Andrew Hall

Stopy hrůzy 107

Ďáblice

I.

Klenutými okny vily Woodových lomcoval prudký vichr. Byl to jediný zvuk, který naplňoval prostornou místnost jen spoře vybavenou nábytkem. Kolem černě prostřeného stolu seděla za pableskování plamene tlusté svíce dívčí spiritistická parta z Borgentownské střední školy. Trhavé světlo ozařovalo soustředěné tváře, v nichž se zrcadlilo napětí.

V jedné z té pětice tváří, orámované lesklými havraními vlasy, se zračila i známka nevole smíšené s obavou.

Nejmladší z dívek nejistě upřela své hloubavé oči k několika pečlivě po stole rozestavěným rekvizitám – tepané misce, dýce, sešedlé lidské lebce s vylámanými čelistmi i malému lesknoucímu se magnetickému kyvadlu vyčnívajícímu z koženkového obalu – a lehce povytáhla obočí. Schylovalo se k další ze seancí, kterou tentokrát pořádala Alice Woodová ve staré vile svých rodičů v Garden City.

„Je to první ze tvejch seancí, Lauro?“ obrátila Alice své hluboké oči ke štíhlé dívce s dlouhými černými vlasy.

Laura se nejistě ošila.

„Ano, ještě nikdy jsem se ničeho podobnýho neúčastnila,“

přikývla po malé chvíli a mechanicky urovnala záhyb ubrusu.

„Abych se přiznala, jsem z toho trochu nesvá. Podle mě je riskantní rušit klid zemřelejch,“ snažila se Laura příliš nedávat před sebejistou Alicí Woodovou najevo své pocity.

„Na to si zvykneš,“ zasmála se Alice temným hrdelním smíchem.

„Všechny jsme to jednou prožily poprvý, ber to jako křest ohněm při vstupu do našeho klubu. Jste připravené… Doris?“ obrátila Alice 4

pozornost k dalším dvěma dívkám u stolu.

„Myslím, že jsem připravená. Cítím už lehký vibrace v konečcích prstů,“ sdělila jim rusovlasá Doris.

Něžná a křehká Judith místo odpovědi jen položila pěstěné ruce na ubrus a dotkla se špičkami malíčků natažené Dorisiny ruky.

„Dobře, je myslím čas, abych vám sdělila plán dnešní seance,“

řekla Alice, která jako vždy zorganizovala všechno do nejmenšího detailu.

Kývla přitom na poslední členku spiritistického klubu, hubenou, nakrátko ostříhanou Lois, která nijak neskrývala svou chlapeckou postavu a svůj vzhled korunovala krátkou vázankou pod šedým sakem. Ta nesla právě na kulatý stůl velkou broušenou vázu s čerstvou kyticí rudých růží.

„Květiny?“ podivila se Laura a přivoněla k nim. Trochu se jí ulevilo, protože řeči, které se šířily po Borgentownské střední škole, naznačovaly něco o spolku čarodějnic zahrávajících si s ďáblem.

Místo toho kytice květů. Ne, na tomhle spiritismu nebude nic zlověstného, oddechla si.

„Květiny slouží jako oběť duchům, kteří stejně jako my milujou vůni a svěžest čerstvě natrhanejch růží,“ pousmála se Alice, jako by si povšimla Lauřina vnitřního rozpolcení. Odhrnula přitom vlasy ze snědého čela, na němž se táhla dlouhá a hluboká jizva.

Lauru zajímalo, jak k ní Alice přišla, ale zatím nenašla dost odvahy se jí na to zeptat. Alice se i dnes večer tvářila natolik nepřístupně, že Laura opět svou otázku spolkla a zadívala se zpět do hypnotizujícího pomrkávání plamene voskem oblepené svíce.

„Na dnešní večer jsem na počest nové členky našeho klubu, Laury, připravila opravdový bonbónek,“ usmála se Alice. „Budeme vzývat ducha největšího čaroděje naší země… Geralda Treviota.“

Zdálo se, že drobné modrooké blondýnky Judith se zmocnilo znepokojení. Vyměnily si s Doris kradmé pohledy plné potlačovaných obav, ale obě pokorně mlčely.

Laura cítila, jak jí při vyslovení toho jména přejely po zádech zimničné prsty. Gerald Treviot… ne, to jméno jí přece nic neříkalo…

Napjaté mlčení jako jediná protrhla chlapecky oblečená Lois.

„To je nebezpečné pro náš druhý život, vyvolávat předčasně 5

prokletého Treviotova ducha, Al!“ vykřikla se zaujetím. Třpytící se broušená váza jí při těch slovech vyklouzla z prstů a roztříštila se na zemi na tisíc kousků.

Všechny dívky na to s úžasem hleděly.

„To je určitě znamení… Gerald se hněvá,“ pípla Doris.

„Je to znamení… ovšem toho, že je Lois neschopná donést vázu za tři sta dolarů na stůl,“ rozčílila se Alice Woodová, až jí na obličeji naběhly žíly. Vypadala, jako by jí měly každou chvílí explodovat, a zděšená Laura se od ní nenápadně odtáhla.

Alice k ní obrátila potemnělou tvář s hlubokýma očima, které se zdály být náhle bez života. Vytušila snad podivným šestým smyslem Lauřiny pocity. Něco hladového v ní jako by v tu chvíli začalo nenasytně vysávat svěží energii z Lauřina těla, i když navenek Alici strnul na rtech mrazivě přátelský úsměv.

„Neslyšela jsi nikdy o skvělém čaroději Treviotovi a jeho zázračném umění?“ zeptala se.

„N-ne.“ Laura se otřásla, ale nemohla odtrhnout pohled od změněné Aliciiny tváře. Alice se však sama odvrátila a její zrak vzápětí přelétl na podmračenou Lois.

„Lois, přines hned jinou vázu a postav konečně ty květy na stůl,“

prohodila Alice sladce na její adresu a zakryla si vlasy jizvu na čele.

„Nechci už o plánu dnešní seance víc diskutovat.“

Lois sklonila hlavu a začala mechanicky rovnat květy do nové nádoby. Doris s Judith se něčemu bezdůvodně pochichtávaly. Obě se dívaly na Lauru s podivně rozšířenými zorničkami.

„Vidíte, říkám vám, že všechno bude dnes večer stejně skvělý jako to, co nás čeká v našem druhém životě. A vy víte, co nás čeká…

Moc a království bez konce,“ prohodila k nim Alice mateřsky a skryla za řasami svůj zlověstně chtivý výraz.

„Druhý život?“ podivila se Laura. „Co to znamená?“ Nikdo ale na její otázku nereagoval.

Všechny dívky daly ruce na stůl a Judith pokynula Lauře, aby učinila totéž. Laura se zapojila do řetězu rozevřených prstů. Zleva se dotýkala malíčkem Alice, zprava Lois.

Všimla si, jak se Judith zmocňuje napětí, a Doris zrůžověly tváře.

„Tak, děťátka moje. Pojďme společně do toho,“ ozvala se Alice 6

bodře a k Lauřinu zděšení si nařízla prudkým tahem dýky žílu.

Krůpěje její krve začaly stékat do připravené cínové misky a mísily se s podivně páchnoucím lektvarem. Přitom začala zpěvavě vzývat jméno, podle místní legendy ďáblu upsaného ducha čaroděje Treviota.

V tu chvíli začala tekutina v misce sama od sebe houstnout a pokojem zavál průvan, přestože byla okna zavřená.

Zděšená Laura se otřásla chladem, ačkoliv v místnosti bylo příjemně teplo. Se strachem vepsaným v očích pohlédla na své nové přítelkyně. Všechny hleděly nepřítomně do misky s podivným lektvarem, z níž začaly stoupat jako by se zhmotňující výpary. Alice cosi rytmicky pobrukovala a pak náhle zaujatě vykřikla:

„Fantome Geralda Treviota, odsuň šedý náhrobní kámen, jenž tíží tvoje shnilé tělo, a vstaň ze své hrobky. Oblaž nás svojí přítomností a pověz nám, která… která z nás je tvojí vyvolenou…“

Nikdo se ani nepohnul a všechny dívky s napětím zíraly do plamene před sebou.

Laura prudce vstala.

„Tohle jsme si nedomluvily,“ vykřikla s nervy napjatými k prasknutí. Z police naproti ní se vysypalo několik knih a s pleskotem se svezly na zem.

„Nešil a sedni si,“ podívala se na zmatenou Lauru Judith.

„Vyvolávaly jsme už duchy zemřelých mockrát, nic se nemůže stát, vážně,“ dotkla se jejího předloktí.

Laura ji nejistě poslechla.

„Ty knihy…“ řekla do ticha.

„Ano, duch čaroděje Treviota je už nablízku,“ řekla nadšeně Doris.

Alice Woodová jí pokynula, aby mlčela.

„Nebýt Lauřiných pochybností, mohl se tu před námi zhmotnit jeho fantom z mé krve,“ řekla Alice zlověstně. Dívky Lauru probodly zklamanými pohledy.

„Laura je tu nová, nemůže za to,“ zastala se jí rusovlasá Doris s černou sametkou kolem krku.

Nikdo nic nenamítl.

Alice znovu zesílila vnitřní koncentraci a vztáhla ruce před sebe: 7

„Pověz nám, zemřelý Geralde Treviote, která z nás je tvojí vyvolenou,“ začala Alice znovu zaříkávat čarodějova ducha a

dotýkala se přitom dívek jedné po druhé květem rudé růže.

