Andrew Hall

Stopy hrůzy 104

Rukojmí

I.

Bylo to jako zlý sen.

Asha Bullocková si šla koupit plavky. Léto se blížilo, konec školního roku byl na dohled a o prázdninách měla jet s rodiči do Acapulca. Ne že by nebyla raději se Simonem, ale rodiče to naplánovali jako poslední společnou dovolenou. Příště, říkala paní Bullocková, až skončíš školu a odejdeš na univerzitu, budeš už mít pochopitelně jiné zájmy a my tě nebudeme nutit, aby ses někde nudila se starými lidmi.

To pochopitelně předháněla, poněvadž ještě ani zdaleka nebyli staří. Ale pravda, už se s nimi nemohla bavit o spoustě věcí. Ani se svou sestřičkou Bibí, která zase byla o šest let mladší a momentálně se chovala dost nesnesitelně. Asha ovšem oceňovala, že rodiče se –

jistě za cenu značných finančních obětí – rozhodli pro dovolenou v Jižní Americe a protože víceméně za svých sedmnáct let nevytáhla z Borgentownu paty, docela se těšila. A na plážích v Acapulcu rozhodně musela mít nové superplavky.

Simon na to nic neříkal, jen trochu protáhl obličej. Nebudu tam celé prázdniny, Simone, utěšovala ho, ještě nám zbyde fůra času pro sebe. Chodila s ním už přes půl roku a byla šťastná. I když kvůli němu musela snášet basket a naučit se, co znamená trojka, osobka, zóna a podobné věci, bez jejichž znalosti by se při rozhovoru se Simonem velmi Často cítila jako trosečník zmítající se ve vlnách cizího moře. Ale to se nedalo nic dělat, jelikož Simon byl hvězda školního mužstva Jestřábů, taková hvězda, že za ním přijeli scouti až z Michiganu a nabídli mu stípko na univerzitě. Jo, Simon měl vystaráno.

4

Samozřejmě že se pokusila přemluvit ho, aby šel ty plavky koupit s ní.

„Vždyť víš, že mám trénink, Asho,“ zamumlal Simon a koukal se někam přes její rameno. To mu teda nedělalo žádné potíže –

vzhledem k tomu, že měřil 195 centimetrů.

„Až od pěti,“ namítla Asha, „to stihneš.“

„Chci tam být dřív a nacvičit s Kilmerem jeden speciální signál.“

„Ty lháři,“ zasmála se Asha a šťouchla ho loktem. Věděla, že Simon prolézání obchodů jednoduše nenávidí. Říkal, že je to děsná ztráta času.

Simon se provinile zašklebil.

„Co když se ti pak nebudou líbit?“ pokračovala Asha v přemlouvání, ale spíš jen tak, ze žertu.

„Budou,“ ujistil ji, když viděl, že nehrozí nebezpečí hádky. Ale oni se nikdy nehádali. „Líbí se mi na tobě úplně všechno.“

„To máš teda kliku,“ řekla, natáhla se na špičky a jemně se rty dotkla jeho tváře.

Simon zčervenal, protože se to odehrálo na školním parkovišti, kde byl jako vždycky asi milión čumilů. I když jejich vztah nebyl pro nikoho dávno žádným tajemstvím.

Asha takové věci dělala často a ráda, protože se jí líbilo, když se Simon červenal. Bylo to trochu dojemné, jak se ten vysoký, svalnatý kluk s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy a zelenýma očima stydí.

Dojemné a absolutně neodolatelné.

Láska je úžasná záležitost.

Takže Ashe bylo jasné, že jí nezbyde než se spokojit s Helenou, která postávala opodál a okázale předstírala, že si ničeho nevšímá. I když jí ve skutečnosti Simona záviděla, protože jí záviděla všechno.

Byla už taková. Její nejčastější věta začínala slovy: Kdybych já…

Například: Kdybych já měla takovou postavu jako ty! Kdybych měla takový vlasy! Kdybych já měla takovýho kluka.

Asha nepochybovala, že až si vybere plavky, Helena vzdychne a pronese útrpně: Kdybych si mohla takový pořídit já! A bude se tvářit, jako by jí celý svět pořád jen ubližoval.

Neubližoval jí. Vlastně jí nic nechybělo, byla jedináček, movití rodiče ji vysloveně rozmazlovali, učila se dobře, normální holka. Jen 5

byla trochu při těle, protože se hrozně ráda cpala sladkostmi, a jen na sebe moc nedbala. To Asha nedokázala pochopit. Kolikrát jí radila, aby začal cvičit, omezila přísun kalorií, zašla si k nějakému perfektnímu kadeřníkovi, co by jí ze slámového hnízda na hlavě vyrobil superúčes, do kosmetického salónu. Jenomže Helena jen zvedla koutky úst v pochybovačném úšklebku a prohlásila, že jí už nic nepomůže. Měla prostě komplex méněcennosti.

Přesto spolu kamarádily, třebaže to nebylo žádné přátelství na život a na smrt. Možná, připouštěla si občas Asha, jí Helenino neustálé „kdybych“ a trvalý obdiv lichotily, možná si vedle ní připadala suverénnější a krásnější, možná jí bylo Heleny jen líto.

Kdoví.

Takže se rozloučila se Simonem a zamířila k Heleně, která se opírala o její Mazdu 121, narvaná do růžových džín a světlemodré blůzičky s podivnými volány. Jo – oblékat se taky nedovedla.

„Jedem,“ řekla stručně a

hupla do vozu. Helena se nasoukala

vedle ní a zakňourala:

„Simon s náma nepojede?“

„Má trénink,“ odpověděla Asha stručně a už tu byla obvyklá sentence:

„Kdybych já měla takovýho kluka, tak bych nestrpěla, aby dával přednost nějakýmu blbýmu sportu.“

Ashu to ale nemohlo rozházet. UŽ si zvykla.

„Tak si nějakýho pořiď.“

„Jo, to se ti řekne.“

„Zkus to s Milfordem,“ neodpustila si Asha rýpnutí. Milford Trent byl nejnesympatičtější kluk z jejich třídy – tlustý, protivný šprt. Ale její střela minula cíl.

„Už jsem to zkoušela,“ Špitla Helena.

Asha v beznadějném gestu zakoulela očima a radši změnila téma.

„Co myslíš, jaká barva těch plavek by mně slušela nejvíc?“

„Já nevím,“ zahuhňala Helena. „Tobě sluší všechno. Kdybych já…“

„Kdybych já,“ uťala její litanii Asha, „byla na tvým místě, líp bych si vybírala. Musíš přece vědět, co ti sluší a co ne?“

Potíž byla v tom, že zrovna tohle asi Helena nevěděla.

6

Projeli kousek po Front street a zahnuli do Druhé ulice, kde byl Ashin oblíbený butik Cher. Byl to malý obchod, ale prodávaly se v něm vybrané kousky v malých sériích, což Ashe vyhovovalo.

Koupila si tu už pár senzačních věcí. Zaparkovala před butikem a vystoupila. S Helenou v zádech vstoupila dovnitř a zahájila obvyklý nakupovací rituál.

Hned první plavky, které jí mladá prodavačka nabídla, se jí zalíbily. Bikiny s nařasenou podprsenkou v transparentní zelené barvě krásně ladily s jejími dlouhými platinovými vlasy, byla to výjimečně přitažlivá barevné kombinace. Nicméně si nechala ukázat ještě další, protože se nikdy neukvapovala. Prodavačka, která si už zřejmě Ashu pamatovala ochotně vyložila na pult další jedno i dvoudílné plavky. Helena jen tak očumovala.

„Nechceš si taky nějaký koupit?“ pobízela ji Asha.

„Prosím tě!“ zakroutila afektovaně očima Helena. „Víš, jak bych vypadala? A já se stejně nerada koupu.“

„Tyhle by vám slušely,“ chopila se prodavačka iniciativy a ukázala Heleně jednodílné plavky s černými a bílými podélnými proužky. Helena je s pochybami vzala do ruky.

Jasně, Heleno, podotkla v duchu Asha, proužky zeštíhlují. Ale nahlas neřekla nic.

Už byla rozhodnutá, že si koupí ty zelené. Zálibně je otáčela v prstech a představovala si sluncem zalité pláže Acapulca a na nich sebe samu do bronzova opálenou, s dlouhýma štíhlýma nohama a záplavou platinových vlasů. Domorodci budou šílet.

Pak za jejími zády třískly dveře.

Otočila se.

Stál v nich mladík s kuklou přes obličej a v ruce držel pistolí.

7

II.

Helena vyjekla.

Asha zůstala strnule stát se zelenými plavkami v ruce a jen jí nesmyslně blesklo hlavou: Tak dneska už z nakupování asi nic nebude.

Lupič přiskočil k pultu, výhružně zamával zbraní a řekl temně:

„Tohle je přepadení! Naval prachy! A žádný hlouposti!“

Prodavačka byla sice vyděšená, ale zřejmě měla pro podobné situace instrukce.

„Jistě,“ řekla staženým hlasem. „Jen se, prosím, neukvapujte.

Dám vám peníze.“ A přesunula se k pokladně.

Asha, i když byla strachy bez sebe, se přece jen trochu vzpamatovala, šťouchla do Heleny a začala se nenápadně posunovat k východu. Ale lupič to zpozoroval a hlaveň pistole se obrátila k nim.

„Vy dvě se ani nehněte!“ nařídil jím. „Jinak vás to bude zatraceně mrzet.“

Zůstaly stát jako přimrazené.

Prodavačka otevřela pokladnu a začala vyndávat papírové bankovky.

„Naházej to do nějaký tašky!“ neurvale přikázal mladík v kukle.

Byl očividně nervózní a zbraň v jeho ruce se neustále pohybovala.

Asha se bála a Helena – ta se vysloveně klepala, oči navrch hlavy.

Panebože, říkala si v duchu Asha, ať to rychle skončí. Ať si vezme peníze a vypadne. Neboť ať přijde policie. Třeba ji prodavačka stihla přivolat. Mají přece nějaká ta tlačítka, nebo co.

Ale nic se nedělo.

Prodavačka sypala do igelitové tašky drobné. Pár jich vypadlo z 8

jejích třesoucích se rukou a rozkutálelo se po podlaze. Lupič vztekle sykl.

V tom okamžiku se rozhrnul závěs v zadní části prodejny a do místnosti vstoupil starší muž v šedém obleku.

„Co se děje, Mary?“ otázal se, ale už první pohled mu všechno objasnil. Naprosto bez rozmyslu se vrhl k mladíkovi v kukle.

„Ty hajzle!“ křičel.

„Ne, Rone, ne!“ zkoušela ho zarazit prodavačka, ale muž si jí vůbec nevšímal a hnal se dál.

Lupič o dva kroky ustoupil. Zbraň v jeho ruce se třásla.

Asha sledovala celou scénu s vytřeštěnýma očima.

Zazněl výstřel.

Asha sebou škubla, jako by kulka zasáhla ji.

Muž v šedém obleku se zarazil a jeho tvář stáhl nevěřící, bolestný úžas. Ruka mu vyletěla ke hrudi, jako by chtěla zadržet unikající krev. Pak se skácel k zemi.

Prodavačka, v obličeji nepřirozeně bílá, se zapotácela a pak se bez hlesu svezla v mdlobách za pult.

Mladík v kukle zíral, jako by nedokázal pochopit, co se vlastně stalo.

Helena začala vřískat.

To ho vzpamatovala.

„Drž hubu!“ zařval a mávl pistolí.

Helena zmlkla.

Panebože, prolétlo Ashe hlavou, to je konec! Teď jsme na řadě my. Přece nenechá naživu svědky vraždy!

Mladík nevěděl, co má dělat. Pak si přece jen zřejmě uvědomil, proč sem přišel, přiskočil k pultu a popadl tašku s penězi.

Už byl na půli cesty ke dveřím a Asha začala doufat, že z toho přece jen vyváznou, když se zastavil a otočil se k nim:

„Vy dvě,“ přikázal jim hrubým hlasem, „půjdete se mnou. A bacha!“

Gesto namířenou zbraní jasně dokumentovalo, co by se stalo, kdyby si bacha nedávaly.

Vyšli z obchodu, Ashe se podlamovala kolena a Helena se bázlivě přidržovala její paže. V zádech cítily namířenou zbraň.

9

Na ulici jako na potvoru nikdo nebyl.

„To je tvoje fáro?“ šťouchl lupič Helenu hlavní do zad.

„Ne,“ špitla nervózně, „její.“

„Padejte dovnitř,“ postrčil je mladík. „Budeš řídit,“ nařídil Ashe,

„A žádný blbosti, jinak jí ustřelím palici. Je ti to jasný?“

Ashe to jasné bylo. Měla strach, jako ještě nikdo v životě.

Roztřesenýma rukama otevřela dvířka a nasoukala se za volant.

Lupič s Helenou, která škytavě vzlykala, se nacpali na zadní sedadla.

To je neskutečný, přemýšlela Asha. Takovýhle věci se přece normálně nestávají. Jen v televizi nebo v bijáku. Ne v takovém klidném městečku, jakým byl Borgentown. A ne jim dvěma.

Fakticky zlej sen.

„Já nikam nejedu,“ pronesla v náhlém záchvěvu odhodlanosti.

„Pusťte nás a jeďte sám. Dělejte si, co chcete. My nikomu nic neřeknem. Že jo, Heleno?“

„Já se bojím,“ brečela Helena. „Prosím vás… prosím vás…“

Mladík se soustředil na Ashu.

„Říkala jsi něco?“ zasyčel vztekle.

Nejdřív mu nerozuměla, ale pak zaslechla cvaknutí natahovaného kohoutku a ve zpětném zrcátku viděla, jak přitiskl zbraň k Helenině spánku. Na tenhle argument odpověď neměla.

Taky se jí chtělo brečet, ale musela to přemoci.

„Tak kam to bude?“ řekla vzpurně a otočila klíčkem v zapalování.

10

III.

„Downhill, Chicken Lane,“ ozval se lupič ze zadního sedadla se zřetelným uspokojením v hlase.

Asha zařadila a odlepila se od chodníku. Pokud stačila zaregistrovat, nikdo si jejich počínání nevšiml. Smůla, zatracená smůla.

Ale pak ji napadlo, co by se mohlo stát, kdyby je třeba začal pronásledovat policejní hlídkový vůz. Takhle pořád existovala naděje, že je lupič a vrah propustí, až ho odvezou, kam chce. Hodně malá naděje, připustila si.

„Chicken Lane,“ řekla. „To neznám.“

„Neměj strach, kotě,“ zachechtal se mladík, „já ti řeknu. Jen na to šlápni!“

Vyjela na Front Street a zamířila k Downhillu, staré, zanedbané čtvrti Borgentownu. Co by mohla udělat? uvažovala horečnatě.

Upozornit na sebe příliš rychlou jízdou a nedodržováním předpisů?

Nabourat se někam do sloupu nebo do zdi? Troubit a blikat světly?

Znovu mrkla do zrcátka. Lupič si mezitím stáhl kuklu, a tak si mohla konečně prohlédnout jeho tvář. Ke svému údivu zjistila, že nemůže být o mnoha starší než ony dvě. Tmavé, špatně ostříhané vlasy mu padaly do čela a milosrdně zakrývaly pár zarudlých uhrů, jimiž měl posetý obličej. Po některých zbyly jen jizvy, jak je zřejmě neodborně a surově likvidoval. Z hubených tváří vystupovaly ostře lícní kosti, na horním rtu se krčil zárodek Černého knírku. Špičatou bradu měl vysunutou kupředu. Přesto to nebyl jednoznačně odpudivý obličej.

Ale neměla čas ho studovat. Pro její rozhodování byla daleko 11

důležitější zbraň, kterou stále držel přitisknutou k Helenině hlavě. Ta vypadala jako strašidlo – slzy jí rozmazaly líčidla, naběhlé rty se jí chvěly a z koutku úst jí vytekla vyděšená slina. Možná začne zvracet, uvědomila si Asha.

No, za téhle situace by asi nebylo nejrozumnější se o cokoliv pokoušet.

Jela dál. Front street teď mírně klesala dolů k Downhillu. Naděje, že by si jich někdo všiml, ubývalo. V Downhillu se každý staral jen o své, míchat se do cizích věcí se tu nevyplácelo.

Mladík s uhry se naklonil dopředu.

„Támhle zahni,“ ukázal na nejbližší odbočku.

Asha poslušně stočila volant. Mazda vjela do úzké ulice lemované oprýskanými baráky. Po několika metrech jí únosce znovu nařídil zahnout, tentokrát to byla slepá ulička, v níž se povalovaly prázdné plechovky od piva, zmuchlané papíry a hnijící pozůstatky zeleniny.

Zeď vlevo byla pomalovaná spreji, vulgární nápisy a kresby se překrývaly s fleky oloupané omítky. Ashin nový vůz se stříbrnou metalízou tu vypadal neuvěřitelně nepatřičně.

„Zastav!“ přikázal.

Asha šlápla na brzdu a vypnula motor. Náhle unavená nervovým vypětím položila rezignovaně paže na volant a na ně hlavu. Co bude teď? Co se stane?

„Přesedáme, dámy!“ pronesl rozjařeně uhrovitý mladík a ukázal na protější stranu

uličky. Stála tam omlácený kombík původně

zřejmě šedé barvy. „No tak, padáme, padáme!“

Neurvale vystrčil Helenu z auta a počkal, až se k nim Asha připojí. Pistole v jeho ruce pořad hrozila. Sáhl do kapsy.

„Chytej!“ hodil Ashe klíčky. Nezareagovala včas a klíčky cinkly o dláždění. Rychle se pro ně shýbla.

„Co s náma chcete dělat?“ zafňukala Helena. „Pusťte nás domů, prosím!“

To máš marný, Heleno, řekla si v duchu Asha. Tohohle neobměkčíš.

„Drž hubu a nekňourej, tlustoprdko!“ zaječel mladík. Popadl ji za rameno a smýkl jí na protější stranu uličky. Helena přitom ztratila rovnováhu a upadla, z odřeného lokte jí začala téct krev. Znovu se 12

rozbrečela.

Mladík zrudl v obličeji zlostí. Přiskočil k ní a napřáhl ruku s pistolí, aby jí udeřil.

Na to se Asha nemohla dívat. Vrhla se mezi ně a překvapena vlastní odvahou vykřikla:

„Nech ji! Nic ti neudělala!“

Krátký okamžik se na sebe dívali a Asha viděla, jak mu oči žhnou potlačovanou zuřivostí. Je nevypočitatelný, uvědomila si, už jednou zabil, a tak nemá co ztratit. Všechno se v ní sevřelo strachem. Ale žár v jeho očích náhle pohasl.

„Dělejte!“ zamumlal a poodstoupil k autu.

Asha se shýbla a pomohla Heleně na nohy.

„No tak,“ snažila se ji ukonejšit. „Vzchop se trochu!“

S fňukáním a podpírána Ashou dokulhala Helena k fordce a už automaticky zalezla na zadní sedadlo. Mladík ji následoval, kdežto Asha znovu zaujala místo za volantem. Vsunula klíček do zapalování a otočila jím. Motor zaprskal, zachrčel a zmlkl. Zkusila to znovu – se stejným výsledkem.

„Sakra!“ zaklel mladík vzadu netrpělivě. „Udělej s tím něco!“

Asha dvakrát naprázdno sešlápla plynový pedál a pak znovu nastartovala. Tentokrát motor chytil. Auto se klepalo a třáslo jako nemocný ratlík.

