Wendy Darlenová

Stopy hrůzy 105

Hrobky nad propastí

I.

„Skládačku Adamsova výšina vyhrává číslo padesát dva!“ ohlásil svalnatý muž v masce Supermana. Dvaapadesátku jsem měla já.

Vstala jsem od stolu a klestila si cestu k tombole. Výhra, kterou jsem si odnášela, mě moc nepotěšila. Mám ráda nové věci a tahle skládačka byla doslova antikvární kousek. Nápis po straně krabice California Puzzle – 500 kusů byl sotva čitelný. Doufala jsem jen, že se žádný kousek neztratil. Skládačky miluju a dát dohromady pět set kousků je pro mě hračka.

„To se moc nepředali,“ řekl opovržlivě Bert Barrington, když jsem se vrátila ke stolu. Znechuceně otevřel krabici. „Smrdí to zatuchlinou a ještě to na zadní straně někdo počmáral.“

Pan Bradley, otec spolužačky Kristin Bradleyové, který si k nám na chvíli přisedl, než se jeho žena vypovídá s ředitelkou školy, se usmál. „Dnes vám to už nic neříká, ale tak před deseti lety se o tu skládačku lidi prali. Adamsova výšina byla senzace a všude se o ní mluvilo. Tady v tom domě na obrázku schovával prý chytrák Adams miliony, které zpronevěřil klientům své banky. Všichni tenkrát sledovali jeho soudní proces a na všem, co se ho týkalo, se daly vydělat peníze, i na téhle skládačce. Jenže nakonec zájem chabl, a když pak bankéř zemřel při zemětřesení, úplně se na celý případ zapomnělo. Časem i ty skládačky pomalu zmizely ze světa, takže dnes už máš vlastně vzácnou starožitnost. No – mějte se tu hezky, mládeži, už musím jít,“ dodal a zamířil k paní Bradleyové, která mu dávala znamení k odchodu. Zdálo se, že historka o ukrytých penězích Berta okouzlila.

„Balík prachů na jednom fleku!“ vydechl nadšeně. „Musím si 4

zjistit, kde ten barák je a podívat se tam. Nechceš jít se mnou?“

vybídl mě.

„To jsi uhodl. Nechci,“ odbyla jsem ho.

Měla jsem náladu pod psa a ani dnešní oslava padesátého výročí založení školy ji nedokázala spravit. Jak by taky mohla, když mi tu chyběli dva lidé, na kterých mi nejvíc záleželo: Ben Frazer, můj kluk, a Stella Darbyová, má nejlepší kamarádka. Oba odjeli na tři dny do San Franciska, kde hájili barvy naší Lincolnovy střední školy na matematické olympiádě. Kdybych k těmhle dvěma mohla připsat už jen Lucy Redfordová, což je mé vlastní jméno, byla by to ideální parta. Jenže nic není bez kazu. Stella má samozřejmě taky kluka a tím je bohužel právě Bert Barrington, který tu teď se mnou sedí u stolu. Neměla jsem ho ráda a nechápala jsem, co na něm Stella vidí.

Zdálo se mi, že čím míň moudrosti pobral, tím víc ze sebe dělá frajera, kterému všechno patří. Není to neštěstí? Ti, o které stojím, tu nejsou a místo nich vyfasuju Černého Petra – Berta.

Rozhlédla jsem se po aule. Většina rodičů už odešla. Splnili svou povinnost přijít, zaplatit drahé vstupenky a odměnit chatrný program bouřlivým, potleskem. Tím udělali pro školu, co bylo v jejich silách, a mohli se s klidným svědomím vypařit. Žáci v sále nabývali převahu a hladina hluku pomalu rostla. Superman už rozdal všechny ceny z tomboly. Jako vždycky se v ní sešly předměty, které v domácnostech překážely. Málokdo vybral něco opravdu hezkého a potřebného.

Snad nejhůře dopadla Jenny Winsorová ze čtvrťáku, která si odnesla skleněnou sochu kamzíka s uraženými rohy. Chtěla ji se mnou vyměnit za skládačku, ale odmítla jsem. Všichni si navzájem předváděli své výhry a stoupající hluk se pomalu měnil ve vřavu, přerušovanou výbuchy smíchu. Teď se právě posmívali Jesse Hawkesovi. Vyhrál totiž čajovou konvici ve tvaru šachové věže, kterou do tomboly věnovali jeho rodiče v poctivé snaze se jí zbavit.

Ředitelka, aby uklidnila ten strašný rámus, dala znamení

Supermanovi a ten spustil reprodukovanou hudbu. Po výkonech žákovského orchestru, které

jsme v programu vyslechli, to byla

příjemná úleva. Hluk se uklidnil, protože většina z nás začala tančit.

„Pojď, jdem na věc,“ řekl Bert a vstal od stolu. Nejsem puritán, ale jeho klackovitost mě vyvedla z míry. Můj Ben by mě požádal o 5

tanec daleko slušněji.

„Tak co?“ naléhal Bert. „Chceš trhat partu?“

Zhnuseně jsem se zvedla a odešla na parket. Hráli ploužák a můj nezvaný společník ho hned od počátku pojal po svém. Pevně se ke mně přitiskl a snažil se položit svou tvář na mou.

„Co blbneš?“ vyjela jsem. „Má to snad být vyznání lásky?“

„Jo,“ ujistil mě. „Proč bych se jinak namáhal?“

„Nějak brzy jsi zapomněl na Stellu.“

„Stella je v San Francisku a může si tam užívat s tvým Benem. Ty jsi tady a můžeme se potěšit spolu, to dá přece rozum!“

„Takhle si představuješ partu?“ vybuchla jsem rozhořčeně.

„Jo, takhle,“ ušklíbl se. „Se vším, co k ní patří. Ještě jsi neslyšela, že v partě se mají všichni navzájem milovat?“

Jeho sprostota mi vyrazila dech. „Okamžitě dej ty pracky pryč a vypadni!“ zasyčela jsem, „Nebo tě zabiju!“

Zasmál se a stiskl mě tak pevně, že jsem nedokázala ani

vykřiknout. Zavřela jsem oči a náhle mi bylo všechno jedno. Pak jsem cítila, že tlak povolil, že se mohu znovu nadechnout, a tak jsem oči znovu otevřela. Přede mnou stál Superman a držel Bertovy zkroucené ruce za zády.

„Hele, mladej,“ řekl mu laskavým hlasem hodného otce, který napomíná zlobivé dítě. „Tahle dáma není pro tebe. A jestli hned neodprejskneš, tak si nestačíš spočítat zpřerážený kosti.“ Nato Berta, zmítajícího se v jeho sevření, popadl za límec a za kalhoty a elegantním obloukem ho prohodil dveřmi z auly na chodbu mezi korzující skupinky lidí. Za všeobecné účasti vyděšených hostů se pohaněný světák s námahou sbíral ze země. Nakonec se s pomocí dvou spolužáků postavil na nohy a zařval do sálu:

„Tebe si ještě najdu, hajzle supermanskej!“

Jenže Superman už v aule nebyl.

Do sobotního rána jsem se moc dobře nevyspala. Včerejší ostuda na oslavě mě úplně vyšinula z kolejí. Dalo mi hodně přemáhání, abych se chovala normálně a neporušila sobotní rodinnou idylku.

Stáhla jsem se do ústraní k malému konferenčnímu stolku, o který nikdo nestál, protože se ho každý tak trochu bál. Jediné, co z něj bylo 6

vidět, byly čtyři úzké, kovové nohy, spojené dole křížovým trnožem.

Dál už nic, protože celá svrchní deska byla ze silného, průhledného skla. Máma tvrdívala, že když na ten stolek něco pokládá, vždycky je nervózní, protože má dojem, že tu věc staví do vzduchu.

Na tenhle zázrak bytové architektury jsem si rozložila skládačku a začala jsem vyhledávat krajní kousky, abych si sestavila rámeček a získala pojem o skutečné velikosti obrázku. Dost brzy jsem s tím byla hotová. Dala jsem si pauzu a zadívala se na barevnou fotku, sloužící za předlohu na víku krabice. Musela jsem uznat, že to, co vidím, je skutečně kus krajiny, hodný sídla milionáře.

Celý střed obrázku zabírala náhorní plošina, zleva a zezadu obklopená lesem, zprava a zpředu ukončená prudkým srázem

kaňonu. Odborná péče zahradníka ji proměnila na kvetoucí park.

Uprostřed té barevné krásy se majestátně tyčil bílý patrový dům, jehož střední část byla ozdobená řadou sloupů, podpírajících štít a střechu předsunuté terasy. Žádná jiná stavba na obrázku nebyla, až na zahradní altán, nebezpečně zakotvený přímo nad srázem a poskytující vyhlídku až na samé dno propasti. Trochu mě zamrazilo, když jsem si představila, že bych v něm měla bezstarostně trávit svůj volný čas. Nesnáším výšky a už jen z pohledu na tu fotku jsem měla pocit závrati.

Odkud tohle fotili? Uvažovala jsem. Podle velikosti stromů v popředí, které obrázek z obou stran rámovaly, to museli zabrat z druhé strany kaňonu, z místa položeného trochu výše než Adamsova zahrada.

„Jak ti to jde, Lucy?“ vyrušil mě z úvah táta. „Žádný kousek se neztratil?“

„To přece ještě nevím. Mám teprve rámeček – poslyš, tati,“

zasondovala jsem. „Včera říkal pan Bradley, že majitel tady toho domu zpronevěřil lidem fůru peněz. Je to pravda?“

„Je,“ potvrdil táta. „Jmenoval se Adams a byl to bankéř.

Obžalovali ho ze zpronevěry, ale soudní proces se táhl do nekonečna, protože si najal skvělé advokáta, kteří zpochybňovali jeden důkaz žaloby za druhým. Nakonec to všechno věřitele unavilo a časem se smířili s tím, že o své peníze, vložené do Adamsovy banky, nenávratně přišli.“

7

„Jak to, že se na tu aféru nepamatuju?“

„Jak bys mohla? Bylo ti tenkrát šest let a měla jsi – aspoň doufám

– jiné starosti.“

„Ale jak je možné,“ namítala jsem. „že jsem o ní nikdy neslyšela vyprávět?“

„Aféry nemají dlouhý život. Rychle přicházejí, rychle odcházejí, snadno se ztrácejí z paměti. Možná, že na Adamse by se tak brzy nezapomnělo, ale přišlo to nešťastné zemětřesení v roce devadesát čtyři, na které se už jistě pamatuješ. Když tisíce lidí ztratí střechu nad hlavou a vniknou milionové škody, nikoho ani nenapadne párat se s nějakým bankéřem, tím spíš, že on sám při té pohromě zahynul a jeho banka do základů vyhořela.“

„A co je pravdy na tom, že si Adams všechny ty nakradené peníze schovával doma?“

„To je přece nesmysl,“ rozesmál se táta. „Peníze v punčoše nebo ve slamníku nenesou úroky a Adams nebyl malý spořivý farmář, ale ostřílený finančník. Ten své prachy určitě výhodně investoval, aby si je rozmnožil. Kde dnes jsou a kdo z nich nakonec měl prospěch, to už se nikdy nedovíme.“

„A kde tedy vznikly ty pověsti, že má peníze doma?“

„Jak to mám vědět?“ vyjevil se táta. „Ale abys byla spokojená, jedno řešení ti nabízím: Vymysleli si je výrobci těchhle skládaček, aby vzbudili o dům zájem a aby jejich zboží šlo na dračku. To se jim taky podařilo, takže vidíš, že každá pitomost je aspoň k něčemu dobrá.“

Zasmála jsem se tátovu „vysvětlení“, i když se mi trochu nehodilo do krámu. Musím přiznat, že mé fantazii by lépe vyhovoval opuštěný dům skrývající poklad než pouhá představa peněž, které se rozutekly bůhví kam. Pak jsem se zastyděla, protože mi došlo, že mě vidina pokladu přitahuje stejně silně jako primitiva Berta Barringtona, s kterým bych se rozhodně srovnávat nechtěla. Co teď asi dělá?

Dumala jsem. Po tom včerejším trapasu ihned zmizel a já rozhodně neměla důvod se o něho dál zajímat. Stejně ale – musela to být pro něho strašná rána, když ho Superman tak veřejně ponížil. Zajímalo by mě, kdo ten záhadný obránce mé cti vlastně byl. Ze žáků určitě nikdo. Žádný z nich by se na tak bravurní silácký výkon nezmohl.

8

Rozhodla jsem se, že se to pokusím vyzkoumat. Vyšla jsem z haly do zahrady, kde máma právě kropila hadicí trávník a záhony.

Rozprášené kapky vody vytvářely v slunečním světle nádhernou duhu, korunující mámě hlavou jako svatozář.

„Mami,“ začala jsem opatrně, „mluvila jsi včera na oslavě s naší ředitelkou?“

„Jistě,“ přikývla matka. „Vždyť jsi nás spolu sama viděla.

Vždycky se s ní zastavím na pár slov. Jsme přece bývalé spolužačky.

Co se děje? Máš průšvih?“

„Ne, nemám,“ ujistila jsem ji. „Jen mě tak napadlo – viděla jsi včera toho Supermana, co stál u tomboly a pouštěl hudbu?“

„Toho jsem si samozřejmě všimla. Co je s ním? Chceš se s ním seznámit?“

„To ne, jen mě zajímalo, kdo to asi může být. Nikoho ze školy mi nepřipomínal.“

„Ani nemohl. Tyhle lidi si ředitelka najímá z venku.“

„Jak to – tyhle lidi?“ vyjevila jsem se.

„Ty to nechápeš?“ zasmála se máma.

„Na každém školním

podniku chce mít ředitelka někoho, kdo by obstarával dozor a dovedl na její popud zasáhnout, kdyby došlo k nějakým komplikacím.

Myslím, že je to od ní docela rozumné, i když trochu naivní. Hlídače přece každý na první pohled pozná, protože má vždycky nějakou masku. Na předposlední oslavě to byl hudební klaun, o vánocích Christmasman – a včera Superman. Vy ty maškary berete jako osvěžení programu a nedochází vám, že se tam starají o pořádek.“

Mámina slova mi vyrazila dech. Strašně mě urazilo, že nám ředitelka nedůvěřuje a najímá si na nás s policajty. Jenže – blesklo mi hlavou – kdyby tam včera Superman nebyl, jak by to asi se mnou dopadlo? Kluci by mi jistě pomohli se Berta zbavit, ale byla by z toho pořádná rvačka a té Supermanův zásah včas zabránil. Šéfka školy asi ví, co dělá.

„Odkud si ředitelka najímá ty hlídače?“ zeptala jsem se sklesle. „Z

nějaké agentury?“

„To nevím,“ rozhodila máma rukama a tím porušila duhovou svatozář nad svou hlavou, „ale v každém případě to musí být někdo, koho zná. Cizímu člověku by takový úkol asi nesvěřila. Ostatně –

9

zeptej se jí sama, třeba ti o tom Supermanovi něco řekne,“ dodala a otočila se ke mně zády, aby pokropila další záhon. Pochopila jsem, že víc mi asi nepoví. Její rada zeptat se přímo ředitelky byla sice dobrá, jenže čím míň se bude ve škole o Supermanovi mluvit, tím to pro mě bude lepší. Byla jsem ráda, že naši o mém včerejším trapasu nic nevědí, protože byli jedni z prvních, kteří ze slavnosti odešli.

Jenže – stejně jim to někdo nakonec řekne.

Vrátila jsem se ke svému stolku a začal a třídit jednotlivé kousky skládačky podle prostředí: Pozadí lesa, kus oblohy, stromy v popředí, zahrada, dům. Vždycky to tak dělám, ulehčí to pozdější skládání.

Čáry na zadní straně některých dílů mně nepřekvapovaly. Znala jsem případy, kdy si je lidé označovali, aby i vzadu předem viděli, do které části obrazu patří. Jenže v tomhle značení žádný systém nebyl.

Někde čáry byly, někde se různými směry křížily, někde nebyly vůbec a s umístěním v celku nesouvisely. A proč by si taky někdo něco značil ve skládačce jednoduché jak facka? To si dělá jen u velkých obrazů, nejméně s pěti tisíci kousky.

Co se staráš? Napomenula jsem se. Skládačku počmáralo nějaké dítě a ty v tom hledáš logiku a lámeš si hlavu! Radši se do toho pusť!

Přesto, že se úkol zdál být jednoduchý, piplavá práce se protáhla.

Přišlo poledne, snědla jsem s rodiči společný oběd, a co nejdřív odešla skládat dál.

„Ty dnes nikam nepůjdeš?“ divila se máma.

„Nemám s kým a samotné se mi nechce. Lucy i Ben jsou na

matematické olympiádě v San francisku.“

Máma to přijala bez poznámky, z tátovy tváře jsem vyčetla zklamání. Zřejmě toužil, abych byla na tu olympiádu jela já, ale to přece při mých matematických kotrmelcích nemohl očekávat! Dost mi vadilo, že si přeje, abych byla vždycky ve všem první. S napětím jsem čekala, kdy padne nějaká poznámka, kterou si hlava rodiny své zklamání odreaguje, a ta taky nedala na sebe dlouho čekat.

„Co Bůh řídí, dobře řídí,“ poznamenal táta. „Vždycky je to hezké, vidět naši dceru alespoň jednou za čas doma.“

Mlčela jsem, protože jsem tyhle tátovy stavy znala a věděla jsem, ž e j e ho glosy nejsou výzvou k hovoru. Seděla jsem u stolku a skládala k sobě části pohádkové krajiny. Už mi chybělo jen několik 10

posledních kousků na doplnění a konec byl, jako vždycky, nejhorší.

Bylo už skoro šest hodin, když mi zbýval poslední kousek. Nikde jsem ho neviděla. Rozhlížela jsem se po něm, až jsem ho nakonec objevila na zemi pod stolem. Svezla jsem se na všechny čtyři a soukala se za ním. Když jsem pak vycouvala zpátky a chtěla zase vstát, neodhadla jsem vzdálenost a praštila se do hlavy o skleněnou desku.

Nevrle jsem se otočila ke zdroji své smůly – a pak jsem vyvalila oči a vyjekla překvapením. Na zadní straně skládačky byl těžkou rukou nakreslený neumělý obrázek a to, co znázorňoval, mi na chvíli vzalo dech.

11

II.

Máma s tátou se objevili ve dveřích kuchyně, kde společně chystali večeři. „Co se děje?“

„To nic,“ zamlouvala jsem to honem. „Vlezla jsem pod stůl pro kousek skládačky a vzala jsem to hlavou o sklo. Nic mi není, ani boule tam nebude.“

„Ten stolek dáme hned do příští tomboly,“ zahučel táta. „Je zdraví nebezpečný. Ať se na něm pro změnu zabíjí někdo jiný.“

V duchu jsem s tátou nesouhlasila. Ať je stolek jakýkoli, právě mi odhalil tajemství a byla jsem mu za to vděčná. Nebýt jeho průhledné desky, byla bych své právě dokončené dílo znovu sesypala do krabice a nikdy bych se nedozvěděla – co vlastně? Musím si ten obrázek pořádně prohlédnout.

Přesunula jsem celou skládačku na tátovo staré rýsovací prkno a odnesla jí do svého pokoje. Rodinnou večeři jsem snědla jako ve snách a zřejmě jsem svým chováním k radostné pospolitosti nepřispěla. Vrzy jsem se vymluvila, že mě bolí hlava a že si půjdu lehnout. Zmizela jsem právě včas, abych unikla tátovým rozkladům.

Ještě na schodech jsem zaslechla, jak pádnými slovy odsuzuje „ten pitomý stolek, o který se jednou někdo zmrzačí.“ Myslím, že fantazie není tátova silná stránka. Když o něčem začne mluvit, vydrží mu to nadlouho a nedochází mu, že jeho posluchači pomalu usínají.

Vešla jsem do svého brlohu a proti svému zvyku jsem za sebou zamkla. Nikdo za mnou nikdy do pokoje nechodil, ale chtěla jsem mít jistotu, že budu sama. Měla jsem pocit, že stojím na prahu záhadného tajemství a nechtěla jsem se o ně s rodiči dělit. Nevěděla jsem, v čem spočívalo, ale to se uvidí. Přitiskla jsem na skládačku 12

velké tvrdé desky, opatrně ji obrátila a odstranila rýsovací prkno.

Toporná kresba se přede mnou objevila v celé své kráse.

Představovala primitivní nákres toho, co bylo na líci. Byl to dům, les, sráz, stromy v popředí. Jenže na kraji plošiny chyběl altán a celý sráz byl posunut až k základům domu. Celek byl napůl obrázek, napůl technický nákres kopce. Proč své dílo autor takhle pojednal, jsem brzy pochopila. Potřeboval totiž zakreslit něco, co normálně není vidět.

Pod přízemím domu se táhla dvě para sklepů. Byla vyvedena pečlivě, i se schody, které je spojovaly. Horní sklep byl prázdný, v dolním se tyčilo něco, co připomínalo katafalk. Na něm ležely dvě rakve a místa, kde mají nebožtíci hlavu, byla označena křížky.

Zírala jsem na obrázek jako na zjevení, jako na poselství z onoho světa a tajil se mi dech. Dvě patra sklepů pod patrovým domem by rozhodně nikdo nečekal. Ví o nich vůbec někdo? K čemu ty sklepy sloužily? Byla to rodinná hrobka, nebo – napadlo mě náhle

–

Adamsův úkryt peněz? Ale pak by tam ty prachy ještě stále musely být! Určitě tam jsou, když je zatím ještě nikdo nenašel. Propadly se do země. Ano, přesně. Dvě patra pod zem!

V té chvíli jsem si připadala jako vyvolenec, který drží v ruce klíč k tajným dveřím neznáma, ale zároveň mi bylo jasné, že jeho tíhu sama neunesu.

Na to abych se se svým objevem svěřila přátelům, jsem si ovšem musela chvíli počkat. Přiletěli sice ze San Franciska už v neděli ráno, ale odjeli ihned domů a museli projít kolotočem oslav a blahopřání.

Ben skončil na olympiádě třetí, Stella pátá. Vzhledem k vysokému počtu soutěžících to byly skvělé výkony.

Teprve odpoledne se oslavenci začali shánět po svých milých.

Ben mi volal asi v jednu a chtěl se sejít. Pozvala jsem ho k nám.

Přijel asi za půl hodiny v doprovodu Stelly, která své druhé já nemohla nikde sehnat.

„Nevíš, co je s Bertem?“ naléhala, sotva vystoupila z auta. „Volal jsem k Barringtonům, ale nikdo to nebral. Tak jsem tam zajela a v domě nebyla ani noha.“

Zrudla jsem, protože o Bertovi se mi rozhodně mluvit nechtělo.

13

„Nevím, kde je,“ řekla jsem. „Naposled jsem ho viděla v pátek na školní oslavě. Ale slyšela jsem, že Barringtonovi chtěli o víkendu navštívit nějaké příbuzné. Třeba jel Bert s nimi.“

„To je možné,“ souhlasila Stella a zřejmě jí to uklidnilo. „Ale stejně tu měl, pacholek, zůstat a jít mě na letiště přivítat,“ dodala vyčítavě.

Trochu mě ze

Stelliných romantických představ o Bertovi

zamrazilo. On rozhodně nepatřil k těm, kdo se slzami v očích mávají na letišti kapesníky, a čím později si t má malá kamarádka uvědomí, tím hůř pro ni. Měla bych Berta shodit? Ne. Vypadalo by to jako pomluva a zamilovaná Stella by mi stejně nevěřila. Raději jsem to zamluvila.

„Jaká byla olympiáda?“ zeptala jsem se. „Ještě jste mi o ní neřekli ani slovo.“

„Ono taky není v celku o čem mluvit,“ zasmál se Ben. „Všecky ty olympiády jsou vždycky stejné. Ty jsi loni také na jedné byla, takže si to jistě umíš představit.“

Byla to pravda. Minulý rok jsem hájila školní barvy na

přírodopisné olympiádě. Nebyla jsem špatná, ale na velké oslavy to nebylo. Zvláště ctižádostivý táta mé šestnácté místo rozhodně za úspěch nepovažoval, i když jsem škole získala značný počet bodů.

No – co dělat? I dobrá práce se v záři hvězd ztratí a má osobní nevýhoda byla, že táta kromě hvězd nikoho neuznával. Když nejsi první, nejsi nic.

„Raději nám řekni, jak dopadla školní oslava,“ přerušil mé mlčení Ben.

„Jak a kdy skončila, nevím,“ řekla jsem po pravdě. „Odešla jsem trochu předčasně, ale,“ pokračovala jsem rychle, „vyhrála jsem v tombole skládačku, takovou záhadnou…“

Konečně jsem se dostala k věci, o kterou mi hlavně šlo. Mluvila jsem nepřetržitě dvacet minut a nebyla jsem k zastavení. Mlela jsem o všem: jak je ta skládačka stará, co o ní řekl pan Bradley, co táta, probrala jsem senzační proces s Adamsem. Zírali na mě trochu nechápavě, protože se na něj samozřejmě nepamatovali, právě tak jako já. Teprve, když jsem došla k zemětřesení a k náhodnému objevu kresby, začali jevit opravdový zájem. Postupně si skládali 14

suchá fakta a zřejmě došli k názoru, že je to vlastně senzační detektivka. Než jsem skončila, vžili se do role slavných kriminalistů.

„Kde tu skládačku máš?“ naléhal Ben.

„Nahoře, ve svém pokoji.“

„Jdeme tam,“ rozhodla Stella rázně.

Nebylo mi to moc po chuti. Na rozdíl od Stelly Ben v mém brlohu ještě nikdy nebyl a až uvidí ten binec, řekne si, že jsem pěkná cuchta.

Ale nedalo se nic dělat. Naštěstí si Ben nepořádku vůbec nevšiml a rovnou zamířil ke stolu.

„Tohle je věc!“ řekl uznale, když se zadíval na kresbu. „Kdopak si asi tu skrýš takhle poznamenal?“

„To by se snad dalo zjistit,“ uvažovala Stella. „Byla v té tombole ještě nějaká jiná skládačka?“

„Ne. Tahle byla jediná,“ ujistila jsem ji.

„Pak je to jasné. Stačí se poptat, kdo ji do tomboly dal, a přes něho pátrat dál.“

„Na to abys měla celý policejní aparát,“ odpověděl Ben. „Jestli chceme něco vypátrat, měli bychom se nejdřív na ten dům podívat.“

Zřejmě se už docela ztotožnil se slavným románovým detektivem a část svého nadšení přenesl i na nás.

„To je sice pravda, ale kde ten dům máme hledat?“ zapochybovala jsem.

Ben vzal víko krabice a chvíli civěl na jeho ušpiněnou stranu. Pak se vítězoslavně usmál. „Kdybys pořádně četla tak bys to věděla.

Podívej!“ Ukázal na malý zašlý štítek. Byl na něm název skládanky Adamsova výšina a pod ním mikroskopickým písmem dodatek:

Vydala California Puzzle v r. 1992. Foto C. J. Wilkins. Snímek pořízen s lask. svolením O. Blooma, Pinewood Canyon.

„No – a co z toho?“ nechápala jsem.

„Všechno. Víš, co znamená to s lask. svolením O. Blooma? Že tu fotku pořídili z jeho pozemku. A ten pozemek je v Pinewood Canyonu, na jeho jižní straně.“

„Jak jsi na tohle přišel?“ užasla jsem.

„Snadno.“ Přistrčil mi krabici pod nos. „Podívej se na obrázek.

Kam jdou stíny? Když to fotograf zabíral, měl slunce v zádech.

Musel tedy fotit směrem z jihu na sever. Takže Adamsova výšina je 15

na severní straně kaňonu, Bloomův pozemek trochu výše na jižní.“

Vydechla jsem. To, co Ben říkal, bylo naprosto logické, a v tu chvíli mě zavalil pocit pýchy, že mám tak chytrého kluka. Tomu takový Bert nesahá ani po kolena – ne, nesmím na Berta myslet!