Dotkla se postupně Lois – růže se ani nepohnula. Poté dychtivě Doris. Květ se jemně zachvěl v Aliciných prstech. Judith okvětní plátky jemně přejely po pleti a vtom Alici zajel pod kůži jeden z ostrých trnů.

Vykřikla.

Rudá růže jí vystřelila z prstů a snesla se zděšené Lauře přímo do klína.

Alice skryla nevyzpytatelný pohled svých očí pod hustými řasami a sála si mlčky zkrvavený prst.

„Duch Geralda Treviota si vybral jako své médium tebe,“

vydechla Judith a dívky jedna po druhé začaly Lauře nadšeně blahopřát.

„Je na čase připít Geraldově vyvolené,“ nadnesla Alice nenuceně.

Potom vstala a začala nalévat hořce vonící nápoj do připravených ozdobných kalichů stojících důstojně na servírovacím stolku nedaleko dveří.

„Vyber si, který kalich chceš,“ vyzvala Lauru přátelsky. Laura uchopila ten krajní za masívní dno.

Poté uchopily i ostatní dívky své poháry a mlčky si jimi přiťukly.

„Na druhý život a na moc nad duchy i lidmi,“ pronesla přípitek hostitelka Alice Woodová. Všechny dívky vypily svůj kalich do dna, jen Laura si sotva usrkla. Nápoj jí naplnil ústa nahořklou pachutí.

„Mám vás ráda, sestry,“ usmála se šťastně Lois.

V tom se ozvala rána.

To Lois vypadl pohár z bílé ruky a její tělo v šedém kostýmku kleslo bezvládně na podlahu.

8

II.

Lauře Smithové se svezl pramen lesklých černých vlasů do vyděšené tváře.

Obrátila se k ostatním dívkám, které ještě stále nehnutě zíraly na nehybnou Lois ozářenou trhavým svitem svíce, a vykřikla:

„Proboha, ona je mrtvá!“

Její výkřik naplněný zoufalstvím trochu probral rusovlasou Doris.

Sklonila se k Lois a nahmatala její krční tepnu.

„Tak co?“ zeptala se se zájmem napjatá Judith.

„Cítím slabej tep,“ pousmála se šťastná Doris oblečená do béžových šatů, dlouhých až ke kotníkům, se spoustou ozdob.

„Někdo musel nasypat nějakej jed do jednoho z pohárů!“ šlehla Judith podezíravým pohledem k opodál postávající Alici.

Ta něco zabručela.

„Zavolám bráchu, je to medik. Propláchne Lois žaludek a bude zase dobrá.“ Její vysoká postava proplula ladně směrem k úzké chodbě a dveře za ní zapadly.

Zdálo se, že se ostatní dvě členky spiritistického klubu po Alicině odchodu uvolnily.

Doris pohlédla na toporně stojící Lauru a řekla: „Snad si v naší partě časem zvykneš. Sama se ptám… proč z klubu neodejdu? Asi proto, abych neumřela nudou,“ prohodila sama k sobě.

Pokrčila krátce rameny a znovu se sklonila nad Lois.

„Ano, když takhle umřeš, rozhodně to nebude nudou,“ ušklíbla se Judith. „Pořád se něco děje… Život je rázem mnohem zajímavější.“

„Myslíte… že Alice Lois schválně otrávila?“ zeptala se vyjukaná Laura.

9

„A kdo říká, že to byla Alice?“ pousmála se Doris. „Vždyť se o nás říká, že jsme parta čarodějnic, třeba si jen tak hrajem a možná taky… že se zlobí prokletý duch čaroděje Treviota. Vždyť podle legendy jeho duch nenajde pokoj, dokud nezíská pět duší lidí, kteří by sloužili ďáblu. Nabízí jim za to moc a království bez konce…

Čtyři duše už prý sehnal, teď se opět blíží výročí jeho smrti a on možná hledá tu poslední. Říká se přece, že smrt je jen stín…“ Doris mírně pokrčila rameny.

„Chcete říct… že vás to vůbec nevyvedlo z míry?“ vykulila štíhlá Laura dětinsky oči a sklouzla pohledem na bledou Lois, které Doris podpírala hlavu.

„Ne, to ne… mám Lois docela ráda, chyběla by mi,“ odhodila Doris rudé vlasy na záda.

„Nikdo přece nemohl vědět, kdo ten kalich s jedem vypije,“ trvala na svém Laura a dala si ruce v bok. „I kdyby do něho ten jed nasypala Alice, mohl vyjít otrávenej pohár právě na ni, protože si vzala ze stolku až ten poslední…“

„Ano, Alice je sice opravdu divná,“ přitakala Judith, až jí nadskočil blonďatý culíček na temeni hlavy, „ale zvykneš si na ni, uvidíš. Jsem strašně ráda, že ses k nám přistěhovala z té vaší vesnice.

Jsme už teď tvoje kamarádky na život a na smrt, uvidíš,“ pronesla vážně.

„Některý holky náš klub pomlouvaj, ale je to jenom závist, že jsme si vybraly jako pátou právě tebe,“ prohodila Doris. Vzápětí ale zmlkla, protože do místnosti vtrh Alicin bratr – medik Ned Wood.

Rozsvítil a sfoukl svíci.

„Vypadněte všechny odsud,“ řekl a sklonil se nad Lois, které z pleti už zmizela veškerá barva.

Dívky se pomalu začaly rozcházet. Podezřívavá Laura se ještě jednou ohlédla po Alici rozkročené nad Loisiným tělem a potom i ona sešla dolů po ztemnělém schodišti. Pomalu vykročila pootevřenými vchodovými dveřmi vstříc vlahému večeru.

Zdálo se, že Doris s Judith se už rozjely do svých domovů.

Laura se otřásla počínajícím chladem a přeběhla rychle ulici směrem ke svému saabu zaparkovanému na okraji parku.

Když se skláněla ke kabelce pro klíčky od auta, zdálo se jí na 10

okamžik, jako by k ní z parku dolehl mollový akord na kytaru.

Zdvihla ostražitě hlavu.

Koruny stromů v parku se rozkývaly větrem ve zvláštním tanci a pak se znovu rozezněla ztemnělým parkem kytara a její tklivá píseň.

Laura chtěla rychle odemknout zaprášeného saaba a zmizet co nejrychleji odtud, ale něco ji zdrželo. Jakési tiché šumění listí ve větvích, které zaznělo s vroucnou dotěrností u lalůčků jejích uší:

„Lauro… čekám už sto let, nežli budu smět svůj příběh lásky vyprávět… Lauro…“ Ten povzdech zazněl tak smutně, až se v ní sevřelo srdce a Laura se zmateně i trochu dychtivě přitiskla zády k vozu.

Opravdu, něco takového se jí ještě nikdy nestalo. Vzpomněla si, jak přísahala před dnešním večerem sama své tváři v zrcadle, že se nebude bát. Ne, nehmotní duchové spiritistického klubu Alice Woodové jí strach nenaženou… ani omylem.

S tou myšlenkou vešla mezi stromy po asfaltové cestičce lemované hustými keři. Čím hlouběji do zdánlivě opuštěného parku vcházela, tím stísněnější pocit měla kolem žaludku. I kytarové akordy zmlkly. Všude jen zlověstné ticho a klid.

Náhle uslyšela kroky.

Někde mezi keři kdosi opatrně našlapoval a blížil se k ní.

Zaslechla, jak šmátrá mezi keři a pak pronikavě hvízdá.

V ruce držel jakýsi kožený řemen.

Proboha ne, právě ona musí narazit na pošuka!

Vystrašená Laura se dala na útěk, když v tom jí něco velkého srazilo do trávy.

Vykřikla a bezmocně zaryla nehty do hlíny pod sebou. Pevně sevřela oči. Cosi zvířecího jí zafunělo zblízka do obličeje.

„Neotravuj, Bene,“ křikl ten chlápek s koženým řemenem v ruce a odtáhl od zašpiněné Laury slintajícího bulmastifa.

„Moc se vám, slečno, omlouvám. Zaběhl se mi v parku pes a nemohl jsem ho najít. Je moc hodný, miluje lidi, vážně vám nechtěl ublížit. Jen si rád hraje…“ snažil se urovnat situaci chlápek v kostkované čapce a připnul svalnatému psu k obojku kožené vodítko.

Laura vstala z trávníku. Její béžový kalhotový kostým byl celý zmazaný od bláta. Vtom si uvědomila, že se jí někdo třetí směje z 11

opěradla lavičky ztracené mezi křovinami.

Seděl tam pohledný světlovlasý kluk s krátkým copánkem. Mezi stehny svíral kytaru a pobaveně se smál zablácené Lauře s rozlíceným výrazem ve tváři. Smál se ale tak nějak… že se na něj Laura nemohla zlobit, i kdyby chtěla. Pojednou se její tvář také roztáhla do úsměvu a všichni tři se pod zelenou klenbou stromů rozesmáli, až jim do očí vhrkly slzy.

Pak si Laura vzpomněla na bledou Lois a znovu zvážněla. Kluk seskočil pružně z opěradla lavičky. Zadíval se pozorně na Lauru.

Nato párkrát suverénně prohrábl struny kytary.

„Tak to tvou písničku jsem slyšela…“ řekla zvážnělá Laura a zdvihla k němu plaše oči.

„Kdo by to řekl, že mý nepříliš vydařený kytarový kreace tě přiváběj až sem,“ zasmál se kluk v džínové vestě a pak napřáhl ke štíhlé Lauře, zmazané od bláta, snědou paži.