Lupič a vrah byl ale spokojený. Opřel se pohodlně a zavelel:

„Jeď směrem na Woodbridge.“ Asha se vymotala ze spleti downhillských uliček a na okraji města za opuštěným parkovištěm vyjela po nájezdu na šestapadesátku West Road, která vedla do dvanáct kilometrů vzdáleného Woodbridge. Zmocnil se jí podivný, otupělý klid. Nemělo smysl hloubat nad tím, co bude následovat. Až to přijde, uvidí se. Rozhodně to nebude nic pěkného. Pitomý plavky!

Občas mrkla do zpětného zrcátka. Mladík byl očividně spokojený, uklidnil se a přepadla ho dokonce jakási rozjařenost. Dvakrát se krátce uchechtl a pak se znenadání rozhovořil.

„Nejsem blbej. Nejsem blbej, abych se s tímhle křápem ukazoval v centru, kdepak. To by bylo nápadný. Někdo by si toho moh všimnout, že jo? Ale toho stříbrnýho fára taky. Takhle je to oukej.

Chytrý, Vinci!“

13

Asha nevěděla, jestli se chlubí před nimi, nebo si jen tak mumlá pro sebe. Akorát zjistila, že se jmenuje Vince.

To jí k ničemu nebylo.

Helena seděla schoulená v koutě, co nejdál do jejich únosce a civěla před sebe nepřítomnýma očima.

„‚Dobrý to bylo, Vinci, dobrý,“ pokračoval uhrovitý mladík v samochvále. „Dokázals to. Přesně, jak sis to naplánoval.“

Asha to už nevydržela.

„Zabil jsi člověka!“ vykřikla. „To ti nevadí?“

A vzápětí se polekala, že tím zas vyprovokuje nával jeho zuřivosti. Ale Vince se zarazil a pak úplně klidně řekl:

„Neměl se tam motat, trouba! Všechno šlo podle plánu, ne? Moh bejt klídek, jo, klídek. A von se hrne, blbec. Kvůli podělanejm prachům.“

Asha dostala zlost. Ten syčák to nemohl mít v hlavě v pořádku.

„A co my?“ ozvala se sarkasticky. „My dvě jsme taky byly v tvým trhlým plánu?“

„Mlč!“ zařval na ni. Jeho nálady se vážně měnily jak dubnové počasí. Zmlkla a Vince taky promluvil až za hodnou chvíli.

„Já nevím,“ zamumlal, „todle nevím. Je to blbý, ale taky to může bejt dobrý, Vinci. Rukojmí se hodí, ne? Musím to promyslet, jo, pěkně v klidu.“

Asha rezignovaně řídila rozhrkaného kombíka a myslela na to, že jsou v pěkné kaši. Rukojmí nějakýho neurotickýho pošuka. Lupiče.

A vraha.

To teda vážně není žádná legrace.

Naprosto nečekaně se o slovo přihlásila Helena. A pochopitelně svým typickým způsobem.

„Kdybych já,“ zakňourala, „s tebou pro ty plavky nechodila!“

Vince se hýkavě rozesmál.

14

IV.

Woodbridge objeli po obchvatné komunikaci a Asha tak přišla o další možnost nějak na sebe upozornit v hustém městském provozu.

Ale Vince jí poručil Woodbridge minout a pokračovat po křivolaké okresce dál na západ. Začala ji zase zmáhat únava.

„Jsem utahaná,“ řekla.

„Já taky,“ přidala se okamžitě Helena. „Kam nás vezete?“

„Žádný otázky!“ vyjel na ně Vince. A po chvilce dodal smířlivě:

„Už tam budem.“

Asha neměla ponětí kde, ale viděla v duchu před sebou drastický obrázek: Někde uprostřed polí nebo v lese zastaví, Vince jim poručí, aby vystoupily z auta, pak je střelí zezadu do hlavy a jejich těla zahrabe. K čemu by mu ještě byly?

Nebo mezitím něco vymyslel? Chytrý Vince? Ten hnusák?

To ne! Musí něco udělat!

Přemýšlela, jestli by dokázala zvolnit a někde v zatáčce otevřít dveře a vyskočit z jedoucího auta. Možná – kdyby nebylo vyhnutí. A kdyby tím evidentně neohrozila Helenin život. Ne, jedině v nejvyšší nouzi.

Ale na druhé straně, až bude stát u příkopu s pistolí přitisknutou k temeni hlavy, už na nic čas nebude. Nedokázala se rozhodnout, ale přece jen uvolnila nohu na pedálu plynu a trochu zpomalila. Projela zatáčkou a náhle před sebou spatřila temný masív lesa.

Farlington, uvědomila si okamžitě.

Farlington bylo něco jako malá přírodní rezervace, jediné hnízdiště nějakého vzácného ptáka ve státě. Asha si nedokázala vzpomenout na jeho jméno. Asi tenkrát ve škole zrovna nedávala 15

pozor.

V padesátých letech zničila většinu jeho stanovišť intenzívní těžba štěrkopísků a pták málem vyhynul. Později, když začala frčet ekologie, prosadili ochránci přírody zákaz těžby a později i zřízení chráněného území, na které byl zakázán vstup, a ptačí populace začala opět pomalu narůstat. Farlington byl teď změtí neprostupných houštin a zarostlých jezírek s hnijící dešťovou vodou. Ptákovi se to asi zamlouvalo.

Sakra, jak se vlastně jmenuje? nešlo Ashe z hlavy.

Nechápala, jak jí v téhle vypjaté situaci může znepokojovat taková pitomost.

„Zpomal,“ zaslechla za sebou Vincův hlas.

Ještě zvolnila. Teď by to možná šlo, uvažovala. Vypadnout z auta a zahučet do lesa.

Ale než se stačila rozhodnout, byl tu znovu Vince.

„Zahni do lesa! Támhle,“ ukázal před sebe nataženou rukou.

Z malého plácku na krajnici mizela v lese nezřetelná cesta, spíš jen dvě koleje zarostlé travou. Nevypadala, že by ji někdo v posledních letech používal.

Opatrně stočila volant, spodek fordky zaskřípal o krajnici a auto zaplulo do nazelenalého přítmí. Stačilo pár metrů a rázem jako by zmizeli ze světa.

Cestu náhle přehradila oprýskaná železná závora. Asha bez pokynu zastavila.

Ták, pomyslela si. Tady cesta končí. A naše životy taky. Ten pošuk nás zastřelí a naše těla tu budou ležet a hnít bůhvíjak dlouho.

To je ale hloupý.

Nechtěla to jen tak vzdát. Položila nepozorovaně ruku na kličku dvířek a nepatrně se natočila, aby mohla bleskově vyrazit. Ale reakce přišla okamžitě.

„Ani se nehni!“ zasyčel Vince – Hlaveň pistole se jí zaryla do týla.

Ztuhla.

„Hej ty, tlustoprdko!“ rozkazoval dál Vince. „Vylez ven a zvedni to!“

„Jmenuju se Helena,“ odsekla kupodivu.

16

Teď je zrovna chvíle na to, aby ses urážela, pomyslela si Asha.

„No to mě teda těší,“ poškleboval se Vince.

„Ale nezajímá.

Padej!“

Helena se vysoukala z auta a šla k závoře.

Teď máš šanci, Heleno! nabádala ji v duchu Asha. Na mě neber ohledy, hupni do toho křoví a zmiz! Stačí pár kroků. Zachraň se, Heleno! Uteč a přived pomoc! No tak, Heleno!

Jenže Helena na nic podobného zřejmě neměla ani pomyšlení.

Došla až k závoře a opřela se do těžkého závaží na jejím konci.

Původně byla závora zamčená, ale zámek někdo přeřízl, nebo urazil. Asha nemusel hádat kdo asi. Kovová tyč se pomalu a jakoby neochotně zvedala vzhůru.

Do háje! Ashou projelo bezmocné zklamání. Bylo to beznadějný.

Smutnýma očima sledovala, jak se Helena vrací k vozu.

„Jede se dál!“ zahlaholil Vince, když dosedla na zadní sedadlo.

„Krokem – a dávej pozor, kotě! Tohle není žádnej bulvár.“

Asha rezignovaně nastartovala a na dvojku se sunula zeleným tunelem. Fordka sebou přesto házela ze strany na stranu, jak přejížděla výmoly, větve šlehaly do předního skla a Asha se před nimi podvědomě přikrčovala. Vince se pochechtával.

Zná to tu, uvědomila si Asha. On jedinej. Tady nás teda určitě nikdo nenajde. Ani omylem.

Počítač kilometrů na tachometru nefungoval, ale Asha se snažila odhadnout, jak hluboká do lesa asi zajedou, a pamatovat si směr. Z

cesty už nebylo nic, zmizely i vyjeté koleje a Asha vedla vůz vlastně jen naslepo mezi stromy, kudy to šlo. Ale šlo to zřejmě jen právě tímhle jediným způsobem.

Odhadovala, že ujeli něco přes kilometr, možná půldruhého, když se houština trochu prosvětlila a fordka se vyhoupla přes mělký dolík na okraj malé mýtiny. Na jejím protějším konci stál nízký srub.

„A jsme doma,“ pronesl pochmurně Vince, jako by ho pohled na srub znechutil „Zajed dozadu!“

Asha překodrcala přes mýtinu a zaparkovala auto za budovou z otesaných klád.

Možná na tom nejsme tak špatně, jak jsem si myslela, uvažovala.

Třeba nás nechce zabít, aspoň ne teď. To přece mohl udělat dávno.

17

Vince je vyhnal z vozu, zavedl ke srubu, kopnutím rozrazil chatrné dveře a vstrčil je dovnitř.

Zmateně se rozhlížely kolem.

Srub tvořila v podstatě jen jedna místnost s očazeným krbem, dvěma zálesáckými křesly stlučenými z větví a potaženými kůží.

Uprostřed stál rozviklaný stůl s jedinou židlí, v koutě byla pohozená špinavá matrace se zeleně kostkovanou dekou. Na hrubě otesaných policích se povalovaly plechové kanystry, lahve, plechovky a další harampádí. Otevřené laťové dveře vedly do malého přístěnku, kde byla kuchyně s vařičem na plynovou bombu. Dvě okna v průčelí byla potažená mastnou špínou, jedna tabulka byla prasklá, všude byly vrstvy prachu a pavučin.

Asha se otřásla. Hrozná díra!

Vince zavřel vchodové dveře a zajistil je dvěma masivními petlicemi. Helena se mezitím svezla do křesla v její kulaté tváři se zase objevil ublížený, ufňukaný výraz.

„Vinci,“ zakňourala a hodila po něm podlézavý, div ne obdivný úsměv. „Co s náma chceš dělat?“

Asha jen obrátila oči ke špinavému stropu. Ta Helena je fakticky děsná.

Vince vytáhl z kapsy pomuchlanou krabičku cigaret a jednu si zapálil. Vyfoukl kouř a pak se poškrabal na bradě. Vypadal zmateně.

„Musím přemejšlet,“ zahuhlal, „jo, přemejšlet, to je ono, Vinci.“

„To jsme teda zvědavá,“ neodpustila si Asha.

„Ty drž hubu!“ zařval Vince a udělal k ní dva kroky. Oči mu už zase planuly. „Jseš nějak oprsklá, krávo! Můžu si to s tebou vyřídit hned,“ zamával jí před obličejem pistolí.

Zbraň mu dodávala jistotu. S ní je pánem, uvědomila si Asha. Bez ní by byl možná jen vyplašenej kluk.

„Prosím tě, Asho,“ ozvala se plačtivě Helena, „neprovokuj ho.

Nechci, aby nám něco udělal.“ Polkla a pak ještě dodala: „Nezlob se na ni, Vinci. Kdybych já…“

Nedořekla a Asha se tak nedozvěděla, co měla na mysli. Ale Helenin poraženecký postoj jí lezl na nervy.

„Mazejte do kuchyně,“ přikázal jim Vince „a koukejte uklohnit něco k žrádlu! Mám hlad!“

18

Pistole a silná slova, poopravila Asha svůj názor. Možná, až mu dojde, co vlastně udělal, se normálně sesype. To přece není jen tak zabít člověka.

Ale jistá si tím samozřejmě nebyla.

Zamířila do přístěnku a Helena se k ní připojila. Asha za sebou s váháním zavřela laťkové dveře, ale Vince nijak neprotestoval.

Neměl k tomu důvod. Z kuchyně se utéct nedalo. Úzká místnůstka měla jen jedno malé větrací okénko, kterým se mohla protáhnout tak akorát kočka. Ale aspoň, byly konečně samy a mohly si promluvit.

„Tak co podnikneme, Heleno?“ vyhrkla okamžitě Asha. Hodně šeptala, aby je Vince neslyšel. „Musíme se odtud nějak zdrhnout!“

„Já nevím,“ mňoukla Helena nejistě. „On… Vince… nám to nedovolí.“

„Sakra, přece se ho nebudem ptát!“

„Ale on má pistoli! Vidělas, jak odpráskl toho chlapa v butiku, ne? To nepůjde!“

Mohla to sice čekat, ale přece jen by si přála, aby Helena měla víc odvahy.

„A co teda?“ sykla. „Budem tady dřepět a čekat, jestli si to nerozmyslí a nevezme nás na vejlet na Floridu?“

„Kdybych já,“ začala Helena, „byla na jeho místě… já bych za nás chtěla výkupný?“

„Výkupný?“ vyvalila Asha oči. Nechápala, jak na něco takového mohla Helena přijít.

„No jasně. Dostal by od našich rodičů nějaký výkupný, pustil by nás a zmizel!“

„Ty ses zbláznila!“ vyjekl Asha příliš nahlas a rychle si položila ruku na ústa. „Je to vrah! Když nezdrhnem, určitě nás taky zabije!“

Helena pokrčila rameny, jako by tím ukončila diskusi na toto téma, a pak řekla:

„Radši bysme se měly kouknout po něčem k jídlu. Aby se zbytečně nenaštval!“

„To mě ani nenapadne,“ bouřila se Asha. Vypadalo to, že se na Heleninu pomoc příliš spoléhat nemůže.

Ta mezitím vzala z police plechovku fazolí s vepřovým masem a začala ji otvírat zarezlým otvíračem. Vyklopila je na ledabyle 19

vytřenou pánev a zapálila plynový vařič.

„Nezapomeň na kafe,“ zamumlala vztekle Asha a rozhlížela se po kuchyni.

Vince tu zřejmě už nějaký čas pobýval, protože se tu bez ladu skladu povalovaly všelijaká potraviny – krajíčky chleba v igelitovém obalu, různé konzervy, karton stolní vody a dvě dvoulitrovky coly, kečup a podobně. V otřískaném dřezu se vršilo neumyté, většinou plechové nádobí.

Přistoupila k nízké skřínce a povytáhla jednu z jejích zásuvek. To, co hledala, tam bylo.

Nůž.

Ležely tam dva zubaté a tupé kuchyňské nože.

Sáhla pro ten kratší, opatrně ho vytáhla zády k Heleně, která se motala okolo vařiče, a horečnatě přemýšlela, kam by si ho mohla schovat, aby ho měla po ruce v případě potřeby. Tričko ani džíny žádný úkryt neposkytovaly. Ale nakonec to vyřešila.

Zasunula dřevěnou rukojeť nože na gumičku svých bílých ponožek, až těsně k okraji adidasek, střenku přitiskla ke kotníku a přehrnula přes nůž nohavici džín. Perfektní! Ani to nebylo vidět.

Jako v nějaký kovbojce, napadlo ji.

Hned měla lepší náladu. Otočila se a mrkla na Helenu, jestli si ničeho nevšimla. Ale ta dochucovala fazole kečupem a plně se na to soustředila. Určitě by protestovala a skuhrala, že je to nebezpečné.

„Tak co je s tím jídlem?!“ ozval se netrpělivý, navztekaný hlas.

„Už to bude, Vinci,“ pípla nasládle Helena a shrnula obsah pánve na plechový talíř. „Už běžím!“

Kristepane! zabědovala v duchu Asha. Ona se div nepřetrhne, aby tomu zabijákovi nekručelo v břiše!

Helena odběhla a Asha v přístěnku osaměla. Vyklopila větrací okénko a pokusila se vyhlédnout ven. Ale viděla jen zelenou houštinu větví.

Avšak jak tam tak stála, zaslechla najednou zvuk automobilového motoru.

Napjala sluch. Nemohlo být pochyb, bylo to auto.

A přibližovalo se.

20

V.

Helena se vrátila do kuchyně.

„Slyšelas to taky?“ zašeptala jí Asha vzrušeně. „Jede sem nějaký auto. Třeba je to policie!“

Ale Helena její nadšení nesdílela.

„To sotva,“ hlesla. „Vince je dost klidnej.“ Asha mrkla skrz laťkové dveře. Vince sice stál u okna a vyhlížel ven, ale v ruce místo bouchačky držel plechový talíř s fazolemi a spokojeně z něj ujídal.

Bylo očividné, že se žádné neočekávané návštěvy neobává. Tvář se jí protáhla zklamáním.

„Vy dvě tam,“ zahulákal Vince, „koukejte nevystrkovat nos. A ani slovo. Jinak…“

No jo, no jo, jen se nezblázní, pomyslela si v duchu Asha, ale Helena samozřejmě snaživě přispěchala s ujištěním:

„Jistě, Vinci!“

To už Asha nevydržela.

„Jseš blbá, nebo co?“ zasyčela. „Proč tak dolejzáš?“

„No dovol,“ zaprotestovala dotčeně Helena. „Já se jen snažím ho neprovokovat. Snažím se s ním vycházet. Může nám to zachránit život.“

„Pche!“ odfrkla si pohrdavě Asha. O tom teda velmi vážně pochybovala. Ale už to nerozváděla a soustředila se na dění v přední místnosti.

Mezitím auto dojelo až ke srubu a zastavilo. Slyšely, jak Vince odemyká petlice a pouští návštěvníka dovnitř.

„Ahoj, Tede. Přišel jsi na pokec?“ přivítal ho s ironickým podtónem v hlase.

21

Asha s Helenou přitiskly oči ke škvírám mezi latěmi.

Ted byl zhruba stejně starý jako Vince, ale aspoň o hlavu menší, zavalitý a neupravený, ve tváři lstivý, mazaný výraz.

Podrazák, ohodnotila ho v duchu Asha.

„No, to jo, na pokec. Musíme dát řeč, Vinci,“ odpověděl Ted se směsí úlisnosti a agresivity. Oči mu nervózně těkaly.

Od toho se pomoci nedočkají.

Vince stál pořád ve dveřích, jako by mu bránil vstoupit dovnitř.

Ted párkrát přešlápl z nohy na nohu, nejistě se ušklíbl, ale pak proklouzl kolem jeho ramen a vhrnul se do místnosti. Vrhl rychlý a nenápadný pohled k zavřeným dveřím do kuchyně a sedl si do křesla.

Vince ho okamžitě následoval, ale zůstal stát proti němu.

„Tak o co ti jde, kámo?“

Tedovy oči se poplašeně míhaly. Byl z Vinceho přítomnosti zřetelně nesvůj. Bezdůvodně se uchechtl.

„Kolik ti to hodilo?“ pronesl s hranou ležérností.

Vince byl naproti tomu ztělesněný klid.

„Nevím. Ještě jsem to nepočítal. Pár stovek. Chceš podíl?“

„Ne, ne,“ ohradil se okamžitě Ted. „To ne!“

„Tak co?“

„Nic. Hlavně se nechci vrátit do Littlestone.“

„Ty myslíš, že já jo?“ ušklíbl se Vince. „Tam už mě nikdo nedostane. Ani do žádnýho jinýho lochu. To si piš, kámo!“

Poslední slova zněla výhružně.

Ale Ted si toho nevšímal.

„Zabil jsi chlapa, ty vole!“ vypískl rozčileně. „Kvůli pár stovkám!