„Jenže slunce mohlo v tu chvíli být na východě, nebo na západě,“

ozvala se Stella. „Pak by ty světové strany nesouhlasily.“

„Nemohlo,“ prohlásit Ben rozhodně. „Stíny jsou krátké. Tu fotku zmáčknul pan Wilkins někdy kolem poledne. Takže,“ uzavřel, „na co čekáme? Víme kam jít a můžeme vyrazit. Lucy,“ obrátil se ke mně,

„Přines prosím tě mapu města. Musíme se podívat, kde ten Pinewood Canyon přesně je.“

Odešla jsem vyhledat mapu. Zlatý Ben! Opakovala jsem si. Sotva přijel a už se věci hýbou! Je dobře, že se ujal úlohy velícího generála!

Úzká silnice se vinula po úbočí kopce.

„Podle mapy by tu už někde měla končit,“ poznamenal Ben.

„Zbytek musíme dojít pěšky. Bude to pěkná túra do vršku.“

„Dáme si do těla,“ ozvala se Stella, která řídila vůz a zastávala úlohu dopravce. „Je na tom kopci vůbec něco, kvůli čemu by tam lidi lezli?“

„Něco tu zakreslené je,“ řekl Ben, „ale nevím, co to je. – ha!“

vyrazil náhle a ukázal před vůz. „První stopy civilizace!“

Silnice končila na malém lesním parkovišti, na kterém hrdě trůnil velký, černý, nablýskaný land rover.

„Zaplať pánbůh!“ oddechla jsem si. „Někdo tu v okolí bydlí.“

Stella se rozhlédla po pustém lese a zkazila mi radost. „Sotva,“

zavrtěla hlavou. „To si spíš Baba Jaga vyjela na houby.“

Zaparkovali jsme vůz vedle land roveru a vykročili do kopce po úzké pěšině, kterou by snad neprojela ani motorka. Všude kolem byl vysoký les, který zacláněl jakýkoli výhled. Pod stromy rostlo husté, neprostupné křoví.

„Sem asi Baba Jaga na houby nejela,“ funěla jsem udýchaně.

„tímhle houštím by se neprocpal ani had.“

Asi po dvaceti minutách namáhavého výstupu se stoupání

zmírnilo, nakonec přešlo do roviny a náhle už nebylo kam jít. Stezka 16

vyústila na malý palouk s vyhaslým ohništěm uprostřed, na jehož konci stál bytelný srub obrostlý křovím, takže z něj byla vidět jen přední stěna s pevnými dveřmi a dvěma okénky se zavřenými okenicemi.

„Tak, a jsme v kýblu,“ řekl Ben zklamaně. „Cesta dál nevede, obejít srub nemůžeme pro to pitomé křoví – kdybychom aspoň věděli, a kam jsme to došli! Budeme se muset vrátit a zkusit to jinudy…“

„…nebo se zeptat na cestu těch lidí ve srubu,“ doplnila Stella.

„Vždyť tam nikdo není.“

„Podívej!“ ukázala kamarádka. Z komína srubu vystupovaly v horkém vzduchu štíhlé obláčky kouře. „Co ty na to, detektive?“

zubila se Stella.

Zahanbený Ben uznal svou porážku, a aby ji napravil, hlasitě zakřičel: „Halóó, je někdo doma?“ Jeho výkřik třikrát odrazila ozvěna. Nic se nehnulo. „Halóó,“ začal Ben znova.

Dveře srubu se rozletěly a v nich se objevil muž ve věku mezi čtyřicítkou a padesátkou, navlečený do džín a kostkované košile.

„Co tady řveš?“ obořil se na Bena. „Proč mě budíš? A co tady vůbec všichni děláte? Tohle je soukromý pozemek!“ vztekal se. Jeho prudký výpad byl i pro našeho generála trochu velké sousto.

„Já… my…“ koktal omluvně, „my… hledáme pana Blooma,“

plácl nazdařbůh, „ale asi jsme zabloudili.“

„Nezabloudili,“ zavrčel muž. „Oskar Bloom jsem já. Co mi chcete?“ Ben vsadil všechno na jednu kartu.

„Chtěli jsme vás

požádat, abyste nám ukázal vyhlídku na Adamsovu výšinu.“

„A to musíte otravovat zrovna, když spím?“ zlobil se muž. „Přece je jasné, že když zavřu okenice, tak tu pro nikoho nejsem. A jak jste vůbec přišli na to, že tu takovou vyhlídku mám?“

„Viděli jsme jednu starou fotografii Adamsovy výšiny a bylo na ní napsáno, že jí pořídili s vaším svolením. Jsme tu na výletě a chtěli jsme se podívat, jak ten pohled vypadá ve skutečnosti – tak jsme si mysleli, že byste… třeba…“ soukal ze sebe Ben. S ustrnutím jsem sledovala, jak se náš generál mění v provinilého žáčka. Pan Bloom se trochu zlomyslně usmál, na chvíli se zamyslel a pak, jako by si na něco vzpomněl, řekl smířlivě:

17

„Měl bych vás všechny vyhodit, ale když už jste mi sem vlezli, tak vám tu vyhlídku ukážu. Je přímo tady.“

„Jak to?“ užasla jsem. „Vždyť tu přes to křoví není nic vidět!“

„Jděte dovnitř,“ vybídl nás pan Bloom a ukázal na dveře stavení.

Nakoukli jsme do srubu.

„Zůstaňte zatím u vchodu, ať se v té tmě nezabijete,“ varoval nás hostitel. „Počkejte, až otevřu okenici na druhé straně.“ Opatrně přešel k protější stěně. Chvíli se mořil se závorou, pak se náhle okenice rozletěla a do místnosti vnikl proud světla. Pan Bloom nám pokynul, abychom přistoupili blíž.

Pohled z okna nás doslova ohromil. Pod námi zela propast, před námi se vypínala Adamsova výšina, jenže úplně proměněná!

Vypadalo to, jako by celý původní svah byl odříznut ostrým nožem těsně před terasou domu a stržen do údolí. Zahrada s altánem zmizela. Nevěřícně jsme zírali na hladkou, skoro svislou stěnu, táhnoucí se od paty domu až na dno hluboké propasti. Dokonalý průřez kopcem! A úplně podobný té kresbě na rubu skládačky – až na ty sklepy!

„To koukáte, co dovede zemětřesení!“ komentoval náš úžas domácí pán. „V roce devadesát čtyři to tu bylo strašné. Kamenné podloží na dně kaňonu se propadlo do země a celý jílovitý svah nad ním se sesul do údolí. Mohu mluvit o štěstí, že mou stranu kaňonu to nepostihlo. Tady je všude až nahoru tvrdá skála. Zato Adamsova výšina to odnesla dokonale. Sám pan Adams, který byl v tu chvíli v zahradě, při té katastrofě zahynul. Bůh ví, kde je tu dole pohřbený.“

Opatrně jsem vyhlédla z okna do propasti, jako bych tam chtěla Adamse najít. Perspektivní klam mi navodil dojem, že se dívám mezi dvě stěny, spojené dole v ostrém úhlu, který se v místě styku snažil někdo zpevnit nepravidelným nánosem bláta a kamení. Tahle úzká, klikatá čára vytvářela dno kaňonu. Žádná vegetace, jen hory jílu a balvanů. A pak ještě něco, co mě přimělo odvrátit se od okna.

„Co je? Co se stalo?“ naléhali Stella s Benem, kteří vyčetli v mé tváři zděšení. „Máš závrať?“

„Tam dole,“ vydechla jsem „leží nějaký člověk. Asi je mrtvý.“

To už ale Ben držel lovecký triedr, který sebral na stole, a vykláněl se z okna. Chvíli ostřil, pak se otočil k nám a v očích se mu 18

objevily slzy.

„Je opravdu mrtvý,“ řekl těžce. „A je to Bert.“

19

III.

Těžko popsat chvíle, které následovaly. Mám na ně dodnes jen velmi kusé vzpomínky. Pamatuji se, jak pan Bloom volal policii a záchranáře. Jak se do kráteru propasti vnořila stříbrná helikoptéra, aby se dostala k mrtvému Bertovi, protože ústí kaňonu bylo zavaleno kamennou horou a bylo zdola nepřístupné. Pamatuji se, jak jsme se všichni setkali v čekárně policejní stanice, kde nás vyslýchali jako svědky. Nevymizí mi z paměti obraz Stelly, která se ještě před výslechem nervově úplně sesypala, a museli ji odvézt do nemocnice.

Vzpomínám, jak jsme se s Benem dohodli, že ve výpovědi

zachováme verzi, kterou jsme obšťastnili pana Blooma, ale dopadlo to jinak. Chtěla jsem se vyhnout hovoru o skládačce, ale přes to jsem ji nedokázala utajit. Bylo nutné přiznat, že ji Bert u mě viděl, že se o ten dům zajímal a chystal se, že se na něj zajde podívat. Následovala otázka, kdy ji viděl a jak se dozvěděl, co se o tom domě říká. Musela jsem tedy uvést jméno pana Bradleyho, který pak přispěl novým svědectvím: ještě v pátek večer po oslavě se Bert u Bradleyů zastavil a snažil se vyzvědět, kde Adamsova výšina je. Pan Bradley, který to věděl, mu to řekl.

Zdálo se, že pro policii je to celkem jasný případ. Bert Barrington byl podle nálezu mrtvý asi čtyřiadvacet hodin, to znamená, že musel zamřít někdy v sobotu večer. Byl asi zvědavý, jestli v domě najde nějaký úkryt s penězi. V pátek se vyptal na cestu a v sobotu se vypravil Adamsovu výšinu hledat. Patrně se mu hledání protáhlo, snažil se v šeru obejít dům, netušil, že sráz začíná teď hned u zábradlí terasy a zřítil se dolů.

Přesto se svědci na stanici střídali jeden za druhým. Někteří z nás 20

tam byli už počtvrté. Pan Bloom si stěžoval, protože ho obvinili, že svůj pozemek dokonale nezabezpečil proti pádu náhodných chodců ze skály.

„Co mám dělat?“ bouřil. „Dal jsem tam vysadit tak husté křoví, že se jím nikdo neprodere. Přelézt ploty by byla proti tomu úplná hračka. Ostatně k čemu to všechno? Žádný náhodný chodec tam nemá co trajdat, je to můj soukromý pozemek. Na parkovišti to má na tabuli napsáno!“ Podle mého tam sice žádná tabule nebyla, ale možná, že když jsme tudy procházeli, byla skrytá za parkujícím land roverem.

Bloom nebyl jediným rozčileným svědkem. Nějaký muž vyběhl z policejní kanceláře a vykřikl: „Kreténi! Pamatujte si, že když já něco hlídám, tak tam neproklouzne ani myš!“ Proběhl chodbou a práskl za sebou dveřmi.

A ještě jeden zážitek mi utkvěl v paměti. Seděla jsem u výslechu, a když jsem už počtvrté vylíčila, co se nám všechno přihodilo, odvážila jsem se zeptat:

„Proč sháníte takovou fůru svědků? Většina z nich přece o ničem nemůže vědět. Vždyť je všechny ani neznáme!“

„Milá slečno,“ zašklebil se policajt. „Svědků není nikdy dost, protože musíme výpovědi porovnávat. Svědectví jsou často velmi nespolehlivá. Věřila byste tomu, že jsme dokonce našli člověka, který vypověděl, že jste Bertu Berringtonovi den před jeho smrtí řekla na oslavě: Okamžitě dej ty pracky pryč a vypadni, nebo tě zabiju? Kdybychom ho brali vážně, lítala byste v tom až po uši.

Takže buďte ráda, že srovnáváme.“

Zrudla jsem jako rak. Policista to naštěstí nekomentoval a v milosti mě propustil.

Kolotoč vyšetřování se točil tři dny a pak e náhle zastavil. Svědci byli vyslechnuti, pitva prokázala, že Bertův odchod z tohoto světa nebyl zaviněn cizí osobou. A protože chyběl motiv k sebevraždě, byl případ uzavřen jako smrt způsobená nešťastnou náhodou a bylo vydáno povolení k pohřbu.

Pod dojmem smutečního obřadu, kterého se zúčastnila celá škola, vybledla i má trapná vzpomínka na Berta a upřímně jsem sdílela 21

smutek Stelly, která se se ztrátou milovaného kluka nedokázala vyrovnat. Chtěli jsme ji s Benem nějak rozptýlit, ale nebylo to snadné. Rovnováha party byla porušená. Bylo jasné, že Ben a já patříme k sobě a naše kamarádka zbyla na ocet. Snažili jsme se proto najít nějakou činnost, která by nás všechny tři spojovala. A zatím na mém stole stále ležela záhadná skládačka, která jako by vybízela k úvahám a zamyšlení. Nikdo z nás o ní nemluvil, ale všichni jsme se jí v duchu zabývali, i když to jedno před druhým tajil, abychom se nevraceli k příčině Bertovy smrti. Jenže když člověka pronásledují utkvělé představy, těžko se to tají. První nevydržela Stella.

„Přemýšlela jsem o Bertovi.“ Řekla, když jsme se všichni sešli v mém pokoji, „a čím dál tím více je mi jasné, že policie jeho případ odflákla. Bert nezemřel náhodou. Ten s náhodami počítal. Vždycky věděl, za čím jde. On něco vyčetl z téhle skládačky, za něčím se vypravil, někomu se to nelíbilo, a proto ho zabil.“

„To nás už napadlo taky,“ odporoval Ben, jak nejšetrněji dovedl.

„Jenže abychom se k něčemu dobrali, museli bychom ta slova něco, za něčím a někdo nahradit trochu určitějšími.“

„A nestálo by za to se o to pokusit? Jestli Bert viděl tuhle záhadnou kresbu, mohl se domnívat…“ začala Stella.

„Ale on ji neviděl,“ přerušila jsem ji. „tu jsem objevila později.

Viděl jen fotku na víku krabice a slyšel, jak pan Bradley vypráví tu historku o ukrytých penězích. Co z toho můžeme usoudit? Jedině to, že Bert ji šel hledat…“

„… a taky to,“ doplnila Stella, „že kdo věděl, že tam ty peníze opravdu jsou, chtěl zabránit tomu, aby je Bert našel. Kdyby tam prachy nebyly, nikdo by si Berta ani nevšiml.“

Proti logice téhle úvahy se nedalo nic namítat.

„Takže předpokládejme,“ dumal Ben, „že tam peníze skutečně jsou. Teď jen najít toho, kdo si je tam hlídá! Jenže když tu budeme sedět, tak najdeme houby. Budeme se muset na Adamsovu výšinu podívat ještě jednou.“

„Bloom nás vyrazí,“ namítla jsem.

„Ale kdepak! Tentokrát půjdeme na druhou stranu, přímo k

domu.“

„Jak se tam dostaneme? Není to tam všechno úplně zničené?“

22

starala se Stella.

„Není,“ prohlásil Ben. „Našel jsem doma mapu asi dva roky starou a podle ní by všechno mělo být v pořádku. Dokonce i silnice vede až na samý vrchol, takže nám odpadne šlapání do kopce. Jsem zvědav, jestli na té odvrácené straně kaňonu někdo bydlí. Bylo by to docela možné. Není tam sráz, je to jen příkrý svah.“

Náhle mě něco napadlo. „Jak to, že se nenašel Bertův vůz? Jestli se chtěl dostat k domu, pěšky se tam určitě netrmácel.“

„On se našel,“ ujistil mě Ben, „Jenže pod kopcem ve Westley, to je kousek před tím, než se silnice rozdvojuje na jih a na sever. Takže se ani neví, ze které strany kaňonu se Bert zřítil. Zjistilo se, že kdyby spadl z kterékoli strany, dopadl by zhruba na stejné místo. Proto taky vytýkali Bloomovi, že svůj pozemek dostatečně nezajistil. Museli brát v úvahu, že se třeba zřítil odtamtud.“

„Jak tohle všechno víš?“ užasla jsem.

„Mám u policie své zvědy,“ zašklebil se. Vzpomněla jsem si, že jeho starší bratranec je policista a napadlo mě, že Ben možná o tom případu bude vědět víc než já a Stella. Přesto jsem oponovala.

„To je všechno hezké, ale je to nesmysl. Bert se nechtěl dostat na vyhlídku, ale přímo k domu. Vsadím se s tebou, o co chceš, že spadl právě odtamtud.“

„Ne,“ odporoval Ben, „vsadím se…“

V tom jsem s úžasem zpozorovala, že má Stella hlavu v dlaních a potrhává rameny.

„Co je, Stello?“ vyděsila jsem se.

„Myslela jsem,“ vzlykala kamarádka, „že chcete najít Bertova vraha… a vy si na něho sázíte… jako na koně!“

Byli jsme v koncích. Některé věci člověk zkazí, i když má sebelepší vůli být laskavý.

Tahle odvrácená strana kaňonu vypadala úplně jinak než Bloomův pozemek na druhé straně. Naše auto se šplhalo půvabnými

serpentinami a bylo jasné, že se po nich dostaneme až k vrcholu srázu. Představovala jsem si, že dojedeme k mohutnému zátarasu, který by další cestu vozům i chodcům znemožňoval, ale mýlila jsem se. Projeli jsme řídkým lesíkem a před námi se objevila vjezdová 23

brána, dají-li tak nazvat dva mohutné kůly v po stranách silnice, od kterých se na obě strany táhl plot, připomínající svou bytelností spíš elektrický ohradník pro dobytek. Na obou sloupech byly umístěny výstražné tabule s nápisem: Vstup a vjezd zakázán. Nebezpečí sesuvu půdy! Jenže vzhledem k tomu, co jsme viděli, je asi nikdo nebral vážně.

Hned za plotem se rozprostírala pečlivě udržovaná zahrada stoupající do mírného svahu. Ha jejím konci stál úhledný bílý domek, který se odrážel od pozadí řady tmavých stromů. Před ním byl zaparkovaný starý, bleděmodrý lincoln s vycpanou opičkou za předním sklem. Celek trochu připomínal původní fotku Adamsovy výšiny, jenže tady to bylo v malém, z druhé strany a chyběl tu kaňon.

„Fuj!“ řekl otráveně Ben. „Budeme s tím vozem muset zmizet a dojít sem pěšky. Snad se nám podaří tu zahradu ze strany obejít.“

Nebylo mi to po chuti, protože dnes jsem řídila já a otočit vůz na úzké silnici byl pro mě nezvládnutelný úkol. Vyřešila jsem to tím, že jsem se vykašlala na varovné tabule a vjela do zahrady, kde nějaké místo k obrátce určitě bylo. Z domku vyběhl muž v modrých lacláčích a odmítavě mával rukama.

„Héj!“ vykřikl. „Neumíte číst? Koukejte zmizet!“

„To právě zkoušíme,“ zavolal Ben. „Jenže nevíme, kde to otočit.“

„Pojďte sem,“ hulákal chlapík přes trávník. „Tady místo je.“

Zajeli jsme na vydlážděnou plošinu u domku a muž v lacláčích nám vykročil naproti. Chvíli na nás nedůvěřivě civěl, pak se mu obličej roztáhl do úsměvu. Stačila jsem sotva vzít na vědomí, že je to hezký chlap okolo třicítky, který by se skvěle uživil jako herec při natáčení inzertních klipů na jakékoli zboží, kdyby promluvil.

„A hele, staří známí!“ řekl potěšeně. „Kde se tu berete? Přišli jste mě navštívit?“

„My… my se známe?“ vykoktal užasle Ben.

„Aby ne!“ zubil se chlapík. „Vždyť jsme spolu proseděli tři dny u policajtů. Copak se nepamatujete?“

V tu chvíli mi to došlo. „Vy jste ten pán, co se tak rozčílil a práskl dveřma!“

„Jo. A ty jsi Redfordová, tohle je Frazer a tohle je,“ ukázal na Stellu a zarazil se.

„to nevím, ta tam nebyla. Ale vás dva si

24

pamatuji.“

„Takže teď už jen zbývá,“ poznamenal trochu ironicky Ben,

„abyste se nám představil sám. Měli bychom vědět, s kým máme tu čest.“

Muž Benův sarkasmus přehlédl. „Já jsem Henry Salvetter a jsem zahradník. Taky to tady hlídám. Jenže ti blbci na policii si myslí, že na to kašlu, a to si nenechám líbit.“

„Co tady vlastně hlídáte?“ zeptala se Stella, která za celou dobu poprvé promluvila.

„Jak to, co?“ vyjevil se zahradník. „Přece Adamsovu výšinu, to dá rozum! Aby nikdo nespadl do kaňonu. Je odsud pár kroků, hned tady za tou zadní řadou stromů. Jestli se chcete namáhat a vylézt z auta, a jestli nemáte závrať, tak vám ho ukážu.“

Samozřejmě jsme se rádi a ochotně namáhali. Prošli jsme stromy a krásná zahrada skončila. Ocitli jsme se na nevlídné plošině a uviděli bankéřův bílý dům z druhé strany, jak jsme ho dosud neznali.

A pak už nebylo nic než propast, za kterou se otvíral pohled přes údolí na pozemek pana Blooma. Snažila jsem se na jeho zarostlém vršku vypátrat okno srubu a také se mi to podařilo. Dokonce jsem si všimla, že jeho majitel právě zavřel okenici. Asi se chystal dát si šlofíka.

Ben vykročil dopředu, ale náš průvodce ho zarazil. „Dál už ani krok!“ řekl varovně. „Všechno, co je na téhle straně u stromořadí, se může kdykoli zřítit. Pojďte raději zpátky, ať vás nemám na triku.“

Poslechli jsme a vrátili se k domku.

„Máte tu krásné bydlení,“ poznamenal Ben, aby řeč nestála.

„Jo,“ souhlasil pan Salvetter. „Bydlím tu přes dvanáct let. Už jako kluk jsem dělal u Adamse zahradníka. Jenže teď mi tu zbyla jen tahle půlka zahrady, o které nějací machři prohlásili, že je před sesuvem půdy bezpečná.“

„Komu to všechno teď vlastně patří?“ zajímala jsem se.

„Věřitelům Adamsovy zkrachovalé banky. Jenže po tom

zemětřesení nikdo ten pozemek jako úhradu dluhů nechce. Všichni mají strach, že jim to tu ujede pod zadkem, i když tahle část od stromů na sever je už bezpečná. Proto mě tu taky nechali bydlet.“

„Kdo vás tu nechal?“ zeptal se Ben.

25

„Správci města. Řekli, abych se tu staral o bezpečnost, a za to prý nemusím platit činži, tak jsem to vzal. Je to výhoda. Za celý rok sem nepáchne ani noha.“

„Čím se živíte?“ plácla trochu nejapně Stella.

„Jsem přece zahradník,“ urazil se pan Salvetter „a mám na starosti několik zahrad ve městě.“

„Hm – to tu asi moc času nepobudete.“

Salvetter pochopil narážku. „Podívej, děvče,“ řekl upjatě. „Asi si myslíš, že toho tady moc neohlídám. Jenže to je tak: Když mi sem přijede normální člověk a uvidí cedule jako hrom, otočí to a pojede zpátky. A nikdo na mě nemůže chtít, abych tu provartoval celé noci s flintou v ruce.“ Tón jeho hlasu podivně kontrastoval s úsměvem, který mu nezmizel z tváře, a ačkoli jsem typovala, že nás po Stelliných poznámkách vyhodí, zmýlila jsem se. Pozval nás dál.

„Mám tu ještě půl flašky whisky,“ nabízel, „a pro řidiče kolu.

Snad nám to bude stačit. Tohle je pohostinný dům, jenže sem nikdo nechodí,“ dodal trochu trpce.

„Není vám tu smutno, když tu žijete sám?“ zeptala jsem se účastně. „Proč se neoženíte?“

„Mám ženu,“ odpověděl s úsměvem, „jenže ta tu teď není.

Vypravila se na dlouhou cestu, ale vím, že se mi vrátí. Zatím tu udržuji tenhle domek a zahradu, aby se jí tu líbilo, až se zase objeví.

Cítím, že to bude brzy.“

„Jak dlouho je vaše žena pryč?“ zeptal se nesměle Ben.

„Od roku devadesát čtyři. Zahynula při tom zemětřesení. Byla právě na druhé straně v zahradě, když se to všechno sesypalo.“

Vytřeštili jsme oči a chvíli jsme se nezmohli na slovo.

„A vy si opravdu myslíte, že se k vám vrátí?“ vysoukala ze sebe ohromená Stella.

„Jistě,“ přikývl zahradník. „Každý člověk se přece jednou musí vrátit na místo, kam patří. I tvůj Bert to jednou udělá, když o to budeš opravdu stát. Třeba bude vypadat jako někdo úplně jiný, ale budeš si jistá, že je to on.“

To už znělo líp a naše obava, že mluvíme se šílencem, se pomalu rozplynula. Vždyť vlastně neřekl nic jiného, než že člověk určitých vlastností je nahraditelný jiným člověkem podobných vlastností. To 26

by mu potvrdil každý. Kdo by byl řekl, že tenhle prostoduchý vazoun, který ještě předevčírem vyřvával něco o policajtských kreténech, je věřící filozof? Teď tu seděl, usrkával whisky a zdálo se, že je spokojen. Snad proto, že nám odhalil něco ze svých tajemství. I sebe uzavřenější člověk se někdy potřebuje vypovídat. Tiše jsme seděli a popíjeli ze svých sklenic. Byla to chvíle, kdy mlčení není trapné, protože všichni cítí, že je jim spolu dobře. Pak se hostitel náhle podíval na hodinky a zvedl se.

„Končíme,“ řekl. „Ve Washingtonově parku dnes přesazovali křoviny a musím se jet podívat, jak to udělali. Je to parta blbců.“

Kouzlo večera se naráz rozplynulo. Poetického filozofa znova vystřídal primitivní zahradník a nebylo dál o čem tiše mlčet.

Za několik okamžiků už náš vůz následovaný bleděmodrým

lincolnem opouštěl nikým nestřeženou Adamsovu výšinu.

27

IV.

Měla jsem hrůzný sen. Ležela jsem na dně kaňonu s hlavou opřenou o kámen a pozorovala stříbrnou helikoptéru, vznášející se nade mnou. Náhle se její tvary začaly rozplývat a stroj se změnil v letícího anděla s tváří Berta Barringotna. Anděl se na mě zašklebil, vzlétl do ohromné výše, roztáhl křídla a vrhl se po hlavě dolů jako letadlo při hloubkovém náletu. Mířil přímo na mě a v náručí držel bombu.

Chtěla jsem vykřiknout, ale stáhlo se mi hrdlo a nevydala jsem ani hlásek. Bert rozpažil a bravurním prudkým obloukem se znova vznesl do výšky. Bomba zůstala chvíli viset ve vzduchu a pak se pomalu začala snášet ke mně. Zmítala jsem sebou a snažila jsem se prchnout, ale neznámá síla mě poutala k zemi a nedokázala jsem se pohnout. Bomba se neúprosně přibližovala a začala jsem strachy brečet. Teprve když byla asi metr nade mnou, stažené hrdlo mi povolilo a já se s výkřikem probudila, mokrá jako myš.

Nenávidím děsivé sny. Na rozdíl od těch příjemných si je pamatuji a dokážou mě na dlouho úplně rozložit. I teď mě můj sen provázel dál. Jen z povinnosti jsem snědla pár soust snídaně a celá zpitomělá se vypravila do školy. Dodatečně jsem si uvědomila, že jsem projela křižovatku s 35. ulicí na červenou, ale naštěstí se nic nestalo a žádný policajt nebyl nablízku.

„Co je s tebou?“ vyjevila se Stella, když jsme se spolu sešly u našeho stolu ve třídě. „Vypadáš jako smrt.“

„Mizerně jsem se vyspala. Měla jsem divoké sny.“

Stella asi tyhle stavy znala, protože se s tím spokojila a nevyzvídala dál.

„Poslyš,“ ozvala se po chvíli. „nemohla bys mi půjčit přírodopisné 28

poznámky? Musím dohnat, co jsem zameškala v tom špitále.“

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Až je budeš potřebovat, jsou v mé skřínce ve druhé poličce nahoře.“

„Vezmu si je radši hned, než na to zase zapomenu,“ usoudila kamarádka a zmizela na chodbě. Nenamáhala jsem se jít za ní. Měly jsme skřínky vedle sebe a obě jsme znaly kód té druhé.