„Jmenuju se Bruce,“ prohodil mile a jeho postava se vztyčila nad dlouhovlasou Laurou. „Teď je řada na tobě, abys mi prozradila svý jméno, černovlásko s čarovnýma očima,“ prohodil napůl žertem a pohrával si přitom nenuceně s přívěskem na krku.

„Mý jméno je… Fee,“ napadlo Lauru jméno, které si vždy přála mít a škádlivě pohlédla na hezkého mladíka před sebou.

„Nekecej, Lauro,“ rozesmál se Bruce srdečně a stiskl krček kytary v pravé ruce.

Laurou to trhlo. Po seanci v klubu Alice Woodové přeci jen znejistěla a teď se poplašeně zadívala na Bruceho, k němuž se něžně skláněly paže větví ve ztemnělém parku.

Bruce vykročil směrem k ní.

„Ne, nepřibližuj se ke mně! Kdo vůbec jsi?“ obořila se na něho.

Její štíhlé tělo se napjalo k obraně.

Bruce se ztuhle usmál.

„Jsem čaroděj Treviot… ďábelský fantom tohoto města… přišel jsem si pro svou vyvolenou!“ zahučel dunivým hlasem.

Laura zalapala po dechu.

Znovu se, jakoby odnikud, zvedl vítr. Bruce vytáhl z kapsy matně se lesknoucí čtvrťák a nechal ho několikrát proběhnout mezi prsty.

Pak napřímil paži a čtvrťák zmizel.

12

Ustrašená Laura se rozeběhla klikatou cestičkou podél křovin.

Drobné větvičky jí švihaly do tváře. Jedna z nich, posetá malými trny jí sekla do obličeje, až jí na tváři vyskočila krůpěj krve. Nevnímala to a doběhla zděšeně ke svému saabu.

Ohlédla se a viděla, že kluk – nebo snad fantom, co se představil jako Bruce – běží nehlučně za ní a jeho postava se záhadně rozpíjí v šeru jako inkoust ve vodě.

Naskočila udýchaně do vozu a otočila klíčkem v zapalování.

Zahlédla stín vedle auta. Někdo zmáčkl kliku dvířek.

Těsně u ucha jí zazněl kytarový akord v moll.

Vykřikla.

Konečně motor naskočil, saab se odlepil od chodníku a začal uhánět směrem k Drift street, v níž Laura Smithová bydlela.

13

III.

Ráno ozářilo poklidně se probouzející městečko Borgentown přívalem zlatavých slunečních paprsků, které už ale příliš chladem prosycený vzduch neprohřály.

Laura se ošila, jak jí slunce zasvítilo škvírou mezi závěsy do očí, a zvolna se probouzela. K uším jí dolehla veselá pouťová melodie.

Protrhlo ji to rázem z podřimování a vyskočila bosýma nohama z postele.

Zamířila automaticky k oknu.

Rozespale zamrkala řasami a v úžasu si protřela víčka.

Na ulici pod ní projížděla právě nevelká kolona maringotek pestře pomalovaných barvami. Na jedné z nich uviděla velkého tygra s obnaženými tesáky, na druhé klaunskou tvář s chomáčky zrzavých vlasů a na třetí…

Na třetím voze byl napsán obřím rudým písmem název cirkusu, který právě zavítal do jejich města. Téměř se jí podlomila kolena a musela se přidržet okenního rámu.

TREVIOT CIRK.

Rázem zcela probuzená Laura mrkla na radiobudík na nočním stolku a začala na sebe házet oblečení. Pouťová melodie se pomalu ztrácela v dáli…

Na okamžik ji napadlo, není-li to všechno jen pokračování jejího snu, ale špinavý béžový kostým na křesle ji přesvědčil, že nesní.

Samozřejmě: včerejší setkání s Brucem Treviotem bylo skutečností…

Rychle si pročesala černé zářící vlasy a zamířila k východu.

Vyběhla ven ze dveří ke svému saabu, odemkla dvířka a hodila 14

tašku s učebnicemi na sedadlo spolujezdce. Zdvihla ještě hlavu k nově nažluto nastříkané vile Smithových, jejíž okna se třpytila ve slunci, a pak se rozjela po chodci se hemžící Drift street směrem k Borgentownské střední škole.

Její nehezkou budovu věnoval městu

zazobaný milionář

Blackstone a původně prý byla středověkým hradem dovezeným z Anglie. Kdo ví, co bylo na těch řečech pravdy. Laura pohodila netrpělivě hlavou. Ostatně, bylo jí to celkem fuk.

Parkoviště před školou bylo plné a dalo jí značnou práci najít místo pro svůj vůz. Nakonec zaparkovala vedle zelené fordky Alice Woodové a vystoupila ven.

Hned zahlédla svou novou kamarádku Doris. Její rudé vlasy zářily z hloučku studentů do daleka jako semafor. Potom se ze skupiny odlouply dvě postavy a Laura k nim čile zamířila.

„Čau,“ usmála se na Doris a jejího kluka Paula. Paul nesl Doris školní brašnu přehozenou přes rameno. Okamžitě vzal těžkou tašku i Lauře oblečené do bílých přiléhavých šatů.

„Děsně ti to sekne, Lauro,“ složil jí poklonu. Doris po něm šlehla nespokojeným pohledem. „Každá nemůžem mít postavu Pamely Andersonové, frajere,“ zasmála se nepříjemně a hned začala mluvit o nově chystané seanci, kterou tentokrát bude pořádat Judith Harrisová ve vile svých rodičů.

„Copak chcete po tom, co se včera stalo Lois, pořádat novou seanci?“ zděsila se Laura upřímně.

„Lois nic není,“ zakroutila Doris rezolutně hlavou. „Judith jí volala, dnes si trochu poleží a další seance se prý určitě zúčastní.“

„Vždyť měla v poháru nasypaný jed!“ nemohla uvěřit svým uším Laura. „To je celý šílený!“

„Nebyl to jed, jen silný uspávací prostředek, jak zjistil Alicin brácha Ned. Vždycky nám pomůže, když se něco přihodí – je to k nezaplacení,“ vykládala poklidně Doris a tvářila se přitom tak ujetě, že se Lauře chtělo začít na ni křičet.

Taky že to udělala.

„Lois je praštěná, když se po tom všem chce zúčastnit dalšího spiritistického večírku. Všechno je bláznivý… Jak to, že jsem dneska do města viděla přijet cirkus s nápisem Treviot a včera jsem mluvila 15

s fantomem čaroděje z té vaší uhozené seance?“ vyplivly Lauře nervy.

Doris ji uklidňovala. „Neříkej vaší seance… je i tvoje, patříš jednou provždy do našeho klubu. Bude se ti v něm určitě líbit, uvidíš.“ Pak se rozesmála.

Laura nechápala, čemu se směje, a Doris jí začala vysvětlovat:

„Věděly jsme, že do města přijede tenhle cirkus, a chtěly jsme tě vystrašit. Alice se spřátelila s Brucem Treviotem už před rokem na prázdninách u svý tety a teď se rozhodla, že tě jako novou členku vyleká… A povedlo se jí to,“ šklebila se rozjařená Doris. „Musíš uznat, že to byl dobrej fór… počkej, Lauro!“

Laura vytrhla smějícímu se Paulovi svoji školní tašku a pádila do třídy. Vůbec se jí nezamlouvalo, jak se ztrapnila před svými novými kamarády. Chovala se jako vykulená husička. Hlavou jí proběhlo, že členkám spiritistického klubu Alice Woodové ten kanadský žertík nedaruje.

Začalo zvonit. Do třídy současně se zvukem oznamujícím začátek hodiny vstoupil známý světlovlasý mladík, který hrál včera v parku na kytaru, a začal se rozhlížet po volném místě v lavici. Nakonec zamířil k Lauře.

Lehce se pousmál a nejistě podal černovlásce před sebou ruku.

„Už se známe… Nezlob se na mě, prosím tě. Uznávám, byl to blbej fór vydávat se za fantoma. Požádala mě o to z recese Alice.

Navždycky dobrý,“ zašklebil se přátelsky.

Laura jeho nabízenou pravici nepřijala. Cítila se ještě stále příliš uražená.

„A kdo je teda vůbec ten Gerald Treviot?“ zeptala se sympatického blonďáka příkře. Nebyla si úplně jistá, jestli si to jméno Alice Woodová včera jen tak nevymyslela, aby si z ní s partou holek z klubu vystřelila.

Bruce se viditelně zarazil. „To byl můj pradědeček, o kterým kolujou takový divný fámy,“ vysvětlil Lauře neochotně. Čelo mu přitom zbrázdila ustaraná vráska. „Budu tady u vás studovat, dokud náš cirkus zase neodjede z Borgentownu,“ dodal Bruce a usedl do lavice vedle Laury. „Jsem akrobat a učím se pár rodinnejch triků, pozvu tě brzy na představení. Ještě se zlobíš?“ dotíral svým zájmem, 16

zračícím se mu zvědavě v modravých očích, na nepřístupnou Lauru.

Laura se na něj konečně usmála. „Promiň, že jsem se k tobě chovala tak odměřeně. Nemám prostě ráda, když si ze mě někdo vystřelí, jak z malý holky ,“ řekla uvolněně.

„To nic, k nám komediantům se lidi občas chovaj i hůř,“ oplatil jí blonďák Bruce úsměv. Laura si pomyslela, že je to docela milý kluk.