To už není sranda, Vinci. Littlestone je kojeneckej ústav proti tomu, co by nás čekalo teď!“

„Nás?“ ozval se posměšně Vince. „Ty v tom přec nejedeš.“

Ted jen ochable máchl rukou.

„Nebuď směšnej!“

Vince stiskl rty, naklonil se těsně k Tedově obličeji a řekl důrazně:

„Vzpomínáš si, kdo ti v Littlestone pomoh ze sraček? Jo?

Vzpomínáš, jaks mi říkal, když jsi odcházel, že to mám u tebe? Že se na tebe můžu vždycky obrátit? Jo!“

22

Ted zvrátil hlavu, jako by se bál, že ho jeho společník kousne. Ale připomínka jeho pobytu v nápravném táboře pro mladistvé byla ještě nepříjemnější.

„Jo, jasně, jasně!“ uklidňoval Vinceho o překot. „Vždyť jo. Přišels a já ti pomoh, ne? Sehnal jsem ti auťák. Půjčil jsem ti tenhle srub, o kterým nikdo neví. Jenže řeč byla o obyčejný vloupačce, ne o vraždě.“

Vince ustoupil. Náhle se prudce rozmáchl a vší silou kopl do stolu, až se převrhl.

„Chceš mě poučovat?“ vybuchl. „Ty malá, posraná kryso!“

Ted měl zřejmě s náhlými proměnami jeho nálady své zkušenosti.

Zakryl si tvář lokty a celý se v křesle schoulil.

„Ne, počkej, nezlob se, Vinci! Já ti to vysvětlím! Počkej!“

Vinceho zrudlým obličejem škubaly lícní svaly. Ale výbuch vzteku rychle přesel

– anebo se mu podařilo ho ovládnout.

Nepromluvil, jen prudce oddechoval.

Ted opatrně vykoukl ze svého krytu.

„Dobrý, Vinci?“ zeptal se ustrašeně. „Dobrý? Jsme kámoši, že jo?“

Vince mlčel.

„Hele,“ mlel Ted, „můžeš tu samozřejmě bejt, jak dlouho chceš. A kdybys chtěl odjet, klidně si nech auťák, on by to bylo možná lepší, tady tě za chvilku bude hledat celej okres, já bych se teda zdekoval někam hodně daleko. Ale to je tvoje věc, jasně. Můžeš bejt klidnej, ode mě se nikdo nic nedozví, vždyť mě znáš, Vinci.“

Tohle neměl říkat. Protože jestli na něco podobného Vince zatím nemyslel, teď ho to určitě napadlo. Podíval se Teda zpod přivřených víček ostrým, zkoumavým pohledem a podrbal se na hlavě.

„Jo, znám tě?“ řekl zamyšleně. „Právě, že jo.“

V těch slovech byla hrozba, ale Ted ji neslyšel. Úlevně se usmál a vstal z křesla.

„Tak já pojedu. Jsem rád, že jseš v pořádku, Vinci. Fakt jo.“ Pořád brebtal a posunoval se přitom ke dveřím. Vince ho zvolna následoval.

Vyšel před srub a zamířil k autu. Vince zůstal stát ve dveřích. Ted se ještě obrátil:

23

„Tak zatím, Vinci. Uvidíme se pozdějc.“

Vince se už rozhodl.

„To sotva,“ procedil skrze zuby.

Tedovu tvář prozářila naděje.

„Takže odjíždíš? Jedeš pryč? To je dobrej nápad, Vinci. Moc dobrej.“

Vince pomalu zakroutil hlavou.

„Mám lepší,“ řekl.

Ledabylým pohybem sáhl za opasek džín, vytáhl pistoli a střelil Teda přímo doprostřed hrudí.

24

VI.

Helena s vytřeštěnýma očima hlasitě vyjekla a žuchla sebou na zem.

Asha jen zoufale zavřela oči a v bezmocném gestu sevřela dlaněmi hlavu.

Jestli v butiku vystřelil Vince na muže v momentální panice, teď už vraždil naprosto chladnokrevně a s rozmyslem. Od takového člověka nemohly čekat žádné slitování. Dvě mrtvoly nebo čtyři – z jeho pohledu to muselo být jedno. Tohle nemůžem přežít, blesklo jí hlavou. V žádném případě.

„On ho zabil, že jo, Asho?“ blekotala šokovaná Helena. „Zabil ho.

Kdybych já s tebou nechodila pro ty pitomý plavky!“

Musela se přemáhat, aby po ní nevyjela. Protože sama byla blízko hysterii, sama se uvnitř třásla strachem. Nechtělo se jí umírat.

Komu by se chtělo?

Laťkové dveře se se škubnutím otevřely. Helena, která o ně byla opřena, přepadla na špinavou podlahu.

Vince držel bouchačku v ruce a nepřirozeně se šklebil.

„Šmírovaly jste, co?“

Asha se ho bála. Ucouvla o dva kroky a hlaveň zbraně se okamžitě stočila k ní.

„Vypadněte odsud!“ poručil jim Vince. „Obě dvě. Padejte ven!

Máme práci.“

Chvějící se Asha poslechla, protáhla se kolem namířené pistole a pomohla Heleně na nohy. Vzájemně se podpíraly, když kráčely přes místnost a klopýtaly přes práh na palouk. Ted tam ležel, v rozevřených očích nevěřící úžas a na šedém tričku obrovský koláč rudé krve. Asha od něho nedokázala odtrhnout oči – bylo to tak 25

neskutečné! Neskutečné a hrozné. Zato Helena okamžitě začala kvílet a vzápětí se chytla za žaludek a odvrátila hlavu. Škytavé dávení otřásalo jejím zavalitým tělem.

Vinceho to pobavilo.

„Až skončíte s těma srandičkama,“ řekl, „pěkně toho hajzla pohřbíte. Nechci, aby mi tu smrděl.“

Asha si to nedokázala představit.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „to ne.“

„Že ne?“ zachechtal se Vince. Přistoupil k ní a přitiskl jí prudkým pohybem hlaveň pod bradu. Kulaté, chladné ústí se jí zarylo hluboko do pokožky. Málem se počůrala.

Ani nehlesla. Nemohla. A Vince čekal a bavil se.

„Uděláme to, Vinci,“ ozvala se Helena otírající si ústa růžovým kapesníčkem. „Nech ji, prosím. Uděláme to.“

„To bych prosil!“ Hlaveň se konečně odtáhla. „Támhle v boudě najdeš nějaký lopaty,“ ukázal Heleně na chatrný přístřešek z nehoblovaných prken. „A žádný hlouposti!“

Helena snaživě potřásla hlavou a hned se vydala k boudě. Vince ji sledoval, ale pistolí stále mířil na Ashu.

Asha v životě nikomu hrob nekopala a Helena samozřejmě taky ne. Ani lopatu nikdy nedržely v ruce. Teď, obráceny zády k mrtvému Tedovi, zarývaly zrezivělý a zubatý plech lopat do lesní půdy pod pečlivým dohledem Vinceho, který seděl na pařezu a kouřil cigaretu.

Hlína byla naštěstí kyprá a po odkrytí vrchních drnů už jejich úsilí nevzdorovala, ale přesto jim téměř okamžitě v měkkých dlaních naskákaly puchýře, praskly a nesnesitelně pálily.

Asha plakala. Dívala se na černou, vonící zem protkanou žlutohnědými kořínky lesních rostlin a z očí jí tekly velké a tiché slzy. Jako by si teprve teď naplno uvědomila, co všechno se stalo a co je čeká. A v jejím pláči byla i rezignovaná bezmoc. Konec se blížil.

Helena jen občas zafňukala, potáhla nosem a utřela si ho do rukávu své parádní blůzičky. Najednou vypadala jako ušmudlaná cuchta odněkud z Downhillu.

Já na tom rozhodně nejsem líp, pomyslela si Asha.

Vince přemýšlel. Šlo mu to evidentně líp, když přitom mluvil sám 26

k sobě.

„Musel jsi ho oddělat, Vinci, to je jasný, že jo. Ted by tě prásknul.

Udělal by to, aby si zachránil kůži, určitě. V Littlestone přece taky práskal, každej to věděl. Byli by ho sejmuli, kdyby ses za něj nepostavil. To byla možná chyba, Vinci, možná že jo. Nemusel ses s ním teď špinit, s tím hajzlem křivým. Krysa to byla, Vinci. No jo, musel jsi ho oddělat. Tebe nedostanou, Vinci, kdepak.“

Opakoval to pořád dokola. Musí se zbavit nejistoty, uvažovala Asha, musí sám sebe přesvědčit, že postupoval správně. Ale co ho napadne, až začne přemýšlet o nich dvou?

Slunce pomalu klonilo za hradbu vysokých stromů a stíny se prodlužovaly.

„Hoďte sebou!“ zaječel Vince. „Nebudem se s tím párat potmě!“

Byly už k smrti unavené, cítily každý sval v těle nepřivyklém na takovou námahu, ale hrob byl stále velice mělký. Vince to přišel zkontrolovat.

„Sakra!“ zaklel. „V tomhle bych teda ležet nechtěl. To je tak pro psa!“

Náhle se zasmál.

„Jo. Pro psa. Ted taky byl pes. Malej, hnusnej, prašivěj pes.

Šoupněte ho tam!“

Helena poslušně položila lopatu a šourala se k Tedovu tělu. Ale Asha se nedokázala pohnout. Neuměla si ani představit, že by měla popadnout mrtvolu a odvléci ji do toho mělkého dolíku. Že by se jí vůbec měla dotknout.

„No tak!“ výhružně pronesl Vince.

Ale on se ani nepohnula. Ať mě zastřelí, aspoň už to budu mít za sebou, blesklo jí hlavou. Už stejně nemůžu. Nemůžu nic.

„Neblbni, Asho,“ ozvala se Helena tvrdě.

Asha zavřela oči.

Všechno v ní umřelo.

Čekala na výstřel.

Ale Vince momentálně neměl na zabíjení náladu. Místo toho nečekaně pomohl Heleně. Uchopili společně mrtvého Teda za nohy a dovlekli ho do hrobu.

Asha stále se zavřenýma očima slyšela tiché žuchnutí, p a k 27

skřípění lopaty a

šelestivý zvuk hlíny sypoucí se na neživé tělo.

Možná bych se měla modlit, napadlo ji. Za malého mrtvého lumpa.

A za nás. Prosit Boha, aby nám pomohl.

Ale žádná modlitba jí na mysl nepřicházela.

Bože, opakoval si jen v duchu, Bože, odpusť!

„Taky bys mi mohla pomoct,“ sykla Helena. „Kdybych věděla…“

Otevřela oči.

Helena celá bledá a se zaťatými zuby hrnula černou lesní zem do hrobu, Tedovo tělo se už pod ní téměř ztratilo, a tak Asha s výčitkami svědomí uchopila svou lopatu a přidala se k té ponuré práci. Při pohledu na svou kamarádku se jí zdálo, že se vzchopila, že se dokonce nějak zatvrdila. Už nefňukala a nekňourala, nešikovně ale zarputile dřela, oči měla suché a bez výrazu. To je dobře, pomyslela si.

Třeba to ještě budou moci zkusit.

Skončily právě, když se slunce schovalo, a na lesní mýtinku padlo šero. Ticho a klid nic nerušil.

Ani čerstvý hrob.

Byl to vlastně jen takový kopeček hlíny.

28

VII.

Na Farlingtonskou rezervaci, les, mýtinu i srab se zvolna snášela noc.

Po Tedově smutném a deprimujícím „pohřbu“ dovolil Vince Ashe a Heleně, aby si zašly na záchod a opláchly se v sudu s dešťovou vodou, a pak je zahnal zpátky do srubu. Pečlivě zamkl dveře a přitáhl před nejedno z masivních křesel. Uvelebil se v něm s rukama zkříženýma přes hruď a pistolí zastrčenou za opaskem.

Helena s Ashou musely vzít zavděk matrací v koutě. Helena se na ni okamžitě schoulila do klubíčka a zavřela oči. Asha si sedla vedle ní a opřela se zády o dřevěnou stěnu. Byla k smrti unavená.

Původně počítala s tím, že se pokusí něco vymyslet, protože když je Vince zatím nezabil, byla noc nejspíš jedinou možností pro útěk.

Ale nebyla schopná udržet myšlenky pohromadě, únava ji zmáhala, hlava jí neustále klesala a nakonec se sesula k Heleně a usnula těžkým, neklidným spánkem.

Probudila se uprostřed noci s bolestí v zádech a svalech na rukou.

Chvíli jí urvalo, než si uvědomila, kde se nachází, pak tlumeně vzdychla a s námahou se posadila. Noční ticho rušily nějaké zvuky –

hlavně Vinceho přerušované chrápání. Jen v jeho přestávkách slyšela déšť měkce šustící na střeše.

Pomalu se rozkoukávala, až dokázala ve tmě rozeznat hrubé obrysy jednotlivých věcí v místnosti. Vrátila se k myšlenkám na útěk.

Bylo by možné přikrást se k Vincovi a vzít mu zbraň? Asi těžko.

Jistě by se probudil, kdyby se snažila mu ji vytáhnout. A pak, i kdyby se jí to povedlo, dokázala by na něho v případě potřeby 29

vystřelit?

Ne. To by nedokázala. I když to byl vrah.

Prostě by to nedokázala.

Dveře tedy musela vyloučit. Co okna?

Rýsovala se vlevo od ní jako nejasné šedavé obdélníky.

Vzpomínala, jak vypadala za světla. Špinavá, mastná a bůhvíjak dlouho neotvírána. To bude těžké.

Ale jiná možnost už neexistovala.

Má přece nůž!

Úplně na něj zapomněla. S nožem by to možná šlo.

Malou chvilku zvažovala, jestli má do svého plánu zasvětit Helenu. Moc se jí do toho nechtělo, její neohrabanost a podajná pasivita mohly všechno pokazit. Jenže to přece jen byla kamarádka.

Přece ji tu nenechá na pospas tomu hnusnému zabijákovi.

Sehnula se a jemně zatřásla Heleniným ramenem. Ještě jednou a ještě. Konečně se probrala a hned se jí z hrdla vydralo rozmrzelé zakňourání.

Asha ji dlaní zakryla ústa.

„Pst!“ zašeptala. „Tiše, Heleno.“

Chvíli počkala a pak dlaň uvolnila.

„Co je? Co se děje?“ ozval se Helenin rozespalý, mrzutý šepot.

Asha naslouchala. Vince dál přerývaně chrápal. „Prober se,“

šeptala Asha do Helenina ucha. „Musíme pryč!“

„Jak pryč?“

„Zdrhnem!“

„Zdrhnem? Jak?“

Ashe připadalo, že její šepot naplňuje celou místnost, že zní jako dunění bubnů a docela určitě musí Vinceho probudit. Zase na chvíli zmlkla a našpicovala uší. Ale nic nenasvědčovalo tomu, že spánek jejich únosce něco narušilo.

„Vylezem oknem!“ zašeptala naléhavě. „Mám nůž!“

Helena mlčela.

„No tak, Heleno, vstávej! Jdeme!“ naléhala Asha.

Helena se váhavě posadila.

„To se nám nepovede,“ zamumlala. „On se probudí a… zabije nás.“

30

„A co myslíš, že nás čeká jinak?“ zasyčela podrážděně Asha.

„Musíme to aspoň zkusit.“

„Kdybych já…“ začala zase Helena, ale pak se odmlčela a teprve za pár vteřin z ní vypadlo:

„Já nejdu!“

„Jak to?“ nevěřícně a příliš hlasitě ze sebe vyrazila překvapená Asha.

Chrápaní ustalo.

Obě žuchly, znehybněly a upíraly oči směrem ke dveřím. Temná hmota v křesle se ale jen párkrát zavrtěla a pak se chrčivý zvuk ozval znova.

„Já… nemůžu, Asho,“ hlesla tiše Helena. „A – myslím, že to není dobrej nápad!“

Asha by se na ni nejraději vrhla a bušila do ní pěstmi, aby ji probrala z té bázlivé apatie. Ale udělat to samozřejmě nemohla.

„Neblázni,“ řekla. „Pojď, povede se to, uvidíš.“

Ale Helena jen zavrtěla hlavou, a aby byl její názor úplně jasný, skulila se zpátky na matraci do té prenatální, podvědomě bezpečné pozice v klubíčku. Asha jen stěží krotila vztek.

„Oukej,“ šeptala, „oukej, jak chceš. Půjdu sama. Ty si tu dělej, co chceš.“

Ale pak jí přišlo Heleny líto. Nemohla za to, jaká byla, a kromě toho se opravdu v téhle příšerné situaci ocitla tak trochu kvůli ní. Z

tohoto náhlého popudu jí položila ruku na rameno a zašeptala chlácholivě:

„Tak fajn. Vypadnu a seženu pomoc. Neboj se. Dobře to dopadne.“

Chvíli čekala, jestli Helena nějak zareaguje, ale když se nedočkala, pomalu se vyškrábala na nohy. Musela se přemáhat, aby nezaúpěla – všechno ji hrozně bolelo.

K oknu to neměla daleko. Opatrně, krok za krokem, se posunovala podél zdi. Na každé prkno v podlaze nejdřív přitlačila špičkou, aby zjistila, jestli nevrže, a pak teprve na něj přenesla váhu. V jednom okamžiku zavadilo o odhozenou plechovku, která se odkulila stranou, ale velký hluk nenadělala. Těch pár metrů jí trvalo dobře deset minut.

31

Ale nakonec stála u okna a prsty přejížděla po rámu, aby zjistila, jak se otevírá. Zklamaně zjistila, že je vysunovací – to určitě nepůjde udělat úplně nehlučně.

Uvolnila západku, vsunula prsty obou rukou za úchytky a pozvolným tahem se pokusila okno nadzdvihnout. Nešlo to, ani když trochu přidala. Nešlo to, ani když jím škubla, i když riskovala, že nadělá strašný randál. Muselo to být celé zarezlé, nebo co.

Takže nakonec opravdu bude muset přijít na řadu nůž, který ji od chvíle, kdy si uvědomila, že ho má, důvěrně tlačil na kotníku pod gumičkou ponožky. Shýbla se a vyndala ho. Ještě jednou ostražitě pohlédla ke dveřím a pak taky na matraci, ale tam se nic nedělo.

Natlačila ostří do škvíry mezi rám okna a parapet a zapáčila.

Nepříjemný, skřípavý zvuk jako by vedví rozřízl temnou místnost.

Okno se pohnulo.

Přestala a poslouchala. Srdce jí bouchalo, až se bála, že to taky musí být slyšet.

Nic se nestalo, a tak zapáčila znova a víc. Zase to zaskřípalo, ale pod rámem se objevila úzká štěrbina, do níž už mohla vsunout prsty.

Udělala to a okno trochu vysunula vzhůru. Šlo to, ale dělala přitom dost velký rámus. Jaký spánek má asi Vince? Možná toho měl dneska taky dost, ale na druhé straně byl určitě z vězení zvyklý být ostražitý i ve spaní.

Držela okno na špičkách prstů a naslouchala. Panebože!

Vince už nechrápal!

A pak se dokonce ozvalo zapraskání, jak se pod jeho tělem pohnulo křeslo.

Asha propadla panice. Byla už tak blízko svobodě, že nemínila čekat. Vykašlala se na opatrnost, prudce zvedla okno a bez ohledu na to, co se děje uvnitř, se vysoukala ven.

Vlastně spíš vypadla. Žuchla do trávy pod oknem, ale nebylo to vysoko, takže se ani moc neuhodila a hned zase vyskočila na nohy.

Tichý, vytrvalý déšť jí okamžitě zmáčel vlasy a tvář, ale bylo to spíš příjemné, nevadilo to.

