skrývala vyrudlá červená vesta, v jejímž výstřihu se pomuchlaně krčila tmavá kravata se zlatou sponou.

„Copak, copak, mladá dámo?“ zeptal se pobaveně mužík, kupodivu nijak nepříjemným hlasem.

„Hoří? Konečně přistáli

mimozemšťané? Napadly vás včely?“

Debbie neměla náladu na žerty, ale nechtěla si majitele obchodu rozhněvat. Potřebovala přece jeho pomoc.

„Nezlobte se,“ řekla mírně, „ale je to dost důležité.“

„Jistě, jistě,“ zadrmolil mužík a ustoupil, aby mohla vejít. „Stín 79

přejde stín a voda se zavře.“

„Jaká voda?“ vyrazila ze sebe okamžitě Debbie. Jakákoliv zmínka o vodě jí byla podezřelá.

Ale starý pán na její otázku nereagoval. Odšoural se za pult, jemuž vévodila stará mechanická pokladna, jakou Debbie viděla jen v předválečných filmech. Opřel se dlaněmi o desku pultu, naklonil se k Debbii a řekl:

„Tak prosím, prosím. Některé věci nesnesou odkladu, chápu, ačkoliv leckdo by o tom pochyboval při rozhovoru se smrtí. Nech život plynout jako řeku, praví mudrc, tak jako tak jednou dospěje k moři. Prosím.“

Zmínky o vodě a řece, jistě jen nechtěné, Debbii rozčilovaly, poněvadž jí připomínaly Sally. Nechtěla se se staříkem pouštět do žádných filozofických disputací.

„Sháním panenku,“ řekla stručně. Vůbec ho to nepřekvapilo. Jen se na Debbii krátce podíval přes obroučky brýlí, ale ani se nepohnul.

„Samozřejmě,“ kývl potěšeně hlavou.

„Panenku.“ A ani se

nepohnul.

„Starou panenku,“ upřesnila svůj požadavek Debbie. „Takovou, s jakou si hrály děti na začátku tohohle století.“

Mužík se nepatrně pousmál.

„Byly velice krásné, že? Nevinné. Ne tak lstivé a prohnané, schopné všeho jako dnes. Nejmenovaly se Barbie. Každá holčička jim dávala své jméno, zamilované jméno.“

Debbie nevěděla, co mu na to má říct. Nikdy takovou panenku v ruce nedržela.

„Ano, ano,“ žvatlal stařík dál.

„Jsou pryč, odešly, chudinky

maličké. Kdo by je ještě potřeboval? Neuměly mluvit, nepočůrávaly se, nemrkaly očima, kdepak. Nikdo by si s nimi nehrál, ne, ne.“

V Debbii se zvedla vlna zklamání.

„Nemáte žádnou takovou?“ vzdychla.

„Já?“ podivil se brýlatý mužík. „Ale jistě, já ano. Jistě, jistě.“

„Mohl byste mi ji ukázat?“

Starý majitel kuriózního obchůdku k ní znovu zvedl oči, ale tentokrát si ji prohlížel dlouho a pátravě.

„Snad už se probudila,“ zamumlal pak.

80

„Kdo?“ zeptala se naprosto zmatená Debbie. Mužík jí připadal střelený – ale viděla a slyšela už daleko podivnější věci.

„Nemá jméno, možná měla, možná bude mít, možná. Tak dobře, dobře. Prosím.“

A konečně se pohnul a odšoural se někam do útrob krámu. Bylo to docela legrační, jak pořád opakoval slova, jenomže Debbie neměla na zábavu čas. Šlo o hodně. Především o Toma.

Netrvalo to příliš dlouho a stařík byl zpátky. V ruce držel podlouhlou, zažloutlou lepenkovou krabici. Mlčky ji položil na pult a odklopil víko.

Uvnitř, na starých zmuchlaných novinách ležela panenka. Na hadrovém těle oblečeném v jednoduché šaty z levného kartounu měla nasazenou celuloidovou hlavičku s naznačenými kudrnatými vlásky namalovanými na hnědo. Modré oči ještě zářily, ale z našpulených rtů už růžová na několika místech odprýskla a na tvářích z ní zbyly jen nejasné šmouhy.

Majitel obchodu se na ni zbožně díval.

Debbie při pohledu na panenku necítila nic. Ale uvědomovala si nejasně, že tenkrát pro malou holčičku z chudých poměrů mohla být pokladem nepředstavitelné ceny. A přijít o ni muselo znamenat největší, nejstrašnější ztrátu.

„Kolik stojí?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

Mužík nerad odtrhl oči od krabice.

„Je to vzácnost, ano, ano. Moc velká vzácnost. Co znamenají peníze?“

„Kolik?“ nedala se Debbie odbýt.

„Prosím, prosím,“ ozval se dotčeně stařík a pohladil si pleš. „Sto dvacet dolarů,“ řekl pak úplně změněným, tvrdým a suchým hlasem.