Jen jedno jí bylo divné: kam zmizel jeho včerejší krátký copánek.

Asi si ho nechal ostříhat…

Vtom zaregistrovala nepříjemný pocit v zádech, jako by ji někdo upřeně sledoval. Prudce se obrátila a uviděla Paula, jak na ni nehnutě, až téměř dychtivě zírá.

Ještě než se stačila obrátit ke dveřím, do nichž právě vstoupil vyučující profesor, všimla si, že jí Paul poslal před celou třídou, včetně ztuhlé Doris, vzdušný polibek.

Judith Harrisová se k nejnovější člence spiritistického klubu naklonila ze zadní lavice a špitla jí do ucha:

„Tohle není dobré, vůbec to není dobré. Nezačínej si radši s Paulem, nebo se Doris pomstí…“

17

IV.

Cestou ze školy se Laura s Brucem spřátelila. Imponovalo jí něco rošťáckého v jeho chování, snad i to, že je tu nový, stejně jako ona.

Svěřila se mu, že ji začal obtěžovat přílišnou pozorností kluk její kamarádky Doris.

„Nestojím o problémy s Doris a Paul mi začíná lézt na nervy,“

čertila se bezmocně Laura.

„Asi si to s tím Paulem brzo rozdám,“ podíval se na ni Bruce zářivě a napůl v žertu si začal vykasávat rukávy. Pak se naklonil důvěrně k Lauře a odhalil řadu sněhobílých zubů. „Jseš moc pěkná holka, Lauro. Udělám nejspíš cokoliv, abych tě získal pro sebe, i kdybych kvůli tomu měl zmydlit všechny kluky z Borgentownu.“

Laura se krátce zasmála.

„Ty snad vůbec nemáš strach?“ zeptala se ho škádlivě.

„Ne, kdybych ho měl, nemohl bych dělat létajícího akrobata pod kopulí našeho cirkusového stanu,“ pronesl důležitě a stejně jako Paul jí dvorně vzal ze ztuhlých prstů těžkou školní brašnu. Pozornosti Bruceho jí byly ale na rozdíl od těch Paulových příjemné.

„Škoda, že zase brzy odjedeš,“ prohodila Laura.

„Je to škoda, protože bych s tebou děsně rád chodil,“ přejel sympatický blonďák její tvář zkoumavým pohledem.

Lauře to zalichotilo. „Vidíš, a já jsem se tě včera večer tak polekala. Žádný fantom neexistuje, jsou to jen povídačky pro malé děti. Nevím, jak jsem mohla Alici takhle nalítnout,“ zamžikala svůdně řasami, jak si to nacvičovala pro tenhle případ před zrcadlem v koupelně.

Pak pohlédla pokradmu na Bruceho.

18

„Nevím, jak ti to říct, Lauro, ale… všechno to nemusí být jen povídačky,“ prohodil zachmuřeně.

„Ty snad věříš na prokletí svého pradědečka, jak o tom vypráví nějaká praštěná místní legenda?“ podivila se Laura trochu sklíčeně.

„Někdy ti ji třeba budu vyprávět, když budeš chtít. Bohužel máme pro sebe jen pár dní,“ řekl Bruce vyhýbavě.

„Ale do odjezdu Treviot Cirku zbývá ještě přeci fůra času,“ téměř vykřikla Laura.

Bruce Treviot se pousmál a chytil přitom Lauřinu pěstičku do své ruky jako malé vyplašené zvířátko.

V tom okamžiku se k nim přidala chápavě se uculující Judith Harrisová. Byla z jejich party nejmenší, dosahovala Lauře sotva k bradě.

„Volala jsem Lois, už se vzbudila a chtěla by prý s námi vidět zvěřinec Treviotova cirkusu,“ hlásila uzardělé Lauře, jejíž ruku stále ještě pevně svíral Bruce.

„Jak… s námi?“ zeptala se Laura a vymanila se nenápadně z Bruceovy ruky, která jí jemně laskala dlaň.

„No… celá parta se jde podívat k cirkusovému zvěřinci, který bude odpoledne otevřený

pro všechny zájemce. Jdou i Doris s

Paulem, možná i Alice… ale ta může prý až k večeru. Myslím, že bychom mohli zatím zajít k Alexovi na pizzu a počkat tam na ni a na Lois,“ vykládala Judith.

„Kazím vám dvěma snad nějak plány?“ zeptala se najednou a Laura znovu zrudla.

„Kdo je to Alex?“ zajímal se živě Bruce.

„To je taková naše pizzerie. Chodí tam občas snad všichni z Borgentown High School,“ pousmála se Judith. „Můžeš tam jít s náma.“

Kolem nich právě prokráčela nasupená Doris, která za sebou doslova vlekla k autu šklebícího se Paula. Laura si všimla, jak Paul okatě přejel pohledem její štíhlou postavu.

Neměla jsem si brát tak vyzývavé šaty, napadlo ji znechuceně.

Bruce za mizejícím Paulem udělal pravačkou výmluvný posunek.

Vzal přitom Lauru majetnicky pod paží.

„Je to trouba,“ shrnula Paulovu inteligenci do jedné strohé věty 19

Judith a zle se za ním podívala. „Je neuvěřitelně vlezlej a jde nám tím už všem na nervy. Nechápu, proč ho dnes Doris chce brát s sebou do zvěřince, ale prej na tom za každou cenu trvá…“

Judith se zatvářila nějak starostlivě.

„Tak jede se do té pizzerie?“ zeptal se Bruce netrpělivě, „Mám už hlad jako vlk.“

„Já tě tam hodím svým autem,“ navrhla nesměle Laura a pod Bruceovým téměř důvěrným pohledem rychle sklopila oči.

„Tak jo, sejdeme se U Alexe,“ řekla Judith. Začala odemykat svou naleštěnou hondu a poškádlila Lauru: „Kdy už taky to svoje žihadlo dáš do myčky?“

„Máš prima kámošky,“ zhodnotil Lauřiny nové přítelkyně Bruce.

Laura odemkla zabláceného saaba.

„Nevím, jestli jsou fajn,“ podotkla tvrdohlavě.

Cestou do pizzerie U Alexe Brucemu vyprávěla o spiritistickém klubu Alice Woodové a o tom, jak Lois včera večer vypila pohár se sedativy.

„Vážně jsem si už myslela, že je Lois mrtvá.“

„No to je teda vážně praštěnej spolek,“ připustil Bruce. „A kdo to svinstvo do jednoho z těch kalichů nasypal?“ zeptal se se zájmem.

„To vážně nevím… já osobně podezírám Alici Woodovou. Prý se znáte…“ nadhodila Laura nenápadně udičku své zvědavosti.

„Ano,“ připustil Bruce neochotně. „Seznámili jsme se náhodou při jedné z našich štací. Alice tam byla zrovna na prázdninách… Ona je vážně tak trochu případ pro psychiatra. Ale že by udělala takhle nebezpečnou pitomost… Víš co, nekažme si tím pěkné odpoledne,“

zakončil Bruce prudce debatu a začal se rozhlížet okénkem auta po městě.

Před Alexovou pizzerií vystoupili z vozu a Laura okamžitě zahlédla Catherine, spolužačku ze své bývalé školy, jejíž rodina se přistěhovala do Borgentownu asi rok před Smithovými.

Catherine se tvářila vážně. Odvedla Lauru stranou, zatímco Bruce zašel do pizzerie vybrat volný stůl.

„Slyšela jsem, že se stýkáš s tím klubem spiritistek, který vede Alice Woodová. Nezahrávej si s nimi, prosím tě. Mám o tebe strach, nemohla sis najít horší partu. Vím, co říkám…“ přemlouvala ji její 20

bývalá kamarádka s ustaraným výrazem ve tváři a Lauru pojednou napadlo, jak se mohla kamarádit s někým tak ustrašeným.

Zvláštní myšlenka. Asi byla ještě nedávno ze všeho stejně vyjukaná, jako Catherine.

„Na tom klubu není nic nebezpečného, Cathy. Vážně o mě strach mít nemusíš, jseš hodná, ale já už musím jít…“ snažila se jí Laura vymanit.

Catherine jí ale držela pevně za rukáv. Lauře v tu chvíli připadala jako neodbytný středověký inkvizitor. Musela se tomu přirovnání pousmát.

„Říká se, že jednou vyvolával ten spolek čarodějnic ducha masovýho vraha, odsouzenýho na elektrický křeslo. Najednou se vymrštil ze stolu nůž a podřízl jedné z nich hrdlo… nevím, které. Ale musí tam mít pořádnou jizvu… Jindy zase…“ nedala se přerušit Catherine.

„Hele, sama jsi přiznala, že se to všechno jenom říká. Můžou to být naprostý bludy. Jindy bych si s tebou ráda promluvila, ale promiň, někdo na mě čeká…“ S těmi slovy se Laura konečně vytrhla ze sevření své bývalé kamarádky a zamířila s pohrdavým odfrknutím do pizzerie U Alexe.

Její nové kamarádky se jí čert ví proč začínaly čím dál tím víc zamlouvat – tedy až na Alici Woodovou. Měla pošetilou chuť se jich přede všemi zastávat.

Přikvačila udýchaně ke stolu za Brucem. Světlovlasý Bruce se posunul a Laura zapadla na ošoupanou lavici vedle něho. Pak si všimla, že u stolu sedí už také Doris s Paulem. Její oči bezděčně sklouzly na amulet s hlavičkou tygra houpající se na Paulově krku.