Rozeběhla se napříč přes palouk. Nevybrala si žádný konkrétní směr, jen chtěla překonat tu světlinu a zahučet co nejdřív do temného úkrytu lesa, kde se bude moci před Vincem schovat. To bylo hlavní, 32

pak se uvidí.

Ačkoliv byla utahaná a celá rozlámaná, zmobilizovala všechny své síly a nasadila ostrý spurt. Nůž pořád ještě držela v ruce. Jen koutem mysli registrovala, že vzadu za ní, ze srubu, se ozývají nějaké zvuky a že Vince už zřejmě její útěk odhalil.

Letěla jako šílená. Musí to dokázat!

Je to její jediná šance.

Poslední šance.

Déšť jí bičoval tvář.

Ještě přidala. Les se zdál být blízko.

A najednou zakopla a zřítila se do trávy!

Ještě v pádu zahlédla, jak ze země ční bílá ruka.

Čapla jí po kotníku.

33

VIII.

Podvědomě zaječela hrůzou.

Pak začala kopat nohama a po zádech se sunula pryč, co nejdál od příšerného zjevení. Na Vinceho teď vůbec nemyslela a jen ječela.

Ruka ji nepronásledovala.

Ztichla a s vytřeštěnýma očima zírala.

Pak jí došlo, co to je.

Ted.

Déšť promáčel a spláchl hlínu na jeho příliš mělkém hrobě, jedna jeho ruka se samovolně zbavila jejího sevření.

Trčela ze země jako nějaké hrůzyplné varování.

Ale už bylo pozdě. Vince se blížil.

Bylo to paradoxní. Ted mu ještě jednou pomohl, jak slíbil. I když už byl mrtvý. I když ho právě Vince zabil.

Viděla jeho siluetu pár kroků před sebou.

Už neměla šanci ani Čas uprchnout.

Zmocnilo se jí zoufalství. Byla tak blízko! Stačilo málo a povedlo se jí to. Taková smůla!

^Nechtěla před ním ležet v blátě. Postavila se.

Už stál před ní.

„Ty mrcho!“ zařval. „Ty pitomá mrcho!“ Udělal ještě krok a Asha spatřila, jak zvedá ruku s pistolí.

Už jí bylo všechno jedno.

Sevřela prsty kolem toho tupého kuchyňského nože, rozmáchla se, bez rozmyslu se vrhla dopředu a bodla.

Ucítila tupý náraz, v hlavě jí něco vybuchlo, spatřila oranžově červenou záři, kterou ve zlomku vteřiny vystřídala tma.

34

Černá, hluboká, nekonečná tma.

Probudila ji pronikavá, pulzující bolest.

Její zdroj sídlil někde vzadu na temeni hlavy a odtud vysílal omračující záškuby na jiná místa, do šíje, na čelo, za oči, všude. Bylo to strašné. Chtěla zanaříkat, ale ani to nedokázala.

Pohnula rukou. To šlo, jenže bolest, ačkoliv se to zdálo nemožné, ještě zesílila. Nesnesitelně pomalu, aby ji ještě víc nedráždila, sunula ruku k místu, kde sídlila. Myšlení nefungovalo – jen si mátožně uvědomovala, že leží na zádech. Nepršelo.

Konečně se dotkla toho místa a zaúpěla. Bylo to jako sáhnout si do ohně. A oheň v její hlavě znovu prudce vzplál.

Nejspíš omdlela. Nevěděla.

Ale když se probrala, bolest tam pořád ještě byla. Neúprosně jí ubíjela.

A prsty.

Měla je celé ulepené.

Kde se tu vzala marmeláda? Já jí přece nerada. To je hloupé.

Chtěla se podívat, ale sotva otevřela oči, bolest jí vrazila do mozku žhavý hřeb. Rychle je zase zavřela.

Co se stalo?

A pak si na to všechno vzpomněla.

Není to marmeláda. Je to krev. Má krev. Teče mi z hlavy. Vince mě postřelil a já teď umírám.

To je škoda, pomyslela si pokojně. Nestihnu rande se Simonem. A on už mě nikdy neuvidí v těch nových plavkách. Kde vlastně jsou?

Zůstaly v tom butiku.

To nevadí, když budu mrtvá. Mrtví plavky nepotřebujou.

Bolest jako by trošku ustoupila, ale místo ní se objevila tupá malátnost.

Smrt, uvažovala Asha. Už přichází.

Simone, proč nejsi se mnou?

Nezlob se, Simone…

Maminko…

Tma.

35

Ale znovu se zmýlila.

Nezemřela.

První, co si uvědomila, když se probrala, byla zas ta bolest. Už neškubala, jen tam prostě byla, vyplňovala celý prostor v její hlavě.

Dejte mi někdo aspirin!

Chtěla někoho zavolat, ale včas jí došlo, kde je, a to poznání přidalo k bolesti ještě studenou vlnu zoufalství.

Nepovedlo se jí to! Měla dobrou možnost, měla šanci, ale zpackala to. Další pokus se konat nebude. Vince se jich zbaví.

Opatrně pootevřela oči.

Už se téměř rozednilo. Srub zaplňovalo kalné světlo svítání stěží pronikající špinavými okny. Vince seděl u stolu jen v tričku a na levém rameni si přidržoval kapesník nasáklý krví.

Zaradovala se. Přece jen ho tím nožem bodla! Byla na to dětinsky pyšná, že se nedala tak snadno, že dokázala vzdorovat. I když –

kdyby se trefila líp, mohly mít po starostech. Toho litovala. Náhle jí nepřipadalo nepřijatelné zabít člověka. Člověka ne. Vinceho. Ten by si to zasloužil.

Jenže něco bylo podivnější a daleko důležitější než plané úvahy o tom, co mohlo být. Asha to zaregistrovala se zpožděním: Vedle Vinceho seděla Helena a něco si povídali!

Zavřela oči a nastražila uši, aby z jejich rozhovoru něco zachytila.

Bolest v hlavě to komplikovala. Ale nakonec se přece jen s obtížemi soustředila.

„Měl jsem jí tu palici ustřelit,“ hučel Vince, „a ne ji jen praštit. Co si myslí, kráva pitomá? Vždyť mě mohla zabít!“

Zdálo se, že tahle možnost dvojnásobného vraha opravdu překvapuje.

„A vůbec,“ pokračoval naštvaně, „že já se s váma tahal. K čemu je to dobrý, Vinci? No řekni! K ničemu!“

„Tak nás pusť, Vinci!“ navrhla Helena. „My nic neřekneme.“

„Hana,“ zasmál se ponuře Vince. „Myslíš si, že jsem padlej na hlavu, nebo co?“

„Můžeš odjet někam do jinýho státu nebo třeba do Mexika,“

snažila se dál Helena,

„Nech si těch keců!“ vyjel na ni hrubě. „Jdou po mně poldové! K

36

tomu bych potřeboval prachy, spoustu prachů! Ne jen těch pár pitomejch stovek, sakra!“

Sundal si kapesník, zkoumavě se na něj podívala a pak ho štítivě odhodil na zem. Rána na rameni už nekrvácela. Bylo to jen škrábnutí.

„Kráva!“ zamumlal zase.

„Já mám peníze,“ hlesla Helena. –

Vrhl na ni nevěřící, ale zvědavý pohled.

„Jo?“ řekl pochybovačně. „A kde?“

„Naši je mají,“ opravila se Helena. „Jsou dost bohatí. Rodiče Ashy na tom taky nejsou špatně, i když kam se na nás hrabou.“

Asha nevěřila svým uším. O co se to Helena pokoušela?

Spolupracovat s vrahem? Pomáhat mu?

„A co jako?“ ozval se nevrle Vince, i když samozřejmě tušil, o čem je řeč. Jen to chtěl slyšet od Heleny.

„Dali by spoustu peněz, kdybych se jim vrátila živá a zdravá,“

řekla vemlouvavě. „A na policii by nešli.“

„Prej,“ prohodil Vince, ale bylo vidět, že ho ten nápad zaujal.

„Kdybych já byla na tvým místě,“ kula dál Helena železo, dokud bylo žhavé, „dala bych jim vědět, že nás propustíš za přiměřený výkupný. Sehnali by ty peníze rychle. Zejtra bys moli bejt za horama.“

Vince byl tou možností tak zaujatý, že strpěl, aby Helena převzala iniciativu. Asha se jen divila, ale taky navzdory svému opovržení uvažovala. Třeba to není tak špatný nápad, i když ona by se k němu nikdy nesnížila. Vince peníze potřeboval. Ale vzal by je, zmizel a je nechal naživu? Tím si nebyla jistá.

Naslouchala bez hnutí dál.

„Kolik?“ zachraptěl Vince a olízl si rty.

Bylo to směšné. On byl přece únosce.

„Kolik potřebuješ?“

Váhal. Tuhle situaci neznal. Nikdy předtím o ničem podobném nepřemýšlel. Bylo to lákavé.

„Deset táců?“ vyrazil ze sebe dychtivě.

„Klidně,“ prohodila téměř vesele Helena, pro jejíž rodiče deset tisíc dolarů asi opravdu nepředstavovalo žádné jmění.

37

„Sto?“ zareagoval okamžitě Vince.

Helena si okamžitě svou chybu uvědomila,

„No,“ spustila mazaně, „čím to bude větší částka, tím hůř to budou shánět. Mohlo by se to protáhnout.“

Ashe se z toho dělalo špatně – Nechápala, jak se s ním Helena může takhle handrkovat. Copak zapomněla, co je to za Člověka?

Vince na chvíli odložil otázku výše výkupného stranou.

„A jak si to představuješ?“

Helena byla na koni. Nejspíš to bylo poprvé, kdy to byla ona, kdo určoval, nebo aspoň ovlivňoval běh věcí. Úplně se tím opájela, takže to vypadalo, jako by teď už nebyla obětí, ale spojencem Vinceho Portera, lupiče, zloděje a vraha. Asha trpěla. To přece nemůže nechat jen tak.

„Kdybych já…“ začala zase Helena, ale pak se opravila. „Zavoláš jim… zavoláme jim,“ řekla a zvedla k Vincemu oči.

Ten nijak neprotestoval.

„Zavoláme jim,“ opakovala potěšeně. „Ty jim řekneš, kolik chceš a jak ti to mají předat a já jim oznámím, že jsem… že jsme v pořádku a aby ti vyhověli. Půjde to hladce.“

Vince nad tím uvažoval.

Asha to už nemohla vydržet.

„Heleno,“ ozvala se slabě a hlavou jí projelo bolestivé bodnutí,

„nedělej to. Nevěř mu, Heleno!“

Vince vyletěl z křesla, jako by byl na pérko.

„Ty drž hubu!“ zařval a hnal se k ní. Zase jím cloumal nekontrolovaný vztek.

„Mám tě plný zuby, ty mrcho! Měl jsem tě odprásknout.“

Už stál na ní a oči mu planuly záští. Nenáviděla ho.

„Jen do toho,“ zašeptala chabě. „Tak dělej!“

To ho rozzuřilo ještě víc. Hmátl po pistoli, vyrval ji zpod opasku, namířil Ashe na hlavu a cvakl pojistkou.

Asha zavřela oči.

38

IX.

„Ne!“

Helena přiskočila k Vincemu a škubnutím za zdravé rameno ho otočila k sobě.

„Nedělej to!“

Vince na ni zíral. Ruka se mu chvěla a tělo se zmítalo v nekontrolovatelných záchvěvech. Skřípal zuby. Ale nakonec se mu podařilo výbuch vzteku zvládnout. Zdálo se, že mu to působí stále větší potíže.

„Sakra!“ zaklel. „Nech mě bejt, já jí oddělám.“

„Ne,“ řekla rezolutně Helena a Asha se nestačila divit, kde se v ní bere taková rozhodnost, „je to má kámoška.“

Na Vinceho to kupodivu platilo. Zacvakl pojistku a zasunul zbraň za džíny.

„K ničemu ji nepotřebujem,“ zamumlal.

Jako by se podřizoval Heleninu velení. To bylo opravdu neuvěřitelné.

„Ještě nám bude dobrá,“ řekla Helena a táhla ho zpátky ke stolu.

Nechal se usadit do křesla, vložil si do úst cigaretu a Helena mu ji úslužně zapálila.

„Udělám ti kafe, chceš?“ nabídla.

Ale Vince to ještě nevzdal.

„K čemu nám bude, no? K čemu?“ naléhal.

„Kdybych já byla na tvým místě,“ použila Helena své oblíbené úsloví, „nechala bych, aby to výkupný přines její kluk. Simon.“

Ashu jako by zasáhl blesk. To ne! Nedokázala odhadnout, jestli to Helenu napadlo v téhle chvíli, aby odvrátila Vinceho pozornost od 39

její osoby, anebo jestli to bylo součástí jejího plánu od samého začátku. Ale tak jako tak to bylo odporné! Hnusné! Podlé! Zákeřné!

Proč do toho ještě zatahovat Simona?

Proč i jeho vystavovat nebezpečí?

Proč to děláš, Heleno?

Nechápala to.

Zlý sen pořád pokračoval.

Vince nebyl hloupý. Výhody Helenina návrhu mu došly okamžitě.

„Jo,“ kývl hlavou. „Tím si posichrujem, že tvý kámošce přejdou chutě něco na mě zkoušet, když v tom bude namočenej její miláček.

Dobrý.“

Chvíli potěšeně potřásal hlavou a poplácával si dlaněmi po stehnech. Byl očividně v dobré náladě.

„Tak jo, tak jo,“ opakoval. „Dáme se do toho. Ale nejdřív to kafe.“

A když Helena ochotně vstala, Vince ji rozjařeně plácl po zadku narvaném do původně růžových džín.

„Jseš fajn buchta. Fakt docela dobrá.“

Helena se rozzářila jako polední slunce a vrhla na něho cosi, co zřejmě mělo být koketním, svádivým úsměvem. Asha, která to celé sledovala, v duchu zaúpěla.

Hlava jí pořád ještě bolela, ale jasně uvažovat dokázala.

To, co Vince Heleně řekl, byla zřejmě první lichotka v jejím životě. Včetně toho vulgárního plácnutí po zadku. Nikdy se jí nic podobného nepřihodilo, a tak z toho byla úplně vedle. Nevadilo jí, že Vince je vrah. Byl to kluk!

Vyčerpaně se schoulila na proleželé matraci a zavřela oči. Ještě včera byla Helena její kamarádka – ne bůhvíjaká, ale přece jen kamarádka. A najednou je na druhé straně barikády, spojila se s Vincem proti ní a navíc ohrožuje i Simona. A ona nemohla nic dělat, vůbec nic.

Nevzdávej to, Asho, ozvalo se někde hluboko v ní. Nesmíš to vzdát. Dokud žiješ, máš pořád naději.

Nevěděla, kdo to k ní mluví, ale odpověděla mu.

Já to nevzdávám. Ale teď nemůžu. Trošku si odpočinu a pak…

něco vymyslím. Ano?

40

Ten druhý hlas se už neozval, a tak vypnula bolavou hlavu a usnula.

Na chvíli se probrala, když ji Vince svazoval nohy a ruce hrubým provazem, ale neprotestovala, strpěla to v mátožném polospánku, ještě zaslechla hukot odjíždějícího auta a pak se znova ponořila do konejšivých hlubin.

Zdál se jí sen, v němž byla znovu malou holčičkou a hrála si s kotětem na trávníku za domem. Otec, matka, Vince a Helena seděli na verandě, jedli zmrzlinu a vážně debatovali. Myslím, že by to měla být velkolepá svatba, říkala paní Bullocková, Simon přece vyhrál ten pohár. Prý dostane sto tisíc dolarů. Kotě se převalilo na záda a směšně třepalo tlapkami. Uvážu mu na tu svatbu kolem krku mašli, rozhodla se Asha. To bude pěkné.

Probudila se. Klidný, idylický sen ji osvěžil, hlava už ji téměř nebolela. Zkusila se posadit, ale nešlo to, uvědomila si, že má ruce svázané za zády a nohy kolem kotníků, ale pak se jí přece jen podařilo jakž takž se zády opřít o stěnu srubu. Měla hlad, žízeň a chtělo se jí na záchod.

Ale ve srubu nikdo nebyl. Vince s Helenou teď nejspíš z nějaké budky telefonují Heleniným rodičům.

Pan Peacock, obtloustlý, proplešatělý a nesmírně důležitý, byl jedním ze tří majitelů Borgentownské úvěrové banky. K Ashe se vždycky choval přívětivě, s jakousi bodrou žoviálností, kterou ale nesnášela, byla jí protivná. Jeho o dva roky starší žena věnovala většinu času a prostředků na udržování a pěstění své uvadající krásy

– ne že by jí Asha to právo upírala, jen si myslela, že to trošku přehání. Při každé Ashině návštěvě u Peacocků se rozplývala:

„Úžasně ti to sluší, zlatíčko! Jsi okouzlující,“ a podobně a Ashe se zdálo, že přitom jen s obtížemi překonává obyčejnou ženskou závist.

Oba Helenu vysloveně rozmazlovali, mohla si dělat, co chtěla a dostala, o co si řekla.

Když nad tím tak uvažovala, byla si téměř jistá, že Peacockovi policii nezavolají. Ale možná policie, která jistě ví o jejich únosu, má jiné metody. Třeba odposlouchávají telefon.

Ba ne. Pan Peacock byl příliš důležitou osobou, než aby něco takového podnikli bez jeho svolení.

41

Na kolik si asi Helena cení své svobody? Jakou částku bude podle její rady Vince požadovat?

Určitě si vezmou příklad z nějakého filmu. Helena viděla týdně nejméně tři.

Sto tisíc dolarů v malých, použitých bankovkách, hučí Vince do sluchátka zabaleného v ušmudlaném kapesníku. Ještě se ozvu a dohodném se na předání. A policii ani muk, jinak svou dcerušku neuvidíte!

Poslechni ho, tati, kvičí do sluchátka Helena. Udělej, prosím tě, co říká! A spiklenecky přitom na Vinceho mrká.

Ashe se z toho dělalo špatně.

A co Simon?

U srdce jí píchlo.

Obrátí se na policii Simon?

Bezmocně zavrtěla hlavou. Ne. Simon se o ni bude bát. On taky na policii nepůjde. To je jasné.

A ještě se Asha bude muset modlit, aby ho nenapadlo udělat něco neopatrného. Třeba si zahrát na statečného zachránce. Simon nevěděl, co je Vince zač. Že dokáže zabít bez sebemenší výčitky svědomí.

Bylo jí úzko.

Měla by se pokusit dostat se z těch pont. Nějak se překulit k něčemu ostrému a přeřezat provazy na zápěstí. Kdyby praštila do okna, třeba by nějaký střep vyrobila.

Jo, tohle bylo taky z filmu.

Nicméně to zkusila, ale nepovedlo se jí ani postavit se. Vždycky se svezla zpátky na zem. Provazy se jí bolestivě zařezávaly do masa, když jimi škubala, přesto nepovolily ani o centimetr. Detektivům a tajným agentům ve filmu se to vždycky povedlo.

Ale slíbila přece, že to nevzdá. Skulila se z matrace a vleže na boku se začala plazit do kuchyně. Je tam přece ještě jeden nůž, říkala si, aniž by si lámala hlavu tím, jestli a jak by ho mohla použít.

Vždycky přitáhla kolena svázaných nohou až k bradě, zapřela podpatky o podlahu a o kus se posunula. Šlo to pomalu a než dorazila do půli cesty, byla celá odřená. Znovu ji z té námahy rozbolela hlava.

42

Byla už skoro u těch laťkových dveří, když se ozval motor Vinceho otřískané dodávky.