Za okamžik se Stella se skripty vrátila a vzápětí vešel Ben. Viděl, že sedím u

Stellina stolku a kývnutím hlavy to schválil. Vždycky

jsme sice sedávali spolu, ale asi cítil, že by nebylo hezké nechávat opuštěnou Stellu samotnou. Netušil, že naše oběť byla marná. Nebyla jsem ta, která by mohla někomu poskytnout duchovní oporu. Spíš bych ji potřebovala sama. Nemohla jsem se zbavit vtíravé vidiny anděla Berta a blížící se bomby, která mě měla zničit. Dvakrát jsem přeslechla otázku učitele, odpovídala jsem jako ve snách a mé výkony byly podle toho patřičně odměněny. Dnes jsem rozhodně nepřispěla ke splnění tátova přání, abych byla ve všem první.

Ulevilo se mi, když skončila poslední hodina a vyšli jsme na chodbu ke svým skříňkám. Chodba se skřínkami – to byla přestupní stanice mezi školním a mimoškolním životem, něco jako

dekompresní zóna pro potápěče. Než jsme vyšli na vzduch, bylo nutné se tu chvíli zastavit a pokecat.

Otevřela jsem svou skřínku a k nohám se mi snesl několikrát přeložený papír, který byl zřejmě zasunut do horní štěrbiny dveří. Za normálních okolností bych asi byla zvědavá, kdo mi co píše, ale dnes mi to bylo jedno. Apaticky jsem zvedla papír, rozložila ho a málem jsem hlasitě vykřikla. Kdybych věřila v léčbu šokem, musela bych se v tomhle okamžiku cítit naprosto zdravá. Jenže bylo to právě naopak.

Třásla jsem se jako v zimnici a zděšeně civěla na zprávu ze záhrobí: Zabilas mě, proto žes mě nechtěla. Teď jsem na tahu já. Chci tě a dostanu tě. Brzy zemřeš.

Znovu se mi ve vší hrůze vybavil obraz anděla pomsty, povolily mi nervy a svět kolem mě se náhle propadl. Poslední, co ví, že mě Stella zachytila do náručí.

Probrala jsem se na zadním sedadle nějakého auta. Vedle mě seděla Stella a z místa řidiče na mě vytřeštěně civěl Ben. Pak jsem 29

poznala, že ten vůz je můj a vzpomněla jsem si na šok, který jsem zažila.

„Kde – kde je ten papír?“ zabreptala jsem.

„Mám ho u sebe,“ ujistil mě Ben. „Už jsme si ten blábol přečetli.

Je to pěkná sprosťárna. Ale vykašli se na to. Zavezu tě domů, lehneš si, vyspíš se a budeš zase v pořádku.“

„Nechci domů,“ bránila jsem se. „Ujala by se mě máma, začala by mě obskakovat a vás by vyhodila. Potřebuju si s vámi někde v klidu popovídat.“

„To se dá zařídit,“ přikývl Ben. „Ale…“ zaváhal „má to teď smysl?“

„Když si to Lucy přeje, tak má,“ rozhodla Stella. „Zajeď třeba do Spencerovy restaurace. Mají tam zahrádku a teď tam bude klid.“

Ben přikývl. Projeli jsme několik bloků a byli jsme na místě.

Když jsem vystupovala z auta, ještě se mi třásly nohy, ale do zahrádky jsem došla sama. Usadili jsme se k opuštěnému stolku a objednali si džus. Na jídlo nikdo z nás neměl chuť.

„Nevím,“ divil se Ben, „jak tě taková hloupost mohla tak vytočit.

Nějaký idiot se zřejmě vydává za Berta, který ti píše ze záhrobí. Je to pitomý vtip, který nestojí za rozumnou úvahu.“ Cítila jsem, že se musím nějak ospravedlnit, a tak jsem se přátelům svěřila se svým děsivým snem.

„Chápu,“ řekl účastně Ben. „Ten dopis byla poslední kapka hrůzy, která tě dorazila. Ale stejně to nedává smysl: Zabilas mě, protože mě nechtěla – to vypadá tak, jako by se o tebe Bert ucházel, tys ho odmítla a on kvůli tomu spáchal sebevraždu. Jenže to nesedí. Pokud vím, nikdy k něčemu takovému nedošlo.“

„Došlo,“ ozvala se Stella . S úžasem jsem se k ní obrátila a viděla jsem, že má v očích slzy.

„Došlo,“ opakovala Těžce. „A Lucy o tom moc dobře ví. Stalo se to na té školní oslavě, když jsme byli na olympiádě. Dopadlo to tak, že Berta nakonec vyhodili ze sálu. Kromě Bradleyových ho od té doby nikdo neviděl.“

Ben na mě nevěřícně vyvalil oči v bláhové naději, že to popřu, ale mlčela jsem.

30

„Jak jsi na to přišla?“ naléhal na Stellu. „Kdo ti to řekl?“

„No – kdo asi? Samozřejmě Wendy Barberová. Všechno prý

viděla a slyšela každé slovo. Ostatně – kdyby mi to neřekla ona, donese mi to někdo jiný!“

Wendy! Pomyslela jsem si. Jak by ne? V prváku Berta milovala, strašně o něho stála, nadbíhala mu, jak mohla, ale přesto ji Stella loni vyhodila ze sedla a zabrala si ho pro sebe. Od té doby na ni Wendy nevraží a neváhá znepříjemnit ji život, jakmile najde příležitost. A co je krásnějšího než oznámit Stelle, že ani ona není Bertova vysněná královna a že ji zahne s první holkou, která se namane? To je přece parádní pomsta!

„Nejhorší je,“ pokračovala Stella, „že to, co tu říkal Ben, může být docela pravda. Bert sice rád dělal frajera, ale jen proto, aby zakryl, že byl citlivá padavka. Rodiče ho dost rozmazlovali a zvykl si mít všechno, nač si vzpomene. Když něco nedostal, úplně ho to vykolejilo. Přišla jsem na to dost pozdě a byla jsem hrozně zklamaná, protože to byla vlastnost, kvůli které bych se musela s Bertem dřív nebo později rozejít. On sám to už začínal tušit. Jenže osud ten náš rozchod vyřešil po svém,“ dodala cynicky.

„Chceš snad říct, že jsem Bertovu smrt zavinila já?“ rozzlobila jsem se. „co jsem měla dělat? Měla jsem se klidně nechat sbalit?

Zradit sebe, tebe i Bena?“

„Klid, Lucy,“ konejšil mě Ben. „Stella přece nic takového neřekla.

Měli bychom se radši zamyslet nad tím, kdo a proč ti ten dopis do skřínky dal. Musel ho tam vstrčit dopoledne během vyučování, jinak bys ho objevila už ráno. Kdy jsi otvírala skřínku naposled?“

„Naposled v ní byla Stella. Brala si tam přírodopisné poznámky.“

„A protože do té doby ji nikdo neotevřel,“ zaútočila kamarádka,

„Je nanejvýš pravděpodobné, že jsem tam ten dopis dala já, tak jsi to myslela, že jo?“

Chudák Ben seděl mezi námi celý zpitomělý a nevěděl, kterou z nás má klidnit dřív. Bylo na něm vidět, že nás má obou až po krk.

„Hádáte se o blbosti,“ prohlásil nakonec. „Ona je tu totiž ještě další možnost, že totiž ten dopis nepatřil Lucy, ale Stelle.“

„Jak jsi na ten nesmysl přišel?“ vypěnila kamarádka.

„Snadno. Někdo tě ráno mohl vidět, jak si vybíráš skripta z 31

Lucyiny skřínky a myslel, že je to tvá vlastní. Nikdo si přece nepamatuje, jaké číslo kdo má. Zná své, nanejvýš číslo nejbližšího parťáka, a to je všechno.“

„To by bylo možné,“ užasla Stella, „ale proč by zrovna mně… to by někdo musel vědět, že se chci s Bertem rozejít – a já to ještě nikomu neřekla, ani tobě ne, Lucy,“ dodala omluvně.

„A jseš si tím jistá, že to ten někdo neví od Berta? Sama jsi před chvílí říkala, že váš rozchod tušil. Mohl se někomu svěřit.“

Nepadlo žádné jméno, ale obě jsme v tu chvíli myslely na Wendy Barberovou. Co když Bert pamatoval na zadní vrátka a chtěl se k ní vrátit? U Wendy by sklidil lavinu obdivu naprosto bez námahy, a to by mu vyhovovalo. A byla by Wendy schopná napsat takový dopis?

Asi ano. Jenže to jsou všechno jen dohady. Faktem zůstává, že jsem dopis dostala já a nevěděla jsem, jak se s ním vyrovnat. Ve spojení s dnešním děsivým snem představoval v mé mysli smrtelné nebezpečí.

Nakonec jsem řekla:

„Ta výhružka patří mně a nevím, co mám dělat. Doma se s tím rozhodně chlubit nebudu. Táta s mámou by se rozčílil a týden by z toho nespali. Nejradši bych zašla za nějakým právníkem, aby mi poradil.“

„Za nějakým právníkem?“ zapochyboval Ben. „Spíš by o

tom

měla vědět policie.“

„Nemáš policajtů ještě dost?“ otřásla jsem se. „Ti mě můžou tak akorát potopit, kdežto advokát je můj člověk a nikdy se proti mně nepostaví.“

Okamžitě mě napadlo, že policajtům křivdím. I když měli svědka, že jsem Bertovi vyhrožovala zabitím, nesnažili se mě tím trápit.

Stejně jsem ale trvala na svém.

„Ne, na policii s tím nepůjdu. Už jsem se tam naseděla dost a nechci celý ten případ probírat znova od začátku.“

„To ale budeš muset u advokáta stejně udělat,“ upozornil mě Ben.

„Dokonce ještě důkladněji, protože policie už toho spoustu vyšetřila, kdežto advokát ví pendrek.“ Chvíli přemýšlel a pak dodal: „Ledaže by ses obrátila na právní poradnu Magnum. Ta ví všechno.“

„Jo,“ odsekla jsem. „To tvrdí v inzerátech. Straší s tím ve všech 32

novinách. Nic chytřejšího nevíš?“

„Brzdi,“ napomenul mě Ben. „Už sis někdy přečetla ten inzerát celý?“

„Ani mě nenapadlo. Vím jen, že Magnum je advokátní kancelář na Sunset Boulevardu. Ostatní text je v bleším vydání a já obvykle nemám po ruce lupu.“

„T o j e škoda, protože by ses dozvěděla, že tuhle kancelář provozuje jistý JUDr. Oscar Bloom. A ten o Bertově případu ví rozhodně aspoň tolik, co my. Nezdá se ti?“

Budova, do které jsme vstoupili, sice nebyla velkou ozdobou Sunset Boulevardu, ale přesto vydechovala jistý druh solidnosti, chránící pořádek a osobní bezpečí. Vyjeli jsme výtahem do pátého patra a zazvonili u dveří právní poradny Magnum. Ozval se bzučák, otevřeli jsme a vstoupili do místnosti, zařízené se strohou jednoduchostí, jejíž řešení muselo dát bytovému architektu pořádně zabrat. Přímo proti nám seděla za velkým stolem atraktivní černovláska a klepala do klávesnice počítače. Při pohledu na naší trojici se zřejmě trochu zarazila, ale pak v ní profesionalita nabyla převahu.

„Vítáme vás v právní poradně Magnum,“ pozdravila nás s

úsměvem. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Chtěli bychom mluvit s doktorem Bloomem,“ oznámil Ben.

„Potřebujeme poradit.“ Úsměv jí zmizel z tváře.

„To, bohužel, dnes nebude možné,“ řekla starostlivě. „Pan doktor je právě na odchodu k soudu. Ale mohu vám sjednat schůzku na některý jiný den.“ Vtom se otevřely velké, zvukotěsné dveře za sekretářčiným stolem a v nich se objevil elegantní muž v bezvadném společenském obleku. Těžko by v něm někdo poznal majitele srubu v odrbaných džínách a kostkované košili.

„To je v pořádku, slečno Müllerová,“ řekl konejšivě. „Zapomněl jsem vám říct, že tuhle návštěvu čekám. Pojďte dál,“ vyzval nás.

Místnost, do které jsme vešli, byla obdobou té první, ale vypadla honosněji, protože na ni nebylo vidět, že by tu někdo někdy pracoval.

Podobala se spíš salónu připravenému na odpolední dýchánek.

Doktor ukázal na čtyři mohutná křesla, sám se posadil na svůj trůn za 33

stolem a vyčkával. Ben první nevydržel ticho.

„Jak to, že jste nás čekal a jak jste věděl, že jsme tady?“

„Že jste přišli, jsem viděl na monitoru. V přední místnosti je kamera. Je to praktické zařízení. A to, že mě vyhledáte, bylo dost pravděpodobné. Domnívám se totiž, že smrt vašeho přítele

nepovažujete za nešťastnou náhodu a chtěli byste vědět, co si o tom myslí právník. Abychom dlouho nemařili čas, povím vám rovnou, že vaše stanovisko připouštím.“ Řekl to tak věcně a klidně, že mě to ohromilo.

„Když si to myslíte,“ zabreptala jsem, „proč jste se nepřičinil, aby policie ten případ znova přešetřila? Jste přece právní!“

„Právě proto. Nestačí jen usuzovat, že se někde stal zločin. Je nutné vědět, kdo ho spáchal a musí se mu to taky dokázat, jinak se ze zločince může nakonec stát žalobce. Kdyby policie někoho obvinila, mohl bych ho hájit nebo přispět k jeho odsouzení, ale nikdo takový se tu zatím neobjevil. Máš snad na někoho podezření?“

„Nemám,“ hlesla jsem, „ale někdo si zřejmě myslí, že jsem to udělala já. Podívejte. Tohle jsem dnes v poledne našla ve skřínce.“

Podala jsem doktorovi papír s výhružným poselstvím. Přečetl jej, vrátil mi ho zpátky a mírně se usmál „S tím si starosti nedělej,“ ujistil mě. „tohle je školní ukázka primitivního studentského humoru. Asi sami brzy zjistíte, kdo tu naivitu napsal. Policie se tím rozhodně zabývat nebude. Grafologům ta tiskací písmena nic neřeknou a daktyloskopové by rozhodně odmítli brát otisky všem vašim spolužákům. Zapomeňte na to.“

„Ale vždyť tady Lucy někdo otevřeně vyhrožuje!“ ujala se mě Stella. „To je přece trestné. Copak se s tím nedá vůbec nic dělat?“

„Jistě že dá,“ přikývl doktor. „Mohu podat za to vyhrožování žalobu na neznámého pachatele.“

„A uděláte to?“ vyhrkla jsem netrpělivě.

„Ne. Za prvé by mě soud nebral vážně a poškodil bych si dobrou pověst, za druhé by mě tím úkolem musel pověřit z vašich rodičů. Vy to zatím udělat nemůžete. Nejste dospělí a se svými problémy se můžete obracet jedině na sdružení péče o mládež. V právních případech musí za vás jednat rodiče nebo poručníci.“

„Takže nám nepomůžete?“ vyjel útočně Ben. Zřejmě ho popudilo, 34

že nás advokát nepokládá za svéprávné občany.

„Nejsem Perry Mason, abych sám případy vyšetřoval, a kromě toho si myslím, že Lucy žádné nebezpečí nehrozí. Pomoc vám samozřejmě neodpírám. Kdybyste na cokoli nového přišli, víte, kde mě najdete.“

„A co Bertova smrt?“ vybuchla jsem. „Když si myslíte, že ho někdo zavraždil, proč se nesnažíte to dokázat?“

„Snažím se dokázat mnoho věcí. Najal jsem na to soukromého detektiva. Pokud vypátrá vraha, dovedu ho před porotu. A teď mě omluvte, musím k soudu. Víc času na vás nemám.“

„To byl perfektní vyhazov, že?“ poznamenal Ben, když jsme se znovu ocitli na ulici. „Ale aspoň jsme zase o něco chytřejší.“

Podle mě to bylo smělé tvrzení. Já měla v hlavě úplný guláš.

35

V.

„Myslím, že jsme v doktorovi našli spřízněnou duši,“ uvažovala Stella, když jsme se druhý den sešli po vyučování u školních skřínek.

„Nezdá se vám?“

„To bych neřekl,“ odporoval Ben. „Termín spřízněná duše se k právníkovi vůbec nehodí. Ale je pravda, že by nám mohl pomoct. On jediný připouští, že Berta zavraždili.“

„Proč si to asi myslí?“ dumala jsem nahlas.

„Má pro to zřejmě důvody. Člověk jako on by soukromého

detektiva zbytečně neplatil. Podezřívám ho, že sice chce vyrobit nový senzační proces, který by ho proslavil.“

„Třeba by to potřeboval,“ dodala jsem. „Četla jsem o mnoha soudních procesech v novinách, některé byly i v televizi, ale jméno Bloom tam nikdy nepadlo, i když se reportéři snažili udělat rozhovor s každým právníkem, kterého polapili.“

„Mně se spíš zdá,“ odporovala Stella, „že je až příliš skromný a moc nestojí to, aby se jeho jméno na veřejnosti objevovalo. Logické by bylo, kdyby zadával inzeráty s textem: Právní poradna, JUDr.

Oscar Bloom, advokát, Sunset Boulevard, a to jméno by z nich pěkně zařvalo. Tak se to přece běžně dělá, jenže on se schovává za název Magnum! Vypadá to spíš jako inzerát obchodní firmy nebo reklamní agentury.“

„Ať je doktor, jaký chce,“ skočil jí do řeči Ben, „fakt je, že má zájem Bertův případ vyjasnit a podle toho, co včera řekl, nespoléhá jen na svého detektiva, ale taky na nás. A my se mu musíme snažit pomoct, tím spíš, že před oběma z nich máme náskok.“

„Jaký?“

36

„Nikdo kromě nás nezná tu kresbu na skládačce, podle které by měl být pod Adamsovým domem dvoupatrový sklep. My to víme, jenže než to začneme někde tvrdit, musíme se přesvědčit, že tam opravdu je.“

„Ty tam chceš jít?“ vyděsila jsem se. „Vždyť to tam Salvetter hlídá!“

„Nemůže hlídat pořád a sám přece řekl, že odmítá v noci vartovat s flintou v ruce. Půjdeme tam tedy v noci, až bude spát.“

„Jak to – půjdeme?“ rozčílila jsem se. „to se ti řekne! Myslíš, že mě, nebo Stellu rodiče na noc někam pustí?“

„Myslím, že tentokrát ano. Navštívíme totiž velmi solidní podnik.

YMCA pořádá ve svém kempu noční posezení s programem,

táborákem a opékáním masa. Vstupné je dobrovolné a jsme všichni srdečně zváni. Koupil jsem pro nás tři lupeny. Prodával je tu Joe Harper.“

„No… dobrá,“ souhlasila jsem neochotně. „Tohle by mi asi doma prošlo. Ale jak to souvisí s tím, co chceš udělat? Kde ten kemp vlastně je?“

„Jen asi míli na západ od Adamsova návrší. V tom je ten vtip.

Sjedeme do kempu, trochu se tam lidem ukážeme, pak se

zdejchneme, auto necháme na parkovišti, projdeme do vršku lesem a za chvíli budeme u domu,“ vychrlil Ben. „Přesvědčíme se, jestli tam jsou sklepy a ještě budeme mít dost času se vrátit a odejít domů s ostatními. Ten podnik trvá až do půlnoci.“

„Takhle asi plánuje zkušený zločinec vraždu,“ poznamenala jsem jízlivě. „Máš to opravdu všechno skvěle vymyšlené! A kdy se vlastně ten tvůj zázračný večírek koná, abych si to datum zapsala zlatým písmem do kalendáře?“

„Nemusíš si nic zapisovat,“ řekl klidně Ben. „Ten táborák bude dnes večer, do té doby na to snad nezapomeneš. A jestli vy dvě nechcete jít, půjdu tam sám. Taková skvělá příležitost se asi nebude hned tak opakovat.“

„To víš, že půjdeme s tebou,“ uklidňovala ho trochu nejistě Stella.

„Jediný problém je v tom, jestli nás rodiče pustí.“

„Jistěže ano,“ ujistil jí Ben suverénně. „O co se vsadíš?“

37

Navzdory mým pochybnostem nás rodiče opravdu pustili. Ben se zřejmě nezmýlil, když vsadil na dobrou pověst YMCY, která v Pasadeně přetrvávala už řadu let. Nikdo se nepamatoval, že by se na jejich podnicích někdy stalo něco nepatřičného. Všechny

společenské večírky, které pořádala, měly přísnou kontrolu organizátorů a bylo vyloučené, aby zábava překročila jakékoliv nežádoucí meze. Máma se sice zhrozila, když mě viděla navlečenou do uválené a potrhané džínové garderoby, ale nakonec uznala, že z hábitů, které mám, si nic jiného k ohni vzít nemůžu.

Ostatní na tom nebyli líp. Všichni jsme věděli, že k prolézání sklepů se společenský úbor nehodí. Když jsme procházeli branou kempu, vzbuzovali jsme asi podezření, že tam jdeme žebrat. Brzy jsme se ztratili mezi návštěvníky, přesto, že jsme přičinlivě obcházeli všechny možné známé, aby nás tu co nejvíc lidí vidělo. Netrpělivě jsme čekali na okamžik, kdy se budeme moci nenápadně ztratit.

Příležitost nastala v okamžiku, kdy na dřevěné podium nastoupil pěvecký soubor a pozornost všech se soustředila na něj. Za zvuku spirituálu Give That Old Time Religion jsme se vypařili do tmavého lesa a začali stoupat po cestě, která nás měla zavést na Adamsovu výšinu.

„Asi jdeme špatně,“ ukázala před sebe Stella. „Támhle je nějaké světlo.“

„To jsou toalety a umývárny,“ mávl rukou Ben. „Patří k tomu kempu. Až je přejdeme, nepotkáme už ani živáčka.“

„Zato teď se s jedním setkáme,“ řekla jsem otráveně, „a lepšího jsme si nemohli vybrat!“ Proti nám se od umýváren blížila černovlasá holka.

„Do háje!“ zaklela Stella. „To je Wendy Barberová!“ Černovláska došla až k nám.

„Vidím, že randit ve třech se vám líbí víc než spirituály,“ řekla kousavě.

„Hleď si svého,“ odbyla ji Stella.

„Samozřejmě,“ pitvořila se Wendy. „Chtěla jsem vám jen popřát dobrou zábavu.“

„Neměj strach, my už se o ni postaráme,“ usadil ji Ben.

„O tom nepochybuji.“ Pohodila hřívou a odcházela směrem do 38

kempu.

„Bude průšvih,“ starala se Stella. „Černá kočka nám přeběhla přes cestu a to znamená smůlu.“

„Nestraš,“ klidnil ji Ben. „Radši si pospěšme, ať nemaříme čas.

Máme všichni baterky? Za chvíli je budeme potřebovat.“

Měl pravdu. Večerní šero rychle houstlo a brzy nebylo vidět na krok. Zpěv z kempu stále více slábl, až úplně zanikl. Byli jsme sami v pustém lese. Teprve teď mi došlo, do čeho se pouštíme, a dostala jsem strach. Toužebně jsem vzpomínala na zalidněné a osvětlené místo, které jsme pustili, ale styděla jsem se dát to najevo. Neměla jsem k tomu ani příležitost, protože Ben nasadil ostré tempo a měly j s m e s e Stellou co dělat, abychom mu stačily. Nebyl čas na dohadování. Teď už jsme nebyli tři přátelé, ale tři stroje, naprogramované na přesun k určitému cíli, který se každým krokem nezadržitelně blížil.

„Nefuňte jako lokomotivy a jděte tiše,“ napomenul nás udýchaně Ben. „už tam budeme.“ Stoupání skončilo a ocitli jsme se na rovině.

„Zhasněte baterky a počkejte tu na mě,“ šeptal náš generál.

„Támhle už les končí a hned za ním je zahradníkův domek. Půjdu se podívat, jestli ten bláznivý hlídač ještě svítí, nebo už spí.“

„To nás tu jen tak necháš?“ ozvala se ustrašeně Stella.

„Přece se tam nepotáhneme jako procesí. Za chvíli jsme zpátky.“

Ta chvíle, než se Ben vrátil, se nám sice zdála nekonečná, ale zato přinesl dobrou zprávu. „Je to senzace,“ šeptal nadšeně. „On tu vůbec není. Je pryč.“

„Jak to víš?“

„Nemá tu auto. Je v čudu a my máme volnou ruku. Pojďte za mnou a raději se držte. Musíme támhleto stromořadí obejít z druhé strany a nevím, jak moc se při tom přiblížíme ke kaňonu. Svítit si nemůžeme. Půjdeme tam, kde prosvítá mezi stromy nebe.“

Trmáceli jsme se v hustém porostu několik dlouhých minut.

Trnula jsem hrůzou a stále jsem čekala na okamžik, kdy se všichni tři zřítíme do propasti.

„Proč vlastně jdeme tudy?“ zeptala jsem se. „Když Salvetter není doma, mohli jsme klidně jít přes jeho zahradu.“

„Vida,“ zašeptal ohromený Ben. „Máš pravdu, to mě nenapadlo!“

39

V tu chvíli jsem měla chuť ho něčím praštit. Nechápala jsem. Jak si tenhle můj chytrý kluk může dovolit chovat se jako idiot, když jde o život. Velící generál zklamal! Tomu se tak svěřit do rukou!

Naštěstí už porost začal řídnout a plocha nebe mezi stromy se stále zvětšovala. Náhle se les rozestoupil a před námi vyvstala temná silueta Adamsova domu. Stáli jsme na místě, kam bychom byli přes Salvetterovu zahradu za chviličku pohodlně došli.

„Jestli takhle budeme pátrat dál, najdeme pendrek,“ poznamenala jsem nevrle na Benovu adresu. „Víš kolik času jsme ztratili?“

„Co se stalo, stalo se,“ řekl Ben dotčeně. „Můžeš převzít velení.

Už ses někdy vloupala do cizího domu? Jestli s tím máš zkušenosti, budu jen rád. Čím dřív se dostaneme dovnitř, tím líp. Pojďme!“

Opustili jsme ochranný kryt stromů a opatrně se plížili přes planinu k hlavnímu vchodu. Zachvátil mě tíživý pocit, že vlastně děláme něco nezákonného a začala jsem pochybovat, jestli účel opravdu světí prostředky.

„Neměli bychom se raději vrátit?“ zašeptala jsem.

„Teď?“ zasykl Ben. „ani náhodou!“

Dostat se do domu bylo snazší, než jsme si mysleli. Dveře vchodu byly sice přibouchnuté, ale ve výplních chybělo sklo. Ben natáhl ruku dovnitř, nahmatal kliku a otevřel. Vešli jsme do tmy. Stella, která šla poslední, za námi tiše zavřela. Rozsvítili jsme baterky.

Před námi se zjevil obraz zkázy. Stáli jsme ve velké vstupní hale s mohutným krbem proti vchodu a s širokým, dřevěným schodištěm do patra. Na podlaze ležely trosky nábytku, pokryté omítkou spadlou ze stropu. Stěny byly rozbrázděné širokými trhlinami. Nic, co by mělo nějakou cenu, tu nebylo. O to se už zřejmě postarali dobrodinci, kteří tu po zemětřesení rabovali.

„To je hrůza!“ povzdechla Stella. „Copak pod tímhle rumištěm najdeme nějaký poklop?“

„Proč by tu měl být poklop?“ podivil se Ben. „Třeba do těch sklepů vedou normální dveře.“

„Jestli tu vůbec nějaké sklepy jsou,“ připojila jsem. Bylo mi na nic a nejraději bych utekla. Děsily mě chuchvalce pavučin, táhnoucí se po celé místnosti, popraskané zdi a představa, že celý dům čekal právě na tuhle příležitost, aby nás pohřbil v troskách a zřítil se s námi 40

do kaňonu.

„Pojďme dál,“ vybízel nás Ben. „Támhle pod schody je vchod do nějaké chodby.“ Přešli jsme halu a ocitli jsme se v úzkém prostoru, osazeném po stranách několika vylomenými dveřmi. Přímo proti nám stála u stěny velká dubová skříň, jediný celý kus nábytku, který se tu zachoval. Byl asi příliš těžký na to, aby se ho někdo pokoušel ukrást.

„Jak sem tuhle almaru dostali?“ vyjevila se Stella.

„Vždyť ani jedněmi dveřmi neprojde.“ Zdálo se, že se Ben nad něčím zamyslel.