Byl to dárek od Doris.

„Čau, Doris,“ pozdravila se halasně s rusovlasou dívkou.

Paula jako by vůbec neviděla. Cítila přesto, jak jí pod stolem šlápl výmluvně na botu, a se zlobným zasyčením stáhla nohy pod lavici.

Zdálo se, že Doris něco zaregistrovala.

„Kde je ten Alex,“ řekla a počastovala Paula viditelně nenávistným pohledem. Pohrávala si přitom s širokou černou sametkou, kterou nikdy nesundávala.

„Proč nosíš pořád tu blbou věc na krku,“ škubl jí náhle Paul za 21

sametku. Ta praskla a svezla se Doris ze šíje. Doris si sáhla k hrdlu a zakryla si je rukama.

„Pitomej idiote,“ sykla na Paula a udeřila ho do tváře. Paul se jen zašklebil jako voskový panák.

Doris konečně spustila ruce na stůl a Laura pochopila, že Catherine mluvila pravdu.

Přes celé Dorisino hrdlo se táhla ohyzdná rudá jizva od nože.

Laura na ni ohromeně zírala, jako by před sebou spatřila Frankensteinovo monstrum. Doris to mírně pozdvihlo koutky úst.

Najednou bez výstrahy zaklonila hlavu a šíleně se rozesmála.

Dusila se hysterickým smíchem, ale její oči jako by v té chvíli vůbec k jejímu tělu nepatřily. Měla je po celou tu dobu chladné a tvrdé, jako z oceli.

Všichni kolem mlčeli, skloněni nad svými hamburgery a nikdo se raději už na nic nevyptával.

22

V.

Za okna pizzerie se již pomalu snesl soumrak, když konečně dorazily Judith s Alicí Woodovou, do níž kráčela zavěšena bledá Lois.

„Náš klub je už zase kompletní, to jsem ráda,“ pousmála se Alice, která se jako vždy pasovala do role nepsané vůdkyně.

„Ahoj, holky,“ rozzářila se i Lois, jako by se včera večer vůbec nic nestalo.

„Jak ti je?“ zajímala se Doris. Měla teď zjizvené hrdlo ovázané hedvábným šátkem, který jí půjčila Laura.

„Jsem už zase jako rybička,“ čepýřila se Lois sebevědomě a přestala se přidržovat Alice.

„Myslím, že můžeme vyrazit,“ řekla Judith suše. Celé odpoledne se nápadně vyhýbala rozhovoru s Doris. Zdálo se, že si ty dvě v minulosti něco provedly a teď se jen vzájemně zdvořile tolerují.

Paula nebral už vůbec nikdo na vědomí.

Všichni nasedli do aut. Doris kupodivu nejela s Paulem, ale uraženě ho ignorovala a nečekaně si přisedla k Lauře a Bruceovi.

„Můžu jet s váma?“ zaklapla za sebou rychle dveře vozu.

Laura zvědavě přikývla.

Nastartovala. Celé odpoledne jí pálila na rtech otázka, jak její nová přítelkyně přišla k té temně rudé jizvě táhnoucí se přes celé hrdlo… Doris to zřejmě vytušila.

Napětí nakonec protrhl Bruce.

„Myslím, že nemusíš tu jizvu skrývat, Doris. Dobří kámoši tě budou brát i s ní.“

Doris se dotkla šátku uvázaného kolem krku. „Beztak o ní už 23

všichni až na Paula vědí… Tenkrát mi naštěstí zachránil život Ned Wood…“ přejela si unaveně dlaní po čele.

Laura zbystřila.

„Tak je to pravda, že se to celé stalo v průběhu spiritistické seance… Duch masového vraha prý uchopil nůž a potom…“ líčila dramaticky Laura své domněnky.

Doris pohodila hlavou. „Stěží to mohl být duch, Lauro. Nebuďme naivní. Vím jen, že tenkrát jsem byla v klubu nová, jako teď ty.

Vypnuli proud. Náš spiritistický klub seděl jako obvykle kolem stolu.

Pak se mi zdálo, že najednou za mnou někdo stojí… víc nevím. Až to, jak mi čepel nože zajela pod kůži a pak mě ošetřoval Alicin brácha Ned…“ skončila vyprávění Doris. Přes čelo se jí táhla hluboká vráska.

„Podezříváš snad někoho konkrétního?“ zajímala se Laura.

„Myslím, že tuším, kdo mi toho večera chtěl podříznout krk…

Tak úchylný nápad mohla mít jen…“ pokračovala Doris neochotně.

„Alice?“ zaskočila ji Laura dychtivou otázkou.

„Ne proč? To by mě vůbec nenapadlo. Ano, Alice působí divným dojmem, připouštím, ale víš… ona si na to jenom hraje, aby byla víc zajímavá… Ne, Alice to určitě nebyla.“

„Taky si myslím, že Alice by takové brutality nebyla schopná.

Neumíš si představit, s jakou láskou na venkově pečovala o koně…

Lidé, kteří milují zvířata, nemohou být tak krutí,“ usoudil Bruce.

„Tak kdo ti tedy toho večera v klubu tak ublížil?“ rozhorlila se Laura. Zablácený saab právě se zaskřípěním zaparkoval nedaleko oploceného zvěřince cirkusu Treviot. Doris přemýšlela.

„Víš, myslím, že to byla Judy,“ řekla tiše.

„Malá Judy? Ne, to přece není možné,“ zděsila se upřímně Laura.

„Tohle ti nevěřím, Doris. Určitě je to omyl. Říkala jsi přece, že byla tma.“

„Judy vypadá křehce, já vím, že to zní neuvěřitelně, ale ona je vlastně krutá. Měla pejska… takovýho voříška. Říkala, že jí pošel, ale já vím, že ho zabila. Viděla jsem jeho mrtvolku u nich pod schody… Byl celý od krve. Judith si libuje v podobném sadismu…

Slyšela jsem od Paula, že dávala v biologickém kroužku akvarijní rybičky na rozžhavenou plotýnku a zkoumala jejich reflexy. Vím, že 24

jedině ona by byla schopná vraždit… Nemůže bez toho být, je posedlá. Dej si na ni pozor, Lauro,“ varovala pobledlou černovlásku smrtelně vážná Doris a otevřela dvířka vozu.

Laura vystoupila ze saaba až jako poslední a zamkla dvířka.

Nemohla uvěřit tomu, co právě od své nové kamarádky vyslechla a všechno se jí zdálo stále podivnější.

Ostatní spolužáci už na ni čekali nedaleko pokladny zvěřince Treviotova cirkusu. Bylo těsně před zavírací dobou, a proto před ní bylo prázdno. Paul se najednou objevil odněkud s kytičkou z lučního kvítí a podal ji překvapené Lauře. Nenechal si ujít jedinečnou příležitost letmo ji políbit a pak se krátce vysmál ztuhlé Doris, které se oči zúžily do dvou nenávistných štěrbin.

„Jednou tě zabiju, Paule…“ zasyčela mu do ucha. Laura to zaslechla, ale nevěnovala víc jejich rozepři pozornost.

Právě dorazil Bruce a vedl je všechny dovnitř zvěřince. Krátce se pozdravil s tlustou blondýnou v pokladně. Už zavírala, ale Bruceovy přátele pochopitelně ještě vpustila. Byli v celém komplexu sestávajícím z několika výběhů a klecí sami.

Lois jako obvykle provázela na každém kroku Alici Woodovou.

Byla jejím věrným stínem. Alice okamžitě zamířila k popásajícím se poníkům a Lois ji pomalu následovala. Ostatní se trousili za nimi.

Paul rozmrzelý po drobné hádce s Doris rezignovaně prohlásil, že se půjde podívat ke klecím s tygry. Omluvně šlehl pohledem po Doris, ale ta vzdorně pohodila hlavou a šla opačným směrem žvýkajíc stéblo trávy.

Laura s Brucem osaměli u klece s třemi lachtany. Bruce se pousmál a řekl: „Počkej, něco ti ukážu.“ Na jeho letmý pokyn jeden z nich začal tleskat ploutvemi. Lauře to přišlo k smíchu. V tom se kolem nich mihl stín.

„Judy!“ vykřikla, ale nikdo se neozval. Udělala pár kroků do tmy, ale kolem bylo prázdno. Vrátila se tedy k Bruceovi a vsunula mu, hnána pocitem bolestného odcizení ruku do dlaně. Jejich oči se náhodně střetly… Čas kolem jako by se v tu chvíli změnil svůj neměnný rytmus a začal pádit závratnou rychlostí. Stáli tak pod lampou vydávající mdlý svit několik minut.

Pak se to ozvalo.

25

Nějaký zvuk, jako by někdo urážel zámek od kovových mříží, provázený rozrušeným zvířecím řevem. Bruce se pozorně zadíval do tmy.

„Něco se děje u šelem, jdu se tam podívat.“

Vydal se směrem k tygřím klecím. Zároveň s ním se začali sbíhat i ostatní z party a za chvíli se všichni včetně Laury shromáždili u jedné ze ztemnělých klecí. V té se dělo něco tak hrozného, že Laura začala vyděšeně vřískat a nebyla k utišení.

V kleci ležel na zádech bezvládný Paul a malý kousíček od něho řval a hrozivě cenil tesáky velký tygří samec. Netroufal si zatím ležící postavu napadnout, ale jeho útoky byly stále odvážnější.