Rezignovala na své úsilí a zůstala nehnutě ležet. Zatraceně, uvažovala hořce. Má smůlu, strašnou smůlu.

Když vešli, obrátila k nim zoufalé oči. A ty se jí vzápětí rozšířily údivem.

Vince držel Helenu kolem ramen!

Ach bože!

Zastavili se před ní. Vince se kupodivu nerozzuřil, vypadal spokojeně.

„Hele,“ řekl pobaveně, „ona si nedá pokoj.“ A kopl ležící Ashu do holeně.

„Nech ji,“ uklidňovala ho mírně Helena. „Nic se neděje.“ Klekla si k Ashe a začala jí uvolňovat pouta.

Vince neprotestoval! Svalil se do křesla, vyložil nohy na stůl a zapálil si cigaretu.

Helena rozvázala provazy, pomohla Ashe na nohy a odvlekla ji do kuchyně.

„Co blbneš?!“ syčela přitom na ni. „Chceš všechno pokazit?“

„Dej mi pokoj,“ hlesla unaveně Asha. Opřela se o skříňku, hlava se jí točila a nohy jí podklesávaly.

„Tumáš!“

Před očima se jí objevila plastová láhev s kolou. Vděčně ji popadla a hltala teplý nápoj. Stejně vděčně se pustila do okoralého toustu, který jí Helena podala vzápětí.

„Ty vypadáš,“ ušklíbla se Helena. Ashe se zdálo, že se zadostiučiněním.

Dojedla a ještě jednou se napila. Síly se jí pomaloučku vracely.

Helena každou chvilku hodila pohled na Vinceho.

Asha si to špatně vyložila.

„Heleno,“ zašeptala, „pojď, zkusíme mu zdrhnout. Půjdem jako na záchod a…“

„Mlč!“ přerušila ji Helena. „Něco takovýho tě nesmí ani napadnout! Jsi blbá, nebo co? Všechno je na nejlepší cestě. Do večera jsme volný, Vince dostane peníze a pustí nás!“

„Jseš si tím jistá?“ zeptala se Asha kousavě. Ale Helenu 43

nezviklala.

„Jasně.“

„Jseš na hlavu.“

„Páni,“ spráskla Helena teatrálně ruce. „Kdybych já byla na tvým místě, byly bych ráda, že jsem nám zachránila život. A moc bych se necukala!“

Ashu znovu překvapilo, jak se Helena během pár chvil změnila.

Nikdy nebyla tak sebejistá. A co víc – zřejmě se někde cestou stavili a ona se umyla, učesala a namalovala. A navoněla! Z Ashy se špína doslova loupala, své krásné platinové vlasy měla slepené zaschlou krví, nehty zlámané a poškrábané, dlaně samou oděrku. Ještě že tu nebylo žádné zrcadlo!

„Jsi zrádce!“ zamumlala.

To už Helenu naštvalo.

„Jo? A co jseš ty? Cos dokázala? Akorát jsi zatím všechno zhoršila! Kdyby nebylo mě, už bys byla dávno mrtvá, ty nádhero!

Vince by tě tam venku oddělal, a mě pak taky. Tak co kecáš!“

To byla nepochybně pravda, ale Asha si to odmítala připustit. Ale protože nenašla žádný vhodný argument, řekla jen zklamaně:

„Nemělas do toho zatahovat Simona.“

Tím jen přilila olej do ohně.

„To se podívejme,“ syčela vztekle Helena. „Ona se bojí o toho svýho frajírka. Ne o sebe, nebo o svou kámošku. Zajímavý. A to bys byla radši,“ zaútočila, „kdyby s těma prachama šel můj táta? Nebo tvůj? Nebo dokonce máma? Co?“

Asha se cítila zahnaná do kouta. Na tuhle otázku nemohla odpovědět.

„Tak vidíš,“ skončila vítězoslavně Helena. „Jsi jen nakrknutá, že není po tvým. Že může bejt taky někdo chytřejší než slavná Asha Bullocková.“

„Kdybych já…“

„Heleno,“ přerušil ji odvedle Vince, „pojď sem!“

Helena vrhla na Ashu ještě jeden triumfální úsměv a pak se otočila:

„Už běžím, Vinci! Už jdu!“

44

X.

Probíhalo to zhruba tak, jak si Asha představovala.

Vince zavolal pana Peacocka a řekl si o padesát tisíc dolarů v použitých bankovkách. Způsob předání domluví při příštím telefonátu. Pokud se pan Peacock obrátí na policii, Vince obě dívky zabije.

Helena naříkavým hlasem ujistila otce, že jsou v pořádku, a zapřísahala ho, aby Vinceho požadavky splnil.

Pan Peacock bez váhání souhlasil.

V rozlehlé pracovně jeho honosné vily uprostřed zeleně East Parku teď spolu s ním a jeho ženou seděli i manželé Bullockovi a ustaraný Simon. Ještě pořád si vyčítal, že nešel s Ashou kupovat plavky – podle něho by pak všechno dopadlo jinak. Ostatní si to nemysleli, ale ne vymlouvali mu to.

Potíže dělal zpočátku Ashin otec. Anthony Bullock byl šéfem chirurgického oddělení Borgentownské všeobecné nemocnice, byl to vážný a rozhodný muž s laskavým srdcem a příjemným vystupováním, který nicméně lpěl na jistých zásadách. Bylo mu proti mysli vyjednávat s únoscem a neinformovat o tom policii, í když šlo o život jeho dcery.

Ostatně policejní náčelník Hurst na obě rodiny velmi naléhal, aby mu dali vědět, pokud se únosce ozve. Byl ve velmi obtížné situaci, protože o loupeži v butiku, vraždě a dosud nepotvrzeném únosu měl minimum informací a k dispozici jen minimum stop.

Neznal dosud totožnost pachatele. Neměl ani jeho použitelný popis – jeho jediným svědkem byla mladá prodavačka, která utrpěla silný šok a jen stěží si vybavovala hrubé obrysy tragické události.

45

Určitý pokrok v rozsáhlém pátrání, do něhož se okamžitě zapojili všichni službu konající policisté v městě, představoval jen nález Ashina vozu, odstaveného v zapadlé uličce v Downhillu. Hurstovi muži proto prohledávali celou čtvrť dům od domu – zatím bez výsledku. Jen se zdálo logické, že lupič a vrah z butiku vzal obě dívky jako rukojmí, a proto náčelník očekával jeho telefon.

Anthony Bullock mu o něm chtěl povědět. Ale všichni ostatní byli proti, a co mohl zmoci proti přívalu slz své ženy a paní Peacockové?

Jak by se jim mohl podívat do očí, kdyby neznámý únosce svou hrozbu opravdu splnil?

Samozřejmě nabídl panu Peacockovi, že se na požadované částce bude podílet rovnou polovinou.

„Peníze teď nejsou důležité, Tony,“ namítl pan Peacock. „Mám je okamžitě k dispozici a dal bych pochopitelně desetkrát tolik, jen aby se Heleně nic nestalo. Aby obě byly v pořádku,“ opravil se rychle.

„Ach bože, já mám takový strach,“ zanaříkala paní Peacocková a decentně přitiskla kapesníček k zarudlým očím. Paní Bullocková ji konejšivě objala kolem ramen.

Telefon, položený na mramorové desce oválného konferenčního stolku, sveřepě mlčel. Zraky všech se k němu upíraly v nervózním očekávání.

Simon měl hlavu svěšenou a díval se do koberce. I on měl strach, hrozný strach o Ashu, ale ještě víc ho hnětlo, že nemůže nic dělat.

Hned po té události se rozjel k Bullockovým, s nimiž se už dobře znal, aby jim nabídl pomoc. Vzájemně si sdělili své obavy, vzájemně jeden druhého utěšovali, ale to bylo tak všechno, co mohli podniknout. Ted s nimi seděl u Peacockových, svíral a rozvíral dlaně a neustále si opakoval, že příště už Ashu nenechá samotnou ani na chvíli.

Čekání se prodlužovalo. Vypili už dvě kávy, pan Peacock si nalil dvojitou dávku bourbonu. Všechno už bylo řečeno, a tak jen mlčeli a mlčeli.

Když telefon konečně zazvonil, všichni sebou trhli.

Pan Peacock zvedl sluchátko.

„Poslouchám,“ řekl stručně. Při rozhovoru, během něhož ostatní na něm přímo viseli očima, několikrát udiveně zvedl obočí, ale 46

odpovídal jen jednoslabičně a většinou ano. Nakonec dodal:

„Uděláme to, jak chcete. Spolehněte se. Jen se neukvapujte, prosím. Žádnou nepředloženost, prosím. Všechno bude v pořádku.“

Zavěsil a otřel si zpocené čelo.

Ticho v místnosti jako by mělo každým okamžikem vybuchnout.

Pan Peacock dopil bourbon.

„Chce, abyste to byl vy,“ obrátil se k Simonovi.

„Ale…“ vyskočil pan Bullock.

Andrew T. Peacock zdvihl dlaně v obranném gestu.

„Jen tlumočím jeho požadavky, o kterých nebyl ochoten diskutovat,“ řekl unaveně. „Mně se to taky nelíbí.“

Anthony Bullock se posadil a jeho žena mu položila ruku na předloktí, jako by ho chtěla připoutat ke křeslu.

„Máte vzít peníze do igelitové tašky a v 15.00 vyjet se svým autem směrem k motorestu a pak po dálnici na západ,“ hovořil pan Peacock k Simonovi. „Někdy v průběhu cesty vám zavolá na Helenin mobil. Dám vám ho s sebou.“

„A co děvčata?“ ozvala se poměrně klidně paní Bullocková.

Pan Peacock se zatvářil nejistě.

„Propustí je dvě hodiny potom, co obdrží výkupné.“

„Proč tak pozdě?“ chtěl vědět Anthony Bullock.

„Nevím. Nejspíš chce získat co nejvíc Času.“

Nikomu z přítomných se to nelíbilo.

„Mluvil jsi s Helenou?“ zeptala se jeho žena s rukou přitisknutou ke hrudi.

Zavrtěl hlavou. Pak se podíval na hodinky.

„Máme ještě čas. Víc než půl hodiny.“

Ale nikdo mu neporadil, co si s ním počít. Pan Peacock se znovu obrátil k Simonovi.

„No, jak se zdá, je to na vás, mladý muži,“ řekl s nezbytnou dávkou žoviálnosti. „Myslíte, že to zvládnete?“

Simon nasucho polkl a kývl.

„Ano,“ vypravil ze staženého hrdla. „Jistě.“

„Ach bože,“ zaúpěla Laura Peacocková. „Já nevím. Nebylo by lepší…“

„Simone,“ přerušila ji rychle Ashina matka, „bud, prosím tě, 47

opatrný. Nesmí se U nic stát.“

„Nebojte se, paní Bullocková,“ řekl Simon. „Já to zvládnu. Bude to oukej.“

„Jen žádné hlouposti,“ zabručel pan Peacock.

Simon byl nejdřív hrozně překvapený, když se dozvěděl o únoscově požadavku, aby peníze přivezl on, ale teď byl rád. Konečně mohl něco dělat, být užitečný, ne pouze nečinně čekat a bát se.

Málem se na to těšil.

Chvíli bylo ticho.

„Připravím peníze,“ přerušil ho pan Peacock a zvedl se od stolu.

„Ach bože, když už to skončí?“ vyprovodila ho jeho žena naříkavým povzdechem.

Těsně před třetí nasedl Simon do svého modrého austina, nastartoval a provázen úzkostlivými pohledy zpoza záclon Peacockovy vily vyrazil. Na sedadle spolujezdce spočívala igelitová taška z nákupního střediska Borgen Mall s padesáti tisíci dolary v použitých bankovkách. Na palubní desce Čekal na svou velkou příležitost Helenin mobilní telefon v křiklavě barevném pouzdře.

Policejní náčelník Hurst nebyl hloupý. Oprávněně předpokládal, že Peacock mu neoznámí, pokud se s ním únosce spojí, a tak dal jeho sídlo nenápadně hlídat. Když mu strážci nahlásili, že od domu odjíždí Simon Hobart, chvíli uvažoval.

„Nechte ho jet,“ nařídil jim pak. Podle jeho mínění jel prostě Simon domů. V tomhle příběhu nebyl důležitý.

To se pletl.

48

XI.

Mobil zapípal ani ne po pěti minutách. Simon zpomalil, uchopil ho a přitiskl k uchu.

„Ano?“ řekl.

„Máš to?“ uslyšel hrubý, zkreslený mužský hlas.

„Jo.“

„Nikdo tě nesleduje?“

Mrkl do zpětného zrcátka.

„Myslím, že ne, Nikomu jsme nic neřekli.“

„To máte kliku,“ zachechtal se neznámý. „Teď poslouchej. V

klidu to otoč a jeď zpátky. Dej se po šestapadesátce na Woodbridge.

Rozumíš?“

„Ale…“ namítl Simon, který měl z instrukcí dojem, že má jet po dálnici.

„Žádný ale. Dělej, co ti povídám!“ rozkřikl se únosce. „A klídek, jo? Klídek. Zase se ozvu.“

Spojení se přerušilo.

Simon už v té době vyjížděl na nájezd k dálnici, a tak musel pokračovat. Obkroužil motorest Truck 76 s parkovištěm plným kamiónů a znovu se vrátil do Borgentownu. Musel jet přes celé město, kde byl poměrně hustý provoz, a samozřejmě jako na vztek ho na všech křižovatkách zastavovala červená.

Byl nervózní a musel se krotit, aby příliš nespěchal a zbytečně na sebe neupozornil. Konečně měl centrum za sebou, pak i křižovatku Madison street a Front street a sjížděl táhlým klesáním k Downhillu.

Chátrající čtvrť byla plná policistů – Simon si všiml nejméně tří hlídkových vozů.

49

Když zabočil na šestapadesátku West Road, uviděl Čtvrtý. Stál v odstavném pruhu na výjezdu z města a policisté kontrolovali všechny projíždějící vozy.

Simon potlačil paniku a zařadil se ukázněně do pomalu se posunující fronty automobilů. Sakra, klel v duchu, sakra! Ještě to poldové všechno zkazí. Udeřil pěstí do volantu.

Konečně na něj přišla řada. Stáhl okénko.

„Silniční kontrola,“ zasalutoval zdvořile mladý policista. „Vaše doklady, prosím.“

Simon mu podal řidičák a snažil se nedávat najevo nervozitu.

Policista velmi pečlivě kontroloval všechny údaje. Pak zkoumavým pohledem přejel vnitřek vozu. Jeho oči se zastavily na igelitové tašce.

Simon se zpotil.

Kdyby tak věděl, že je v ní padesát tisíc dolarů!

„Můžu jet?“ zeptal se ve snaze odvrátit policistovu pozornost.

Přece jen se ale nedokázal stoprocentně kontrolovat a jeho přiškrcený hlas vzbudil policistovo podezření. Ten se na Simona pátravě zadíval.

Vtom se ozval mobil.

Co teď?

Simon cítil, jak se potí a klepou se mu nohy. Co má dělat?

Mobil pípal. Policista zvedl tázavě obočí.

Simon se rozhodl.

Vzal mobil, stiskl tlačítko a řekl:

„Moment!“

Zároveň natáhl otevřeným okénkem ruku k policistovi. Srdce mu bušilo, jako by házel rozhodující šestku ve finále NBL.

Mladý policista ještě váhal, ale pak mrkl přes rameno, kde narůstal počet stojících vozů. To zřejmě rozhodlo. Vložil průkaz do Simonovy natažené ruky a řekl suše:

„Pokračujte!“

Simon ulehčeně vydechl. Uf! Rychle zařadil jedničku, vyjel na silnici, dvojku, trojku a hned zvedl mobil.

„Haló!“ řekl s obavou. „Jste tam ještě?“

„Co se, hergot, děje?“ uslyšel vzteklé šeptání. „Co blbneš?“

50

„Policie,“ vysvětloval Simon. „Nemoh jsem mluvit.“

„Policie?“ V hlase zněl úlek smíšený se zlobou.

Simon se lekl, že neznámý rozhovor přeruší.

„Jen normální kontrola na kraji města,“ vysvětloval o překot. „Už je to dobrý.“

„Nekecáš?“

„Ne, opravdu ne.“

„Tak jo. Jestli kecáš, můžeš se s tou svou buchtou rozloučit.“

Simon stiskl zuby. Se strašnou chutí by toho neznámého praštil.

„Co dál?“ přemohl se.

„Dávej bacha. Projedeš Woodbridge a pojedeš dál na Farlington.

Ten taky projedeš. Pak se ozvu. A ještě něco – od týhle chvíle jsi pod kontrolou. Tak žádnej podtrh, rozumíš?!“

Simon byl zklamaný. Pořád se to protahuje. Nehrál si s ním únosce jako kočka s myší? Ale nemohl nic dělat.

„Dobrá,“ řekl, „dobrá.“

Ten druhý se už neozval a Simon pokračoval v cestě.

Ve srubu vládla napjatá atmosféra. Naštvaná Helena stála u špinavého okna a neustále vyhlížela ven. Asha seděla v křesle a unaveně uvažoval, co bude následovat. Trochu se umyla a upravila, a tak se cítila o maličko líp. S Helenou se nemínila bavit.

Na útěk nepomýšlela – Ted už by to k ničemu nebylo. Ne proto, že ji Helena hlídala, ale protože ve hře byl Simon a ona se o něj bála.

Vyslechla plán na předání výkupného – Vince se s ním nijak netajil –

a věděla, že do něj nemůže nijak zasáhnout.

Zbývalo jen čekat a doufat že Helena měla pravdu.

Že to přežijí.

V Peacockově pracovně to nebylo o mnoho lepší. Čtyři přítomní odhadovali, že na předání výkupného bude stačit hodina. Pak další dvě, o nichž hovořil únosce. Někdy kolem šesté by se mohli dočkat svých dětí. Nebo alespoň zprávy o nich.

Také oni věřili, že to dobře dopadne. Nic jiného dělat nemohli.

Minuty se vlekly s nesnesitelnou pomalostí.

Vincemu čekání ubíhalo. Vypadl z budky na okraji Farlingtonu, 51

malé, zaprášené vesničky, kde vládl mrtvý klid, a posadil se do kombíka, zaparkovaného ve stínu velkého ořešáku.

Přes přední sklo viděl pohodlně na silnici. Byla to jen pitomá okreska a za tu dobu projela kolem všeho všudy čtyři auta. To bylo dobré.

Zapálil si cigaretu, aby zahnal únavu. Už toho měl taky dost.

„Za chvíli to skončí, Vinci!“ mluvil jako obvykle sám k sobě. „Je to v suchu. Budeš mít prachy, pořádnej balík. S tím už se dá něco podniknout, Vinci. Kam se na tebe všichni hrabou! Třeba Ted.

Kdyby to nebyla taková krysa, moh teď bejt za vodou jako ty. Jsi hlava, fakt, že jo, Vinci.“

Přece jen byl nervózní. Bubnoval prsty po palubní desce a uklidňoval se.

„Klídek, Vinci, je to oukej. Oukej. To byl dobrej nápad s tím výkupným, to jo. A dobrej plán.“

Pak, jako by si uvědomil, že na obojím má velkou zásluhu Helena, zamumlal:

„Ona to není špatná buchta, Vinci, to teda ne. Není špatná. Třeba ji ani nebudeš muset odprásknout, Vinci.“

52

XII.

V tomhle ohledu neměl příliš jasno.

Nejradši by – hned jak obdrží peníze – šlápl na plyn a ujížděl pryč, někam hodně daleko. Než by to došlo těm holkám ve srabu a než by se dopotácely k telefonu, byl by za horami. Jenomže ještě zbýval ten kluk, co mu veze prachy. Simon. Ten by mohl policii zburcovat hned.