Debbie

vyvalila oči a polkla. Sto dvacet dolarů byla

nepředstavitelná cena! Tolik ani zdaleka neměla.

„Ale…“ vykoktala, „já tu panenku musím mít. Někdo… někdo ji strašně moc potřebuje.“

Při pomyšlení, že je tak blízko cíle a že bude muset odejít s nepořízenou, se jí oči zalily slzami. Ale ještě se nevzdala.

„Mám sebou jen třicet dolarů,“ řekla plačtivě. Pak si sáhla za krk a rozepjala zlatý řetízek s přívěskem ve tvaru čtyřlístku, který dostala 81

od rodičů k šestnáctým narozeninám, a položila ho na pult. „Ale dám vám ještě tohle. Má to daleko větší cenu.“

Mužík mlčel a díval se na řetízek.

„Prosím,“ špitla zoufalá Debbie.

Majitel obchodu uchopil víko a znovu krabici přiklopil. Pak ji posunul po pultu k Debbii.

„Jeden dolar,“ řekl.

„Cože?“ nechápala Debbie.

„Teď stojí jeden dolar,“ opakoval stařík vlídně. „A tohle si vemte,“ ukázal na řetízek.

„Ale jak to?“ divila se překvapená Debbie.

„Jeden dolar, ano, ano. Kdo ví, kudy vedou cesty, a kdo zná pravou cenu věcí? Sbohem a hodně štěstí, mladá dámo!“

Debbie omámená nečekaným vývojem událostí, položila na pult dolarovou bankovku, vzala krabici s panenkou a vyšla z přítmí obchodu na ranním sluncem zalitý chodník.

Za ní spokojeně zachřestila stará pokladna.

82

XXIII.

Debbie s krabicí v ruce stála na břehu Sand River. Všude kolem bylo neuvěřitelné ticho a klid, jako by nic neexistovalo, nic kromě tohoto místa a tohoto okamžiku.

Vzpomínala, co všechno se událo od onoho dne, kdy se jí utopil Bink. Byla to dlouhá série nešťastných a děsivých událostí, v níž jediný světlý bod představoval Tom. Vždyť jen díky nim se spolu sblížili a ona si nebyla jistá, jestli by to přežila se zdravým rozumem, kdyby nebylo jeho. Ale teď byl bůhvíkde.

Měla o něho strach, to ano. Přesto věřila, že je naživu, protože kdyby byl mrtvý, věděla by to. Něco by jí to řeklo. V první chvíli, kdy pan Danwoody telefonoval, se opravdu bála o jeho život, ale nyní cítila, že tak strašné nebezpečí mu nehrozí.

Na otázku, co se mu stalo, však odpovědět nedokázala.

Tentokrát, na rozdíl od mnoha jiných chvil, kdy ho zoufale potřebovala, si ani nepřála, aby tu byl s ní. Tohle byla jen její věc.

Její a Sally. Tomův racionální přístup by možná dokonce všechno pokazil, Debbiin pokus by se nepovedl a nebohá, utopená Sally by se trápila dál.

Odklopila víko a zadívala se na panenku. A najednou jí to, co chtěla udělat, připadalo nesmyslné a bláhové. Hodně jsem se změnila, napadlo ji, asi jsem nějak dospěla, nebo to má na svědomí Tom, protože začínám pochybovat o věcech, které by mi dřív připadaly samozřejmé, třebaže byly přinejmenším neobvyklé.

A bude to pokračovat, uvědomila si najednou, všechno se změní, něco ztratím a daleko víc získám, svět bude jiný a já budu jiná. Dnes je možná poslední den, kdy se ještě mohou odehrát tajemné, 83

neskutečné a nepochopitelné věci.

Den, kdy končí dětství.

Proč by toho litovala? Snad později, po letech, ale teď ne.

A tak ani nemělo smysl váhat.

Vyndala panenku z krabice a sestoupila až na samý okraj řeky.

Voda jí líně olizovala špičky tenisek. Dneska z ní Debbie strach neměla.

Pomalu a něžně, jako by ji ukládala do postýlky, položila hadrovou panenku na hladinu a trochu ji postrčila dál do proudu.

Panenka se zatočila a pak se vydala na svou vodní pouť. Pokud bylo Debbiino tušení správné, nebude trvat dlouho.

Chvilku přemýšlela, jestli by neměla na Sally zavolat.

Nebo jestli by jí neměla zazpívat písničku.

Tu, kterou zpívala šťastná paní Gardnerová.

Ale pak usoudila, že je to zbytečné.

S napětím sledovala panenku, jak se kolébavě pohupuje na drobných vlnkách a pozvolna, ale nezadržitelně se blíží k tomu protáhlému víru. Debbie si byla jistá, že si ji vír přitáhne.

A taky ano.

Debbie zatajila dech.

Teď se to stane!

Panenka opsala ve víru pomalý kruh.

A ještě jeden.