Všichni strnule stáli a nebyli schopni pohybu. Laura se nemohla utišit. V tom ucítila, jak se jí někdo zlehka dotkl.

„Nekřič, Lauro. Jdu dovnitř. Snad Paula zachráním.“ Byl to Bruce, který jako jediný zachoval chladnou hlavu a vzápětí začal bezmocně cloumat zamřížovanými vchodovými dveřmi vedoucími do klece. Byly zablokovány dlouhou železnou tyčí.

„Tak nestůjte a pomozte mi někdo!“ křikl na dívky stojící za ním.

Alice se konečně vzpamatovala a začala také cloumat dveřmi.

Následovala ji i Lois a po ní všichni ostatní. Nikdo nedokázal v tom zmatku zrezlou tyč blokující vstup do klece vysunout.

Náhle Paul mírně pohnul paží. Zdálo se, jako by byl v bezvědomí a nyní přicházel k sobě.

„Paule, nehýbej se!“ křikl na něho Bruce. Paul pozdvihl hlavu. Do tváře mu zavanul smrdutý tygří dech a on se začal prudce zmítat ve snaze zdvihnout se ze země. Jednou rukou nahmátl velkou kost ještě plnou syrového masa a vší silou jí mrštil po hrozícím tygřím samci…

„Paule, néééééé,“ vykřikla plačtivě Doris.

Ale už bylo příliš pozdě.

26

VI.

Paul se zdvihl ze země a dopotácel se ke dvířkám klece. Držel se s bolestí zkřiveným výrazem ve tváři za týl hlavy. Zachytil se rukama mříží a začal jimi cloumat. „Pomozte mi někdo, proboha, pomozte mi!“ volal na své kamarády zoufale.

Lauře vytryskly do očí slzy.

Mohutný tygr, zasažený těžkou kostí se vzepjal ke skoku. Jeho pruhované tělo se mihlo vzduchem, jak vyskočil Paulovi na záda a strhl ho na podlahu. V příštím okamžiku se mu zakousl do šíje.

Kolem se rozstříkla Paulova krev a potřísnila šaty dívek stojících těsně u mříží. Laura znovu vykřikla a zakryla si smrtelně bledou tvář rukama. Tygr si pohrával s Paulovým tělem jako s bezvládnou loutkou a jeho nenávistný řev se nesl vzduchem prosyceným pachem zvířat.

Z maringotek se začali sbíhat zaměstnanci cirkusu.

Pokřikovali na sebe a sháněli krotitele. Ten ale nebyl k mání.

Bruceovi se konečně podařilo vyháknout kovovou tyč blokující vchod do klece. Vzal ji a pevně sevřel v dlaních. Tvářil se soustředěně a potom vykročil kupředu.

„Bruce!“ zaštkala Laura. „Dej si pozor, prosím tě,“ špitla na pokraji zhroucení.

Bruce vešel do klece. Hleděl tygrovi upřeně do očí, které se žlutě leskly v odraženém světle, a hrozil mu hrotem napřažené tyče. Laura v duchu musela obdivovat jeho odvahu.

Tygří samec měl tesáky obnažené až k dásním a nepřestával řvát, ale jeho sklopené uši prozrazovaly strach. Pomalu ustoupil do rohu klece.

27

Toho využila Laura s Alicí a vytáhly zkrvavené Paulovo tělo za nohy ven. Někdo křičel, že záchranka už je na cestě.

„Co to toho kluka napadlo, lézt do klece právě k tomuhle tygrovi!

Je nebezpečnej, sám krotitel ho chtěl vyřadit kvůli nezvladatelný povaze…“ rozčilovala se ta blondýna z pokladny. „Nemáte rozum, nebo co?“

„Bože můj, to je tragédie!“ lamentoval směšným falzetem trpasličí muž a sklonil se k raněnému. Snažil se dát Paulovi první pomoc.

Zdálo se, že už je pozdě.

Doris klesla na kolena k Paulovu nehybnému tělu a hladila mu tvář. Jak si sama utírala uslzené oči, rozmazávala si jeho krev po obličeji a brzy vypadala, jako by i ji napadla šelma. „Ne, proboha ne…“ opakovala stále dokola a kolébala se sem a tam jako šílená.

„Zabila jsi Paula a teď toho lituješ, co?“ poznamenala na její adresu Judith.

Alice ji okřikla: „Nech Doris na pokoji, ty malá zmije, a zmiz mi radši z očí. Dokážeš být neuvěřitelně nespravedlivá.“

„Chceš snad říct, že Paul vlezl sám do klece a zablokoval zvenku vrata tyčí?“ sekla po ní sarkastickou poznámkou rozhořčená Judith.

„Nechce se mi o tom teď mluvit,“ řekla Alice Woodová.

„Kdyby to záviselo na tobě, dala bys Paula ošetřit svýmu bráchovi Nedovi a celé to držela pěkně pod pokličkou, co?“ rozkřičela se Judith.

„Potřebovala bys studenou sprchu, Judy. Chováš se nemožně,“

obrátila se k drobné blondýnce nesouhlasně Lois.

„Lois má pravdu, jsou teď důležitější věci, než dávat průchod osobním antipatiím. Všechno se vysvětlí a bude to zase takový jako dřív… Konečně Paul přeci Doris ubližoval, jak mohl,“ podotkla Alice nevhodně.

„Myslíš tím, že měla právo ho zabít?“ nedala se odbýt už poněkud hysterická Judith Harrisová.

„Nezabila jsem Paula,“ naříkala zkrvavená Doris. Sundala si Lauřin šátek z krku a otírala jím bílou Paulovu tvář.

Laura vyděšeně přemítala, kdo mohl ukládat tak hrozným způsobem o Paulův život. V duchu uznala, že její pochybami přiživované podezírání Alice Woodové je směšné. Jaký by měla 28

důvod zabíjet Dorisina kluka? A jaký důvod by měla kterákoliv jiná z nich?

„Možná, že Paula nezavřel do klece nikdo z nás. Mohl to být přece kdokoliv… Je už skoro tma,“ uvažovala Laura nahlas.

„Myslíš, že to udělal někdo z personálu?“ zastavil se u ní udýchaně Bruce Treviot. „Tomu nevěřím. Znám ty lidi, jsou fajn.“

„A kdo to teda udělal?“ rozkřičela se na něho Laura. „Fantom Geralda Treviota snad? To jsem mohla tušit, že se budeš bezhlavě zastávat svejch přátel. Ale že tím obviňuješ moje kamarádky, to tě vůbec nezajímá?“

„Musíme uvažovat logicky,“ uklidňoval ji Bruce.

„Všechno

nasvědčuje tomu, že někdo uhodil Paula zezadu do hlavy a omráčil ho. Potom ho teprve vtáhl do klece a zablokoval dveře. Musel mít teda sílu. Alice, vy jste byly s Lois, pokud vím, u poníků, ne?“ zeptal se vysoké platinové blondýny stojící zamyšleně opodál.

„Já Lois nehlídám, nejsem její máma,“ odsekla mu nepřátelsky a odešla pryč. „Jedu domů,“ otočila se na partu přes rameno. Nasedla do své zelené fordky a nikdo ji nezdržoval. Lois odjela s ní.

„Když nebudeš nic říkat o té tyči blokující vrata klece, nebudou nás zbytečně vyslýchat policajti,“ vysvětlila Judith pobledlé Lauře.

Bruce to vyslechl spolu s ní a nevěřil svým uším.

„Chceš krýt pokus o úkladnou vraždu?“ podivil se zděšeně.

„Nepleť se do našeho klubu,“ odtušila Judith mrazivě.

Doris se konečně zdvihla od Paulova těla, které nejevilo známky života. „Judy má pravdu,“ hlesla a naposledy si otřela oči. „Paulovi tím už nepomůžem a sobě uškodíme.“

Na místo právě dorazila záchranka. Bruce řekl: „Když ne vy, já to policii řeknu. Tohle prostě nemůžeme jen tak přejít… Byl by to zločin.“ S těmi slovy zamířil ke zdravotníkům nesoucím Paulovo tělo do sanitky. O něčem začal hovořit s lékařem.

„Ten tvůj zázrak nám přidělává problémy,“ zastavila se u zmatené Laury Judith. Rty měla stažené do dvou úzkých čárek a Laura si vybavila to, co o ní říkala Doris v autě. Dostala náhle strach a napadlo ji, co když právě Judy byla schopna tak krutého zločinu…

Její myšlenky se jí zřejmě až příliš zračily ve tváři.

„Hodíš mě domů? Stejně mi už holky ujely a nemám tu vlastní 29

vůz,“ poprosila Judith a rovnou zamířila k Lauřinu saabu. Chovala se mile jako vždycky a Laura se snažila umlčet klíčící pochybnosti.

Obě nasedly do vozu. Laura zapnula reflektory. Judith hrábla do kabelky a vyndala nějaké tablety.

„Prášky pro uklidnění,“ řekla na vysvětlenou. „Nechceš jeden?“

Laura až příliš rychle odmítla.

„Myslíš si, že tě chci otrávit?“ ušklíbla se nepříjemně Judy. „Ty jsi podle mého mluvila s Doris, co?“ zasmála se vzápětí.

„Ano, máš pravdu,“ přikývla Laura roztržitě.

„Tak já ti o ní teda taky něco řeknu,“ zabořila se Judith pohodlně do čalouněného sedadla a rázně zaklapla kabelku.

30

VII.

Laura se rozjela směrem ke Garden City, kde obě bydlely. Judith spolkla růžovou tabletu a zadívala se ven na světly ozářený Borgentown, jako by hledala slova.