„Tu sem nastěhovali,“ řekl nakonec. „Rovnou ji tu zazdili. Nepatří k zařízení, je součástí stavby. A jestli to tak je, tak se na ni pořádně podíváme.“

„Nechoď tam,“ zaprosila jsem. „Kdo ví, co v ní najdeš.“

„Nejanči,“ tišil mě. „Myslíš snad, že se na mě vyřítí kostlivec?“

Pomalu přistoupil ke skříni, otevřel její dvoukřídlé dveře, posvítil si dovnitř a všichni jsme užasli. Místo zadní stěny skříně se před námi objevila malá plošina, z níž vedly schody dolů!

„Sláva! Našli jsme to!“ vyhrkal jsem s úlevou. „Už víme, že sklepy tu jsou a můžeme to zabalit.“

„Nezbláznila ses?“ vybuchl Ben. „Konečně stojíme před něčím, co jsme hledali, a ty chceš dezertovat? Vždyť jsme vlastně ještě nic neobjevili!“

„Třeba nic nenajdeme,“ zakolísala Stella. „Možná ty schody vedou jen do sklípku na potraviny, jaký je v každém starém domě.“

Skoro jsem si přála, aby to byla pravda.

„Jo!“ běsnil Ben. „Všechny správné hospodyňky chodí do sklepa skříní! Tenhle maskovaný vchod vede k něčemu důležitějšímu, než jsou brambory! Jestli máte strach sejít dolů, počkejte tu na mě, já se tam vypravím sám.“

Neměly jsme na vybranou. Děsily jsme se sice sestupu do

neznáma, ale ještě větší hrůzu bychom asi prožily, kdybychom tu měla zůstat samotné. I když někdy trnu nad Benovou naivitou, je přece jen výborný ochránce.

Prošli jsme skříní a opatrně sestupovali po schodech. Svítili jsme si pod nohy a teprve, když jsme došli dolů, zakroužili jsme baterkami 41

kolem sebe. Stáli jsme v úplně prázdné, obdélníkové místnosti. Na rozdíl od hořejších prostor tu bylo čisto. Žádné pavučiny, žádné trosky po zemi, nic, co by vzbuzovalo tísnivý dojem. Dodalo mi to odvahu a začala jsem se rozhlížet po dalších schodech. Brzy jsem je našla na opačném konci sklepa a mlčky jsem na ně ukázala. Byly stejné jako ty první, trochu příkré, ale široké a pohodlné. I když jsem mohla tušit, co mě pod nimi čeká, pohled do místnosti mi vzal dech.

Obrázek na skládačce nelhal. Skoro celou místnost vyplňoval rozměrný, nízký katafalk, na kterém ležely vedle sebe dvě rakve.

„Tak co tomu říkáte?“ promluvil Ben. „Našli jsme to. Teď nám zbývá už jen zjistit, co v těch rakvích je.“

„Ty je chceš otevřít?“ vyděsily jsme se. „Co když jsou tam mrtvoly?“

„Nesmysl,“ odbyl nás. „Ty rakve jsou dřevěné a nejsou moc bytelné. Támhle u jedné dokonce odstává víko. Víš, jak by to tu vypadalo, kdyby tam byli nebožtíci? Ani dýchat by se tu nedalo. To už spíš věřím tomu, že jsou tam ty Adamsovy peníze, i když i to je určitě nesmysl. Jestli tu byly, dávno je už někdo odnesl. Tohle není bezpečný úkryt.“

„Jak to?“ namítla Stella. „Tady by je sotva někdo hledal.“

„Jenže tenhle sklep je sejf, který má pět stěn z ocele a šestou z papíru. I když jsme sestoupili dvě patra, stále visíme nad propastí. A od té propasti nás dělí jen pár stop. Ten svah se musel sesout těsně vedle stěny sklepa. Kdybychom tady,“ ukázal před sebe, „prorazili otvor, viděli bychom do celého kaňonu.“

„Ne,“ skočila jsem mu do řeči. „Na druhé straně. Dvakrát jsme se na schodech otočili.“

„Ani nápad!“ trval Ben na svém „Tady! Vsadím se s tebou, o co chceš!“

„Jděte do háje s vaším blbým sázením!“ rozčílila se Stella. „Jste jako děti. Kecáte tu o blbostech a utíká nám čas. Jestli chce Ben ty rakve otevřít, ať to rychle udělá, a vypadneme, než se tu všichni zblázníme!“

„Dobrá,“ řekl zahanbeně Ben. „Jdeme na to.“

Sešli jsme několik zbývajících schodů a stanuli nad rakvemi.

Srdce mi bláznivě tlouklo a po zádech mi stékaly kapky potu.

42

Okamžik pravdy nastal.

„Tady ta pootevřená půjde snáz,“ zafuněl Ben a zabral za okraj víka. Nechtělo povolit. Ben zabral znova. Náhle víko s prasknutím odskočilo, s třeskotem spadlo na zem a sklepem otřásl trojitý výkřik hrůzy. Stáli jsme jako přimraženi, neschopni pohybu a vyděšeně zírali na strašný obraz před námi. V rakvi ležel asi padesátiletý, obtloustlý muž v hnědém obleku a díval se na nás přes brýle mrtvýma očima.

První nevydržela Stella a s výkřikem: „Já chci domů!“ se vrhla ke schodům. Ben vystartoval za ní a v polovině schodiště ji dohnal.

„Počkej, teď nikam nesmíš.“ Domlouval jí. „Musíme si všechno pořádně rozmyslet!“

„Co si chceš rozmýšlet?“ ječela kamarádka hystericky. „Já tu s mrtvolami nebudu!“

„Musíš tu teď zůstat. Všichni tu musíme zůstat. Kdo vyjde ven, vyběhne rovnou do rukou vraha.“

„On je tady?“ vyrazila jsem ze sebe a to bylo všechno, na co jsem se zmohla. Pak jsem se strachy rozbrečela. Bylo na mě té hrůzy trochu moc najednou. Ben se statečně snažil udržet pořádek.

„Přestaň řvát,“ osopil se na Stellu. „Chceš nás prozradit?“ Pak se obrátil ke mně: „A ty se dej rychle do kupy! Teď musíme mít všech pět pohromadě.“ Trvalo chvíli, než se mu podařilo nás trochu uklidnit. Ocenila jsem jeho námahu, zvláště když jsem si uvědomila, že musí být stejně vyděšený jako my. Zlatý Ben!

„Proč si myslíš, že nahoře je vrah?“ špitla jsem a snažila jsem se otřít si slzy z tváří. Ukázal na mrtvolu.

„Podívej se, jak pěkně ten chlap vypadá. Podle vzhledu tu leží nejdéle pár hodin, takže ten, kdo ho do té rakve strčil, musí být někde blízko.“

„Může být už dávno za horama.“

„Ne. Bude svou oběť chtít pohřbít, a proto se sem co nejdřív vrátí.“

„Ale co teď máme dělat?“ zoufala si Stella.

„Především musíme zahladit stopy po naší návštěvě. Pomozte mi to víko znovu nasadit na rakev.“ Tetelily jsme se odporem, ale poslechly jsme ho. Zdálo se mi, že se na nás obrýlený muž ještě 43

naposled přátelsky ušklíbl. Víko zapadlo.

„A teď se všichni potichu vypravíme nahoru. Až vyjdeme do haly, půjdu napřed a vy zatím…“

Nedořekl, protože náhle od stropu zaplálo ostré, jasné světlo.

44

VI.

„Co to je?“ vykřikla jsem zděšeně. „To přece…“

„Ticho!“ zasykl Ben. „Někdo sem jde a rozsvítil si na to. Nikdy bych se nenadál, že v tomhle baráku funguje elektřina.“

„Vrah!“ zaječela Stella. „Zabil toho chlapa a teď se chystá na nás!“

„Ticho!“ zařval Ben. „Chceš nás prozradit? Musíme se rychle schovat.“

„Kam se chceš schovat?“

„Tady pod ten hadr,“ ukázal na katafalk. „Jinam to nejde. Dělejte, lezte napřed!“

Při vší hrůze jsme měli nevídané štěstí. Celý katafalk vytvářela jen konstrukce ze silných latí, pobitá nahoře dřevěnou podlahou, překrytou černým flórem, který na všech stranách sahal až k zemi.

Vnitřek byl dutý a dost velký na to, abychom se tam všichni tři vešli.

Byl ale nízký. Museli jsme ležet, a přesto jsme se hlavami skoro dotýkali stropu.

„Je to tu jako v hrobě!“ kňourala Stella.

„Pst!“ zasyčel Ben. „raději mi řekni, jestli jsi za námi zavřela tu skříň, když jsme šli dolů.“

„Zavřela.“

„Určitě?“

„Jo.“

„Fajn. Vrah nebude mít podezření, že mu sem někdo vlezl.

Zhasněte baterky a ani se nehněte. Už jde!“

Neznámý návštěvník se pohyboval skoro neslyšně. Jedině vrzání dřevěných schodů prozrazovalo, že po nich sestupuje dolů. Cítila 45

jsem, jak mi Ben stiskl ruku. Tiché kroky se přibližovaly, až se zastavily těsně u naší skrýše. Návštěvník chvíli postával a pak se celý katafalk zachvěl, těsně před mýma očima se černá látka nadzvedla a pod ní vykoukla špička měkké bílé sportovní boty, jaké si lidé kupují na jogging.

Zacpala jsem si pusu, abych nevykřikla. Pak mi došlo, že se vrah o náš úkryt opřel, aby mohl otevřít rakev. Zvuk odklápěného víka se taky vzápětí ozval. Pak už jsme zaslechli jen tichý šustot a to bylo všechno. Víko rakve s klapnutím znovu zaskočilo. Špička boty zmizela a tiché kroky se vzdalovaly.

Znova vrzání schodů – a pak všechno utichlo. Leželi jsme v našem těsném vězení a neodvážili jsme se pohnout. Oddechli jsme si teprve, když jsme skulinkou pod přehozem zjistili, že světlo na stropě zhaslo.

„Teď můžeme vylézt,“ zašeptal Ben. „už je nahoře.“ Rozsvítili jsme baterky, s námahou se vysoukali ven a protáhli si zdřevěnělá záda.

„Na co čekáme?“ hartusila Stella na Bena, který obcházel rakve ze všech stran. „Koukejme vypadnout, dokud je ten chlap pryč.“

„Ne chvíli počkáme. Ještě bychom na něho mohli nahoře narazit.

A taky se musíme podívat, co s těmi rakvemi dělal.“

„Co by dělal?“ řekla jsem. „Šel si zkontrolovat, jestli tu má ještě nebožtíka.“

„Pochybuji. Podle zvuku otevíral tu druhou rakev. Do té jsme se ještě nedívali. Zdálo se mi, že do ní něco dával.“

„Tak ji rychle otevři, ať to máme za sebou,“ řekla jsem sklesle.

„Ale udělej to sám, já a Stella už žádné hrůzy nechceme vidět.“

„Dobrá, otočte se.“

Neudělaly jsme to, zvědavost byla přece jen silnější, než strach.

Víko se otevřelo, Ben si posvítil do rakve a pak vytřeštil oči.

„Holky,“ vydechl. „Pojďte sem, to musíte vidět! Nebojte se, nic hrozného tam není.“

Obešly jsme katafalk. V rakvi ležela velká, úplně čerstvá kytice růží.

Nevím, proč mě při pohledu na ni znova přeběhl po zádech mráz.

Květiny položené na rakev byly piety, ale tady, uvnitř místa 46

posledního odpočinku, znamenaly pro mě symbol konce krásy, konce života. Otřásly mnou víc, než kdybychom našli dalšího mrtvého. Nebožtík v rakvi je minulost, kdežto svěží růže na stejném místě se mění v předzvěst něčeho strašného, co se teprve stane.

Otřásla jsem se.

„Svět se zbláznil,“ jektala Stella. „Ničemu nerozumím. Pojďme pryč!“

„Půjdeme,“ souhlasil Ben a zavřel rakev.

„Tady už nic

nevyzkoumáme. Dokud neprolezeme skříní, můžeme si svítit, pak už ne.“

Cesta sklepy proběhla dobře. Pořádně v nás sice hrklo, když jsme našli dveře skříně zavřené, ale naštěstí nebyly zamčené. Uvedli jsme je do původního stavu, překlopýtali přes nepořádek v hale a konečně jsme se ocitli venku.

„A teď tiše a co nejrychleji zpátky ke

stromům!“ komandoval Ben.

To by nás bez tebe nenapadlo! Neodpustila jsem si v duchu sarkastickou poznámku. Zřejmě mi na vzduchu trochu otrnulo.

Rozběhli jsme se po planině. Ještě jsme ani nedorazili ke stromům, když se za nimi ozval zvuk startovaného auta. Hned na to zaplály reflektory, vůz se rozjel a za několik okamžiků se zvuk motoru ztratil v dálce.

„Špatně ses díval,“ vyčetla jsem generálovi. „Salvetter byl celou dobu doma a teprve teď někam odjel. Nemyslíš, že ten vrah tam dole byl on?“

„Jak to mám vědět?“ krčil rameny Ben. „Možné to je, ale nezdá se mi to.“

„Nic tě nenapadá?“ zvala s e Stella. „Zahradník a růže – to přece patří k sobě!“

„Právě proto je to spíš tak, že někdo využil jako my Salvetterovy nepřítomnosti a podstrčil k mrtvému falešnou vizitku. Nevíme přece, jestli ten, kdo teď odjel, je zahradník. Vůz jsme neviděli a znova vám opakuji, že když jsme sem šli, tak tu žádný nebyl.“

„Teď to nevyřešíme,“ řekla jsem smířlivě. „Kolik je vlastně hodin?“

„Čtvrt na dvanáct!“ vyděsila se Stella.

47

„Jdeme!“ zavelel Ben. „Máme co dělat, abychom se vrátili na slavnost včas a ještě se tam trochu ukázali.“

Cesta zpátky byla kratší a bezpečnější. Neplahočili jsme se houštím podle srázu kaňonu, ale vzali jsme to rovnou přes Salvetterovu zahradu. Na místě, kde jsme se při příchodu s Benem rozešli, když se vypravil na výzvědy, jsme se znova odvážili rozsvítit baterky. S kopce jsme to vzali poklusem a asi za deset minut před námi zazářila okna umývárny. Z kempu probleskávala stromy světla ohňů a za chvíli jsme je měli před sebou jako na dlani. Zásoby masa, shromážděné při našem odchodu kolem grilů, se povážlivě tenčily, někde už úplně došly. V hodujících jsme postupně poznávali známé.

Kevina Strikera, Gwen Marshovou, Burta Harrise z druháku, oporu baseballového mužstva George Robinsona. Z dospělých přírodopisce pana Hammonda, angličtinářku slečnu Leadovou a dokonce i doktora Blooma, nepřehlédnutého ve svém zálesáckém oblečení. Právě si převrátil kus masa na roštu, širokým kloboukem si odvíval kouř z očí a živě se bavil s nějakým neznámý mužem. Zdálo se, že je ve svém živlu a bylo jasné, že vydrží až do konce. Těžko uvěřit, že tenhle rozdrbaný kovboj je vážený pán a navíc advokát.

Rozdělili jsme se a usilovně obcházeli kamarády. S každým jsme si vyměnili pár slov, abychom měli svědky, kteří nás tu viděli. Byl také nejvyšší čas. Návštěvníci nočního posezení se pomalu začali rozcházet a z parkoviště se ztrácel jeden vůz za druhým. Přesto jsem už z dálky viděla jeden, který naopak přijížděl.

„Počkej chvilku,“ řekla mi Daisy Sparksová, s kterou jsem právě hovořila. „To je Wendy Barberová. Musím se jí zeptat, proč tak najednou zmizela. Nebyla tu celou věčnost.“ Odběhla na parkoviště, ale hned byla zpátky.

„Wendy měla smůlu,“ oznámila. „Nějaké její kamarádce, kterou si sem přivedla, se spustila krev z nosu. Nešlo to prý zastavit, tak jí odvezla domů a vrátila se až teď. Snad na ní ještě nějaké maso zbylo.“

Zapochybovala jsem o tom, ale Wendy sama byla zřejmě

optimistka. Za chvíli přešla kolem nás a usadila se u jednoho z ohňů, které už pomalu dohasínaly.

Blížila se dvanáctá. Poslední hosté odcházeli a zanechávali po 48

sobě spoušť. Pochopila

jsem, proč plánované noční sezení musí

skončit o půlnoci. Kdyby se protáhlo déle, pořadatelé by do rána nestačili uvést kemp do normálního stavu. Ne nadarmo hlásá YMCA křesťanskou toleranci.

„Nemuseli jsme zůstávat až do konce,“ uvažoval Ben, když jsme se vraceli domů po téměř opuštěné silnici. „Měli jsme si radši jít hned lehnout. Zítra budeme svěží jak vyždímaná cejcha.“

„Ty můžeš po takové hrůze spát?“ horšila se Stella, jako by Ben řekl něco sprostého. „Já celou noc nezamhouřím oko! Až do rána mě bude ten zahradník děsit.“

„Pořád si spojuješ zahradníka s tou kytkou? Nebylo by lepší vycházet z něčeho jiného? Třeba z toho, co měl vrah na nohou?

Ovšem,“ dodal opatrně, „jestli to byl vrah.“

„Bílé měkké joggingové boty,“ řekla jsem. „Měla jsem je přímo před očima. Jenže takové boty má skoro každý.“

„Ano,“ přikývl Ben. „Měla je i

Wendy Barberová, která ze

slavnosti odjela, a jak jsem si všiml i doktor Bloom.“

„Ty jsi s ním mluvil?“

„Ne. Ale zajímalo by mě, kde celou dobu byl. V kempu se prý objevil až po programu.“

Ani já, ani

Stella jsme na to nic neřekly a Ben se o další

konverzaci nepokusil.

„Tak jaké to včera bylo?“ uvítal mě u snídaně táta. S hrůzou jsem si uvědomila, že je zase sobota a budu se muset prokousávat rodinnou idylkou. Po probdělé noci, vyplněné jen dvěma hodinami chatrného spánku, jsem na to neměla dost síly. Snažila jsem se proto preventivně zastavit možný příval tátových otázek a rozhodla jsem se zbavit se ho metodou zkratu.

„Bylo to senzační,“ ohlásila jsem drze. „Program byl skvělý, jídla byla fůra, ale hlavně – pořádaly se závody ve vrhání šipek a já je vyhrála.“ Mohla jsem to klidně tvrdit, protože vrhání šipek na jakékoli slavnosti zatím nikdy nechybělo.

„Opravdu?“ rozzářil se táta.

„to ti tedy gratuluji. May!“ volal

radostně na mámu do kuchyně. „představ si, že Lucy vyhrála závody v šipkách!“

49

Matka sice můj „úspěch“ za nic světoborného nepovažovala, ale přesto mi taky poblahopřála. Pokud jde o tátu, zbavila jsem se ho nadobro. Ve stínu té slávy, že jsem byla v něčem první, považoval další otázky za nepodstatné. Taktika vyšla. Byla sice založena na parádní lži, ale to mi v tu chvíli vůbec nevadilo.

Teprve když jsem vyšla do zahrady a ujala se máminy obvyklé práce, kropení záhonů, všechno se mi rozleželo a propadla jsem panice. Skládačka, Superman, výhružný dopis, advokát a dva mrtví mi vířili hlavou jako děsivý kolotoč, na kterém jsem sama jela a nedokázala z něho vystoupit. Kdo vlastně jsi? Oslovila jsem se.

Slušná holka? Oběť? Zločinec? Ne – tak daleko jsem to snad ještě nedotáhla! Lež snad zločinem není, vloupání do cizího domu – to už je horší! Jenže – to nebylo vloupání, snažila jsem se utěšit. Dům byl otevřený a opuštěný. Nebyl! Zatrnula jsem. Byl tam mrtvý člověk a možná i jeho vrah! A zatajení těchhle skutečností je už pořádně protizákonné!

Ale to se ještě přece dá napravit, ozvala se ve mně slušná holka.

Stačí zajít na policii – ne, to nejde, vyvrátil jí to zločinec. Za prvé ti blábol o mrtvole v rakvi nikdo nebude věřit a těžko budeš něco dokazovat, protože ten brýlatý muž tam už pravděpodobně není. Za druhé se budeš muset podrobně vrátit ke všemu, co se ti od začátku přihodilo, vyjdou najevo všechny tvé lži a vzbudí proti tobě podezření.

A co ten výhružný dopis? Namítala slušná holka. Ten by mě snad měl podezření zbavit! Nedělej si iluze, ujistil mě zločinec. Pro policii nic neznamená. Mohla sis ho klidně napsat sama.

„Lucy!“ ozval se za mnou mámin hlas. „Proč kropíš pořád ten jeden záhon? Vždyť to všechno uhnije! Ukaž, dej mi to, udělám to radši sama.“ Beze slova jsem jí předala hadici.

„Vypadáš, jako by ti ulítly včely,“ culila se máma. „Ještě ti pořád straší v hlavě ten tvůj Superman? Abys věděla, že o tebe dbám, tak jsem se na něho vaší ředitelky přeptala. Bylo mi jasné, že nebudeš mít odvahu jít s tím na ní sama.“

Chudák máma! Kdyby tak věděla, že Superman je teď ten

poslední, na koho myslím! Náhle mi přišlo líto, že těm nejbližším, kdo mě mají rádi, lžu a podvádím je. Zaťala jsem zuby. Drž se holka!

50

Teď musíš projevit aspoň trochu zájmu!

„To jsi hodná, mami,“ řekla jsem a pokusila jsem se přidat vděčný úsměv. „Prozradila ti ředitelka, kdo to je?“

„Jméno mi neřekla. Ale je to prý jeden z extrémistů.“

„Co to je?“

„Člověk, který není kmenovým zaměstnancem, ale pracuje pro školu na stálou smlouvu. To se často dělá. Zaměstnavateli se to vyplatí a smluvní pracovník nemusí mít plný hodinový úvazek.“

„Jakou práci Superman pro školu dělá?“ podivila jsem se.

„To nevím. Tak daleko jsme se nedostaly. Sešly jsme se náhodou před pokladnou v hypermarketu a právě na nás došla řada. Musely jsme skončit a po zaplacení jsme se už nesešly. Víš, jak to chodí.“

Bylo mi sice jasné, jak to v hypermarketu chodí, ale pokud jde o Supermana, nebyla jsem o mnoho moudřejší. Přesto jsem ale mámě poděkovala, jak jsem v tu chvíli nejlíp uměla. Má starostlivá rodička dokropila záhony a odešla s hřejivým vědomím, že pro mě něco dobrého udělala. Vida! Podvod a lež někdy přinášejí i šťastné okamžiky! Věděla jsem, jak se teď táta raduje nad mým vylhaným a neexistujícím vítězstvím a jak je máma spokojená, že mi pomohla s mým „dívčím problémem“. Smějí se takové krásné pocity přiznáním pravdy pohřbít?

Na příjezdové cestě zastavilo auto a vystoupil z něj Ben.

„Co tu děláš?“ vykulila jsem se. „Měli jsme se přece sejít až odpoledne u Stelly.“

„Změna programu,“ ohlásil, „Stelliny rodiče čekají nějakou návštěvu a bude lepší, když tam nebudeme zaclánět. Přišel jsem ti to říct, aby ses zbytečně k Darbyovým netrmácela. Sejdeme se u mě.“

Ze dveří vyšel táta, zvědavý, kdo přijel. „Ahoj Bene,“ zahalekal.

„Jak se máš? Co jsi říkal tomu Lucyinu vítězství?“

Strnula jsem. Kdyby se právě teď pořádala soutěž o nejpitomější výraz tváře, Ben by ji určitě vyhrál. Pak ho zřejmě napadlo, že jsem asi opravdu někde v něčem zvítězila. Nechtěl přiznat, že o tom nic neví a kromě toho zachytil můj prosebný pohled.

„Bylo to ohromné,“ koktal přiblble. „Všichni jsme Lucy

blahopřáli.“

„To bych řekl,“ souhlasil potěšeně táta. „Šipky jsou krásný sport.

51

Třeba v něm Lucy udělá kariéru, co myslíš?“

„Jistě to by bylo možné,“ soukal ze sebe Ben, úplně vyvedený z míry.

„Vidíš, Lucy, Ben to taky říká. Jen trénuj dál!“ povzbudil mě šťastný otec a vrátil se do domu. Podělil se s někým o svou radost a to mu stačilo. Viděli jsme ho, jak si sedá do křesla a zapíná televizi.

„Co to má, prosím tě, znamenat?“ naléhal Ben. „Od kdy hraješ šipky?“

„Teprve od dnešního rána.“ Chvíli mi trvalo, než jsem Benovi všechno vysvětlila. Na obrazovce v hale běžely poslední zprávy z Kosova. Táta vybudil zvuk naplno a hřímavá slova komentátora se mísila do mé zpovědi.

„To se ti moc nepovedlo,“ usoudil můj milovaný kluk, když jsem skončila. „Když už si takovou věc vymyslíš, měla bys mě na to včas upozornit, abych nevypadal jako blbec!“

„Kdy jsem tě na to měla upozornit?“ rozčílila jsem se. „Víš přece…“

„Počkej!“ zarazil mě vzrušeně Ben. „Podívej se na televizi!“

Podívala jsem se. Polovinu obrazovky zabírala fotografie muže, na druhé půlce naskakovala osobní data. Byla to policejní relace.

„Pohřešovaný Irving Slow.“ Komentoval hlas, „je střední zavalité postavy, tmavých vlasů, které si sčesává dozadu. Nosí dioptrické brýle. Naposledy byl spatřen před třemi dny svou sekretářkou ve své vlastní detektivní kanceláři, kde oznámil, že se do dvou hodin vrátí.

Od té doby nepodal o sobě zprávu. Když odcházel, měl na sobě hnědý oblek a nebyl ozbrojen. Kdo by o pohřešovaném cokoli věděl, nechť se obrátí na…“

Přestala jsem vnímat hlas a vytřeštěně zírala na fotografii. Z

obrazovky se na nás díval náš muž z rakve a mně se znovu zdálo, že na nás přes brýle přátelsky mrkl.

„Prokristapána!“ řekl Ben.

52

VII.

Pohoda slunného odpoledne, které jsme strávili u Frazerů na zahradě, ostře kontrastovala s naší náladou.

„Do čeho jsme se to dostali?“ kvílela Stella. „Nejdřív Bert, teď mrtvý detektiv – k tomu ten výhružný dopis, praštěný zahradník, doktor, který nás nebere vážně, Superman, Wendy, rakve ve sklepě –

vůbec ničemu nerozumím a ze všeho je mi do breku.“

„Nejhorší na tom je, že se už nemůžeme na nikoho obrátit, aby nám pomohl,“ připojila jsem se. „Ke všem blízkým jsme si zabouchli dveře kvůli našim pitomým lžím. Hlavně ten podvod s YMCOU nám svázal ruce. Připadám si jako harant, který než by se rodičům přiznal, že si udělal ve sklepě ohníček, nechá raději vyhořet dům.“

„To je sice pravda,“ souhlasil Ben, „jenže my jsme nic špatného neudělali a není k čemu se přiznávat. Už proto, že by nás dnes doma čekalo něco daleko horšího než kravál. Ztratili bychom důvěru a to je malér na celý život.“ Byla to pravda. Právě toho jsme se já i Stella nejvíce bály. Znova jsem zapochybovala, že účel světí prostředky.

„Nebylo by přece jen lepší…“

„Nebylo!“ přerušil mě Ben. „Rodiče tím zatěžovat nebudeme a na policii taky nepůjdeme, protože by to nakonec vyšlo nastejno. A pokud jde o to nešťastné lhaní, můžeme je napravit tím, že tyhle záhady vyřešíme sami, nebo se o to aspoň pokusíme.“

„Chci nás vidět!“ řekla jsem nevrle. „jak si asi představuješ, že to uděláme?“

„Především si musíme ujasnit, co se vlastně všechno stalo, a pak se to snažit uvést do nějakých souvislostí. Já jsem si všechno zkusil přes poledne sepsat, abychom měli z čeho vycházet.“ Vytáhl z kapsy 53

papír. „Žádné závěry tam nejsou, je to skutečně jen to, co se opravdu stalo,“ zdůraznil znova.

„Tak čti,“ vzdychla jsem odevzdaně.

„Přečtu vám to po pořádku:

Lucy vyhrává na školní oslavě skládačku, o kterou se Bert během večera velmi zajímá. Pak začne Berty Lucy obtěžovat a Superman, který tam dělá dozor, ho vyhodí ze sálu.