Z vody se vynořily bledé dívčí paže, uchopily panenku a rychle, téměř chamtivě ji stáhly pod hladinu.

Debbie zaslechla tichounký a šťastný smích.

Tak. Sally dostala svou panenku, jedinou věc, na které jí záleželo.

V životě i po smrti. Příběh se uzavřel.

Debbie nehnutě stála a dívala se na řeku. Přikrčila obočí, protože něco se změnilo a ona na to nemohla přijít. Pak si to uvědomila.

Hladina byla klidná. Vír zmizel.

„Sbohem, Sally,“ zašeptala Debbie.

84

XXIV.

„Debbie!“

Uslyšela ten hlas a srdce jí poskočilo. Otočila se. Z povlovného svahu sbíhal Tom a mával na ni rukama. A vedle něj…

Ne, to nebylo možné!

Slzy jí vhrkly do očí.

Bink!

Upaloval ze všech sil, třepal chlupatou hlavou a radostně poštěkával. Brzy nechal Toma za sebou, přiřítil se k Debbii a hned začal vyskakovat a dožadovat se pohlazení. Dřepla si k němu, drbala ho za ušima, nechala se olizovat jeho drsným jazykem, slzy jí tekly a ona jen šťastně opakovala:

„Binku! Ach Binku…“

„Říkal jsem si, že by to mohl být on.“

Zvedla oči. Tom stál vedle ní a vesele se šklebil.

„Našel jsem ho, jak tu pobíhá sem a tam,“ řekl.

„Sally mi ho vrátila!“ vydechla Debbie.

Tom se zatvářil velmi, velmi pochybovačně.

„Spíš tenkrát někde z té řeky vylezl a nemohl najít cestu domů.

Tak se tu potuloval a čekal, až se objevíš.“

Ach jo. S tím Tomem teda byly problémy. Ale tentokrát ho konečně přesvědčí.

Bink se pořád žárlivě dožadoval její pozornosti, a tak ho vzala do náruče, hladila mu zcuchanou srst a přitom trpělivě mluvila k Tomovi.

„Kde ses tu vzal, Tome?“

Nechápavě se na ni podíval.

85

„Normálně. Přišel jsem ze školy a napadlo mě, že bych se ještě mohl projít, tak jsem šel sem,“ zarazil se a pak pokračoval: „Já teda nevím, proč zrovna sem, ale to máš jedno, ne? Chvilku jsem tu chodil a pak se objevil tvůj pes. Chtěl jsem ti ho odnést domů, ale on se mi vytrhl a rozběhl se, tak jsem běžel za ním a uviděl tě, jak tu stojíš,“ vysvětloval jí to dopodrobna jako malému dítěti. Ale ona se jen usmívala a vrtěla hlavou.

„Tome, můžeš mi, prosím tě, říct, co je dneska za den?“

Vykulil oči.

„No přece pátek. Co má být?“

„Ba ne, Tome. Je sobota dopoledne. Od včerejška jsi nebyl doma a všichni tě shání. Tvůj otec mi v noci volal, je starostmi celý bez sebe.“

Thomas vypadal, jako by ho praštili pytlem. Nedokázal si to srovnat v hlavě, ale když se podíval na oblohu, viděl, že slunce opravdu teprve stoupá vzhůru, a uvěřil.

„Ale… to není možný! Byl jsem tu jen chvilku! Hodinku, ani ne!

Jak… co… proč?“

„To všechno Sally, Tome,“ řekla Debbie. Postavila Binka na zem a zatahala ohromeného Toma za rukáv. „Pojď, musíš se honem vrátit. Všechno ti řeknu.“

A cestou k Borgentownu za radostného komentáře Binka mu vyprávěla, jak se ztratil a jak ona dostala ten nápad s panenkou, jak ji koupila v New Old Shope u podivného starého muže a jak ji poslala po vodě utopené Sally. Celou tu dobu nepromluvil ani slovo a jen zíral.

„Tak už mi věříš?“ zeptala se nakonec Debbie.

Polkl a přikývl.

„Jo, i když je to šílený. Ale věřím ti a už ti vždycky budu věřit.

Fakt se dějou divný věci. Teď abych se pomalu bál vystrčit nos z domu,“ pokusil se o žert.

„To nebude nutný. Už se nic nestane. Slibuju ti to,“ řekla Debbie s naprostou jistotou.

Ale on jako by ji neslyšel, dodal ještě:

„Ledaže bys všude chodila se mnou a dávala na mě pozor.“

Zastavila se a pohlédla na něho zářícíma očima.

86

„To bys vážně chtěl?“

Vrátil jí ten pohled a pak přiblížil svou tvář k její. V očích mu tančily modré jiskřičky.

„Ano. Moc bych to chtěl, Deb.“

Teď by mi mohl dát pusu, pomyslela si Debbie, a tak k němu zvedla obličej, zavřela oči a řekla:

„Nekoukej se, Binku.“