„Víš, Doris to pečlivě skrývá,“ začala Judith tiše hovořit, „ale je to schizofrenička. Jedna polovina její osobnosti má silný destruktivní sklony… Vím to, protože jsme kdysi byly nejlepší kámošky. Asi ti vyprávěla něco o mně, a taky o tom večeru, co byla zraněná… Bylo to pár dnů poté, co zemřel její první kluk…“

„Doris zemřel už jeden přítel?“ zhrozila se Laura a prudce přibrzdila, až narazila hrudí na volant.

„Jo,“ pokývla Judy hlavou. „Je to tak. Její kluk Jimmy měl nehodu. Sjel ze silnice do rokle a rozmašíroval se s autem na cucky.

Podle poldů mu selhaly brzdy, ale je taky možný, že se mu někdo před tím hrabal v mašině. Někdo, kdo se vyzná v autech a kdo na něho žárlil, protože začal chodit s jinou…“

„Myslíš Doris?“ zeptala se Laura sklíčeně.

„Ano. Když ji přepadne záchvat nemoci, neví sama, co dělá. Tvrdí o jinejch, že jsou posedlí, aby tím sama sobě dokázala, že je zdravá.

Schizofrenici si neuvědomujou svůj stav,“ vykládala Judith stejně nevzrušeným tónem, jako by mluvila o nákupech v Borgen Mall.

„Myslíš si, že Doris vraždí svý kluky? Chceš říct, že je šílená?

Nevěřím ti… Někdo se ji přece pokusil zabít!“ rozhorlila se Laura a znovu nastartovala, protože jí mezitím zhasl motor.

„To tvrdí ona. Říkala jsem ti přece o destruktivní polovině její osobnosti… Jednou si takhle v záchvatu podřezala žíly a málem to zaplatila životem. Nikdy nebyla v ústavu – její rodiče se totiž příliš 31

bojí skandálu a snaží se její stav tajit… Nevěřím, že Doris někdo z klubu podřízl krk. Myslím si spíš, že si to zranění udělala sama. Jistě uznáš, že je to technicky možný a ona je vážně blázen…“ skončila Judy s vyprávěním a zhluboka si povzdychla.

„Sama by to nikdy nedokázala,“ ohradila se Laura. „Člověk se bojí bolesti.“

„Doris se bolesti nebojí. Dokáže dokonce chodit bosa po zapálenejch střepech, teda střepech politejch benzínem. Jestli chceš, popros ji jednou, aby ti to předvedla. Její strýc byl amatérský fakír.

Učila ten trik dokonce i Alici,“ prohodila Judy.

Laura ohromeně zmlkla. Netušila, jaké to má zvláštní kamarádky.

Pousmála se: „Chtěla bych se možná taky něco takového naučit.“

„Jo, třeba časem… Jestli nás ale mezitím ten tvůj cirkusák nenamočí do průšvihu. Nemám už sice nějakej pátek Doris v lásce, ale nikdy bych neudělala nic, co by jí mohlo ublížit. Ruka ruku myje, to platí v našem klubu dvojnásob. A přátelství stojí vždycky na prvním místě…“ poučila ji Judy.

„To je fajn bejt v takovým klubu. Dává to člověku pocit jistoty,“

řekla Laura.

Judy se znovu usmála a stiskla Lauře ruku: „To je dobrý, tady si vystoupím a zbytek cesty dojdu. Těším se, že přijdeš ke mně domů na další spiritistickou seanci. Všechny se na ní zase sejdem, uvidíš.“

„Určitě přijdu,“ řekla Laura, která se cítila být do klubu přes všechny problémy, které jí členství přinášelo,

neodolatelně

přitahována. Rozloučila se s Judy, objela zarostlé dětské hřiště a zabočila do ulice vedoucí k domovu.

Drift street byla touhle dobou ponurá a prázdná.

Vběhla do vily svých rodičů, kteří vedli ve městě vyhlášený restaurant „Rosse“ a zběžně se pozdravila s matkou. Cítila ze sebe i přes silný deodorant pach zvířat z cirkusového zvěřince a chtěla jej ze sebe smýt spolu s hrůzou dnešního večera. Zamířila rychle do koupelny, provedené v jemně fialkové barvě, a shodila ze sebe šaty.

Povšimla si na slonovinové pleti svých paží několika skvrnek od Paulovy krve, která na ni vystříkla skrze mříže. Před očima se jí neustále vybavoval jeho zoufalý zápas o život s nelítostnou, pruhovanou smrtí. Snažila se vymazat ten obraz ze své mysli a 32

poddala se osvěžujícímu proudu vody.

Sotva se stačila osprchovat, rozezněl se u vchodu domovní zvonek. Laura tomu nevěnovala pozornost. Téměř každý večer k nim chodila nějaká návštěva, ať už pracovní, nebo soukromá.

Matka ale nakoukla po chvíli do koupelny s vylekaným výrazem ve tváři. „Je tady nějaký policista, prý tě chce vyslechnout ohledně pokusu o vraždu. Řekni mi, Lauro, o co se jedná?“

„To Bruce,“ vydechla Laura. „Mluvil s policií. Jedná se o kluka z naší třídy, Paula. Všechno ti povím potom, mami.“ S těmi slovy si Laura přehodila přes ramena džínovou košili a vyklouzla z koupelny.

Matka ji provázela starostlivým pohledem, zatímco sbíhala se schodů směrem k policistovi, napasovanému do příliš těsné uniformy.

Okamžitě ho poznala, protože jeho dcera Meghan chodila stejně jako ona do Borgentown High School.

„Dobrý večer, pane Crossi. Mám… jet s vámi na stanici?“ zeptala se zaraženě.

„Ne, to asi nebude nutné. Potřebuju ti jen položit pár otázek. Jak se zdá, ta návštěva cirkusového zvěřince se vám nějak vymkla z rukou, co?“ houkl Cross a posadil se do oblýskaného křesla. Velký rezavý kocour Smithových k němu okamžitě přiběhl a začal se mu otírat o nohavici.

„Nevím, jak to myslíte,“ zvážněla Laura.

„Zdá se, že jeden z vás študáků se nudil a proto považoval za zábavné zavřít vašeho kamaráda do klece s tygrem… No nic, třeba se mýlím. Viděla jsi snad někoho podezřelého v inkriminované době vcházet do areálu zvěřince?“ pozdvihl Cross obočí.

„Ne, byla tma,“ odpověděla Laura a zadívala se upřeně na špičky svých bot.

„Trochu jste nám to ztížili tím, že jste všichni chodili kolem klece a tahali za ta zablokovaná vrata, takže zajistit jakoukoli stopu je téměř nemožné. Všude jsou otisky prstů a podrážek vás všech a navíc poloviny zaměstnanců cirkusu Treviot, takže mi nezbývá než se takhle vyptávat. Zkus si vzpomenout na každou zdánlivou maličkost, která by nám mohla pomoci při vyšetřování,“ vykládal Cross trpělivě.

„Co je s Paulem?“ zeptala se Laura a konečně zdvihla oči.

33

„Je to s ním špatné, má porušenou míchu, ale zatím žije,“

povzdechl si policista. Z kuchyně vyšla ustaraná paní Smithová a přinesla mu šálek kávy. „Nepotřebujete něco?“ zeptala se opatrně.

„Jo, potřeboval bych nějaký mladší nohy, trochu mě začínají zlobit klouby,“ usmál se Cross a začal si masírovat kolena.

Lauřina matka se také pousmála a odešla zpět do kuchyně.

„Tak, kde jsme to skončili… Myslím, že jsem zaslechl něco o nějakém spiritistickém kroužku… Paul byl také jeho členem?“

pokračoval Cross v otázkách.

„Ne, nebyl. S ním to nemá vůbec nic společného,“ ohradila se Laura.

Policista se zachmuřil. „Nerad bych ti mluvil do života, ale myslím, že by sis měla dávat pozor na výběr svých přátel. Nezabývej se zbytečně spiritismem, podle mého je to jen ztráta času.“

Unavený muž dopil kávu a odcházel.

„Abych nezapomněl… Kdyby sis na cokoliv vzpomněla, zavolej na stanici. A dávej na sebe pozor, intuice mi říká, že se nevidíme naposledy.“

Sotva za Crossem zapadly dveře, zmocnil se Laury nepříjemný pocit, jako by ji někdo celou tu dobu odněkud sledoval. Na cestě nahoru do svého pokoje našla pohozený červený klaunský nos. S

úlekem ho zdvihla.

Povšimla si pootevřeného francouzského okna v přízemí a současněji ovanul zvláštní chlad. Doběhla do svého pokoje. Tam uviděla na stole zažloutlý list papíru. Bylo na něm cosi napsáno starobylým písmem. Vzala jej nedůvěřivě do zbělelých prstů a cítila, jak se jí zmocňuje panika.

Polohlasně četla:

Má vyvolená, již brzy budeme spojeni, ty ve mně a já v tobě jako kámen vsazený v prstenu…

Gerald Treviot

Laura vyděšeně vykřikla. Někdo tu byl, někdo byl v jejím pokoji a upustil tu klaunský nos. Někdo, kdo chtěl zavraždit Paula, možná i Doris a Lois! Byl to skutečně duch?