Lucy objevuje na zadní straně skládačky plánek Adamsových sklepů. V nižším z nich jsou nakresleny dvě rakve.

Hledáme vyhlídku na Adamsovu výšinu, seznamujeme se s dr.

Bloomem a objevujeme v kaňonu mrtvého Berta.

Procházíme policejním vyšetřováním. Policie uzavírá případ jako nešťastnou náhodu, my máme podezření, že Bert byl zavražděn.

Navštívíme Adamsovu výšinu a seznámíme se se zahradníkem

Salvetterem.

Lucy nachází ve skřínce záhadná dopis, který jí hrozí smrtí.

Obrátíme se proto na dr. Blooma. Advokát považuje dopis za výplod školní recese, ale zároveň se netají, že i on připouští Bertovu vraždu a že si na vyšetření celého případu najal soukromého detektiva.

Vnikneme v noci do Adamsova domu. Objevíme sklepy a

mrtvého muže v jedné z rakví. Jsme svědky příchodu neznámého návštěvníka (vraha?). Ten vloží do druhé rakve kytici růží a zase odejde. Když opouštíme Adamsovu výšinu, zaslechneme zvuk

odjíždějícího vozu.

Z policejní relace v televizi se dovídáme, že se pohřešuje soukromý detektiv Irwing Slow. Tvář hledaného je totožná s tváří muže, kterého jsme našli v rakvi.“

„A co z toho?“ zeptala se Stella nešťastně, když Ben skončil.

„Tohle přece všechno víme.“

„Ano,“ souhlasil Ben, „zatím to nedává smysl. Ale když si ty události rozepíšeme do jednotlivých bodů, objeví se konkrétní otázky, na které musíme odpovědět.“

„Jak si to představuješ?“

„Takhle: Hned třeba bod jedna. Lucy vyhraje skládačku. Otázka: Vyhrála ji náhodou, nebo se někdo postaral, aby ji dostala právě ona?

A v tom případě – kdo to byl? Předpokládejme, že někdo, komu ta 54

hra dřív patřila. Ale to už je další konkrétní otázka.

Bod dvě: Lucy nachází kresbu na zadní straně skládačky. Otázka: Byla to zpráva pro ni? Vždyť nikdo nemohl předpokládat, že ten náčrtek vůbec objeví!

Bod tři: Seznamujeme se s dr. Bloomem. Zatím se nám projevil jako boháč a obhájce spravedlnosti. Na druhé straně je to tichošlápek, veřejně se neprojevuje, nepatří mezi smetánku a je zřejmě nejšťastnější, když se zašije do svého srubu. Otázka zní: Proč?

Bod čtyři: Setkáváme se se zahradníkem Salvetterem. Ten má nejlepší možnost vraždit, protože bydlí přímo na Adamsově výšině.

Otázka: Měl k vraždám důvod a příležitost?

Bod pět: Lucy nachází ve skřínce výhružný dopis, který dr. Bloom označuje za dílo některého spolužáka. Otázka: Psala ho Wendy Barberová?

Bod šest: V Adamsově domě nacházíme sklepy a mrtvého muže.

Vzhledem k policejní relaci v televizi teď už víme, že je to detektiv Irving Slow. Zbývá otázka: Není právě on ten detektiv, kterého si najal doktor Bloom? A to je všechno.“

Někdy se Benovi posmívám za nedomýšlené jednání, ale musím přiznat, že jeho rozbor situace, který jsme právě vyslechly, na mě udělal patřičný dojem. Vylepšila se mi nálada a sama jsem se ocitla na pokraji dětinského snění. Jak je to jednoduché! Odpovíme na pár otázek a všechno je jasné! Stella byla zřejmě skeptičtější.

„No jo!“ povzdechla si a drbala si přitom bradu. „Ono těch otázek je přece jen trochu moc. Kde chceš začít?“

„U doktora Blooma. Do ničeho jiného se dnes pustit nemůžeme.

Zavolám mu.“

„To je nápad!“ poznamenala jsem ironicky. „Chceš mu snad vyprávět o mrtvém detektivovi? Vaši si to jistě rádi se zájmem poslechnou! Kromě toho je sobota a v kanceláři ho určitě nenajdeš.

Bude zalezlý ve srubu.“

„Zkusit to můžeme,“ bránil se dotčeně Ben.

„O žádných

nebožtících ho samozřejmě informovat nebudu. Jistě se ho

dovoláme. Právník nemůže být bez spojení. A pokud jde o tátu s mámou, odjeli před hodinou na Gabrielovu nádrž a do večera se 55

určitě nevrátí. Máme celý dům pro sebe. Zavolám z tátova pokoje, a jestli si chcete ten hovor poslechnout, zvedněte si paralelky v hale a v kuchyni.“

„Dobrá, jak chceš,“ povzdechla jsem odevzdaně. „Jsem zvědavá, jak bude doktor nadšený, že mu voláš.“ Ben mě neposlouchal. Našel v novinách inzerát právní poradny Magnum a studoval čísla.

„Tady to je,“ řekl spokojeně. „Je tu dokonce i číslo mobilu s poznámkou V naléhavých případech.“

„Radši bych ani neslyšela, jak ti Bloom vynadá.“

„Prosím, jak chceš. Kdyby sis to přece jen rozmyslela, támhle je aparát,“ odsekl Ben a zmizel v otcově pokoji. Podívaly jsme se se Stellou na sebe a rozešly jsme se ke svým telefonům. Zvedla jsem sluchátko, Trvalo chvíli, než naskočil vyzváněcí tón.

„Doktor Bloom,“ ozval se otrávený hlas.

„Tady je Ben Frazer. Dobrý den, pane doktore. Snad se na mě pamatujete. Byli jsme nedávno ve vaší kanceláři…“

„Stručně, prosím. Pamatuji se. O co jde?“

„Chtěl jsem se jen zeptat, jestli jste si náhodu nenajal detektiva Irwinga Slowa. A jestli ano, chtěl jsem vám říct, že je hledán jako nezvěstný.“

„Už o tom vím. Pana Slowa jsem skutečně najal, ale ani mě nenapadne se po něm shánět. Až bude mít nějaké výsledky, ohlásí se mi sám. Ten rozruch na policii zřejmě způsobila paní Slowová. Je trochu hysterická.“

„Jenže on ohlásil sekretářce, že se vrátí za dvě hodiny a už tři dny se neukázal.“

„Mladý muži, uvědom si laskavě, že když soukromý detektiv zmizí na tři dny, je to naprosto běžné a není na tom nic alarmujícího.

Paní Slowová by to už měla za ta léta znát a nevím, proč dělá zbytečný poplach. Kdyby jí muž zmizel na tři týdny, tak bych ji pochopil, ale takhle – no – děkuji za zavolání. Kdybyste přišli na něco opravdu důležitého, ozvěte se. Zatím se mějte hezky.“

Než mohl Ben odpovědět, advokát zavěsil. Sešli jsme se v hale jak zmoklé slepice.

„Tomu chlapovi není nic dost důležité,“ povzdechl si Ben. „Co by asi dělal, kdybychom mu přátelsky sdělili, že ten detektiv se mu už 56

nikdy neohlásí? Asi nic. Řekl by, že soukromý detektivové musí se smrtí počítat.“

Věděla jsem, proč to řekl právě takhle. Aby uchlácholil naše špatné svědomí, že jsme doktorovi Slowovu smrt zatajili. Ale zároveň mi došlo, že nás balvan našeho tajemství začíná zavalovat a že takhle nemůžeme pokračovat dál.

„Co bys dělal,“ obrátila jsem se na Bena, „kdybys byl terorista a umístil někde bombu? Oznámil bys to policii?“

„Samozřejmě. Byla by to součást hry.“

„Představil by ses jim?“

„Jako Ben Frazer sotva. Spíš jako organizace Krvavá tlapa, nebo radši vůbec ne. Co tě to napadlo?“

„Jen to, že policajti jsou zvyklí dostávat anonymní hlášení.

Kdybys tam zavolal, ohlásil, kde mají hledat Slowa a zavěsil, zachoval by ses jako slušný občan a nám by se ulevilo. Přece s tímhle tajemstvím nemůžeme žít do nekonečna.“

„Taky mě to už napadlo.“ Přiznal se Ben. „Jenže oni si během několika vteřin můžou zjistit, odkud se volá.“

„Myslíš snad, že anonym volá ze svého bytu? Od čeho jsou ve městě telefonní budky? Stačí u jedné z nich na pár vteřin zaparkovat, zavolat a zmizet jako pára.“

„Nedělej z toho přepadení banky,“ ušklíbl se Ben. „To právě policie předpokládá, že po takové hlášce zmizí informátor co nejdál.

My naopak zůstaneme na místě. Dáme si auto na parkoviště

Spencerovy restaurace. Naproti němu přes ulici jsou tři telefonní kóje. Počkáme, až budou prázdné a pak je všechny obsadíme. Já si vlezu do prostřední a zavolám policajty, vy v těch krajních předstírejte hovor a melte, co vás napadne. Jen tak máme jistotu, že mé volání nikdo cizí z vedlejšího boxu nevyslechne. A pak se všichni půjdeme posadit k Spencerovi na terasu a uvidíme, jestli se bude něco dít.“

„Nevím,“ poznamenala Stella, „kdo z toho dělá větší kovbojku, jestli ty nebo Lucy, ale pojďme na to. Nemůžu se dočkat, až to budeme mít za sebou.“

Cesta od rozhodnutí k činu nebyla tentokrát dlouhá. Za chvíli jsme už vjížděli na parkoviště Spencerovy restaurace a pracně hledali 57

místo pro vůz.

„Mají tu dnes pěkně nabito!“ hučel Ben. „Asi se tu něco pořádá.“

„To se nám právě hodí,“ poznamenala jsem optimisticky.

„Ztratíme se v tlačenici.“ Optimismus mě, bohužel, nadobro opustil, když jsme přešli ulici a zaujali svá místa v telefonních kójích. Tady tlačenice nebyla a trojice boxů se v mých představách náhle změnila na osvětlené jeviště, na kterém mám před zvědavýma očima celé ulice sehrát důležitou roli. Jsem asi velmi špatná herečka. Úkol předstírat hovor, který neexistuje, bylo nad mé síly. Blekotala jsem nějaké nesmysly, ale většinou jsem jen držela sluchátko u ucha a tvářila se, jako by mi vrtali bolavý zub. Nápadnější jsem už rozhodně být nemohla. Pak přišla konečně spása.

„Policie?“ ozval se Benův hlas. „Mrtvého Irwinga Slowa najdete v rakvi ve druhém patře sklepa Adamsova domu.“ Trnula jsem. Ben jistě mluvil potichu, ale mně se zdálo, že ho musí být slyšet až naproti v restauraci. Závistivě jsem přes dvojí sklo pozorovala Stellu, která něco oživeně vykládala neexistujícímu partnerovi. Mezi tím už Ben zavěsil, vyšel z budky a pomalu se šinul k přechodu. S úlevou jsem pověsila sluchátko a vydala se za ním. O chvilku později to udělala i Stella a nakonec jsme se všichni tři sešli na parkovišti.

„Víte, jakou tu máme návštěvu?“ Informoval nás Ben, který dorazil první. „Zahradníka Salvettera,“ ukázal na vůz za námi. „Také odřený lincoln s opičkou za sklem může mít v celé Kalifornii jenom on. Asi se rozhodl, že se zase jednou podívá mezi lidi.“

„Chceš se tu s ním setkat?“

„Raději ne. A nevím, jestli k tomu vůbec bude příležitost.

Nemáme se kam posadit. Terasa je plná.“

„Támhle několik lidí platí,“ upozornila Stella. „Když si pospíšíme, sedneme si na jejich místa.“ Rychlost mládí má své výhody. Za okamžik jsme se pohodlně uvelebili u stolu přímo u zábradlí s vyhlídkou na celé okolí.

„Podívejte!“ vydechl Ben a pokynul hlavou směrem přes ulici. U

telefonních boxů zastavil policejní vůz. Chvíli postál a pak se znovu rozjel.

„Máme pekelné štěstí, že jsou zrovna všechny tři kóje obsazené.

Policajti proto zřejmě usoudili, že už nemá smysl hledat na 58

sluchátkách otisky prstů. Ale pospíšili si, že?“ Než jsme stačily něco říct, přiběhla k našemu stolu udýchaná servírka.

„Co to bude?“ zeptala se chvatně a připravila si blok.

„Třikrát colu,“ objednal Ben, aniž cítil potřebu se s námi dohadovat. Servírka otráveně pohodila hlavou, zastrčila blok a odklusala. Nepoznamenala si nic.

„Co se tu dnes děje, že je tak strašně nacpáni?“ jevil se Ben.

„Restaurace je dnes odpoledne zadaná,“ vysvětlil usedlý soused od vedlejšího stolu. „Pořádají tam nějaké meziškolní mistrovství v šipkách. Dovnitř smějí jen fandové, kteří si zaplatili vstupenku.

Ostatním zbývá terasa.“

Měla jsem ranní trapas s tátou a málem jsem se rozbrečela.

Naštěstí si toho nikdo kromě našeho souseda nevšiml a ten si to vyložil po svém.

„Nic si z toho nedělej,“ utěšoval mě. „Ono to už vlastně pře chvílí skončilo a za pár minut budeme moct dovnitř. Jen co předají ceny a uklidí terče.“

„A kdo to vlastně vyhrál?“ zajímala se Stella.

„Nějaká Barberová z Lincolnovy školy. Wendy Barberová. Pěkně všem klukům vytřela zrak!“

„To snad není možné!“ vydechl ohromeně Ben. „jak to víte?“

„Někdo to tu před chvíli říkal,“ odpověděl muž lhostejně, „ale já se o šipky nezajímám. To je sport pro kojence. Jo – kdyby to byl baseball…“

Nedali jsme vlídnému pánovi příležitost dokončit chválu

baseballu. Jako na povel jsme vstali od stolu a prodírali se davem čumilů k velkému oknu, abychom mohli nahlédnout do místnosti.

Závěrečný ceremoniál právě končil. Na druhém a třetím stupni vítězů už stáli dva kluci s šerpami kolem ramen. Za jejich zády byla velká plocha s rozměrným, symbolickým terčem a nápisem:

„S u p e r s o u t ě ž o Supermanovu Superšipku.“ Kdo tuhle blbost vymyslel? Napadlo mě, ale neměla jsem čas dlouho o tom přemýšlet.

Před stupně vítězů vyšel muž ve společenském obleku a zřejmě ohlašoval hlavního vítěze. Co říkal, nikdo z nás nevěděl. Okno mělo dokonalou zvukovou izolaci. Viděla jsem, že obecenstvo začalo zuřivě tleskat a povykovat, ale k nám nebylo slyšet nic. Sledovali 59

jsme němý film.

Z první řady se zvedla zářící Wendy a zaujala nejvyšší místo na stupních vítězů. Fanoušci šíleli. Ceremoniář nasadil Wendy přes rameno širokou šerpu a pokynu směrem k postranním dveřím. Světla reflektorů se tam stočila a ozářila Supermana nesoucího v náručí hlavní cenu – obrovskou vrhací šipku, která svými rozměry připomínala spíše menší bombu. Superman vykročil, došel až k vítězce a s hlubokou úklonou jí cenu předal. Pak se uklonil publiku a odešel stejnými dveřmi, kterými přišel. Jestli se tu neobjevil už dřív, moc velkou úlohu si dnes nezahrál. Zírala jsem na Wendy, svírající v náručí obrovskou šipku, a zamrazilo mě. Přesně takhle držel Bert bombu, když ji chtěl na mě hodit v mém hrůzném snu.

Oslavenci vyčkali, dokud ovace neutichly. Teprve pak opustili stupně vítězů a rozešli se. Wendy vláčela svou obří cenu ke stolu, kde seděli její zářící rodiče. Kdyby tak něco takového mohl zažít i táta se mnou! Napadlo mě. Zbláznil by se radostí. Jenže já se na první příčku nikdy v ničem nedostanu, a když chci tátu potěšit, musím si svá vítězství vylhat. A jak je vůbec možné, že při tolika soutěžích vyhrála právě Wendy? Věděli jsme sice, že ráda hraje šipky, ale že by byla tak dobrá? Vtom jsem ucítila, jak mi Ben sevřel rameno.

„Podívej!“ sykl a pohodil hlavou na stranu. Otočila jsem se směrem, kterým naznačil. Ze zadního vchodu pro zaměstnance vyšel Superman s malým kufříkem v ruce. Přes rameno měl přehozený dlouhý baloňák, který pečlivě zakrýval celý jeho kostým. Jen hlava, skrytá za maskou, prozrazovala, že je to on. Rychlým krokem si razil cestu mezi čumily a pospíchal na parkoviště. Měl zřejmě naspěch.

Nasedl do bleděmodrého lincolnu s opičkou za sklem, sundal si masku a vyrazil do ulic. Do tváře jsme mu sice neviděli, ale bylo to jasné: Superman je zahradník Salvetter!

„Tak,“ povzdechl Ben, „na tohle se musíme podívat trochu blíž. A já už vím, za kým s tím půjdeme. Za školníkem. Ten ví víc než ředitelka.“

„Za panem Marchem?“

„Jo.“

60

VIII.

„Proč se tak divíte?“ nechápal starý pán. „Naše škola má přece zahradu a ne tak ledajakou. Zahrada potřebuje zahradníka a u nás se o ni stará mladý Salvetter.“

Seděli jsme ve školníkově kukani a nepřestávala jsem se divit, jak se Benovi podařilo, že nás pan March ve svém království přijal.

Vždycky jsem ho považovala za morouse, který se nerad s někým bavil. Teď byl kupodivu sdílný.

„On ještě existuje nějaký starý Salvetter?“ zeptala se Stella.

„Samozřejmě ne. Říkám mu mladý, protože proti mně je cucák.

Vypomáhal tu už v době, kdy zahradničil u Adamse. Naše ředitelka ho vyplácela, ale tajně, protože kdyby se Adams o tomhle melouchu dozvěděl, asi by Salvettera vyhodil, a to by bylo pro mladého neštěstí. Přišel by o práci i o bydlení.“

Vyvalila jsem oči. „Proč to ředitelka dělala?“

„Chtěla mu přilepšit. Je na lidi hrozně hodná. Podívejte se na mě.

Já už hezkých pár let přesluhuju, moc práce nezastanu a paní ředitelka mi ještě nenaznačila, že bych už měl být dávno v penzi. Na to je moc laskavá.“

„To měl pan Salvetter štěstí,“ poznamenal Ben.

„Moc štěstí ho v životě nepotkalo,“ odporoval mu pan March.

„Oženil se s takovou hezkou holkou, které by nejradši snesl modré z nebe, ale dlouho mu to nevydrželo. Přišlo zemětřesení, žena mu zahynula a on se úplně zhroutil. Přes rok si pobyl v ústavu, pak se teprve vzpamatoval a založil si vlastní

zahradnickou firmu.

Zaměstnává čtyři lidi, ale moc o tom nemluví. Raději předstírá, že je hlídač Adamsovy výšiny, aby nepřišel o bezplatné bydlení. Bůhví, 61

jak dokáže ty své maníky uživit. Všichni žijou z ruky do huby. Naše ředitelka ho lituje a podporuje ho, jak může.“

„Třeba tím, že si ho najme jako Supermana?“ vyhrkla jsem.

„Vy jste ho poznali?“ zazubil se staroch. „To jste frajeři. Já ho znám už tolik let, a kdybych nevěděl, že je to on – no dělá toho Supermana výborně. Ten jeden večer u nás by ho asi moc nevytrhl, ale on vystupuje taky na jiných školách a při různých podnicích a já bych dal krk za to, že mu ta jeho vystoupení zprostředkuje právě naše ředitelka. Ta zná fůru lidí, kteří si ho můžou objednat.“

„Proč se o něho paní ředitelka tak stará?“ podivil se Ben.

„Nevím, ale tuším to. Měla sestru, která, při zemětřesení přišla o manžela. Taky ji museli odvézt do ústavu, jenže ta se z něj už nikdy nevrátila. Asi v tom paní ředitelka vidí nějakou příbuznost, a když už nemůže pomoct sestře, pomáhá aspoň někomu s podobným osudem.“

„Ale říkal jste, že i před tím neštěstím dávala Salvetterovi přivydělat,“ vpadla trochu nevhodně Stella.

„To si vyložte, jak chcete,“ vybafl školník popuzeně. „Buď mi budete věřit, že naše ředitelka je laskavá paní, nebo si klidně můžete myslet, že je vydřiduch, který měl tenkrát za pár šupů vzorně udržovanou zahradu. Jenže jestli se rozhodnete pro to druhé, tak se spolu dál nebudeme bavit.“

Na stole zazvonil telefon a stařík zvedl sluchátko.

„March – ano paní ředitelko, hned jsem u vás.“ Vstal ze židle a ukázal na dveře. Vyšli jsme na chodbu a školník za námi pečlivě zamkl svou kukaň. Teď to byl zase ten přísný, nevrlý děda. Zapadl do image, který jsme všichni znali.

V tu chvíli jsem si uvědomila propastný rozdíl mezi obrazem člověka a jeho image. První je to, co opravdu jsme, druhý je naučená role, kterou hrajeme před druhými, abychom zakryli své nedostatky.

Ale právě podle ní jsme si zvykli posuzovat své bližní a pravda nám někde uniká. Kdo je vlastně náš školník? Nevrlý staří, nebo sdílný člověk, který si rád popovídá? Kdo je ředitelka? Lidumilka, nebo přísná, upjatá, trochu vysmívaná stará panna? A co zahradník? Je mystický snílek, obklopený svými květinami, nebo rázný, primitivní chlap? Kdo je doktor Bloom? Vážený advokát v přepychové

kanceláři, nebo stárnoucí muž, který kašle na společnost a zavírá se 62

před ní ve srubu?

Pěstováním image dobýváme pozice, ale ke své vlastní škodě.

Nikdo už na nás nepozná, kým vlastně ve skutečnosti jsme. Dnes může být díky nadřené roli zdánlivý boháč vlastně chudák, zdánlivý filozof úplný idiot a zdánlivý frajer padavka. Copak to poslední nebyl právě Bertův případ?

Pomalu jsme se ploužili na školní parkoviště, nikomu nebylo do řeči, a tak nikdo nerušil mé úvahy. A já při vzpomínce na Berta najednou vycítila, že ve svém pátrání musíme začít znovu – od něho.

Bert zemřel proto, že chtěl peníze. Ten, kdo mu v tom chtěl zabránit, ho zavraždil. Z toho je jasné, že ty Adamsovy milióny skutečně existují a že právě ony jsou důvodem, proč zemřeli Bert a detektiv Slow. Na tuhle verzi už přeci přišla Stella, ale nějak brzy jsme na ni zapomněli!

„Jak naložíme s odpolednem?“ vyrušil mě z přemýšlení Ben.

„Měli bychom si ujasnit, co nám pan March všechno řekl a pak to můžeme použít.“ Pokrčila jsem rameny. Podle mě jsme od školníka moc nových informací nezískali. Většinou potvrdil jen to, co jsme věděli.

„Jestli chcete něco plánovat,“ ozvala se Stella, „budete se muset obejít beze mě. Slíbila jsem tátovi, že mu připravím pokoj na tapetování a nechci ho zklamat.“ Musela jsem se v duchu usmát. Na rozdíl od ideálu mého otce pěstoval si pan Darby image všeuměla, který hravě zvládne všechna řemesla a první a poslední si udělá sám.

Nikdy nepřipustí, aby se jakékoli úpravy v domácnosti zadaly odborné firmě. Do všeho se osobně vrhá a zaměstnává při tom obvykle celou rodinu.

„Co budete tapetovat?“ zeptala jsem se.

„Tátovu dílnu, víš, tu místnost mezi domem a garáží. Máma konečně otce přemluvila, aby ji vyklidil a zařídil se v garáži, kde je místa dost. Jeho bývalý brloh teď přeměníme na pokoj pro hosty, který, jak máma tvrdí, nutně potřebujeme. Takže musíme odpoledne zabrat, strhat staré tapety a vyhodit je do kontejneru.“

„A nešlo by to udělat tak, že bychom ti s tím pomohli?“ navrhl Ben.

„To by samozřejmě šlo a bylo by to od vás moc hezké, ale

63

připravte se na to, že budete vypadat jako čuňata. S těmi tapetami léta nikdo nehnul a mrholí z nich prach. Nejlepší by bylo, kdybychom na to šli v plavkách a pak se pořádně vysprchovali.“

Stella n e p řeháněla. Když jsme se po obědě sešli u Darbyů a vstoupili na své pracoviště, pojala jsem podezření, že požadovaný hostinský pokoj byl pro čistotnou paní domu spíše jen záminkou k tomu, aby se zbavila tohohle šíleného brlohu, který se za žádnou cenu nedal uklidit. Nebylo zřejmě ani možné uprášené tapety otírat.

Jak jsem viděla, zbyly na nich otisky vysokých regálů sahajících skoro až ke stropu. Tahle okolnost, ve spojení s nešťastným nápadem pana Darbyho vyzdobit své prašné království tapetami s hrubým sametovým povrchem, za léta vykonala své a dodala vyklizené místnosti vzhled zanedbaného, špinavého doupěte, nad kterým by ohrnul nos i bezdomovec.

Dali jsme se do práce a už po několika minutách jsme ocenili Stellin nápad vzít si plavky. Každá odtržená tapeta rozvířila mračna prachu. Naštěstí se všechny odlupovaly celkem snadno. Ben se činil na štaflích u stropu a stahoval papíry až do výšky, kam jsme se Stellou dosáhly. Tam jsme je převzaly my, odtrhly jsme je až k podlaze a odnesly do kontejneru. Tapet ubývalo a podkladové plochy, polepené novinami, přibývalo.

„Pan Darby bude mít radost,“ liboval si Ben. „Ten novinový podklad nebude muset měnit. Drží jak přibitý. Může lepit přímo na něj.“

„Fuj, to je prachu,“ kuckala jsem se. „Kdy to tady tvůj táta naposled tapetoval?“ obrátila jsem se na Stellu.

„Když si tady tu dílnu zařizoval. Od té doby už ne. Bylo to někdy v tu dobu, kdy jsem začala chodit do školy, ale na rok si nevzpomenu.“

„Zato já vám to můžu říct docela přesně,“ pochlubil se Ben. „Bylo to v roce 1992.“

„Jak to víš?“ užasly jsme.

„Přece tady podle těch novin, kterým pan Darby tapety

podlepoval! Podívejte, tady mám zrovna před sebou Middy Observer z února devadesát dva. I přes uschlé lepidlo se dá docela dobře číst.

64

Je to zajímavé podívat se do novin z doby, na kterou se člověk už nepamatuje – ježíšmarjá!“ vykřikl náhle. „Holky, pojďte sem, ať mám jistotu, že vidím dobře!“

„Co šílíš?“ vyjevila jsem se. „To za tebou máme lézt na štafle?“

„Jo, pojďte, to musíte vidět,“ trval na svém Ben. Vydrápaly jsme se ke stropu a náš generál zapíchl prst do stěny. „Tady si to přečtěte!“ Zaostřila jsem oči na kus utržené stránky. Nahoře byla fotografie dvou mužů, kteří vycházejí z nějaké budovy. Pod ní následoval text: Bankéř Adams opouští soud v doprovodu svého tajemníka a právního poradce dr. Oskara Blooma. Soudce dnes zamítl Bloomovu žádost, aby směl Adamse obhajovat s

odůvodněním, že žadatel sám patří mezi podezřelé z nečistých finančních transakcí a kromě toho jako Adamsův osobní tajemník nemůže zároveň zastávat funkci jeho advokáta. Adamsova obhajoba přejde do rukou doktorů Barrowa, Reynoldse a –

Tady byla stránka utržená, ale to, co jsme si přečtli, nám úplně stačilo. Doktor Bloom byl Adamsovým tajemníkem a navíc ještě právním poradcem! To je tedy gól! Teď je jasné, proč tenhle člověk, zvyklý na úspěch, žije v ústraní ve svém srubu. Místní smetánka je asi příliš opatrná, aby mezi sebe přijala člověka, obviněného společně s bankrotářem Adamsem, i když musel kdysi být jedním z nejvlivnějších mužů města.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptal se vítězoslavně Ben, který si z čiré náhody rázem udělal osobní zásluhu. „Kdo je tu jednička?“

„Budeš jednička,“ zchladila jsem ho,

„až na těchhle čtyřech

stěnách vyčteš všechen materiál o Bloomovi a dáš ho dohromady.“

„No dobrá,“ řekl Ben hlasem spasitele, jehož zásluhy nebyly doceněny. „Jenže já mám, dámy, lepší nápad. Slezte z těch štaflí, jdu si zatelefonovat. Zatím to tu rychle dorazte, ať se můžeme umýt a vyrazit na výzkumnou výpravu.“

„Co chceš dělat?“

„To je tajemství. Uvidíte,“ odbyl nás a zmizel za dveřmi.