Chvilku si pohrával myšlenkou, že ho zabije, ale pak ji také opustil. Tady by to nebylo bezpečné. I kdyby nikdo neslyšel výstřel a nikdo nic neviděl, měl by spoustu práce s tím, kam ukrýt mrtvolu.

Ne. Bude se držet původního plánu. Vrátí se do srubu i s tím klukem a penězi. Pak si vezme jeho auto a kombíka vyřadí z provozu. Všechny pořádně sváže, nechá je tam a vyrazí.

Něco se mu na tom nelíbilo.

Nejspíš ta nejistota, jak velký náskok se mu podaří získat. A jestli bude stačit.

Bylo by jednoduší, kdyby je všechny zabil.

Určitě.

Ale jasno v tom ještě neměl. Uvidí se.

Přestal uvažovat a soustředil se na dění na silnici. Čekal sotva deset minut, když se objevil modrý austin.

Nechal ho projet a díval se, jestli ho nesledují policajti. Ale za austinem se neobjevil žádný jiný vůz. Silnice byla pustá.

V pořádku.

Vince Porter vystoupil a pomalu a klidně zamířil k telefonní budce. Vešel dovnitř, zvedl sluchátko a vyťukal číslo.

53

Simon byl neklidný. Ujel už spoustu kilometrů a pořád nic. Co když se něco stalo? Co když se už únosce neozve?

Mobil zapípal.

„Dávej bacha,“ uslyšel známý hlas. „Teď to otočíš a pojedeš zpátky.“

„Děláte si legraci?“ naštvaně odpověděl Simon. „Pořád tam a zpátky!“

„Drž hubu a poslouchej!“ rozčílil se okamžitě únosce. „Pojedeš zpátky! Za chvíli mě uvidíš. Předjedu tě a ty mě budeš hezky pěkně následovat. Jasný?!“

Simon to potvrdil a mobil se odmlčel.

V nejbližším vhodném místě otočil austina a vracel se po úzké, opuštěné silnici. Projel ospalou vesničkou, aniž by si všiml něčeho podezřelého, a pokračoval dál. Po chvilce spatřil ve zpětném zrcátku, jak se k němu přibližuje otlučený šedivý kombík.

Zpomalil a kombík ho předjel. Když se míjeli, zahlédl za volantem únoscovu tvář.

Panebože, uvědomil si překvapeně, vždyť je to ještě kluk.

Zaregistroval i jeho pokyn a poslušně se přilepil za šedé auto.

Rozuzlení, se blížilo.

Policejní náčelník Hurst uvažoval, jestli neudělal chybu. Kolem Peacockovy vily se nic nedělo. Únosce se samozřejmě vůbec ozvat nemusel. Obě dívky už mohly být dávno mrtvé – možností bylo víc.

Ale co když opravdu jednu opomněl?

Zjistil si číslo a zavolal Simona Hobarta. Nebyl doma.

Hm.

Vydal příkaz, aby všem hlídkám oznámili popis a poznávací značku Simonova vozu. Kdyby ho někde zahlédli, ať to okamžitě nahlásí.

Pořád si ale myslel, že to k ničemu nebude.

Mladý policista, který kontroloval vozidla na výjezdu z Borgentownu, měl dobrou paměť. Zavolal na ústředí a tam ho ihned spojili s náčelníkem.

Vylíčil mu podrobně, jak Simona kontroloval.

„Ano, pane,“ odpovídal snaživě, „byl sám.“

54

Vyslechl další otázku.

„Když o tom tak mluvíte, pane, opravdu se zdálo, že je trochu nervózní. Udělal jsem něco špatně, pane?“

Hurst ho ujistil, že nikoliv. To on to nejspíš podcenil. Simon Hobart, jehož dívka byla jednou z unesených, by si sotva vyjel jen tak na výlet. Seděl by u telefonu a čekal. Sakra, zaklel v duchu Hurst.

Pak vyslal směrem na Woodbridge dva hlídkové vozy a všem mužům zopakoval, že příkaz hlásit pohyb Simonova vozu stále platí.

Ujeli pár kilometrů.

Pak se brzdová světla kombíku rozsvítila a řidič stočil vůz doleva.

Simon šlápl na brzdy a následoval ho.

K jeho překvapení sjeli ze silnice přímo do lesa. Nenápadná cesta končila železnou závorou.

Kombík zastavil. Mladík vystoupil a zvedl závoru.

Simon se na něho díval a pořád nemohl pochopit, že tenhle člověk vraždil. A unesl Ashu s Helenou. To by do něj nikdy neřekl.

Projeli, znovu zastavili a únosce se vrátil spustit závoru. Vrhl přitom na Simona krátký, zvědavý pohled.

Ve tváři mu vězel krutý, posměšný škleb.

Simon rázem své mínění opravil.

Právě v tom okamžiku projely místem, kde před chvíli zabočili do lesa, dva hlídkové vozy borgentownské policie. Neexistoval žádný důvod, proč by aspoň zpomalily.

Ve srubu mezitím nepadlo jediné slovo. Ale Asha už to napětí nemohla vydržet. Vstala z křesla a nervózně přecházela místností tam a zpátky.

Musela pořád myslet na Simona. A samozřejmě taky na to, co se stane, až Vince dostane své peníze.

Proč by nechával naživu svědky svých zločinů?

Jistě – není to tak snadné vzít zbraň a chladnokrevně zastřelit tři lidi. Ale Vince už v případě Teda dokázal, že se dlouho nerozpakuje.

A jestli ho navíc ještě něco rozzuří, ztratí poslední zbytky sebeovládání a bude se chovat jako šílenec.

To nebyly zrovna pěkné vyhlídky.

55

Mohla tomu nějak zabránit? Něčím se ozbrojit a vrhnout se na něj, jakmile vytáhne zbraň? Třeba by to stihla, než stačí vypálit všechny rány.

Pro sedmnáctiletou studentku Borgentonské střední školy to byl ovšem velmi obtížný, téměř nesplnitelný úkol.

Přesto zamířila do kuchyně, ale Helenina posměšná slova ji okamžitě zastavila.

„Žádnej nůž už tam nenajdeš, Asho. Zbytečně se namáháš!“

„Ty zmije!“ zasyčela Asha.

„Pochop,“ řekla klidně Helena, „nemůžu ti dovolit, abys všechno zkazila.“

A pak, jako by si náhle vzpomněla na přátelství, které je poutalo, dodala přívětivě:

„Asho, neboj se. Všechno dobře dopadne. Uvidíš.“

Asha jí chtěla říct, že o tom velmi pochybuje a ještě jednou jí zkusit vysvětlit, že Vince je bezcharakterní lump a chladnokrevný zabiják, ale její úmysl překazil vzdálený hukot automobilových motoru.

„Už jedou!“ vykřikla Helena.

56

XIII.

Asha spěchala k oknu.

Spolu s Helenou sledovala, jak se z lesa kolébavě vynořil šedý kombík následovaný modrým austinem. Zastavily uprostřed palouku.

Z kombíku okamžitě vyskočil Vince s pistolí v ruce a namířil ji na dvířka austina. Ty se pomalu otevřely a vystoupil z nich Simon. V

ruce držel igelitovou tašku.

Ashe se nahrnuly do očí slzy. Byla tak ráda, že ho vidí živého a zdravého.

Vince ho pohybem ruky nasměroval ke srubu.

Když vstoupili do místnosti, Asha to nevydržela.

„Simone,“ vykřikla, „ach Simone!“ Bez ohledu na Vinceho se mu vrhla kolem krku a smáčela mu slzami rameno. „Simone!“

„Jsi v pořádku?“ zašeptal starostlivě.

Stačila jen kývnout. Vince už zasáhl.

„Nechte toho!“ řekl hrubě. „Polož to na stůl,“ poručil Simonovi,

„a mazej támhle ke zdi. Ty taky!“ Zamračil se. „Všichni tři! Ke zdi, povídám!“

V hlase se mu už zase objevila zuřivost.

Simon odložil igelitku na stůl a ruku v ruce s Ashou se přesunuli ke stěně, u níž ležela matrace. Helena taky poslušně ustoupila, ale zastavila se v půli cesty. Otočila se k Vincemu.

„Vyšlo to, Vinci, vid? Máš ty peníze?“

Podíval se na ni a pak na igelitovou tašku.

„Jo, holka. Vypadá to tak.“

Shýbl se. Pravačkou s pistolí stále mířil na trojici, ale levačkou nazdvihl okraje tašky. To, co spatřil uvnitř, ho velmi potěšilo, a 57

obličej mu zaplnil vítězoslavný úsměv.

„Jupí!“ zaječel. „Vyšlo to, Vinci! Jseš v balíku!“

Asha, kterou Simon držel kolem ramen, se na něj dívala s nenávistí. Helena se na něj usmívala.

„To je fajn, Vinci,“ řekla.

Moc se neraduj, pomyslela si trpce Asha. Tohle ještě není konec.

Vince se narovnal a podrbal se na tváři,

„Nóóó,“ protáhl. „A co teď s váma?“

Asha zbledla. Cítila, jak ji Simon pevně sevřel.

Teď to přijde.

Ale do děje znovu zasáhla Helena. Řekla něco, co Ashe vyrazilo dech.

„Vinci,“ usmívala se stále, „já… chtěla bych jet s tebou!“

Vyjevená Asha slyšel, jak Simon ohromeně vydechl.

To snad ne! To nemůže být pravda.

Zaskočilo to í samotného Vinceho. Díval se na Helenu jako na zjevení.

„Co?“ zamumlal. „Kam?“

„Kam budeš chtít,“ řekla sladce a odevzdaně Helena.

Asha tomu pořád odmítala uvěřit. To se jí jen zdá. Helena se musela úplně zbláznit. Přece opravdu nechce vyměnit pohodlný život bohatého a rozmazleného jedináčka za nejistý život psance na útěku.

Na útěku s vrahem.

Ona se snad do něj zamilovala, nebo co.

Vince si to taky nedokázal přebrat. Tohle bylo něco naprosto nečekaného. Něco s čím vůbec nepočítal. Horečnatě uvažoval, ale moc mu to nešlo.

Bylo by mu to k něčemu?

Ona je na jeho straně, to jo. Docela mu píchla s tím nápadem na výkupný a vůbec. A možná by nebylo špatný, kdyby nebyl sám, teda aspoň ze začátku. No a třeba by to mohla bejt i pojistka, kdyby se na útěku dostal do nějakýho maléru.

Jenže taky ho mohla zbytečně zdržovat, jak by se s ní musel všude tahat. Nebo by ho mohla podrazit, až jí to přestane bavit. Jasně.

Stejně je to jen takovej rozmar bohatý slečinky, co touží po dobrodružství.

58

Nemohl se rozhodnout. Pomohlo by mu, kdyby si to přeříkal nahlas.

Helena viděla, jak váhá.

„Vinci,“ zašveholila, „vem mě s sebou, prosím. Bude to lepší, uvidíš. Ve dvou je to vždycky lepší.“

„Heleno, prosím tě…“ hlesla Asha. „Nedělej to.“

Ale Helena ji neslyšela. Soustředila se jen na to, aby přemluvila Vinceho.

Vykročila k němu. Pomalu, krok za krokem se přibližovala, ruce rozpažené ve vstřícném gestu.

Ve Vinceho očích byl zmatek.

Simon sundal ruku s Ashiných ramen.

Už měl toho grázla plné zuby.

Helena došla až k Vincemu a stála těsně před ním. Těsně před namířenou pistolí.

Toho Simon využil.

Vymrštil se a jedním dlouhým skokem překonal vzdálenost mezi stěnou a tou nesourodou dvojicí. Ještě než dopadl, vší silou strčil do Heleniných zad.

Nikdo to nečekal. Náraz prudce vrhl Helenu na Vinceho a len neudržel rovnováhu a pozadu se zřítil na zem. Pistole mu vyletěla z ruky.

Simon nezaváhal. Skočil na ležícího Vinceho a snažil se ho zneškodnit. Ale Vince nebyl žádný jelimánek, vždyť měl za sebou dva roky pobytu v převýchovném táboře pro mladistvé a rvačky tam byly na denním pořádku. Udeřil Simona kolenem do břicha a rukama se mu sápal po krku.

Asha ten správný okamžik promeškala. Šimonův útok ji hrozně překvapil a vylekal. Takže se když se pohnula, aby sebrala odhozenou pistoli a pomohla Simonovi, bylo už pozdě.

Helena byla rychlejší.

Zvedla z podlahy bouchačku a namířila ji na rváče.

„Nechte toho!“ vykřikla ostře.

Neslyšeli ji. Nebo nechtěli slyšet.

Helena zmáčkla spoušť.

59

XIV.

Srubem zaburácel výstřel a všechno znehybnělo.

Vince se Simonem v pevném sevření leželi bez hnutí na hrubých prknech podlahy. Z hlavně zbraně v Helenině ruce se kouřilo.

Asha opožděně vyjekla. Ježíši, snad je nezabila?

Ale Helena mířila do stropu. Byl to jen varovný výstřel. Vince ze sebe setřásl Simonovo tělo a vyškrabal se na nohy. V očích mu plál zuřivý žár.

Vstal i Simon. Všichni se dívali na Helenu, jako by nevěřili svým očím. První se vzpamatoval Vince.

„Dej to sem!“ zařval na Helenu. „Já toho hajzla sejmu!“

Vykročil k ní.

„Stůj; Vinci,“ řekla Helena rozechvělým hlasem a namířila na něj pistoli. Kupodivu ji poslechl.

„Já nechci žádné mrtvoly,“ pokračovala Helena skoro plačtivě.

„Nechci, abys někoho zabíjel, Vinci.“

„Jdi do háje!“ zuřil Vince. Měl co dělat, aby vydržel na jednom místě. Ale hrozba namířené zbraně působila. „On mě chtěl taky zabít!“

Asha, které se trochu ulevilo, netušila, jak to bude pokračovat. Za jiných okolností by jí to dokonce připadalo trochu směšné. Helena s pistolí v ruce! A dohadování, kdo koho chtěl zabít, nebo zabije.

V každém případě chtěla být blízko Simona. S ním. Mlčky se přesunula po jeho bok, aniž by kdokoliv protestoval. Všichni tři teď stáli víceméně pohromadě proti. Heleně. Té se ruka se zbraní jemně třásla.

„Vinci,“ začala zase znovu Helena mírně a konejšivě, jako by 60

hovořila k malému dítěti, „uklidni se, prosím tě. Všechno je v pořádku. Simon už nebude nic zkoušet – že ne, Simone?“ přitvrdila.

Znělo to skoro výhružně.

Simon jen něco zahučel. Mohla si to vyložit i jako souhlas. Stejně musela svou pozornost soustředit na Vinceho.

„Máme, co jsme chtěli, ne, Vinci? To je nejdůležitější.“

Asha jen zírala. Tohle byl opravdu zlý sen. Ona řekla „máme.“

Definitivně se k němu připojila. Co si vlastně myslí? Že jsou nějací Bonnie a Clyde, nebo co? Že se spolu budou potloukat po Státech a vylupovat banky? A Vince ji bude líbat v pokojích lacinejch motorestů a ona mu bude láskyplně hladit ty jeho mastný vlasy?

Musela se dočista zcvoknout.

Chtěla jí to říct, ale včas si uvědomila, že by nebylo bezpečné míchat se do toho za téhle situace. Všechno se teď odehrávalo mezi Helenou a Vincem a ona se Simonem byli odsouzení do role pouhých diváků.

Zdálo se, že Vince se nemíní uklidnit. Nelíbilo se mu, že nehraje hlavní roli. Že nemá zbraň.

Cítil se bez ní jako nahý.

„Povídám ti,“ zavrčel vztekle, „vrať mi tu bouchačku!“

Ale Helena se nechtěla vzdát.

„Já ti ji vrátím, Vinci, neboj se. Až odsud vypadnem.“

Vince zaskřípal zuby a Helena rychle pokračovala. Věděla, že je důležité nepřestat mluvit.

„O nic přece nejde, Vinci. Vezmeš ty peníze, nasednem do auťáku a vypadnem.“

Vince vrhl vzteklý pohled na Simona a Helena zareagovala okamžitě.

„Mužem je spoutat. Než se z toho dostanou, budem dávno za hranicemi. Vezmem si jeho auto,“ pohodila hlavou k Simonovi. „A tvý poroucháme, aby ho nemohli použít,“

přemlouvala ho

chlácholivě.

Ashe šla z toho hlava kolem. Najednou to vypadalo, že ta bezbarvá, obtloustlá Helena, která se v životě nezmohla na kloudnou samostatnou věc, šéfuje lupičskému gangu! Střílí z pistole! Tváří se sebejistě a vymýšlí plány!

61

A vůbec neříká „kdybych já“!

Jo, lidi se mění.

Simon ji vzal za ruku. Na chvíli si myslela, že je to zase znamení k nějaké akci jako předtím, když jí sundal ruku z ramen a vzápětí se vrhl na Vinceho. Mrkla na něho. Ale on byl – tak jako ona – pouze překvapený. Lehce mu stiskla dlah.

Přese všechno byla ráda, že je tu s ní. Cílila se v jeho přítomnosti líp.

Bože, říkala i v duchu, ať to dobře dopadne. Ať se všechno vrátí zpátky!

Helena mezitím neustávala ve svém úsilí přesvědčit Vinceho.

„Uvažuj, Vinci!“ nabádala ho. „Uvažuj! Uvidíš, že takhle to bude nejlepší.“

Vince uvažoval.

Policejní náčelník Hurst si nadával. Už mu bylo jasné, že udělal chybu.

Prostřednictvím telefonní společnosti se mu podařilo zjistit, že Peacockovi měli v poslední době opravdu telefonický hovor. Nebylo to z města, ale odkud volající telefonoval, se zjistit nedalo.

Jistě, mohl jim volat kdokoliv. Známí, obchodní partneři, příbuzní. Hurst se samozřejmě pokusit dozvědět se to od samotného pana Peacocka. Ten ovšem rezolutně popřel, že by se s ním únosce spojil.

Až příliš rezolutně.

Detektivové znovu vyslechli mladou prodavačku. Dozvěděli se, že pachatel měl na obličeji kuklu, byl středně vysoký a zřejmě dost mladý. To byl ovšem jen malý pokrok.

Prověřili všechny delikventy, kteří kdy měli prsty v loupežných přepadeních. Bez výsledku.

V laboratoři se technici párali se stopami nalezenými v Ashině mazdě. Sejmuli otisky prstů a poslali je na ověření do centrály FBI v New Yorku. Zkoumali několik vlasů sejmutých z potahů a vzorky prachu z podlahy. Byla to piplačka a na dlouhé lokte.

Náčelník Hurst vsadil všechno na jednu kartu. Odvolal všechny své lidi z Downhillu v přesvědčení, že tam se už pachatel zaručeně 62

neskrývá, když Simon odjel z města, a vyslal je pátrat po čemkoliv podezřelém směrem na Woodbridge.

Bylo to ovšem jako hledat jehlu v kupce sena.

Jeho největší nadějí bylo, že se někde objeví Simonův austin.

Vince to samozřejmě netušil – Ani Helena. Kdyby skutečně použili Simonovo auto, nedojeli by daleko. Neměli by šancí.

Jenže volba vozu nebylo tím, co zaměstnávalo Vinceho mysl.

Uvažoval, jestli má poslechnout Helenu. Typické bylo, že proti sobě nestály výhody a nevýhody jejího plánu. Jeho myšlení se ubíralo úplně jiným směrem.