Poklepaly jsme si se Stellou na čelo, ale poslechly jsme a pustily jsme se do práce. Vyšlo to skvěle. Právě jsme odnášely poslední náruče tapet, když se Ben vrátil. Vypadal schlíple.

„Výzkumná výprava se nekoná,“ oznámil stručně.

65

„Kam jsi volal?“

„Do knihovny. Napadlo mě, že tam určitě archivují staré noviny a oni skutečně takové oddělení mají. Jenže když jsem se zajímal o ročník 1992, řekli mi, že litují. Celý archiv při zemětřesení vyhořel a nejstarší noviny, které jsou k dispozici je ročník 1995. Jediné, co se mi podařilo, bylo vyděsit paní Darbyovou, která se lekla, že jí do kuchyně vlezl černoch v plavkách. Takže,“ povzdechl si, „nezbývá, než se rozhlédnout tady. Při trošce štěstí snad ještě něco najdeme.“

Štěstí se ale rozhodlo, že se na nás neusměje. Po dvou hodinách usilovného hledání jsme našli jediný útržek s kusým titulkem, který hlásal, že „ces s Adams ále není uzav“. Dovtípili jsme se sice, že to znamená „Proces s Adamsem stále není uzavřen,“ ale to nám bylo houby platné.

„Co teď budeme dělat?“ obrátila se Stella na Bena. „Ten kousek, co jsi našel, je jediný doklad, který máme. A zítra ráno se nastoupí táta a zatapetuje nám ho. Vzal si na to den dovolené.“

„Máš ve foťáku film?“ zeptal se Ben. „Jestli ano, tak ho přines a já se to pokusím nacvakat. Snad se mi podaří udělat z toho cáru velký detail.“

„Jo,“ souhlasila Stella, „ale než na ten aparát sáhneš, pojď si umýt ruce. Já to taky udělám. Jsme jako čuňata.“

Ben se činil. Vycvakal skoro půlku filmu a vystřídal různé expozice a clony, aby měl jistotu, že aspoň jeden záběr bude bezvadný. „Tak,“ řekl nakonec. „Teď je náš jedinečný důkaz v tomhle aparátu. Jestli máte doma sejf, tak ho tam radši ihned ulož.“

Vystřídali jsme se v koupelně pod sprchou, vymáchali plavky z nejhorší špíny a znova jsme se zařadili mezi civilizované občany.

Předvedli jsme Stellině matce výsledek naší práce a paní Darbyová nešetřila chválou. Uvelebili jsme se v kamarádčině pokoji a zalévali prach, usazený v krku, mocnými doušky coly. Teprve teď jsme měli konečně dost času si uvědomit, jakou závažnou věc jsme objevili.

„Hned jsem si myslela, že v tomhle případu budou hrát hlavní roli peníze,“ řekla jsem sebevědomě. „A teď se to potvrdilo.“

„Zatím se nic nepotvrdilo,“ odporoval Ben. „Ale je fakt, že když byl Bloom Adamsovým osobním tajemníkem a právním poradcem, musel s ním být v každodenním styku a mohl bankéře i ovlivňovat, 66

protože Adams na jeho slovo určitě dal. Co když tajemník byl chytřejší než šéf, namastil si kapsu na účet banky a nakonec ji dovedl ke krachu?“

„Těžko,“ dumala Stella. „Adams určitě nebyl trouba, který by se dal tahat za nos. To spíš oba jeli v něčem společně. A jestli si ulili nějaké milióny, má je teď po bankéřově smrti Bloom. Bert je chtěl najít, zřejmě hledal na správném místě, a tak ho Bloom…“

„Zabil?“ přerušil ji nedůvěřivě Ben.

„Neděláš si to moc

jednoduché?“

„Nedělám,“ hájila Stella svou teorii. „Bloom mohl zabít Berta ve svém srubu a shodit ho dolů. Sám jsi přece říkal, že policie nemohla určit, z které strany Bert do kaňonu spadl.“

„To je sice hezké, jenže jak by se Bert do srubu dostal? Ten šel hledat poklad na Adamsovu výšinu.“

„Mně na tom spíš vadí,“ přihlásila jsem se, „že by Bloom Berta zabil a pak si najal detektiva, aby jeho smrt vyšetřil. Vždyť je to padlé na hlavu! A navíc ten detektiv je teď taky mrtvý. Přece si vážený pan advokát nebude zabíjet vlastního člověka!“

„Třeba si žádného detektiva nenajal a řekl nám to jen proto, abychom do ničeho nešťourali sami. A když jsem mu pak volal, že jeto očko je nezvěstné, projevil podezřele málo zájmu.“

„A co když je to ještě jinak?“ vpadla vzrušeně Stella. „Co když si detektiva Slowa najal někdo jiný, aby vyšťáral něco z Bloomovy minulosti? Doktor se o tom dověděl, a když pak Slow narazil na něco, co by mu mohlo zlámat vaz, musel ho umlčet. Když jsi s ním mluvil, samozřejmě už věděl, že Slow je mrtvý, ale chtěl se tě zbavit a zahrál to do autu.“

„Opravdu si myslíš, že Bloom je dvojnásobný vrah?“

zapochyboval Ben. „Není to trochu moc divoké?“

„Když jde o prachy, lidi si prostředky moc nevybírají.“

„Já si taky myslím, že…“ načala jsem větu, ale Ben mě zarazil.

„Počkejte, tohle by nikam nevedlo. Zatím musíme vycházet z toho, co opravdu víme: že Adams a Bloom patřili do stejné party, i když je jako soused dělil hluboký kaňon, a že náš slavný advokát má dobrý důvod stranit se společnosti. Je asi dost lidí, kteří o něm vědí, že má máslo na hlavě.“

67

„No – dobrá. Ale co s tím chceš udělat?“

„Chtěl bych se ještě jednou vypravit k Bloomovu srubu. Jestli něco ukrývá, pak nejspíš tam, nebo někde blízko na svém pozemku.“

„Skvělý nápad!“ poznamenala jsem ironicky. „A až tě tam

nachytá, jak se mu dobýváš do baráku a překopáváš zahrádku, co mu řekneš?“

„To nevím. Asi se ho zeptám, jestli se ten jeho detektiv už nenašel.“

Musíme přiznat, že mi Benova naivní drzost někdy imponuje.

68

IX.

Naštěstí pro nás neměla tentokrát zmíněná Benova drzost příležitost narazit na jakoukoli překážku. Když jsme dofuněli k doktorovu srubu, bylo jasné, že uvnitř skutečně nikdo není. Důkazem toho byla bytelná kovová závora, táhnoucí se zvenčí přes celou šířku dveří, zajištěná kódovým visacím zámkem.

„Tak a co teď, generále?“ zeptala jsem se posměšně. „Budeš hádat kód, nebo použiješ támhleten kámen jako pěstní klín a všude to tu překopeš?“

„Ani jedno ani druhé,“ ujistil mě. „Spíš bych chtěl pořádně prohlédnout tady to křoví okolo. Není přece možné, aby se odtud nedalo jít ještě někam dál.“

„Myslím, že jsi vedle,“ poznamenala Stella. „Bloom je rád, že má okolo sebe neprostupnou hradbu. Kdyby mohl, nechal by zarůst i tu přístupovou pěšinu od parkoviště

– ježíšmarjá!“ vykřikla náhle a

vytřeštila oči někam za naše záda. Prudce jsme se otočili a strnuli jsme. Křoví vedle stěny srubu se rozhrnulo a vystoupil z něho muž v modrákách s kyticí bílých květů v ruce. Na první pohled jsme poznali zahradníka Salvettera.

„Ahoj,“ oslovil nás přátelsky. „Kde jste se tu vylíhli?“ Bylo skoro viditelné, jak Benův mozek horečně pracuje, aby našel vhodnou odpověď. Nakonec, jako vždycky zariskoval.

„Nedá nám pokoj ta smrt našeho kamaráda. Chtěli jsme se

podívat, jestli tu opravdu není nějaké místo, odkud mohl spadnout.“

„Jestliže je,“ přikývl Salvetter. „Právě jsem vám to dokázal. Byl jsem na skále pod srubem, a jak vidíte, dostal jsem se tam snadno.

Stačí to křoví trochu rozhrnout.“

69

„Co jste tam dělal?“ zaútočil Ben, který se zatím vzpamatoval.

„Pěstuju tam tuhle květinu,“ řekl zahradník nevzrušeně a pozdvihl ruku s kyticí. „Je to nejvzácnější exemplář ze všech rostlin, které mám: Leontopodium Alpina, po našem protěž. Vyskytuje se v Evropě a ve Státech je úplná vzácnost. Doktor si ji jednou přivezl z cest, já mu ji vysadil a proti očekávání se ujala. Nechodím sem pro ni často. Dávám ji jen do těch nejdražších kytic.“

„Proč si ji nepřesadíte k vám o do zahrádky?“ podivila jsem se.

„Měl byste to daleko pohodlnější.“

„Měl,“ souhlasil Salvetter, „Jenže ona by mi tam nerostla. Daří se jí jen v kamení. Nejlepší je pro ni holá skála a ta je jen na téhle straně.“ Zírala jsem s úctou na krásné květy.

„To musí být opravdu vzácná kytka,“ ozvala se Stella, „když kvůli ní jedete nejmíň šest mil po silnici, překonáte tohle vražedné stoupání a navíc riskujete, že se zabijete.“

„To poslední beru,“ zasmál se zahradník, „ale to ostatní ne. Snad si nemyslíte, že objíždím kaňon zespoda a vláčím se do kopce? Já chodím zásadně horem.“

„Horem?“ užasli jsme. „Vždyť tu žádná cesta není!“

„Ale je,“ ujistil nás Salvetter. „Jen musíte vědět, kde ji hledat.

Když támhle za tou borovicí rozhrnete křoví, budete na ní. Ostatně –

jestli mi nedáte košem, přesvědčíte se sami. Zvu vás na drink. Za pět minut můžeme být na druhé straně u mě. Kaňon je sice hluboký a široký, ale směrem dozadu je krátký.“

„Jak jste tu cestu objevil?“ žasla Stella. Zdálo se, že se zahradník urazil.

„Jak to objevil?“ zafuněl nerudně. „Vždyť já jí projektoval!

Všechno, co na tomto kopci roste, je moje dílo. A cesta mi dala pěkně zabrat, aby byla pohodlná a pokud možno šla po rovině. On se vážený pan doktor Bloom nerad namáhal.“

„Chodil po té cestě často?“ zasondovala jsem.

„Každý den, někdy i několikrát denně. Služba u Adamse nebyla žádný med…“ Zarazil se a pak dodal na vysvětlenou. „Jestli to nevíte, býval Bloom Adamsovým tajemníkem.“

„Víme to,“ ujistili jsme ho. „Proč nebydlel přímo u něho?“

„Adams si potrpěl na stavovské rozdíly. O tom bych vám mohl 70

vyprávět celé hodiny. Nesnesl, aby se mu přímo v domě usadil člověk, který mu byl podřízený, i když by byl bez něho naprostá nula. Adams byl hlupák, který seděl na balících prachů, jenže jestli se mu rozmnoží, nebo o ně přijde, záviselo jedině na Bloomovi. Ten byl mozkem celé banky. Adamse to žalo a aspoň navenek se snažil dokazovat, že on je tu pánem. Postavil doktorovi tady ten srub a mně nařídil pozemek zabezpečit a postarat se o přístupovou cestu, aby měl tajemníka stále po ruce. Myslím, že ho často otravoval úplně zbytečně, jen ze zlomyslnosti, aby se jeho zaměstnanec trochu proběhl.“

„Jak se ho dovolal?“

„Vylezl na verandu a vystřelil z pušky. Když Bloom do deseti minut nepřišel, řádil jak černá ruka.“

„Proč si doktor nechal takové jednání líbit?“ žasla jsem.

„Co já vím? Asi proto, že Adams měl peníze, s kterými mohl Bloom volně nakládat. Myslím, že si z nich hodně ulil pro sebe.

Rozhodně si nežil špatně. Ale teď pojďte, musím se postarat o tu protěž, nebo mi zajde.“

Přešli jsme palouk a Salvetter rozhrnul křoví za borovicí. „Lezte,“

vybídl nás, „Jdu za vámi.“ Ocitli jsme se na stezce, podobné té, po které jsme vyšlapali nahoru, jenže mnohem pohodlnější. Byla širší, nebylo tu stoupání a šlo se lehce. Neprostupné křoví po obou stranách vydechovalo chlad a zvláštní vůni.

„Adams byl lump,“ pokračoval zahradník v započatém hovoru.

„Mluvit s podřízeným bylo pod jeho důstojnost. Jediná, na koho se obracel přímo, byl jeho komorník a tajemník. S námi ostatními se vůbec nebavil. Jeho rozkazy nám vyřizoval Bloom.“

„Ten komorník ještě žije?“ zeptal se se zájmem Ben.

„Už je po smrti.“

„Zahynul při zemětřesení?“

„Ne, zemřel až později. Bylo mu už přes sedmdesát. Myslím, že odešel včas. Tady místo ztratil, v jeho věku by ho už nikdo nezaměstnal.“

Chvíli jsme kráčeli mlčky. „Proboha, co je tohle?“ Vyjevil se náhle Ben a ukázal před sebe. Cesta se rozšířila do malého palouku, v jehož středu trůnila kamenná stavba, připomínající rozpadlý 71

pomník.

„To už nikdo neví,“ řekl zahradník. „Je to asi nějaká stará hrobka, ale my tomu říkáme hraniční kámen. Tady totiž končí Bloomův pozemek a začíná Adamsův.“

„Vypadá to romanticky,“ řekla jsem. „Něco takového se tu hned tak nevidí. Divíme se, že s toho ještě neudělali turistickou atrakci.“

„To taky chtěli, jenže ani Adams ani Bloom to nedovolil. Tak z toho sešlo.“

„Když Adams žádné zaměstnance v domě nesnášel, kde všichni bydleli?“ napadlo Stellu.

„Já byl na tom nejlíp. Měl jsem svůj vlastní domek. Ostatní bydleli v takové ratejně, schované za stromy přímo u srázu. Při zemětřesení se to všechno propadlo – i s lidmi.“

„Takže vy jste dnes jediný, kdo se pamatuje, jak to tu vypadalo,“

uvažoval nahlas Ben.

„Ano,“ řekl hrdě Salvetter. „Jen já.“ Svraštil obočí a znechuceně dodal: „A samozřejmě Bloom. A teď dejte pozor,“ navázal nelogicky. „Tady cesta končí.“ Předběhl nás, rozhrnul křoví a vydechli jsme údivem. Stáli jsme na místě, odkud se vydal Ben na výzvědy, když jsme šli prozkoumat Adamsův dům.

„Senzace!“ vykřikla Stella. „To je přece…“ Pak zachytila Benův výhružný pohled. „To je přece rekord,“ opravila se. „Stihli jsme to ani ne za pět minut!“

„Ještě nám pár kroků zbývá,“ tišil její nadšení zahradník. Moc dobře jsme to věděli, ale nikdo nepromluvil. Za chvíli jsme došli k Salvetterovu domku.

„Počkejte chvíli,“ řekl zahradník, „donesu tu protěž do skleníku a dám jí, co potřebuje.“ Zmizel v malém přístavku za domem, ale za okamžik se vrátil.

„Pojďte dál,“ vyzval nás. „Co si dáte k pití?“

„Pojďte dál,“ vyzval nás. „Co si dáte k pití?“

„Díky za pohostinství,“ řekl Ben. „Jestli si můžu přát, tak totéž, co posledně.“ Patrně stále ještě vzpomínal na hezkou chvíli, kterou jsme tu nedávno prožili. Neušlo mu, že se na něj Stella trochu vyčítavě podívala, protože dnes řídila ona. „Já jako řidič si vezmu džus,“

dodala rychle.

72

Stellina tvář se rozjasnila. Whisky chutnala stejně dobře, jako minule a brzy nás zvedla do růžové nálady.

„Adams si tu musel žít jako král,“ poznamenal Ben se zřejmým úmyslem obnovit konverzaci. Podařilo se mu to. Zahradník zabral.

„Jo.“ Odfrkl podrážděně. „Spíš jako sultán a jeho harém. Každý den tu měl jinou ženskou. Nechal si všechno na večer připravit, pak vyhnal služebnictvo do té jejich ratejny a za chvíli jsem už otvíral bránu nějaké štětce. To jsem ještě snášel. Horší to bylo časně ráno, když mě ty holky budily, abych je pustil ven. Vážený pan bankéř byl

– dámy prominou – pěknej děvkař! Mohl si to dovolit, byl milionář.

Na prachy se dá nalákat i slušná ženská. Představte si, že se pokoušel dostat i mou ženu! No,“ mávla rezignovaně rukou, „už to má za sebou. Spravedlnost se nakonec nikdy nenechá ošidit. Vykoledoval si smrt.“

„Ale,“ namítla nesměle Stella, „Vaše žena přece zemřela taky. To je spravedlivé?“

„Nebylo by, kdyby skutečně zemřela. Jenže ona stále žije a vrátí se ke mně. Vím to. Jednou odejdeme ze světa spolu, jako šťastný, vyrovnaný pár.“ Cítili jsme, že zahradník opět zapadl do svého snění a neměli jsme odvahu ho v něm rušit. Ticho nakonec přerušil Ben.

„Doktor Bloom se těchhle Adamsových radovánek nezúčastnil?“

„Ne,“ vytrhl se Salvetter ze sna, „to by Velký šéf nikdy nepřipustil. Takovéhle lahůdky byly jen pro něho. Byl to hnusný chlap. Měl všechno – a co jsem měl já? A co mám teď? Ono se řekne zahradnická firma, ale kdybych nemakal jak blázen, nebydlel zadarmo a ještě si nepřivydělával, těžko bych sebe a ty své čtyři chlapy uživil.“ To bylo chvíle načasovaná na riskantní otázku.

„Přivyděláváte si jako Superman?“ zeptala jsem se přímo.

„Je to od tebe hezké, žes mě poznala,“ usmál se proti očekávání zahradník. To je dobré znamení. „Snad jsem ti tenkrát na té oslavě aspoň trochu pomohl.“ V duchu jsem souhlasila, ale vzhledem ke Stellině přítomnosti jsem to nechtěla moc rozvádět. Omezila jsem se jen na otázku.

„Nepřehnal jste to trochu?“

„Ne,“ řekl Salvetter tvrdě. „Když jsem toho kluka viděl, vybavil jsem si Adamse, jak obtěžuje mou ženu. Panebože,“ zasnil se. „Já být 73

skutečným Supermanem, svět by vypadal úplně jinak. Udělal bych tu jiný pořádek!“

„Není to trochu naivní přání?“ zeptala se nesměle Stella.

„Ukaž mi chlapa, který je nemá. To je normální. Každý si rád zahraje na Supermana. Mít moc a nenechat se v životě jen kopat do zadku, po tom toužíme všichni. Někomu se to podaří, jako třeba tomu podvodníkovi Bloomovi.“

„Doktor Bloom je přece slušný člověk,“ zastal se advokáta Ben.

„Ani nápad! Nikdo, kdo pracoval s Adamsem, nemůže být

slušný.“ Trval zahradník umíněně na svém. „Ostatně ty peníze z banky stejně vybrakoval on, to mi nikdo nevymluví.“

„Nevšimla jsem si, že by si žil jako milionář,“ poznamenala jsem.

„To taky zatím nemůže. Musí ty nakradené prachy schovávat, jinak by si každý snadno spočítal, odkud je má. Čeká, až se na něho úplně zapomene, pak vezme prachy, odstěhuje se někam hodně daleko, založí si tučný účet a do smrti nemusí hnout ani prstem.

Uvidíte, že to tak dopadne.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože jsem slyšel, že chce tady ten pozemek se srubem prodat.

To znamená, že se chystá zvednout kotvy.“

Nebýt konejšivého účinku zahradníkovy whisky, asi by se mnou tohle sdělení pořádně zacloumalo, ale teď jsem si vůbec neuvědomila jeho závažnost.

„Vyznal se Bloom v Adamově domě?“ zeptal se Ben, jediný střízlivý z celé společnosti.

„Naprosto dokonale,“ přikývl Salvetter. „Znal ho od sklepů až po půdu.“

„A vy?“

„Jen z toho, co jsem slyšel. Snad si nemyslíš, že by mě Adams pustil dovnitř? Když mi chtěl něco nařídit, poslal Blooma do mého domku. Se mnou si hubu nešpinil!“ dodal apaticky.

Obsah láhve už zmizel v našich útrobách a vykonal své dílo.

Střízlivý Ben si s hrůzou uvědomil, že bude těžké dostat nás domů.

„Vzpamatujte se, holky,“ domlouval nám šeptem. „Poděkujeme panu Salvetterovi za pohoštění a vypadneme!“ Jenže nebylo komu poděkovat. Zahradník spal, rozvalený na své židli, a v nose mu slabě 74

hvízdalo.

„Jdem!“ zavelel Ben. „Auto máme až ve Wetley a to je šest mil!

Když si ho tam tenkrát nechal Bert, asi se pěkně prošel. Vstávat! Je fůra hodin!“

Naštěstí pro mě jsem se na cestu k vozu skoro nepamatovala a Stella asi na tom nebyla líp. Později nám Ben řekl, že mu ta štrapáce připomínala ústup poraženého vojska z bojiště. Teprve v autě jsem se trochu vzpamatovala a zachvátila mě hrůza, jak mě naši přivítají, až přivrávorám opilá. Pak mě teprve napadlo, že jsou dnes večer v divadle a než se vrátí, budu už spát. Ani nevím, jak jsem se sem s Benem rozloučila, když mě dovezl domů a dovedl až ke vchodu.

Pracně jsem se probojovala po schodech do svého pokoje a usnula jsem snad dřív, než jsem se svalila do postele.

Díky naší učitelce literatury paní Laneové vím, že Shakespearův Hamlet se nebál smrti, ale děsil se možnosti, že by v tom věčném spánku mohl mít nějaké sny. Naprosto jsem s Hamletem souhlasila.

Tíživý sen odnímá člověku osobnost, zkušenosti i moudrost. I největšího realistu postaví do situace, kterou není schopen rozumně řešit a nakonec ho upeče ve vlastní šťávě. Z toho snad vznikla představa pekla.

Dnešní noc mi nabídla obojí. Tvrdý spánek podobný smrti i chvíle plné bezradnosti a deprese. Když jsem se z první laskavé etapy probudila, ukazoval budík půl čtvrté ráno. Chtěla jsem si přetáhnout deku přes hlavu, ale nenašla jsem ji. Ležela jsem na trávníku před Bloomovým srubem.

„Spi,“ řekla mi Wendy.

„Kde ses tu vzala?“

„Našla jsem si novýho kluka, Blooma. Teď tu žiju s ním.“

Rozhrnula jsem křoví za borovicí a vydala jsem se po tajné cestě.

Na obou stranách stezky vyrostly jako na povel odbočky do stran a celý kopec se změnil v ohromné bludiště. Probíhala jsem ho všemi směry, ale nikde nebyl východ. Když budu usilovně myslet na zahradníka, napadlo mě, určitě přijde a vytáhne mě odsud. Hledala jsem budík a našla jsem ho na zemi. Asi jsem ho shodila, když jsem rozhrnovala křoví. Vzduchem se ozvalo zasvištění a následoval 75

tlumený úder. Hmátla jsem po dece a našla jsem ji. Letěla jsem vzduchoprázdným, mrtvým prostorem. Doufala jsem, že se

neudusím, protože znám magické slovo „bankomat“. Okolo mě létaly křížem krážem rakety. Bála jsem se, že do některého narazím a odkláněla jsem je voláním: „Jděte pryč! Já svůj úkol splním!“

„Superman je váš zahradník Salvetter,“ řekla máma. „Je to slušný člověk, ale teď musím jít nakrmit sovy.“ Ze zahrady jsem zaslechla ptačí zpěv. Otevřela jsem oči a oslepil mě sluneční jas, který se dral oknem do pokoje. Snažila jsem se vylézt z postele a šlápla jsem na spadlý budík. Bylo tři čtvrtě na sedm. Mátožně jsem se dopotácela do koupelny a dala si studenou sprchu. Pak jsem se vydrbala osuškou a začala jsem se podobat člověku. Vrátila jsem se do pokoje, abych si našla nějakou vhodnou garderobu, ale když jsem se obrátila k šatníku, málem se mi podlomily nohy. Na dveřích skříně se bělal malý papírek, přibodnutý těžkou vrhací šipkou. Chvíli trvalo, než se mi podařilo šipku ze dveří vytáhnout. Sesunula jsem papírek z jehly, obrátila ho a přečetla si ho. Stálo na něm: Brzy zemřeš!

76

X.

„Takže abychom to stručně shrnuli,“ drnčel ze sluchátka doktorův hlas. „Pokud jsem ti vůbec rozuměl, jde o tři věci. Za prvé ti někdo v noci hodil do pokoje šipku s oznámením, že brzy zemřeš. Je to už druhá výhružka, ale znovu opakuji, aby ses na ni vykašlala. Je to práce puberťáka. Dospělý člověk by se takhle nebavil bez vážné příčiny a ta tu není. Hledej mezi spolužáky. Až toho vtipálka najdeš, můžeme ho zažalovat, že ti šipkou poškodil skříň.

Za druhé chceš vědět, jestli se můj detektiv už našel a naznačuješ mi, že by třeba mohl být v Adamsově domě. To by sice mohl, ale není tam. Policie před dvěma dny na základě nějakého udání celý dům důkladně prohledala, a kdyby tam někoho našla, už by se o tom vědělo.

A za třetí – jak jsi přišla na ten nesmysl, že chci prodat svůj pozemek a srub? Kam bych se jednou odstěhoval, až zavřu svou advokátní kancelář? Je pravda, že několik zájemců se se mnou snažilo jednat, ale odmítl jsem je. A teď musím končit, mám v čekárně klienta. Příště zavolej, jen když budeš mít něco důležitého.

Můj čas je drahý. Ahoj.“

„Děkuji, pane doktore, na shledanou,“ řekla jsem, dřív, než jsem otevřela pusu.

Asi jsem neudělala dobře, že jsem doktorovi hned ráno zavolala, ale byla jsem úplně vyšinutá, zblblá a potřebovala jsem rychlou první pomoc od někoho rozumného. Dodatečně jsem se zastyděla, protože jsem asi v rozčilení mlela páté přes deváté, ale utěšovala jsem se, že je snad doktor na takové vzrušené blábolení svých klientů zvyklý. Já ovšem nejsem klient, pomyslela jsem si s hořkostí. Není mi osmnáct.

77

Bloom mě nebere vážně, jinak by se mnou jednal uctivěji.

Pod okny se ozvalo krátké zatroubení. „Ahoj,“ zahalekal Benův hlas. „Už jsi vzhůru? Pojď, vezmu tě do školy.“ Vyhlédla jsem ven.

„Ahoj. Čemu vděčím za tolik péče?“

„Myslel jsem, že se ti po včerejšku asi nebude chtít vstávat, tak jsem pro tebe zajel, abys náhodou nezaspala.“

„To je od tebe moc hezké,“ řekla jsem a kupodivu jsem to myslela upřímně. Byla jsem šťastná, že se o své bolesti mohu s někým podělit. Než jsme dojeli na školní parkoviště, věděl už Ben všechno a čelo se mu krabatilo starostlivými vráskami.

„Nevím, jestli je chytré svěřovat se právě Bloomovi. Je to podvodník. Ode dneška mu už nevěřím ani slovo.“

„Proč?“ vyjevila jsem se.

„Protože jestli ti řekl, že svůj pozemek nechce prodat, tak lhal.

Podívej!“ Vytáhl z kapsy ne jako noviny, otevřel na vnitřní stránce a ukázal na malý, zatržený inzerát, který se mezi ostatními skoro ztrácel: Prodám srub s rozsáhlým pozemkem na jižní straně Pinewood Canyonu. Kontakt: Dr. Oscar Bloom, právní poradna Magnum.

„Jak jsi na to přišel? Náhodou?“

„Když včera Salvetter o tom prodeji mluvil, chtěl jsem se přesvědčit, jestli ho doktor někde inzeroval a ráno jsem našel tohle.

Přesně v Bloomově stylu: malé, skromné, nenápadné.“

„Panebože!“ zhrozila jsem se. „A já se mu tady vykecávám!“

„K něčemu dobrému to bylo. Kdybys mu nezavolala, neměli

bychom důkaz, že je lhář.“

„A co mám dělat s tou šipkou?“

„Dej mi ji i s tím papírem. Udělám pokus – prokristapána! My tu dřepíme v autě a hodina už dávno začala!“

Vystřelili jsme z auta a za pár vteřin jsme udýchaně vrazili do třídy, kde generál Ben zase jednou vystoupil v roli zkroušeného žáčka a snažil se vysvětlit naše zpoždění poruchou vozu.

„To musela být opravdu vážná porucha, když jste se tak dlouho museli radit, co s tím,“ utřela ho paní Laneová, kterou jsme vyrušili z přednášky o literatuře Východu. „Celou dobu se tu na vás dívám z okna, jak se v autě pěkně bavíte. Sedněte si!“

78

Vklouzla jsem na své nové místo vedle Stelly. Ani ona nesálala nadšením.

„Mám průšvih,“ svěřila se mi. „Táta si na mě večer počkal, a když mě viděl, udělal strašný binec. Teď už se těžko někam dostanu.“

„Řekla jsi mu, kde ses namazala?“ vylekala jsem se.

„Tak blbá nejsem. Řekla jsem, že to bylo ve Spencerově

restauraci.“

„Dobře jsi udělala,“ oddechla jsem si.

„Vůbec ne. Víš, co táta nakonec řekl? Že kdybych se opila někde v ústraní, tak se to ještě dá prominout, ale dělat rodině ostudu na veřejném místě, kde nás každý zná, je vrchol bezohlednosti. Člověk se nezavděčí,“ dodala sklesle.

Zdálo se mi, že se dnes vyučování táhne do nekonečna, a dalo mi dost práce, abych se na cokoli soustředila. Oddechla jsem si, když jsme se znovu octli v naší „dekompresní zóně“ u skřínek. Jako vždycky tu byl nával, dohadovaly se tu důležité věci a jeden překřikoval druhého. Na konci chodby se v davu vynořila černá hlava, která mířila k nám.

„Teď udělám ten pokus,“ zašeptal Ben. „Wendy!“ zavolal.

„Mohla bys na chvilku?“ Černovláska se zastavila a Ben vytáhl z kapsy šipku. „Není tohle náhodou tvoje?“

„Je!“ zajásala Wendy. „Poznávám jí na první pohled.“

„Jak ji poznáš?“ zeptal se nedůvěřivě Ben.

„Všechny své šipky jsem si označila. Tady tu rýhu kolem,“

ukazovala prsem, „jsem u všech vyplnila červeným lakem na nehty.“

Měla pravdu. Úzký červený prstýnek byl jasně viditelný.

„Kde jste ji našli?“ naléhala Wendy. „Hledám ji všude jako blázen. Chybí mi v sadě.“

„Třeba tě bude zajímat, že tuhle šipku hodil dnes někdo

otevřeným oknem do Lucyina pokoje. Byl na ní napíchnutý tenhle lístek. Přečti si ho.“

„Tak aby bylo jasno,“ řekla Wendy, když přelétla papír očima.

„Ta šipka je moje, ale s tím milým proroctvím nemám nic

společného. Já nikomu nevyhrožuju a šipky házím do terče, ne do oken.“

„A nemáš představu, jak se ten pisálek k tvé šipce dostal?“

79

„Asi stejnou jako ty. Buď jsem ji ztratila a on ji našel, nebo mi ji při nějaké sportovní akci ukradl. Šipky si do sejfu nezamykám. A jestli to chcete na rovinu, vůbec se nedivím, že vám někdo vyhrožuje. Strkáte nos do věcí, do kterých vám nic není. Vy jste si prostě umínili, že Berta někdo zavraždil, a protože si myslíte, ž jste lepší než policajti, pátráte po vrahovi sami.“

„Jak si na to přišla?“ vydechl Ben užasle.

„Trochu jsem vás sledovala. Zajímalo mě to. Koneckonců Bert byl kdysi taky můj kluk a měla jsem ho moc ráda. A když jsem vás pak na tom večírku YMCY viděla lézt do kopce, bylo mi jasné, že jdete čmuchat do Adamsova domu a vypravila jsem se za vámi.“

„Vešla jsi dovnitř?“ vydechl ohromený Ben.

„Ne, vypravila jsem se tam až druhý den. Musel to být krásný dům. Ten salón v patře je úžasný. Je, bohužel, jediný, který z té nádhery zbyl. Všechno ostatní jsou trosky.“

„Počkej!“ vyjevila jsem se. „Jaký salon?“

„No, ten krásný pokoj v prvním patře nad terasou,“ nechápala Wendy. „Přece jste na něj museli taky narazit.“

„Ne,“ přiznala jsem se. „Do patra jsme se nedostali. Byli jsme jen…“ Benův zuřivý pohled mi nedovolil dokončit větu.

„Byli jsme jen v přízemí,“ opravila jsem se.

„To jste toho moc nevypátrali,“ ušklíbla se Wendy.

„Vidělas nás odcházet?“ zeptal se Ben.

„Neviděla. Když jste vlezli do domu, šla jsem zpátky do kempu.

Tam jsem zjistila, že se jedné kamarádce udělalo špatně, tak jsem ji odvezla domů a znova jsem se vrátila.“

„V životě by mě nenapadlo, že by v takové ruině mohl někdo bydlet,“ ozvala se Stella. „Měla jsi štěstí, že pan domácí nebyl doma.“

„Však jsem se taky pěkně vyděsila, když jsem v těch troskách narazila na takový přepych. Ten doktor musí být pěkně zazobaný.“

„Jaký doktor?“ užasli jsme.

„Jméno si už nepamatuji, ale vzala jsem si jednu z vizitek, které měl na psacím stole. Podívejte.“

Vytáhla z báglu malou kartičku se stručným textem: JUDr. Oscar Bloom, advokát.

80

„Prokristapána!“ vyjekla Stella.

„Vy toho doktora znáte?“ podivila se Wendy.

„No…“ zachraňoval situaci Ben. „Několikrát jsme ho viděli na policii, když vyšetřovali Bertovu smrt. Je to soused, který má pozemek proti Adamsově výšině.“

„Má s tím případem něco společného?“

„To přece nevíme.“

„Jste detektivové na baterky,“ ušklíbla se Wendy. „A přitom si myslíte, že jste nad policajty a vyřešíte případ století. Pokud jde o mě, já budu taky pátrat, ale po něčem úplně jiném.“

„Po čem?“

„Po tom grázlovi, co mi ukradl šipku a poslal po ní tu pohrůžku.

Přece si takovou sprosťárnu nemůžu nechat na triku.“

„Nikdo tě přece neobviňuje. Šipek jsou na světě milióny a dávat tě do souvislosti s tou pohrůžkou jen proto, že jsi v šipkách jednička, je nesmysl.“

„Jo,“ přikývla Wendy. „Šipek je na světě fůra. Jenže tahle byla moje, označená červeným proužkem a je dost lidí, kteří na první pohled poznají, že mi patří. Až se to začne vyšetřovat, budu podezřelá číslo jedna.“

„Co by se vyšetřovalo?“ vyjevila jsem se.

„No přece ta pohrůžka,“ podivila se pro změnu Wendy. „Nevím, jak ty, ale kdybych takovou zprávu dostala já, šla bych s tím na policii. To je přece logické, ne?“

Chudák Wendy! Kdyby byla aspoň trochu v obraze, bylo by jí jasné, že tohle je případ, kde logika naprosto selhává.

„Připadám si jako idiot,“ řekl Ben a bezradně se rozhlédl po útulném nepořádku mého pokoje. „Jdeme na všechno úplně špatně.

Vždycky pracně vypátráme nějaké tajemství, které všichni kolem už dávno vědí. Odhalujeme záhady tam, kde nejsou. Radujeme se jak malí, že jsme vypátrali totožnost Supermana a co z toho? On to nejen netají, ale ještě se tím chlubí. Fotíme noviny na stěně, abychom měli důkaz, že Bloom byl ve spojení s Adamsem a ono je to veřejné tajemství. A když nakonec kápneme na něco opravdu důležitého, musí nám to říct Wendy!“

81

„Myslíš ten parádní pokoj v Adamsově domě?“ ozvala se Stella.

„Co jiného? To je přece stopa jako hrom! Mlátil bych se do hlavy, že jsme si tenkrát ten barák pořádně neprohlídli.“

„Nejanči,“ uklidňovala jsem ho. „Objevili jsme přece tu horní cestu…“

„To neplatí,“ nedal se utěš i t B e n . „Tu nám ukázal Salvetter.

Kdyby to neudělal, víme dodnes pendrek!“

Bylo mi jasné, že ho musím dovézt k pořádku a vsadila jsem se jeho smysl pro systematiku.

„Poslyš,“ řekla jsem věcně. „Nedávno jsi nám tu rozebral situaci a vyvodil jsi z ní šest otázek. Už jsi nějakou zodpověděl?“ Ben zalovil v báglu, vytáhl ušpiněný a pomačkaný papír a zakoukal se do něho.

„První otázku ne,“ řekl. „Nevíme, komu skládačka patřila a jestlis ji vyhrála náhodou, nebo ti ji někdo podstrčil. S druhou je taky potíž.

Nevíme, jestli ta kresba sklepů byla zpráva pro tebe, nebo ne. Třetí otázka má jasnou odpověď: Bloom se straní lidí, aby se zapomnělo na jeho minulost. Čtvrtá otázka vychází napůl: Salvetter měl sice možnost vraždit, ale neměl k tomu důvod. Pátá otázka: Wendy Barberová ty pohrůžky nepsala. Spíš se zdá, že ji to vyhrožování chce někdo hodit na krk. A konečně šestá otázka: Jestli Bloom mluví pravdu, je mrtvý Irwing Slow skutečně detektiv, kterého si najal. A to je všechno.“

„Moc jsme nepopojeli, že?“ ozvala se Stella skepticky.

„Ne,“ přiznal se Ben. „Je to všechno úplně na belu.“ Znechuceně zmačkal papír a hodil ho do kabely. Se snahou vrátit ho na cesty logického myšlení jsem neuspěla.

„Napadají mě zajímavější záhady,“ řekla Stella. „Třeba to, proč se k nám Salvetter chová tak přátelsky, proč nás zve na skleničku a prozrazuje nám věci, o kterých si myslíme, že jsou tajné. Žádný normální člověk by se s námi nebavil.“

„Je sám, tak se chce vypovídat,“ hučel Ben. „Samota leze na mozek a člověk se potřebuje vykecat z mindráků. Salvetter jich má asi dost. Celý život makal jako slouha, tajtrlíkoval před Adamsem, klaněl se před Bloomem…“ Náhle se zarazil. „A co když se před ním klaní ještě teď? Jestli advokát má v Adamsově domě svou rezidenci, musí být se zahradníkem ve spojení. Nemůže tam přece bydlet tajně 82

a ten přepychový pokoj si určitě taky nezařizoval sám, to dá rozum.

Ale jestli to takhle je, pak Boom jako vždycky poroučí. Salvetter jako vždycky poslouchá. Starý scénář, který se táhne už léta. A z toho plyne, že zahradník musí doktora pořádně nenávidět.“

„Tím se taky nijak netají, ale zatím nám neprozradil nic, co by Bloomovi mohlo uškodit.“

„Nemusel mluvit. Neukázal nám snad přístup na skálu? Neprovedl nás doktorovou tajnou cestu k Adamsovu domu? To je víc než fůra slov.“

„Dobrá,“ řekla jsem. „Naznačil nám jasně, že Bloom má v Adamsově domě zelenou. Jenže to tady asi nakonec nebude tajnost.

Jestliže policie po našem anonymním volání celý ten barák prohledala, určitě našla sklepy s rakvemi i ten parádní salón – a nic se nestalo. Jistě si vzali na paškál zahradníka a ten je odkázal na Blooma, který to všechno nějak logicky vysvětlil. Kdyby ne, byl by z toho už dávno poprask.“

„Jak by to mohl vysvětlit?“

„Snadno. Kdyby například jeho kancelář zprostředkovala prodej té Adamsovy nemovitosti, mohl by tvrdit, že ten salón je lákadlo pro kupce a ty rakve ve sklepě jsou makety rodinné hrobky, kterou tam chtěl majitel vybudovat.“

„Jak víš, že Bloom ten prodej zprostředkuje?“

„Je to pravděpodobné. Je přece, pokud jde o práva a závazky, nejbližší bankéřův zástupce. Po Adamsově smrti se logicky postavil na jeho místo.“

„Takže…“ povzdechla si Stella, „máme tu nového Adamse.

Přesně podle zahradníka: Každý mrtvý se vrací na místo, kam patří, i když třeba v úplně jiné podobě.“

„Nech zahradníka snít,“ přerušil ji Ben.

„Vycházejme raději z

toho, že ti pánové byli dva, léta vedli společně banku, společně si z ní dělali dojnou krávu a přitom si navzájem moc nevěřili a neměli se rádi. Kdybychom v jejich situaci byli, kam bychom si ukládali své nakradené prachy, abychom je měli oba blízko a přesto je žádný neměl u sebe?“

„Někde na neutrální půdě.“

„Správně,“ přikýval Ben. „A kde je takové místo?“ Zírali jsme na 83

něho s otevřenou pusou, ale paprsek poznání nás neosvítil.

„No přece ta stará hrobka!“ dokončil vítězně náš generál.

„Hraniční kámen! Oběma stejně dostupný, od obou stejně vzdálený, ze všech stran chráněný soukromým pozemkem – ideální sejf pro společný poklad dvou nedůvěřivých hamounů! Jenže teď už tu zbyl jen jeden – náš ctihodný doktor Bloom, který před námi tají, že chce prásknout do bot!“

„Myslíš, že Bloom je vrah?“

„Má Adamsovy prachy. A pro peníze se vraždí nejčastěji.“

„A co představuješ, že s tím uděláme?“

„Budeme se muset na ten jejich hraniční kámen pořádně podívat.“

„Dnes ne!“ zaúpěla Stella. „Mám nejvyšší čas se ukázat doma, aby si táta nemyslel, že se zase někde opíjím. Hodíš mě k nám, Bene?“

„Jistě,“ souhlasil chabě generál. Bylo na něm vidět, že by se nejraději ihned rozjel k podezřelé hrobce, ale Stellinu přímou žádost nemohl jen tak odmítnout. Nebylo mi po chuti, že mě můj kluk opouští a odjede se Stellou, ale nedala jsem to najevo. Zamávala jsem jim a sledovala jejich vůz, jak se po dlouhé silnici vzdaluje a stále se zmenšuje. Když už byl jako tečka, zahnul za roh. A pak se z dálky ozvalo zaječení brzd a tupá rána. Na chvíli jsem ztvrdla jak solný sloup a pak jsem se bez rozmyslu rozběhla na místo tušeného neštěstí. Pozdě jsem si uvědomila, že jsem neodhadla vzdálenost, která mě od něho dělí. Už ve třetině cesty jsem byla u konce s dechem a začalo mě píchat v boku. Proklínala jsem se, že jsem si nevzala auto, ale na to už bylo pozdě. Potácela jsem se kupředu jako opilá, ale nezdálo se, že se vzdálenost mezi mnou a cílovou křižovatkou podstatně zkracuje. Zaslechla jsem za zády houkání sanitky, hned nato přesvištěla kolem mě a zmizela za rohem. O chvíli později následovala policejní vůz. Zkusila jsem znova se dát do běhu, ale nešlo to. Pot se ze mě řinul, nohy se mi podlamovaly, dýchala jsem jako lokomotiva a byl jsem vděčná za každý krok kupředu. Sanitka za rohem se znovu rozhoukala a odjela někam opačným směrem. Zvuk její sirény pomalu slábl, až úplně zanikl.

Sebrala jsem poslední síly, dopotácela se k nešťastné křižovatce a pohlédla za roh. Pak mě nohy s konečnou platností zradily. Sedla 84

jsem si na chodník a dala se do breku, protože to, co jsem viděla, bylo strašné.

Benův vůz ležel na boku na vozovce a chyběl mu skoro celý předek. Bylo jasné, že nemohl odolat čelnímu střetu s takovým tankem, jakým je mohutný land rover, který do něho v protisměru najel a díky svým mohutným čelním nárazníkům zůstal

nepoškozený. Kolem toho otřesného divadla se hemžili policisté, proměřovali brzdné dráhy a odháněli zvědavce. Černý land rover se nad tím zmatkem vypínal jako zkázonosný démon, jako Goliáš, který proti všem pravidlům přemohl Davida, jako ztělesněné vítězné zlo.

Místo za jeho volantem bylo prázdné, ale teď už jsem bezpečně věděla, kdo na něm seděl. Tenhle vůz přece patří Bloomovi!

85

XI.

Chodba nemocnice sv. Patrika zářila bělostí a příjemně chladný vzduch byl prosycen slabou vůní dezinfekčních prostředků.

„Chtěla bych navštívit své přátele Stellu Darbyovou a Bena Frazera,“ ohlásila jsem sestře. „Přivezli je k vám po autonehodě.“

„To asi ještě nebude možné. Ale jestli chvíli počkáte, pokusím se vám zavolat doktora Malcolma, který je ošetřuje. Ten vás může informovat líp.“ Chvíle čekání se protáhla na čtyřicet minut, pak teprve se doktor objevil.

„Zatím s nimi mluvit nemůžete,“ prohlásil rezolutně. „A upřímně řečeno – jim asi moc do řeči není. Ještě tak asi dva dny si pobudou na intenzivní péči a pak je teprve přeřadíme na normální pokoje.“

„Jak na tom jsou? Co se jim stalo?“ naléhala jsem.

„Ten chlapec má zlomeninu pravé ruky a levé nohy, dívka má zlomenou levou ruku. Naštěstí ty fraktury nejsou komplikované. Oba mají naražená žebra, ale vnitřní zranění nejsou prakticky žádná.“

„A kvůli tomu jsou na intenzivní péči?“ nechápala jsem.

„Ne tam jsou proto, že oba utrpěli otřes mozku. To už je vážnější, ale předpokládáme, že i ten projde u obou bez následků. Jsou mladí, zvládnou to. A teď mě omluvte, musím se vrátit. Dřív než za dva dny se o návštěvu nepokoušejte. Řekl jsem totéž i rodičům obou pacientů.“ Lehce se uklonil a odešel.

Na cestě z nemocnice jsem propadla zoufalství. S případem otřesu mozku jsem se ještě nikdy prakticky nesetkala a měla jsem volné pole pro děsivé představy. Co když mí nejbližší přátelé zblbnou? Co když ztratí paměť? Jak se zachovám, když mě při příštím setkání vůbec nepoznají? Jak s takovým zraněním budou schopni dál žít? A 86

to všechno kvůli nepatrné náhodě! Kdyby byla Stella nepožádala Bena, aby ji odvezl domů, mohli být oba zdraví!

Jenže – je to skutečně tak? Nebyl by to jen odklad? Jestli chtěl doktor oba zabít, určitě by si k tomu později našel další vhodnou příležitost. O tom, že Bloom má v tom atentátu prsty, jsem vůbec nepochybovala, ať už vraždil sám, nebo si na to někoho najal. Spíš to druhé. Nafintěný pan advokát s duší otrlého westernového pistolníka by si vlastní ruce nešpinil. Celý život byl zvyklý poroučet a dát si sloužit. Ani teď, když už má dny své slávy za sebou, se to nezměnilo.

Naopak. Převzal dům po Adamsovi, vládne nad jeho majetkem a stále využívá prostoduchého zahradníka jako svého poskoka, o kterém ví, že nemá odvahu se mu vzepřít. Takový vztah má ovšem pro pány i nevýhody: čím oddanější a věrnější sluhové, tím toho o svých chlebodárcích víc vědí. Napadlo mě, že nám sdílný Salvetter určitě neřekl o Bloomovi všechno, co by chtěl. Stálo by zato ještě jednou k němu zajít a přemluvit ho, aby vyložil karty, i kdyby nás to mělo stát další opici. Nás? Proč myslím v množném čísle? Žádné

„my“ teď neexistuje a kdoví, jestli ještě někdy bude! Zbyla jsem tu teď sama – já jediná, zcela nelogicky právě ta, které někdo vyhrožuje smrtí! Cítila jsem, že se začínám chvět a sevřela jsem pevněji volant.

Zoufalost náhle vystřídal vzdor.

Nevadí, že jsi sama, dodávala jsem si odvahu. Nemůže za tebe vždycky myslet Ben. Teď musíš dokončit, co jsme společně začali, a to hezky rychle, než se nám vrah vypaří! Každá minuta je drahá!

A pak přišlo neuvážené rozhodnutí. Zastavila jsem u chodníku a zavolala domů. Ohlásila jsem, že si zajdu do kina a přijdu později.

Máma s tím kupodivu souhlasila a tím mi vlastně zahradila poslední ústupovou cestu. Teď už jsem couvnout nemohla. Můj cíl byl jasný: Navštívit zahradníka, prozkoumat tu starou hrobku a zjistit, jestli se v ní opravdu mohou skrývat Bloomovy milióny. Tušila jsem sice, že je to pitomost, ale zároveň jsem věděla, že kdyby Ben mohl, určitě by tam šel pátrat. A protože nemůže, musím to udělat za něho.

Objela jsem blok a obrátila vůz směrem k horám. Otevřela jsem všechna okénka, aby do rozpáleného vnitřku auta vniklo co nejvíce vzduchu. Bylo strašné vedro a nad obzorem vystávala hrozivá kupa mračen. Vzhledem k blížící se bouřce jsem změnila pořadí 87

programu: Nejdřív prohlédnu tu ruinu a pak teprve navštívím Salvettera. Ale kde v tom případě nechám vůz? Dojet až k zahradníkovu domku nemůžu. Pozval by mě dál a znemožnil by mi tím prozkoumat hrobku. Jediné řešení bude odstavit auto na parkovišti YMCY a vyšplhat se do vrchu po svých.

Nebyla to pěkná představa, ale skutečnost byla ještě daleko horší.

Nedošla jsem ani do půlky kopce a bylo mi na omdlení. Pot se mi řinul z čela a pálil mě v očích. Předbouřkové dusno mou únavu umocňovalo. Ulevilo se mi teprve, když konečně stoupání přešlo do roviny. Nabrala jsem druhý dech, pokračovala v chůzi a dávala dobrý pozor, abych nepřešla místo, kde ústí tajná stezka. Nebylo snadné ho najít. Temné mraky už pokryly celou oblohu a pořádně se setmělo.

Příroda mi chystala slavnostní uvítání. V okamžiku, kdy jsem prolezla křovím na Bloomovu stezku, proťal nebe mohutný blesk, provázený ohlušující kanonádou hromu. Rázem mě opustilo nadšení pátrače, a uvědomila jsem si, do jakého hazardu jsem se pustila. Máš rozum? Vyčítala jsem si. Vždyť lezeš vrahovi přímo do náruče! Měla jsem šílený strach, ale jakási dosud neznámá, zasutá hrdost mi bránila rozběhnout se zpátky. Ještě poslední oblouk cesty a budu u hrobky. V pološeru jsem už zahlédla okraj mýtiny, na které stála.

Doplížila jsem se až k ní, vtlačila jsem se do křoví a opatrně vyhlédla ven, jako bych čekala, že uvidím vraha. A pak se mi podlomila kolena a zachytila jsem se větví, abych neupadla. On tam opravdu byl!

Ctihodný doktor Bloom ve své kovbojské podobě klečel před hrobkou a právě odklápěl těžkou kamennou desku na jejím boku.

Vedle něho stála na zemi velká, zelená krabice. Doktor zápasil s těžkým břemenem, slyšela jsem, jak funí a tiše kleje. Nakonec kámen odsunul stranou a na jeho místě se objevil vchod. Kovboj si oprášil ruce, odplivl si, lehce zvedl zelenou bednu a zmizel s ní v hrobce.

Počínal si naprosto přirozeně a zřejmě ho ani nenapadlo, že by ho tu mohl někdo překvapit. Neodhadla jsem, jak dlouho byl uvnitř, když se z hrobky ozval zvuk, jaký vydává těžký, vlečený předmět. Hned nato se objevila Bloomova záda a pak ruce, táhnoucí na háku zelenou bednu, tentokrát zřejmě plnou. Otrlý kovboj ji dotáhl až na cestu, odhodil do vchodu hák, který dopadl na podlahu hrobky s hlučným, 88

kovovým zařinčením a vrátil kamenné dveře na jejich místo. Pak si plivl do dlaní, zvedl bednu za postranní držadla a vykročil s ní směrem ke srubu. Na jeho chůzi bylo vidět, že i tak silný muž, jako je on, má s tíhou svého nákladu co dělat. Neohlédl se, ani se nepokusil zahladit stopy, které do trávníku vyryla vlečená bedna. Na svém pozemku si byl jistý. Co by asi udělal, kdyby zjistil, že jsem odhalila jeho plány? Určitě by mě zabil, protože nic jiného by mu nezbývalo! Stejně jako zabil ostatní, kteří mu stáli v cestě. A teď je na útěku a stěhuje si své poklady s sebou. Zahradník i Ben to odhalili správně!

Počkala jsem si, až doktor s bednou zmizí za zátočinkou cesty a pak jsem opatrně vylezla z křoví. Nohy se mi stále ještě chvěly a dalo jim dost práce, než mě donesly přes mýtinu až k hrobce. Zapřela jsem se o stěnu a pokusila se pohnout kamenem. Musím se přece dovědět, jaké poklady ten úkryt skrývá! Jsou to peníze? Zlato?

Šperky? Cenné papíry? Vzácné starožitnosti?

Cloumala jsem kamenem, ale ani se nepohnul. Má síla na něj nestačila. Hledala jsem po okolí něco, co by mi mohlo posloužit jako páka, ale nic vhodného jsem nenašla. Byly tu jen samé tenké, pružné větve. Bezmocně jsem se opřela o stěnu ruiny a zavřela oči. A příroda, jako by čekala právě na tenhle okamžik mé bezmoci a prohry, rozpoutala kolem mě peklo. Oslnivý blesk, rachot hromu – a pak se nebe otevřelo jako protržený měch a zalilo vyprahlou zem hektolitry vody. Zoufale jsem cloumala kamenem, abych se dostala dovnitř skrýše a ochránila se před vodními přívaly, ale nebylo to nic platné. Zpanikařila jsem a vyrazila do lijáku směrem k Adamsově výšině. Pokud se včas dostanu k zahradníkovi, bude to dobré. Jistě se mě ujme a dá mi něco pro zahřátí! Osuším se, trochu se vzpamatuji, odpočinu si a až ta strašná bouřka přejde, vypravíme se k hrobce. Pro Salvettera rozhodně nebude těžké se dostat dovnitř. Odhalíme Bloomův ukrytý majetek a můžeme na něho rovnou zavolat policii.

Tyhle růžové sny se mi honily v mozku a nezahnaly je ani přívaly lijáku, které mi dopadaly na hlavu. Povýšily mou strastiplnou cestu na poslání, které musím stůj co stůj dokončit. Ale čím déle jsem se probíjela deštěm, tím více jsem si přestávala věřit a doufala jsem, že za mě práci mstitele převezme zahradník. Hraje si na Supermana, ať 89

ukáže, co umí!