Sakra, Vinci, říkal si, jak to, že se to takhle posralo? Vždyť už to bylo v suchu. To ten hajzl. Ten hajzl pitoměj a ta buchta.

Co ti má nějaká buchta co radit, Vinci?!

Měl jsi je odbouchnout hned, Vinci, to jsi měl udělat.

Nenecháš si přece do toho kecat nějakou tlustou krávou!

Nenechá. To se rozhodl okamžitě.

Jediný problém spočíval v tom, jestli si troufne vystřelit. Nad tím nějaký čas koumal.

Netroufne, usoudil pak. Ta na to nemá.

Usoudil správně.

63

XV.

Ve srubu panovalo napjaté ticho.

Helena věděla, že by měla mluvit

dál, ale už jí docházely

argumenty. Musela se opakovat.

„Vinci, pojď! Vezmeme peníze a vypadnem! Bude to dobrý!“

Už si dočista vsugerovala, že půjdou spolu. Kvůli jedné větě a plácnutí po zadku, uvědomila si trpce Asha. Ale to se plete. Docela určitě se plete.

Vince s ní už ve svých plánech taky nepočítal. Vlastně s ní nepočítal nikdy. Hrozně ho štvalo, že pořád kafrá.

„Drž už konečně hubu!“ zařval znenadání. „A dej sem tu bouchačku!“

Znovu udělal krok a v Heleniných očích se objevilo zděšení.

Ruka s pistolí se jí roztřásla.

Možná jí pomalu začínalo docházet, že kalkulovala naprosto chybně.

„Stůj, Vinci,“ řekla zoufale. „Stůj nebo střelím!“

Znělo to komicky.

Vince udělal další krok a Helena v panice o krok ustoupila.

„Dej to sem!“ zasyčel.

„Ne! Vinci, ne! Vem ty peníze, Vinci!“

Rázem se jí do hlasu vrátil ten plačtivý, ufňukaný tón. Ze sebevědomé Heleny už nezbylo nic. Žila jen malou chvilku.

Asha věděla, že Helena nevystřelí. Byla si tím téměř jistá. I když… už se v ní za poslední chvíle párkrát zmýlila.

Simon tomu taky nevěřil.

Celý se napjal a soustředil se. Už jednou to zpackal, tentokrát se 64

mu to musí povést.

Čekal na vhodnou chvíli.

Asha to vycítila a připravila se taky. Byla rozhodnutá mu pomoci, pokud to bude v jejích silách. Ale už jsou dva – a to znamenalo dvojnásobnou šanci. Tolik jich zůstalo promarněných. Teď to musí vyjít.

Vinceho se zmocňovala nekontrolovatelná zuřivost. Začínal vidět rudě – a peníze ho teď vůbec nezajímaly.

Na nic se neohlížel a vykročil k Heleně. Nemluvil, zuby měl zaťaté a jen natáhl ruku.

Helena pochopila, že její úsilí bylo marné. Její jedinou oporou, jediným argumentem teď byla nabitá zbraň.

„Ne, Vinci, ne,“ kňourala zoufale. „Prosím ne. Nedělej to, Vinci.“

Vůbec ji neposlouchal.

Couvala a couvala, ale nemohla to dělat věčně. Za zády měla laťkové dveře do kuchyně.

Ale nedostala se ani k nim.

Vince ji dostihl a prudčeji udeřil hřbetem dlaně přes ústa. Hlava se jí zvrátila. Vyjekla, ale zbraň nepustila.

Vystřel, Heleno! křičela v duchu Asha. Zabij ho!

Ale Helena to nedokázala.

Simon se opatrně pohnul.

Vince popadl Helenu za zápěstí ruky, v níž měla pistoli, a začal jím kroutit.

Helena se držela pažby jako klíště. Ale spoušť nestiskla.

Místo toho se rázným škubnutím celého těla pokusila vyprostit.

Vložila do něho všechnu sílu. Ta je oba vrhla na laťkové dveře.

Nevydržely ten nápor a vyvrátily se z pantů.

V hrozném rachotu a kotoučích prachu se Vince a Helena svalili na zem.

„Poběž!“ vykřikl Simon a vyrazil ke dveřím srubu.

Asha neváhala. Ostatně Simon ji držel za ruku, a tak ani nic jiného dělat nemohla.

Řítili se místností.

Měli slušnou šanci zmizet, než se Vincemu podaří vyhrabat se na nohy.

65

V podivném pocitu triumfu udělala Asha strašnou chybu.

Momentálně to ovšem vypadalo jako bezva nápad.

V letu kolem stolu popadla volnou levačkou igelitku s výkupným.

Bylo to hrozně lákavé a asi by toho využil každý.

Rozhodně neměla čas přemýšlet o důsledcích takového činu.

Simon ramenem rozrazil dveře a do obličeje jim zavanul voňavý vzduch lesa a svobody. Slunce viselo nízko nad smrky.

Ještě byli na prahu, když uslyšeli za svými zády tlumený, přidušený výstřel.

Asha se lekla.

Chtěla se zastavit a podívat se, co se stalo, ale Simon ji vlekl dál.

Správně odhadl, že by se mu zřejmě nepodařilo dostat se včas k autu, nastartovat a odjet, a tak zamířil dozadu za srub, kde se k jeho stěnám tlačila hustá, neošetřovaná vegetace Farlingtonské rezervace.

Ve spleti mladých stromků a keřů byla nezřetelná pěšinka zarostlá vysokou travou. Simon se k ní vrhl a Asha ho okamžitě následovala.

Už ho nedržela za ruku – takhle se jim běželo líp.

Zahučeli do hustého podrostu a prodírali se vpřed.

Do obličejů je šlehaly větve.

Asha klopýtla.

„Simone,“ vykřikla.

Zastavil se a obrátil.

Doběhla k němu.

Prásk!

Nad jejich hlavami prosvištěla kulka prorážející si cestu větvemi a listím.

Simon na nic nečekal a odbočil z pěšinky do houštiny.

„Poběž!“ vybídl šeptem Ashu. „Rychle! Rychle!“

Prásk!

Druhá kulka s tupým plesknutím narazila do kmene pár metrů od nich.

Vrhla se za Simonem. Prodírali se porostem s hrůzou, že další kulka je už nemine.

A Asha si náhle uvědomila strašnou pravdu.

Střílel Vince. O tom nemohlo být pochyb.

Ale jeden výstřel padl už ve srubu.

66

Těsně předtím, než z něj vypadli.

To mohlo znamenat jen jedno:

Helena je mrtvá!

67

XVI.

Střelba ustala, ale oni se hnali dál, seč jiní to síly a hustý podrost dovolovaly. Jenomže téměř na každém kroku naráželi na nějakou překážku – neproniknutelné trnité houští, padlé kmeny stromů, hluboké jámy s hnijící vodou na dně. Prodírali se vpřed se stále větší námahou.

Samozřejmě přitom natropili spoustu hluku, takže pokud je Vince pronásledoval, určitě neměl potíže s určením směru. Ale i kdyby postupovali nehlučně, stále za nimi zůstávala zřetelná stopa v podobě ulámaných větviček a zdupané trávy. A Asha nemohla po prožitých útrapách vydržet se silami dlouho.

Simon si to uvědomoval.

Náhle se ocitli na terénní hraně. Před nimi se dolů táhl pozvolný svah porostlý vysokými buky, mezi nimiž pokrývalo zem vysoké kapradí. Simon beze slova zamířil dolů, a když se octli v kapradinách, stáhl Ashu do dřepu.

„Počkej!“

Poslušně se přikrčila a prudce oddechovala.

Nic neslyšeli.

Simon opatrně vystrčil hlavu nad vějířovité listy a rozhlédl se.

Nikoho neviděl. Znovu se přitiskl k zemi.

„Není tam. Třeba se na to vykašlal.“

Asha jen bezmocně zavrtěla hlavou. Byla si jistá, že ne. Jen nejspíš jako oni stál a naslouchal.

„Proč ne?“

Asha mu ukázala igelitku, kterou dosud pevně svírala v ruce.

„Vzala jsem ty prachy!“

68

Simon zvedl obočí.

„Já vím, Simone, byla to hloupost. Nevím, co mě to napadlo,“

omlouvala se Asha s lítostí.

„To je jedno,“ řekl Simon statečně.

„Ba ne. On ty peníze hrozně potřebuje. Bez nich nemůže nic dělat.

Měla jsem se na to vykašlat. Jenže… nebyl čas na nějaký uvažování.“

„Už se stalo,“ nemínil to rozebírat Simon.

„Já taky jednal

impulzivně a bez rozmyslu, když jsem po něm skočil. Kdybych to neudělal, možná by opravdu výpad a nechal nás být.“

Mluvili šeptem a v přestávkách pořád natahovali uši.

„Myslím, že ne,“ hlesla Asha. „Ty ho neznáš. Určitě by nás zabil.

Je to… je hroznej.“

Náhle si vzpomněla.

„Jako Helenu,“ řekla a srdce jí sevřela hrůza. „Helena je mrtvá, Simone.“

Nevyvracel jí to. Jen jí pohladil po vlasech.

„Nemysli teď na to,“ zašeptal. Odmlčel se a pak začal z jiného konce.

„Třeba mu došly náboje.“

Zase ho musela zklamat.

„Ba ne. Má jich spoustu,“ řekla. „Viděla jsem to.“

„Hm,“ zabručel Simon.

„Co kdybysme tady tu igelitku nechali?“ navrhla Asha. „Na nějakým viditelným místě. Třeba by se s tím spokojil a nechal nás na pokoji.“

Sama tomu příliš nevěřila.

Simon nejspíš také ne.

„Na to je ještě dost času,“ řekl. „To mužem zkusit vždycky.“

Nahoře nad nimi něco zapraskalo.

Ztuhli.

Praskot se ozval znovu. Někdo se prodíral roštím. Nemohlo být pochyb o tom, kdo to je.

„Padáme!“ zavelel Simon.

Vyskočili na nohy a rozeběhli se dolů po svahu. Tady to šlo o něco líp. Ale Vince už je spatřil.

69

„Stůjte!“ zaslechli jeho rozzuřený hlas. Ale ani je nenapadlo uposlechnout. Řítili se dál.

Zaburácel výstřel.

Kulka prosvištěla nad jejich hlavami.

Ashe se strachy podlamovaly nohy. Nakonec se určitě strefí! Ale dál běžela v patách Simonovi, který se každou chvílí ohlédl, aby se ujistil, že se neopožďuje.

Pádili vysokým kapradím, přeskakovali pařezy, vyhýbali se stromům.

Vince za nimi. Ještě byl poměrně daleko, ale vzdálenost mezi nimi se neustále zkracovala. Ve snaze dostihnout uprchlíky nedával příliš pozor a najednou zakopl o kořen, upadl a letěl kus po svahu v kotrmelcích.

Získali trochu času.

Vtom spatřili, že svah před nimi přechází ve strmý hlinitý břeh, pod nímž se matně leskla hladina malého klikatého potůčku.

Nestačili zabrzdit, a tak jen skočili a v bláznivé, nekontrolovatelné jízdě po zadku se řítili dolů.

Asha měla smůlu. Viděla, blížící se potok, natáhla nohy a snažila se podrážkami trochu brzdit. Ale pravá noha náhle narazila na vyčnívající kámen, cítila, jak to v ní křuplo a nohou jí projela bodavá bolest.

„Au!“ vykřikla.

Už byli dole. Simona vymrštila nějaká překážka do vzduchu, udělal přemet a rozplácl se uprostřed potůčku, až voda vystříkla na všechny strany. Asha tam setrvačností dojela taky, ale nebyla schopná se zvednout a zůstala sedět v chladivé vodě.

Simon byl okamžitě u ní.

„Jsi v pořádku?“ šeptal udýchaně.

Zavrtěla hlavou a v očích se jí objevily slzy.

„Ne,“ řekla. „Moje noha,“ ukazovala.

Klekl si k ní a opatrně osahával zraněnou nohu.

Zasykla, když se dotkl bolestivého místa.

„Kotník,“ řekl ponuře Simon. „Nejspíš výron. Je to v háji.“

Vince už byl zase na nohou a pokračoval v pronásledování.

„Ne,“ nechtěla se Asha jen tak vzdát. „Já to zkusím. Pomoz mi, 70

prosím.“

Uchopil ji v podpaží a postavil na nohy. Vlastně jen na jednu, o pravou se skutečně nemohla ani opřít. Přehodil si její ruku přes ramena a podpíraje ji zamířil vodou po proudu potůčku. Asha mohla jen poskakovat na jedné, noze, a tak ji spíš vlekl.

To nemohli dlouho vydržet.

Simon supěl námahou a neustále kolem sebe vrhal pátravé pohledy ve snaze najít vhodný úkryt. Asha přemáhala bolest a snažila se nezatěžovat ho příliš.

Simon se zastavil.

„Támhle,“ vypravil ze sebe.

Ukázal na protější stráň.

Přes velký, mechem obrostlý balvan tam ležel vyvrácený strom.

Nějakých dvacet metrů od potoka.

„Zvládneš to?“ otázal se s obavou.

Asha se zaťatými zuby kývla.

„Tak honem!“ pobídl ji.

Ale stoupat do svahu Asha prakticky nemohla a Vince ji musel vysloveně táhnout. Bylo to hrozně namáhavé a hrozně pomalé. A každou chvíli je mohl dostihnout Vince.

Anebo kulka z jeho pistole.

Ale nakonec to dokázali.

Za kořeny vyvráceného stromu byl v hnědé lesní hlíně hluboký dolík a strom spolu s balvanem ho spolehlivě chránily před zvědavými zraky. Byl to docela dobrý úkryt. Pokud ovšem Vince neobjeví stopy, jak se sem šplhali. Nechali jích za sebou dost.

Vyčerpaně se skulili do dolíku.

Chvilku jen leželi na zádech a mocně oddechovali. Oba byli mokří a zablácení, Simon měl své basketbalové tričko s emblémem jestřába roztržené téměř napůl.

Simon dlouho neodpočíval. Klekl si, chvíli se hrabal v kapsách a pak vytáhl mokrý kapesník.

„Stáhnu ti ten kotník,“ řekl. „Aspoň trochu.“

Vyhrnula si nohavici. Kotník bolel a otékal. Simon ho obvázal kapesníkem. Neměla pocit, že by to nějak zvlášť pomohlo, ale byla mu vděčná. Byl moc hodný. Milovala ho.

71

„Miluju tě, Simone,“ řekla.

Jako obvykle zčervenal a ona se usmála.

„Já tebe taky,“ řekl a dal jí pusu.

No páni!

Jak by to bylo hezké a romantické, kdyby tu spolu byli na výletě, nebo tak něco. Kdyby se nemuseli skrývat před zuřícím vrahem.

Kdyby se nemuseli bát, že je to jejich poslední polibek.

Radši ho rychle opětovala.

Někde nad jejich hlavami se ozval chřestivý skřek.

Děsivý a nelidský.

Ashu obestřela hrůza.

Také Simon znepokojeně vzhlédl.

Co to bylo?

Ale Asha rychle našla vysvětlení. To musel být ten přísně

chráněný pták, kvůli kterému zřídili tuhle rezervaci. Chřástal, nebo co.

Taky mohl vydávat příjemnější zvuky.

72

XVII.

Vince byl vzteky bez sebe, ale přesto si dával větší pozor na cestu.

Doklouzal k potoku, postavil se a bedlivě se rozhlížel. Žádné stopy.

No jasně, Vinci, ti hajzlové šli vodou. To by udělal každej blbec.

Voda smejvá stopy. Hajzlové! Ukradli ti tvoje prachy, Vinci! Ale ty je dostaneš. Kam se na tebe hrabou, Vinci!

Kudy šli? Po proudu nebo proti němu?

Co by sis vybral ty, Vinci?

Rozhlížel se, ale nedokázal se rozhodnout. Žádný z obou směrů nenabízel nějakou očividnou výhodu. Nesměl se dlouho zdržovat.

Měl už jen dva náboje. Ve srubu jích ještě byla spousta, ale to mu bylo málo platné. Teď už bude muset střílet najisto.

Do hajzlu!

Nakonec se rozběhl proti proudu. Neustále sledoval oba břehy –

někde budou muset vylézt.

Ale asi po stech metrech ho zarazila nízká skála, přes níž potok padal v malém vodopádu. Nic moc, ale přelézt ho nemohli. Prohlédl pečlivě oba břehy pod skalou. Žádná stopa.

Sakra! Vybral si špatně!

Okamžitě se otočil a rozběhl se nazpět.

Policejní pátrání probíhalo se stále větší intenzitou. Náčelník Hurst se spojil se svými kolegy ve Woodbridgi – víc lidí znamenalo širší záběr, možnost zkontrolovat větší území. Ale výsledky se stále nedostavovaly.

Nakonec pomohla náhoda.

Steven McGrady byl u policie bezmála třicet let. Nikdy to nikam 73

nedotáhl a žádné zvláštní vzrušení taky nezažil. Na co taky může narazit dopravní policista? Překročení povolené rychlosti, zakázané předjíždění, špatné parkování a podobné přestupky. Jo, jednou stíhal ozbrojeného chlapa, který ukradl ve Woodbridgi auťák, ale ten mu stejně ujel a McGrady skončil se služebním autem v příkopě. To mu moc slávy nepřineslo.

Ale on si nestěžoval. Měl dva roky do penze a moc se na ni těšil, takže si přál dožít se toho v klídku a pohodě. Jeho šéf to chápal, a tak McGrady v poslední době patrolo val se svým autem na klidných silničkách v okolí města, projížděl malými ospalými vesničkami, kde se obětí zločinu mohla stát akorát slepice, kterou přejel neopatrný řidič.

Byl zrovna ve Farlingtonu. Seděl na dřevěné lavici před domem starého Harveye Tubbse a upíjel z plechovky pivo. Jedno si vždycky dal a obvykle právě s Tubbsem, protože stařík uměl vyprávět spoustu zajímavých, někdy dost potrhlých historek, a pro McGradyho to bylo vítaným zpestřením nudné služby. Možná to nebylo úplně podle předpisů, ale jistě taky ne úplně proti nim. Nakonec, nikdy to dlouho netrvalo.

Tubbs taky popíjel pivo. Platil ho McGrady.

Poslouchal, jak stařík vypráví spletitou historku z občanské války, ve které se vyznamenal jeden z jeho předků. Slyšel ji už několikrát, ale pokaždé to bylo trochu jinak, takže neprotestoval.

„Jen jestli nepřeháníte, Harvey,“ popíchl ho občas a Harvey Tubbs pokaždé vytáhl z téměř bezzubých úst dýmku z kukuřičného klasu, odplivl si do prachu před svýma nohama a řekl pohoršeně:

„Nedráždi lva, mladíku!“

McGradymu se to líbilo a vždycky se tomu zasmál. Harvey Tubbs rozhodně nebyl žádný lev. Ani vypelichaný a bezzubý lev ne. No a on taky nebyl žádný mladík.

Harveyho vyprávění přerušilo zapípaní vysílačky ve služebním voze. McGrady ho nikdy nezapomněl zaparkovat tak, aby vysílačku slyšel otevřenými dveřmi. Ostatně ozývala se jen velmi zřídka.

Odložil nedopité pivo na lavici a přešel k vozu. Shýbl se, vzal vysílačku a ohlásil se. Stařík ho zvědavě pozoroval.

McGrady vyslechl informaci o hledaném austinu Simona Hobarta 74

a ukončil hovor. Nic si nezapisoval, jméno i poznávací značku si bude pamatovat. Byl přece zkušený polda.

Vrátil se k Tubbsovi, doposlechl si historku a dopil pivo. Pak vstal a rozloučil se. A jen tak, čistě pro pořádek se zeptal:

„Modrého austina jste tady náhodou neviděl, že ne, Harvey?“

Stařík si znovu odplivl a zavrtěl hlavou.

McGrady se odcházel.

„Nějaký modrý auto tu jelo,“ připustil náhle váhavě stařec.

McGrady se zarazil. Otočil se a zadíval se na Tubbse, který si hověl na lavici v sepraných lacláčích a kostkované flanelové košili a potutelně se šklebil. Nevěděl, jak moc mu může věřit, Třeba si Harvey chtěl jen ještě pokecat.

„Austina?“ zeptal se McGrady.

„Co já vím,“ řekl nevzrušeně stařík. „Ale modrý bylo, to jo.“

„Poznávací značky jste si asi nevšiml, co?“

„Na takový hlouposti já nekoukám,“ máchl Tubbs rukou.

„Nemám čas, mám moc práce.“

To určitě. Veškerá práce Harveye Tubbse spočívala v tom, že dřepěl před domem, kouřil a koukal, co se děje. Pokud to dokázal rozeznat. Poznávací značku by asi stejně nedokázal.

McGrady váhal. Nechtěl se ukvapit a udělat chybu.

„Modrý,“ opakoval spokojeně stařík.

Ach jo, povzdechl si McGrady. Radši to ani nebude hlásit.

„Tak sbohem, Harvey,“ řekl a znovu vykročil.

Jenomže děda měl v rukávu ještě jedno eso.

„Bylo to ňáký divný, mladíku,“ pronesl nevzrušeně a McGrady se teda zase vrátil.

„Jak divný?“ Neptal se netrpělivě, měl dost času a nic se nedělo.

Netušil, že po modrém austinu se pátrá v souvislosti s loupežnou vraždou a únosem.

„To modrý auto,“ rozkládal potěšeně Tubbs.

„Projelo tady.“

„No a?“

„No a za chvíli zase. Teda jako nazpátek. To mi přišlo divný.“

McGradymu to nijak zvláštní nepřipadalo. Auta jezdí tam a zpět, dokonce i táž auta. To musel vědět i Tubbs. Možná ho zaujalo jen to, že se to stalo v rychlém časovém sledu za sebou. V policajtské duši 75

Stevena McGradyho zavrtal červík podezření.

„Kdy to bylo?“ zeptal se.

„No dneska,“ zakřenil se stařík, ale spíš jen aby ho pozlobil, protože vzápětí dodal přesnější Časový údaj. „Asi tak před hodinkou, hodinkou a půl.“

McGrady vlezl do auta a s jistými rozpaky nahlásil službě, co se od Tubbse dozvěděl. Moc si od toho nesliboval.

Chvíli to trvalo, než se informace dostala k Hurstovi. Ale toho doslova nadzdvihla ze židle.

Protože modré auto projelo Farlingtonem a za okamžik se vracelo zpátky. V té době ale po silnici od Woodbrige projížděly jeho dva hlídkové vozy. Austina nepotkaly.

A jak si ověřil, ani žádné jiné modré auto.

Mezi Woodbridge a Farlingtonem nebyla žádná odbočka.

Hurst stál před velkou mapou okresu a zamyšleně na ni hleděl.

Jeho pozornost přirozeně upoutala zelená plocha označující Farlingtonskou přírodní rezervaci. Zavolal

Coltonovi do

Woodbridge.

„Poslyš, Frede,“ řekl naléhavě, „vede do Farlintongské rezervace nějaká cesta? Cesta, po které by mohlo projet auto?“

„No,“ ozval se hlas jeho kolegy, „přirozeně tam kdysi jedna cesta byla. Používali ji těžaři. Ale ta už musí být dávno zarostlá. Na začátku tenkrát umístili bytelnou železnou závoru, aby nikoho ani nenapadlo tam zajet.“

Hurst přemýšlel.

„A uvnitř rezervace. Jsou tam nějaké budovy?“

„Ne, ne. Těžaři museli všechno zbourat a uvést do původního stavu. Ekologové na ně přísně dohlíželi. Určitě ne.“

Hursta to zklamalo. Ale pak přišel další nápad.

„A ti ekologové, jak říkáš. Ti tam neměli žádnou boudu nebo něco takového?“

Colton chvíli přemýšlel.

„To opravdu nevím. Ale zkusím to zjistit, jestli chceš.“

„Ne,“ rozhodl se rychle Hurst. „Pošli tam pár lidí. Ať na mě počkají u té závory. Jedu tam!“

Praštil s telefonem a začal vydávat příkazy.

76

XVIII.

Vince běžel potokem a zuřil. Nějak se to všechno pokazilo. V

poslední chvíli – sakra, vždyť už měl ty peníze v ruce! Ale ještě uvidí. On jim ukáže.

V ruce pevně svíral pistoli. Dva náboje budou stačit. Pro každého jeden. Hajzlové!

Nejdřív odpráskne toho kluka. Holka bude kňučet a škemrat o milost, ale marně. Ta už si o to říkala dávno. Od začátku s ní byly jen samý potíže.

Voda v mělkém potůčku se rozstřikovala pod jeho podrážkami.

Málem to místo přeběhl.

Ale na poslední chvíli zahlédl rýhu v hlinitém břehu. Prudce zabrzdil, sklonil se k ní a pak se díval, jak se táhne vzhůru do svahu.

Pohled mu doputoval až k vývratu.

Aha. Tak tam jsou.

No dobře.

To je jejich konec.

Nálada se mu okamžitě zlepšila.

Simon ho pozoroval mezerou mezi kořeny, a když viděl, že Vince objevil jejich úkryt, zklamaně zavřel očí. Asha ho sledovala s úzkostí.

„Našel nás?“ zašeptala.

Simon kývl.

„Jo,“ vzdychl. „Je to v háji.“

„Co budeme dělat?“ V Ashe znovu začal narůstat strach. Na útěk nebyl ani pomyšlení, noha bolela, a kromě toho na stráni by byli pro Vinceho snadným terčem.

77

Simon horečnatě přemýšlel, ale nic geniálního ho nenapadalo. Asi jim opravdu nezbývalo nic jiného než se vzdát. Vydat se mu na milost a nemilost.

Aspoň kdyby se mu podařilo zachránit Ashu. Mrkl dolů Vince stál na břehu potůčku, díval se k jejich úkrytu a uvažoval o dalším postupu.

S těžkým srdcem se Simon sklonil k Ashe. Vzal její tvář do dlaní, zadíval se jí do očí a řekl tiše:

„Poslouchej mě, Asho. Vezmu ty peníze a zkusím ho odlákat.

Poběží za mnou a ty…“

Samozřejmě ho okamžitě přerušila protestem.

„Ne, Simone! Nechoď pryč! Zůstaneme spolu.“

Zavrtěl hlavou.

„Takhle nemáme žádnou šanci,“ přemlouval jí jemně. „Musíme to zkusit, Asho. Hele, jsem náhodou ve formě, kouč to taky říkal.“

Hleděla na něho a z očí jí tekly slzy. Byli blízko smrti a on ještě žertoval!

„Miluju tě, Simone,“ vzlykla.

Něžně ji pohladil. Nebezpečně se to podobalo loučení. Loučení navěky.

„Dobře to dopadne,“ zašeptal. „Zvládneme to.“ Na víc už nezbyl čas. Vince se začal šplhat do svahu k jejich skrýši.

Simon popadl igelitku, vrhl na Ashu ještě jeden, poslední pohled plný lásky a něhy a vyrazil.

Policisté z Borgentownu a Woodbridge se sešli u železné závory na zarostlé cestě vedoucí do nitra Farlingtonské přírodní rezervace.

Hned jim bylo jasné, že konečně objevili pořádnou stopu. Zámek závory byl rozlomený a v měkké lesní půdě byly zřetelně znát otisky pneumatik.

Naskákali do vozů. Hurst je pobízel k co největšímu spěchu.

Pevně doufal, že nejdou pozdě.

V jeepu, který malou kolonu vozidel uzavíral, uklidňoval jeden z detektivů policejního vlčáka Brita.

Brit cítil, že bude mít práci, a nemohl se dočkat.

78

Vince zdolával svah pomalu a dával dobrý pozor. Přesto ho překvapilo, když zpoza balvanu a povaleného stromu vyběhl Simon a začal se škrábat šikmo vzhůru.

„Stůj!“ zařval Vince.

Simon se otočil a zamával na něho igelitovou taškou, jako by se mu vysmíval. To Vinceho rozzuřilo. Chce mu zdrhnout s jeho penězi! Ten všivák!

Napnul všechny síly. Svah nebyl příliš strmý, ale přece jen jim oběma občas podklouzly nohy – a protože Simon běžel šikmo, co nejdál od Ahsy, kdežto Vince postupoval kolmo vzhůru, vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala. Ještě trochu! Vince potřeboval jistou ránu.

Teď!

Zastavil se, zvedl zbraň a zamířil. Ruka se mu následkem namáhavého výstupu třásla. Zadržel dech a uklidnil ji. Měl na mušce Simonova záda.

Simon byl spokojený, že se Vince, jak předpokládal, pustil za ním a za penězi. Bylo by horší, kdyby se na pronásledování Simona vykašlal, našel Ashu a… Pak by se Simon stejně musel vrátit.

No ale bylo to jen malé vítězství. Jak dlouho dokáže Vincemu unikat?

Otočil se.

Kousek pod ním stál Vince, Šklebil se a mířil na něj pistolí.

Simon se po hlavě vrhl za nejbližší strom, právě když Vince stiskl spoušť.

Kulka prolétla tak blízko, že cítil závan vzduchu na tváři.

To teda bylo o fous!

Jenomže Simon tím ztratil podstatnou část svého náskoku a Vince na nic nečekal. Než se Simon vyškrabal na nohy, zkrátil vzdálenost mezi nimi na pouhých deset metrů. Teď už mu neunikne.

Simon došel ke stejnému názoru.

To už byl opravdu konec.

Vystoupil zpoza stromu a natáhl před sebe ruku s igelitkou, v níž se tísnilo padesát tisíc dolarů. Možná, že…

Vince se vůbec nerozmýšlel a vystřelil.

Kulka udeřila Simona do hrudi.

79

XIX.

Asha všechno viděla.

Sledovala s úzkostí a strachem Simonův pokus uniknout. Zarývala nehty do dlaní a kousala se do rtů. Bylo to hrozné jen se nečinně dívat, bez možnosti pomoci. Nakonec to nevydržela.

Vyhrabala se z úkrytu a sykajíc bolestí se po kolenou začala sunout vzhůru do svahu. Vince i Simon byli kus nad ní. Nevěděla, proč to dělá. Nemohla situací nijak ovlivnit. Ale taky nemohla jen tak ležet v tom dolíku a dívat se. To bylo daleko horší.

Polohlasně vykřikla, když Vince vystřelil poprvé, a oči se jí rozšířily úděsem.

Ale kulka cíl nezasáhla. Simon se stačil schovat za strom, jenomže Vince už byl blízko. Tak strašně blízko.

Postavila se na nohy, udělala pár zoufalých kroků a pak se zase svezla na kolena. Přesto se drápala dál, hlavu zvednutou, aby jí nic neušlo.

Bylo by pro ni lepší, kdyby to neviděla.

Simon vystoupil zpoza stromu.

Nabízel Vincemu peníze.

Vezmi si je a vypadni! prosila ho v duchu Asha. Nech nás být! A pořád přitom lezla dál.

Pak znehybněna.

Bylo to jako ve zpomaleném filmu. Vinceho ukazováček na spoušti se pohnul. Od hlavně se zakouřilo. Zvuk výstřelu zaplnil les.

„Ne!“ vykřikla Asha ze všech sil.

Simonovo tělo se zhroutilo k zemi.

Přikrylo igelitovou tašku s výkupným.

80

A znehybnělo.

Ne! To nesmí být pravda! Simon nemůže být mrtvý! To ne!

Asha se zvedla a rozběhla se k němu. Upadla hned po prvních krocích. Bolest v noze byla nesnesitelná a kreslila jí před očima černé kruhy. Ale běžela, lezla, padala, lezla… pořád dál.

Simone!

Proboha, Simone!

Vince stál na ležícím Simonem a vychutnával svůj triumf. Dostal jsi ho, Vinci, opakoval si, dostal jsi toho hajzla! Máš zase svý prachy!

Shýbl se, aby vyprostil tašku zpod Simonova těla. Šlo to špatně.

Toho hajzla byl pěknej kousek!

Klekl si, odložil nepotřebnou zbraň, jednou rukou nadzdvihl tělo a druhou uchopil cíp tašky.

Náhle za sebou zaslechl nějaký zvuk.

Otočil hlavu.

Na tu holku úplně zapomněl!

Asha se doškrábala až k nim. Ani nevěděla jak – dlaně a kolena měla do krve rozedřené, bolest v komiku jí projížděla celým tělem a tepala v mozku. Její tělo bylo jako porouchaný stroj. Ještě fungovalo, ale každým okamžikem hrozilo rozpadnout se na kusy.

Jen nejasně, rozmazaně viděla před sebou Vinceho, jak klečí u Simonova mrtvého těla a doluje zpod něj tašku s penězi. Strašlivá nenávist jí dodala ještě trochu posledních sil.

Její ruka nahmatala velký ostrohranný kámen. Pevně ho sevřela.

A když se překvapený Vince ohlédl, vší silou jím udeřila do té hnusné, nenáviděné tváře.

Ztratila vědomí.

Probírala se těžce, jako by byla uvězněna někde na dně hluboké a zapáchající vody, s obtížemi a malátně ji rozhrnovala, aby se dostala k hladině, kde probleskovalo světlo, nešlo to, ale nějaký hlas ji pomáhal, vedl jí a pobízel.

„No tak, Asho! Prober se, miláčku.“

81

Táta? Byl to táta?

Kde je?

„Otevři oči, prosím. Otevři je!“

Byla to tak naléhavá prosba, že jí musela vyhovět.

Spatřila zelený příkrov, jímž prosvítaly sluneční paprsky. Svraštila čelo, ale pak si na všechno, naráz a v jediném okamžiku vzpomněla.

Loupež, vražda, únos, výkupné. Helena je mrtvá. A Simon… Simon je taky mrtvý.

„Simone,“ zaštkala naříkavě.

„Jsem tady, miláčku!“ uslyšela jeho hlas a nevěřícně zatřásla hlavou. To se jí nejspíš jen zdá!

Ale před očima se jí objevila jeho úzkostí stažená tvář, zelené oči a něžné rty.

„Jsi v pořádku?“ vyslovily.

To ji úplně probralo. Dokonce se pokusila posadit, ale zaúpěla přitom bolestí.

„Nehýbej se,“ řekl Simon a pohladil ji.

„Ty nejsi mrtvý?“ hlesla užasle.

„Už to tak vypadá,“ odpověděl lehce, šťastný, že se probrala.

Její hlava mu spočívala v klíně. Stočila zrak a spatřila kousek od nich nehybnou postavu Vince Portera. To ona? Zabila ho?

Otřásla jí nevolnost.

„Ale…“ nechápala ještě pořád,

„jak to? Viděla jsem, jak tě

zastřelil, Simone!“

Rozpustile se zašklebil.

„Já si to taky myslel. Hele,“ řekl a natáhl se pro igelitovou tašku s výkupným, která ležela vedle něj. Zvedl ji, aby dobře viděla.

„Koukni!“

Nedocházelo jí to, a tak Simon musel strčit ukazováček do okrouhlé díry, kudy Vinceho kulka vnikla dovnitř, aby zastavila svůj smrtonosný let v tlusté vrstvě bankovek.

Padesát tisíc dolarů na ní bylo moc.

Asha nevěřícně zamrkala.

„No tohle,“ vydechla. „Já se picnu!“

„Radši ne,“ usmál se Simon.

Z dálky k nim dolehl štěkot policejního psa.

82

XX.

Asha měla v nemocnici samozřejmě protekci. Vždyť její otec šéfoval chirurgickému oddělení. Seděla v křesle a trpělivě čekala.

Všechno skončilo a už se to pomalu začínalo měnit jen ve zlý sen.

Ale ten bude všechny, kdo v něm účinkovali, tížit ještě hodně dlouho. Možná celý život.

Udělali spoustu hloupostí. Ale ani teď nedokázala říci, co by se stalo, kdyby jednali jinak. Ona, Simon i Helena… Možná by to dopadlo ještě hůř.

Policie to, zdá se, váhavě připouštěla a náčelník Hurst, který si taky vyčítal jisté pochybení, se k Ashe choval se značnou ohleduplností. Dokonce prohodil pár slov o odvaze a statečnosti.

Noha zafixovaná v pevných obvazech, jí už nebolela, ale mohla se pohybovat jen o berlích. Těžká distorze kotníku, pravil pan Bullock.

No co. Na to se neumírá.

Ani na odřeniny a podlitiny. Měla jich plné tělo. Hyzdily jí i tvář –

to ji mrzelo nejvíc. Na temeni hlavy se jí hojila rána od pažby Vinceho pistole. Pan Bullock ji chtěl nejdřív stáhnout dvěma nebo třemi stehy, ale Asha ho umluvila, protože by jí museli ustřihnout kus vlasů a postižené místo vyholit. Vypadala by jako cvok. Bude tam mít sice větší jizvu, ale pod vlasy ji nikdo neuvidí.

Předklonila se a nakoukla do zrcátka na stolku.

Ty vypadáš, postěžovala si v duchu.

„Ty vypadáš,“ ozval se z lůžka slabý hlas.

Helena se probrala.

„No konečně,“ zašklebila se na ni přátelsky Asha a stiskla ji ruku vyčnívající zpod přikrývky. Do druhé odkapávala infuze.

83

„Už jsem si myslela, že tu s tebou budu muset strávit celý svý krásný mládí.“

Helena, v obličeji bledá a přepadlá, se namáhavě usmála.

„Co…“ začala ale Asha jí okamžitě přerušila.

„Hele, mlč. Nemluv. Nebo se nic nedozvíš. Slíbila jsem tvýmu ošetřujícímu lékaři a svýmu ctěnýmu otci v jedné osobě, že okamžitě vyhlásím poplach, jakmile se probereš. Udělám to. Za chvilku.

Poněvadž jak tě znám, nejdřív chceš vědět drby, že jo?“

Helena nepatrně kývla hlavou na souhlas.

Asha mrkla ke dveřím. Neměla moc času.

„Tak rychle. Budeš v pořádku. Čistej průstřel plic, žádná věda akorát jsi ztratila spoustu krve. Já a Simon jsme se s Vincem ještě chvilku honili po lese, ale nakonec dorazili poldové.“

Samotné jí připadalo neuvěřitelné, že o tom může mluvit takhle s nadhledem a vesele. No, na podrobnosti dojde později.

Heleně se na rtech formovala nějaká otázka.

„Vince,“ odpověděla na ni Asha, než ji stačila vyslovit, „no jo.

Taky přišel k úrazu, ale teď už je v base. Řekla bych ovšem, že u soudu moc šancí mít nebude. Promiň,“ dodala rychle.

Tentokrát Helena promluvila.

„Ne, ty promiň, Asho,“ zašeptala. „Byla jsem blbá. Nezlob se.“

„Jdi prosím tě,“ s úlevou ji uklidňovala Asha. „Už je to za námi.

Mimochodem – Simon tě moc pozdravuje.“

„Dík,“ špitla Helena a zavřela oči.

„Víš, co bych teď udělala?“ sklonila s k ní Asha.

Helena slabě zavrtěla hlavou.

„Ještě bych si chvilku zchrupla,“ řekla s úsměvem Asha. A pak ještě dodala:

„Teda kdybych já byla na tvým místě.“