Potácela jsem se od jedné strany křoví ke druhé a docházely mi síly. Jenže když jsem pak opustila tajnou stezku a dostala se na hlavní cestu, bylo ještě hůř. Bořila jsem se až po kolena do rozměklé, jílovité půdy a liják mě doslova přibíjel k zemi. Z dálky jsem mezi stromy zahlédla, že se v okně zahradníkova domku svítí. Nevím, jak by to dopadlo, kdybych to světlo nezahlédla. Asi bych všechno vzdala a utopila se v bahně. Zmobilizovala jsem poslední zbytky energie a doslova se doplazila na vydlážděnou plochu před Salvetterovým domkem. Cesta to byla krátká, ale zdálo se mi, že jsem na ni vypotřebovala celou délku svého života. Ležela jsem před Salvetterovými dveřmi, déšť domě bušil a odmýval z mých nohou nánosy bahna, které stékaly po dlážkách a mizely v zaplavených záhonech. Zvedla jsem ruku a zabušila na dveře. Otevřely se a do kulisy útulné místnosti vešel zahradník. Chvíli na mě nedůvěřivě civěl a pak řekl měkce:

„Ahoj, Meryl, vítám tě doma. Věděl jsem, že přijdeš!“

Věříte v zázraky? Já ano. Když jsem otevřela oči, byla jsem v úplně jiném světě. Rozvalovala jsem se v pohodlném křesle v pokoji, stylově zařízeném starobylým nábytkem. Měla jsem na sobě cizí šaty, které by se spíš hodily pro mámu než pro mě, ale bezvadně mi padly. Přede mnou na malém stolku stála načatá láhev whisky a dvě skleničky. Jedna byla má, druhá patřila Supermanovi, sedícímu v křesle naproti mně. Jeho oči, stíněné maskou, mě upřeně pozorovaly.

Pochopila jsem, že jsem v tom krásném pokoji v Adamsově domě, o kterém mluvila Wendy. Vyhlídka z okna mi to potvrdila. V mlžném oparu, jakoby zavěšený ve vzduchu, se vznášel zarostlý hřeben Bloomova pozemku, přerušený pouze oknem srubu. Bylo po bouřce.

Vyprahlá země nasákla do sebe hektolitry vody a teď unaveně vydechovala. Právě tak jako já.

„Jak jsem se sem dostala?“ zeptala jsem se užasle.

„Donesl jsem tě sem,“ řekl Salvetter, „abys věděla, že tě tvůj muž nemusí přivítat jen v zahradnickém domku. Abych ti ukázal, jaký přepych tě čeká, až se jednou zase vrátíš. Tohle všechno bude naše, Meryl!“

90

„Já přece nejsem Meryl,“ vyjevila jsem se.

„Jsem Lucy

Redfordová.“

„Možná pro všechny ostatní, ale pro mě jsi Meryl Salvetterová, má žena. Poznal jsem to už před rokem, když sem tě poprvé viděl na školním hřišti. Dávno před tím, než jsme se osobně setkali na policii.

Jenže tys o tom neměla tušení a já tě přímo oslovit nesměl. Mohl jsem ti jen vysílat anonymní poselství, ze kterých bys pochopila, kdo vlastně jsi a vrátila se ke mně.“

Zamrazilo mě, protože mi náhle došlo, jaká poselství má

zahradník na mysli, i to, že za jeho prostoduchým mysticismem se může skrývat nebezpečné šílenství. Kupodivu jsem se necítila ohrožená. Jestli mě tenhle zářivý Superman považuje za svou ženu, kterou miluje a na kterou dlouho čeká, určitě mi neublíží! Přijmu tedy tu roli a s její pomocí odhalím příčiny nepochopitelných záhad, které jsem se zatím marně snažil vysvětlit.

„Tu skládačku v tombole jste mi podstrčil vy?“

„Ano. A klidně mi tykej. Jsem přece tvůj muž.“

„Dobrá,“ opravila jsem se ochotně. „Ta skládačka je od tebe?“

„Samozřejmě. Bylo to jednoduché. Prodal jsem ti lístek do tomboly, zapamatoval si tvé číslo a pak ti předal skládačku jako výhru, jako první poselství. Byl jsem zvědav, jestli ji ještě poznáš. Je přece tvoje. Koupil jsem ti ji hned po svatbě k narozeninám.“

„Jistě,“ souhlasila jsem rychle, ve snaze hrát roli manželky co nejlíp. „Ale co znamenala ta kresba na druhé straně?“

„To byla má vize,“ řekl a vycítila jsem, že se pod maskou usmívá.

„Taky jsem už jednou zemřel, a když jsem odcházel ze světa, vzal jsem si tu skládačku sebou, abych neměl dlouhou chvíli. V čase své smrti jsem hodně přemýšlel a rozhodl se, že až se znovu vrátím na zem, uctím tvou i Adamsovu památku tím, že vás oba řádně

pohřbím. Na zadní stranu skládačky jsem si nakreslil plánek, jak by jednou mělo vypadat místo vašeho odpočinku a vybudoval jsem ho hned potom, co jsem se vrátil do nového života. Dal jsem mu jméno Kaple Velkého Smíření. Tobě jsem přichystal krásnou rakev a každý týden jsem ti do ní nosil čerstvé květiny. Věděl jsem, že tě to ke mně přiláká, protože kytkám žádná žena neodolá. Jenže to bylo málo.

Nechtěl jsem tě přijmout jako chudák. Chtěl jsem tě uvést do 91

přepychu, o který jsi vždycky tak stála. Opravil jsem všechen upotřebitelný nábytek, který jsem v domě našel a zařídil jim tenhle pokoj. Chystal jsem ho pro tebe, ale ten zatracený Bloom mi na něj při jedné z návštěv přišel a zabral si ho pro svá obchodní jednání. Nic mi za tu zbytečnou námahu nedal. Jen mě poklepal na rameno a pochválil mě, že se tak vzorně starám o Adamsův majetek! Svině!“

Plačtivý hlas ublíženého poddaného byl teď v přímém kontrastu se zářivým zjevem všemocného Supermana a roztočil mě v hlavě kolotoč myšlenek. Pochopila jsem, co považuje za dobu své smrti. Je to ten jeho roční pobyt v ústavu. Když ho pak propustili, vstal podle svých představ z mrtvých a vrátil se do života. Jestli ovšem tomuhle věří, pak samozřejmě nemůže pokládat smrt za něco konečného. Jen proto se může domnívat, že jsem jeho žena, která se po letech pobytu někde v neznámu k něčemu vrátila! Ale chystal mi hrobku – a náhle mě napadla strašná představa a musela jsem sebrat všechny síly, abych promluvila normálně a věcně.

„Já jsem se ti tedy vrátila,“ řekla jsem. „A až umřu, můžeš mě do té okytkované rakve položit. Ale co pan Adams? Myslíš, že se tu taky jednou objeví?“

„Už to udělal,“ usmál se Superman pod maskou. „Ten si svou očistu v mé rakvi odbyl. Teď už tam samozřejmě není. Odpočívá v kaňonu pod hustým křovím a sotva ho tam někdo najde.“

92

XII.

„Tys ho zabil!“

„Ano,“ přikývl superman nevzrušeně. „Byl to můj nepřítel, moc mi ublížil a zaplatil za to jedním ze svých mizerných životů. Tím jsme se vyrovnali. Prošel mou Kaplí Velkého Smíření a až se po čase znova vrátí, můžeme být kamarádi.“

„Jak jsi poznal, že je to on?“

„Je pravda, že nevypadal jako Adams. Ten byl vždycky jako ze škatulky, kdežto tenhle měl na sobě uválený, hnědý oblek. Starý Adams nenosil brýle a začesával si pleš, ten nový brýle měl a lízal si vlasy dozadu. Každý druhý by řekl, že jsou to dva úplně jiní lidé, ale mě neoklamal. Jasně jsem vycítil, že je to Adams, právě tak, jako jsem kdysi zcela bezpečně poznal, že ty jsi má žena, i když vypadáš jinak. My, kteří jsme prošli smrtí, tuhle schopnost máme.“

S tímhle šíleným blábolem se nedalo argumentovat. Blahoslavení chudí duchem! Bylo jasné, že roční pobyt v sanatoriu Salvetterovi naprosto nestačil. Mám před sebou nebezpečného blázna a chrání mě před ním jen to, že si hraju na jeho ženu, kterou miluje. Rozhodla jsem se věrohodnost své role nějak podpořit. Naplnila jsem Supermanovi sklenici a postavila ji před něho. Kdyby se mi podařilo ho opít… Jenže můj fešácký společník mi to zkazil. Poděkoval, nalil do mé sklenice whisky až po okraj a pozdvihl ruku k přípitku. Jeho oči za otvory masky byly tak autoritativní, že jsem se neodvážila odporovat. Cinkla jsem svou sklenicí o jeho a rázem jsem ji do sebe převrátila. Na chvíli mě ta síla ochromila, pak přišel náraz horka a s ním něco, co jsem v tu chvíli považovala za odvahu. Všechno bylo jasné. Budu hrát o čas a vypáčím ze Salvettera všechno, co se dá.

93

„Když už mluvíme o vraždách,“ řekla jsem konverzačním tónem,

„nespletl sis náhodou svou úlohu? Superman má lidem pomáhat a ne je zabíjet!“

„Superman je tu proto, aby chránil na světě pořádek, a pořádek dělají vyrovnané účty.“

„Takže na nějaké vraždě nezáleží. Zabil jsi taky Berta

Barringotna.“

„Toho kluka, co tě na oslavě obtěžoval? Sice by si to zasloužil, ale ani jsem na něho nesáhl. Po vaší oslavě jsem dělal Supermana ještě v jednom podniku, a když jsem se vrátil domů, přistihl jsem ho, jak tu bloumá kolem domu. Když mě uviděl, začal přede mnou utíkat a při tom si nevšiml, že už je na kraji srázu. Zahučel do kaňonu jako padavka. O tom jsem samozřejmě nikomu neřekl. Jako hlídač nemůžu přece připustit, aby mi sem někdo vlezl, a navíc už vůbec nesmím dovolit, aby se mi tu zřítil. Ještě štěstí, že policajti nemohli přesně určit, z které strany ten kluk do kaňonu spadl, jinak by mě to tu stálo místo.“

„Skoro bych si myslela, že Berta zavraždil Bloom,“ přiznala jsem a bezmyšlenkovitě nalila nové sklenice. „Když se včera rozhodl zabít mi nejlepší dva kamarády, musí být schopen všeho.“

Salvetter se na mě ukřivděně podíval jako umělec, jemuž ukradli životní dílo.

„Ten kovbojský páprda?“ řekl opovržlivě. „Ten je tak schopnej akorát zalézt do srubu, chlastat a chrápat! A jestli mluvíš o tom včerejším automobilovém karambolu, tak ten jsem udělal já,“ dodal hrdě.

„Jak to?“ vyděsila jsem se. „tu srážku přece zavinil doktorův vůz!“

„To ano, ale řídil jsem ho já. Doktor mi uložil, abych dodal kytku na adresu nějaké nóbl dámy ve městě a protože mám lincolna v opravě, půjčil mi na to svůj land rover. Kytku jsem odevzdal, a když jsem se pak vracel, viděl jsem, jak proti mně Přijíždějí tví kamarádi.

Byla to příležitost, jaká se hned tak nenaskytne, a rovnou jsem to do nich napálil.“

„Proč?“ vyhrkla jsem zděšeně.

„Abych tě jich na chvíli zbavil. Potřeboval jsem je vyřadit ze hry a 94

dát ti možnost, abys ke mně konečně jednou mohla přijít bez doprovodu. Každý, kdo se někam vrací, musí přijít sám. To je snad jasné, ne? Byla to jediná šance pro tebe i pro mě.“

„Jak to, že ještě nemáš na krku policajty?“

„Ty už jsem si odbyl. Hned po té havárce volali Bloomovi, ten jim oznámil, že vůz půjčil mně. Přišli za mnou a já jim řekl, že mi toho land rovera před domem té dámy někdo ukradl. Teď hledají neznámého pachatele!“ zasmál se vítězně, jako by vymyslel bůhví co chytrého. Zřejmě policii dost podcenil. Tahle naivita mu nemůže projít, pomyslela jsem si a náhle jsem si zděšeně uvědomila, že ho lituju!

Kam jsem to až došla? Sedím tu s člověkem, který zavinil Bertovu smrt, zavraždil detektiva Slowa, pokusil se zabít mé přátele – a je mi s ním dobře. Dokonce se mi zcela zvráceně líbí hrát roli jeho ženy a lichotit mu, že mě miluje!

S údivem jsem zjistila, že naše sklenice jsou už zase prázdné.

Rychle jsem je doplnila, napila se a myšlenky mi přeskočily jinam.

„Poslyš, jak jsi přišel na to, že chce Bloom prodat svůj pozemek a zdrhnout? Četl jsi v novinách inzeráty?“

„Samozřejmě. Ty inzeráty jsem dával do novin já. Musel jsem myslet na budoucnost a chránit náš majetek. Vybudoval jsem tu pro nás tohle přepychové bydlení a doktor mi ho zabral. Ale byla tu šance. Kdyby mu někdo nabídl slušné peníze, Bloom by vyklidil pole a měli bychom všechno pro sebe.“

Užasle jsem zírala na toho impozantního, urostlého kolohnáta s mozkem desetiletého kluka a pomalu ve mně narůstal pocit matky –

ochranitelky. On za nic nemůže, opakovala jsem si v duchu. Je prostě idiot. Krásnej idiot! Ve skrytu duše mi sice doutnalo podezření, že má smířlivá nálada je značně ovlivněná bohatým přísunem whisky, ale v tu chvíli mi to nevadilo. Bylo mi dobře v postavení Supermana zpovědníka a zkusila jsem zajít ve výslechu ještě dál.

„Nevíš náhodou, co si Bloom schovává v hrobce – myslím v tom vašem hraničním kameni? Než jsem přišla k tobě, odnášel si odtamtud takovou zelenou bednu. Myslíš, že v ní má peníze?“

„Houby peníze!“ vyjel Superman. „Chlast tam má! Chladí si ho tam, protože jako starý zálesák nestrpí ve svém srubu takové 95

vymoženosti, jako je elektřina nebo lednička. Vím to, protože mu v té hrobce pravidelně doplňuji zásoby. Ať se jednou uchlastá, zmetek prašivá!“ ulevil si nenávistně.

Zase jedna naše teorie padla! Povzdechla jsem si v duchu. Seděla jsem v pohodlném křesle jako zámecká paní a tupě zírala před sebe.

Něco mi stále unikalo. Superman mi sice ochotně předhodil seznam svých hříchů, ale nedovedla jsem si vysvětlit, proč k nim vlastně vůbec došlo. Proč třeba stavěl tu márnici ve sklepě, které tak hrdě říká Kaple Velkého Smíření! Jistě, něco mi už řekl. Měla pro něho očistnou, magickou funkci. Zabil detektiva Slowa, kterého ve své pomatenosti považoval za Adamse, položil ho do rakve a tím si s ním ve svých představách vyrovnal jakési záhadné účty. Adams se v rakvi očistil a až

přijde po smrti znova na svět, budou se

Supermanem zase kamarádi. A tu druhou rakev připravil pro svou bývalou ženu. Chce si s ní snad taky vyřídit nějaké účty? Zabije ji a uloží do rakve? Vždyť už je mrtvá!

V opilém mozku mě bleskla alarmující výstraha: Pro něho mrtvá není! Teď jsem jeho žena já! A rázem se vynořila další souvislost.

„Ty jsi mi na těch lístkách vyhrožoval smrtí?“ zeptala jsem se a cítila jsem při tom, že mi výslovnost dělá potíže.

„Jen jsem tě na ni připravoval. Ty opravdu brzy zemřeš, ale nic si z toho nedělej. Znova se vrátíš a bude nám spolu dobře.“

„Jak jsi věděl, kde mám skřínku?“

„Stojí na chodbě přímo proti oknu do zahrady. Znám ji jako své boty. Má číslo 132!“

„A co to bylo za nápad s tou šipkou?“

„Vzal jsem si ji jako suvenýr na jedné akci, kde jsem dělal Supermana. Ani jsem netušil, že se mi bude hodit, až ti budu chtít poslat další poselství.“ Vzpomněla jsem si na doktora Blooma, který tahle „poselství“ považoval za blbý vtip puberťáka. Měl pravdu.

Tenhle krásný chlap myšlení puberťáka rozhodně nepřekročil, jenže v jeho případě o vtip určitě nešlo a to bylo horší. Přes svou opilost jsem vycítila, že ten člověk znamená nebezpečí, proti kterému má účelově přijatá role jeho ženy není dostatečnou ochranou. Udělala jsem nesmělý pokus z ní vycouvat.

„Opravdu si myslíš, že jsem tvá žena?“

96

„Vím to,“ řekl podrážděně. „Copak bys tu takhle mohla sedět, kdybys jí nebyla? Myslíš, že bych cizí ženskou svlékal ze zablácených šatů, koupal jí ve vaně jako malou holku, převlékal jí do tvého prádla a do tvých šatů a usadil ji v pokoji, který jsem zařídil pro tebe? Já jsem slušný chlap a ne takový sviňák, jako byl Adams.

A právě ty sama moc dobře víš, jaký byl!“

Byla to rána palicí. Teprve teď mi došlo, že všechny tyhle úkony musel superman udělat, než jsem se octla tady a zároveň mě zarazilo, že mě to nevyvádí z míry. Byla to naopak celkem příjemná představa. Jediné, co mi vadilo, bylo to, že mám na sobě prádlo a šaty nějaké cizí ženské.

„Ty víš dokonce ze všech nejlíp, jaký Adams byl,“ pokračoval superman trpce. „Podvádělas mě s ním skoro dva roky! Zahradník ti byl málo. Chtěla jsi pána, chtěla jsi žít v přepychu. Snažila ses Adamse uhnat, aby si tě vzal, jenže proti všem těm jeho štětkám jsi neměla šanci. A já se na to celou dobu díval! Co si myslíš, že jsem dělal, když tenkrát přišlo to zemětřesení? Šel jsem vás právě oba zabít. Byli jste spolu v tom altánu nad propastí a moc dobře vím, co jste tam dělali! Jenže příroda byla rychlejší, než já. A tak jsem umřel.

Tam, kde jsem byl, mysleli, že jsem se z toho zemětřesení pomátl. Já s e a l e nezbláznil, a jestli ano, tak ne kvůli zemětřesení, ale kvůli tobě! Celou tu dobu, co jsem byl mrtvý, mě pronásledovala ta špinavost, kterou jsi mi provedla, a přísahal jsem si, že až vás zase jednou uvidím, udělám to, co jsem už nestačil – zabiju vás. Tebe i toho hajzla Adamse. Chtěli jste si spolu užívat, budete vedle sebe ležet v rakvích! A tak mě napadlo, že vám postavím společnou hrobku a nakreslil jsem si, jak bude vypadat. Bude ti v ní dobře.

Bohužel, s Adamsem se tam už nesetkáš. Byl tam, ale když začal páchnout, tak jsem ho vyhodil. Pomstil jsem se mu a s tebou to bude stejné. Umřeš, ale jednou se zase vrátíš jako má věrná žena a všechno, co je tu kolem, bude tvé. Pak teprve spolu budeme šťastní.“

Nestačila jsem už vnímat všechno, co mi ten šílenec říká.

Zaznamenala jsem jen konec a ten mi zněl v uších, jako konejšívá pohádka na dobrou noc. Cítila jsem, jak se mi tváře stahují do přiblblého úsměvu.

„Je ti hezky, Meryl?“ zeptal se Superman měkce. Nebyla jsem 97

schopná odpovědět, ale kývala jsem hlavou nahoru a dolů.

„Tak si se mnou ještě jednou připij. Je to naposled, co se spolu setkáváme jako nepřátelé, tak bychom to měli oslavit.“

Zavrtěla jsem hlavou ze strany na stranu.

„Nebudu tě nutit, když nechceš,“ řekl Superman. „Chtěl jsem ti přidat ještě pár minut života, ale jestli o ně nestojíš, skončíme to hned.“ Vstal, nejistým krokem obešel stolek, přistoupil k mému křeslu a obepnul mi dlaně kolem krku.

„Co… co chceš dělat?“ zablekotala jsem.

„Uškrtím tě.“ Hleděl mi do očí a tlak jeho prstů pomalu a nenápadně sílil. V tupém mozku mi zatroubil varovný alarm a prudce jsem ho odstrčila. Útok byl zřejmě nečekaný. Vrah ztratil rovnováhu, převrhl stolek s prázdnými sklenicemi a rozplácl se na zemi. Měla jsem možnost utéct, jenže má opilost mi v tom zabránila. Stačila jsem se jen zvednout z náručí křesla, mátožně dopajdat k oknu a opřít se o jeho rám. V tu chvíli byl u mě, popadl mě za vlasy a začal mi otloukat hlavu o ostění okna. Oči za maskou mu hořely vztekem. Pak natáhl paže a přitiskl mě k hraně okna a zaťal mi prsty do krku.

Začala jsem se dusit a zachvátila mě šílená hrůza. Zmítala jsem se, mlátila rukama kolem sebe, ale nebylo to nic platné. Teprve když se mi podařilo útočníka kopnout, uvolni na chvíli sevření. Zalapala jsem po dechu a v nejvyšší nouzi mi příroda vrátila hlas. Zaječela jsem tak strašně, že jsem se sama sebe vyděsila. Údolí kaňonu mi odpovědělo několikanásobnou ozvěnou. Jenže to trvalo jen okamžik. Vrah se vzpamatoval a znovu přitlačil. Byla jsem ztracená. Už jsem neměla sílu sebou zmítat, kopat nohama a jakkoli se bránit. Nemohla jsem dýchat a opouštělo mě vědomí.

A pak práskl výstřel. Superman zakolísal, pustil mi krk a svezl se tiše k zemi. Třeštila jsem oči a zoufale se snažila popadnout dech.

„Lucy, utíkej!“ zahřměl údolím silný hlas. Pracně jsem přinutila oči, aby se nasměrovaly do okna a zaostřily na protější sráz.

Scenérie se nezměnila, až na to, že v okně srubu stál doktor Bloom a držel v ruce loveckou pušku.

98

XIII.

PO ČTRNÁCTI DNECH

„Podcenil jsem trochu ty pohrůžky, které jsi dostávala,“ přiznal doktor Bloom a napil se kávy. „Vycházel jsem z toho, že je nikdo rozumný nemůže napsat a nebral jsem v úvahu jednoprocentní možnost, že jejich autorem může být šílenec. A už vůbec mě nenapadlo, že by to mohl být Salvetter. Věděl jsem sice, že je vyléčený blázen, ale po zemětřesení prošlo tenkrát mnoho lidí ústavem a vrátili se zdraví. Kdo mohl tušit, že tenhle spořádaný zahradník žije jen proto, aby se pomstil své ženě a Adamsovi, kteří ho spolu podváděli, a navíc věřil, že mrtví vstávají z hrobů v podobě jiných, živých lidí! Ve svých vlastních očích byl spravedlivým ochráncem pořádku. On nevraždil, on si jen vyrovnával účty. Šílená myšlenka! Stála život mého detektiva a mohlas na ni doplatit i ty, kdybych náhodou nebyl ve srubu a neslyšel tě křičet. Nerad střílím po lidech, ale byla to jediná možnost, jak tě zachránit. Naštěstí jsem Salvettera nezastřelil.“

Tohle všechno jsme už věděli, ale neodvážili jsme se doktorův monolog přerušit. Seděli jsme na zahrádce dobře známé Spencerovy restaurace a hlavou nám defilovaly události posledních dnů. Bylo toho dost. Prošli jsme dalším kolotočem vyšetřování. Zahrála jsem si roli korunního svědka, stejně jako u soudu, kde mé svědectví zprostilo doktora Blooma obžaloby pro úmyslné ohrožení zdraví.

B e n a Stella se vrátili z nemocnice. Zahradník byl po ošetření převezen na psychiatrii, kde prostoduše odhalil pohnutky svého jednání, právě tak, jako je odhalil nám. Jen kostým Supermana a 99

láhev whisky mu při tom asi chyběly. Z kaňonu vylovili mrtvého detektiva a řádně ho pohřbili.

„Pane doktore,“ ozvala jsem se.

„Opravdu jste si najal pana

Slowa, aby vyšetřil Bertovu smrt?“

„Ne tak docela,“ zavrtěl hlavou advokát. „Řekl jsem vám to, abych vás upokojil. Měl mi zjistit, kdo dává do novin inzeráty, že chci prodat svůj pozemek. Dnes už víme, že šel na správnou adresu.

Nemohl tušit, že ho ten šílenec zabije.“

„Takže jste nám lhal!“

„Advokát nikdy nelže. Pouze blafuje.“

„Jak je možné, že všechno došlo tak daleko?“ ozval se Ben. „Proč aspoň policie na nic nereagovala, když nedávno prohledali dům? I sebe pitomější policajt, když najde ve sklepě márnici, by si řekl, že tu asi něco nebude v pořádku.“

„To si asi policajt opravdu pomyslel,“ přikývl Bloom. „Jenže jeho nadřízení mu řekli, aby si jí nevšímal. Ti totiž o ní dávno věděli a bral ji jako výstřednost milionáře. Postavil ji ještě za svého života Adams. Prý pro sebe a pro ženu, kterou si v budoucnu vezme.

Salvetter o ní vůbec nevěděl. Objevil jí teprve, když se vrátil ze sanatoria a přivlastnil si ji jako svůj projekt. A nemyslete si, že se policie nestará. Od té doby, co jsem převzal správu zbytku Adamsova majetku, se mě už dost naotravovala, jenže všechno, co chtěli vědět, jsem vždycky uspokojivě vysvětlil.“

„Vysvětlil jste jim taky, kam zmizely z Adamsovy banky všechny peníze?“ zeptala se Stella. „Mnoho lidí si přeci myslelo, že si je Adams někde ukrývá.“

„Vím, že veřejnost věřila na podvodný úpadek, jenže on nebyl podvodný, ale skutečný. Ty peníze zmizely v Kolumbii. Když tam v roce 1987 objevili nová naftová naleziště, dostal Adams šílený nápad, že se stane ropným králem a všechen kapitál, který měl, investoval do nákupu tamních pozemků a těžebního zařízení. Radil jsem mu, aby to nedělal, ale postavil si hlavu. Nepočítal totiž s přítomností opoziční guerillové skupiny, která si říká Národně osvobozenecká armáda. Ta se specializuje na vyhazování vrtných souprav do povětří a neušetřila ani Adamsův majetek. Všechno, co za peníze svých klientů vybudoval, vzalo za své a neměl už na to, 100

aby svá vrtná zařízení obnovil, natož aby si mohl zaplatit soukromou armádu, která by mu je hlídala, jak to dodnes dělají všechny ostatní těžební společnosti. Octl se úplně na dně a od skandálu ho zachránila snad jen jeho smrt. Kdo na jeho hazard doplatil, jsem byl já, protože na mě za ten krach svalili odpovědnost a já nemohl dokázat, že jsem jen vykonával šéfovy rozkazy. Velmi mě to tenkrát profesionálně uškodilo, ale jak vidíte, nakonec jsem to ve zdraví přežil.“

„Moc by mě zajímalo,“ navázal Ben nelogicky, „kdo tenkrát večer odjížděl z Adamsovy výšiny, když jsme prohledávaly ty sklepy.

Zřejmě to musel být Salvetter, ale kam tak pozdě jel?“

„To přece vypověděl,“ pokrčil doktor rameny.

„Měl hrát

Supermana na půlnoční scéně v jednom podniku a spěchal, aby to stihl.“ Jeho zrak zamířil k hodinám na parkovišti.

„No, mládeži, díky za pozvání na kávu, ale musím už jít. Snad se nevidíme naposled. Až vám bude osmnáct, a to bude brzy, můžete se stát váženými klienty mé kanceláře. Zatím na shledanou.“ Uklonil se a za celou dobu se poprvé usmál. Za několik okamžiků o už na parkovišti pohltil jeho univerzální land rover, schopný vozit vyfintěné advokáty i ošumělé zálesáky.

„Tak a co budeme dělat teď?“ zeptal se Ben, když Bloomův černý obr zmizel za zatáčkou.

„Nevím, co vy,“ řekla Stella, „ale já půjdu do kina.“

„Sama?“

„Ne. S Wendy Barberovou. Objevila jsem, že je to docela prima holka.“

Superman Salvetter se vrátil do sanatoria a všichni říkají, že tam ještě nikdy neměli tak krásnou zahradu, jako teď.