34

Húúúúú! Na Lauru toho bylo najednou nějak moc. Musí o tom někomu říci… Bruceovi? Ne, ten by jí jistě poradil, aby s tím šla na policii a tam by se jí vysmáli… Náhle si vzpomněla na Alici a na onen rituál s krví. Ano, podivínská Alice by možná mohla vědět, kdo jí zanechal vzkaz a jestli může být tak šílený, aby vraždil.

Vyťukala tedy rychle její telefonní číslo.

„Haló… Lauro?“ ozval se Alicin zastřený hlas.

Laura se už podruhé za krátkou dobu vyděsila. „Jak víš, kdo volá?“ zeptala se nejistě, protože přičítala Alici nějaké temné mystické síly.

„Uklidni se, vím to, protože se mi tvoje telefonní číslo objevilo na displeji mobilu,“ vysvětlila jí Alice prostě celou záhadu.

„To mě hned nenapadlo… Al, někdo byl dnes večer v mém pokoji a zanechal mi tu vzkaz,“ řekla Laura a přečetla slovo za slovem list papíru popsaný černým inkoustem.

„Bojíš se ducha čaroděje Treviota?“ zeptala se Alice přímo.

„Nevím… neumím si to vysvětlit. Řekni, kdo by mě chtěl strašit podobnými vzkazy? Nechci to zatím nikomu říkat, dokud se s tebou neporadím. Ty se v okultních věcech vyznáš a jistě víš, jestli se opravdu fantom může zhmotnit…“ mluvila Laura potichu do telefonu, aby ji nezaslechla matka.

„Ano, to může,“ odpověděla jí přesvědčivě Alice Woodová. „Aby se duch upsaný ďáblu mohl zhmotnit ve fantoma, musí přijít do styku s lidskou krví… Myslím, že i z toho důvodu zabil přízrak Geralda Treviota Paula. Potřeboval výpary z lidské krve, aby mohl vystoupit z říše stínů…“ pokračovala Alice nevzrušeně.

„To myslíš vážně?“ nadnesla nerozhodná Laura. „Pak bych o tom asi měla opravdu povědět Bruceovi. Jedná se přece o ducha jeho pradědečka, o jehož podivný minulosti nechce nikdo mluvit…

dokonce ani on sám.“

„Víš,“ přerušila ji Alice, „Bruce nerad slyší o těchhle věcech. Je to celý nešťastná záležitost…

Gerald Treviot byl rodákem z

Borgentownu a taky tady byl zavražděnej… Podle šuškandy, co se kolem toho vede, byl zardoušenej ďáblem, kterýho sám vyvolal. Jeho tělo by mělo spočívat někde v tý zadní zpustlý části starýho hřbitova v Downhillu. Podle zdejší legendy, starý už snad sto let, se upsal krví 35

ďáblu za to, že ho naučí takovejm kouzelnickejm kouskům, který svět neviděl. Mizení lidí, zhmotňování předmětů i oživování hliněných loutek… právě to bylo jeho největší číslo. Treviotovi trpaslíci… Byli to prý skřeti velcí asi jako flaška od coly… Treviot byl určitě jedním z nejlepších kouzelníků a čarodějů. Ale brzy zemřel… jak jsem už řekla, za nevyjasněných okolností…“

Laura s úžasem naslouchala. Opět se neubránila tomu nepříjemnému zamrazení v zádech a celé její tělo ztuhlo. Uslyšela nepatrné zašustění, jako by po podlaze běhaly myši. Náhle se jí něco drobnými zoubky zahryzlo do lýtka…

Sklonila se a nebyla schopna jediného slova ani výkřiku. Její fantazie vykreslila v tmavém rohu místnosti zákeřnou tvář droboučkého mužíčka, velkého právě tak jako láhev od coly, jak se na ni potměšile šklebí od země…

Chytila se za zraněnou nohu a než znovu zdvihla zrak, nebylo už po trpaslíkovi ani vidu, ani slechu…

V tu chvíli Alicinu vyprávění přes svou vůli uvěřila a umínila si, že si musí co nejdříve promluvit s

Brucem Treviotem o jeho

legendou opředeném pradědečkovi…

36

VIII.

Celým dopolednem ve škole se táhla jako černá nit nešťastná událost ve zvěřinci Treviotova cirkusu. Hned po ránu vedla profesorka Halleyová dlouhý monolog o zodpovědnosti k životu a tentokrát nikdo proslov nepřerušoval významným pokašláváním, protože celou třídou Paulovo zranění upřímně otřáslo.

Laura si už poněkolikáté povšimla, jak si ji Bruce sedící vedle ní prohlíží a nazlobeně odfrkla. Zdálo se jí, že jeho přítomnost jí od samého počátku přináší jen nepříjemnosti a pak, temná minulost jeho pradědečka, ať už na ní byla pravda cokoliv, ji od něho odrazovala.

„Je na mně něco tak zajímavýho?“ sekla po něm nasupeným pohledem, sotva zazvonilo. Mrzutě vnímala, že má dnes náladu pod psa. Navíc ji bolelo to včerejší zranění na noze. Copak ale může někomu vykládat, že má pocit, jako by ji kousl asi stopu vysoký trpasličí skřet?

„Víš, že takhle z profilu vypadáš trochu jako Mona Lisa?“

polichotil jí Bruce. Ne, nechtěl zvyšovat její hladinu adrenalinu.

Zdála se dnes navrčená a každou chvíli si mimoděk sáhla na lýtko, jako by ji něco bolelo.

„Je ti něco?“ zeptal se opatrně.

„Něco mě včera kouslo,“ odpověděla Laura neochotně.

„Můžu?“ podíval se na ni tázavě Bruce. Nazdvihl jí jemně nohavici kalhot a prohlédl si zarudlé zranění na jejím lýtku. „Vypadá to jako od kočky, měla by sis to možná dát ošetřit u lékaře,“ prohodil znalecky. „Jednou mě takhle pokousala fretka a měl jsem z toho vysoký horečky. Abych nezapomněl… máš opravdu moc hezký nohy,“ usmál se škádlivě.

37

Laura si povzdychla. Ne, Bruceho opravdu nebylo snadné ignorovat. Byla na okamžik okouzlena jeho sympaťáckým úsměvem, ale hned se vzpamatovala a zauvažovala, jak zavést hovor na tajemnou legendu týkající se Geralda Treviota.

Vyšli bok po boku ze třídy a kráčeli po chodbě rozlehlého školního komplexu připomínajícího Lauře spíše nepřehledný labyrint. Na jejím konci potkali Lois oblečenou do kalhotového kostýmku, tentokrát v barvě bílé kávy. Tvářila se jako obvykle odměřeně a sotva je uviděla, trochu se zarazila. Bruceho provokativně přehlédla a Lauru odvedla tajnůstkářsky stranou.

„Na zítřek je

naplánovaná seance v Judyině domě, všichni tě

čekáme. Alice chtěla, abych ti to osobně připomněla… Určitě přijď, jseš teď jedna z nás…“ řekla přátelsky.

„Já… myslela jsem, že seanci odložíme kvůli té Paulově nehodě,“

nadechla se Laura.

„Lauro, nebuď tak přecitlivělá… Nebudeš to mít jinak v životě snadný,“ poklepala jí Lois významně na rameno, šlehla nesouhlasně pohledem po Bruceovi, ležérně opřeném o zeď s nohou přes nohu, a spěšně odkráčela.

Bruce se odlepil od stěny a projel si váhavě prsty vlnité světlé vlasy. Nadechl se, oči upřené do Lauřiných a pak prohodil: „Asi jsem změnil názor na tvé kámošky. Myslím, že nebudou tak báječné, jak na první pohled vypadají.“

„Ještě ty začínej, Bruce. Jseš jako moje bejvalá spolužačka Cathy… Nesnaž se mě taky přesvědčovat, abych si našla jiné přátele, je to zbytečný,“ sykla podrážděně Laura.

„To jsem ani neměl v úmyslu, jen jsem ti chtěl říct, že tady něco začíná pořádně smrdět. Nebýt toho, že jsem včera všechno řekl doktorovi, asi by se nikdo ani nepozastavil nad tím, že někdo chtěl Paula zavraždit… Možná ani ty ne,“ povzdychl si Bruce.

„Co tím chceš říct?“ zarazila se Laura.

„Chci ti naznačit, že jseš zaslepená tím vaším klubem a nesmysly, co se ti ty ďáblice snaží nasadit do hlavy. Vzpamatuj se, Lauro, dokud je čas,“ vzal ji Bruce prudce za ramena a zatřásl s ní jako s hadrovou loutkou.

„Kvůli tobě mě včera vyslýchala policie,“ hlesla Laura tiše.

38

„Já vím, vyslýchali i mě. Ta zdánlivá nehoda se ale musí vysvětlit… Nemáme přece co skrývat!“ rozohnil se Bruce.

Laura se postavila proti němu a nedůvěřivě se na něho zahleděla:

„Já nemám co skrývat… já ne,“ řekla trpce.

„Myslíš, Lauro, že před tebou něco skrývám?“ potřásl Bruce udiveně hlavou. „Řekni mi, co!“

„Svůj pravý vztah s Alicí Woodovou a taky to, že tvůj pradědeček byl čaroděj, krví upsanej ďáblu. Možná jeho fantom, nebo dokonce ty ses mě včera snažil postrašit vzkazem položeným na stole u mě v pokoji!“

„Lauro, tobě z toho spiritismu začíná strašit v hlavě! Co tě to napadlo?“ zatvářil se Bruce starostlivě.

„Našla jsem klaunský nos na chodbě v našem domě!“ rozvzlykala se Laura. „Jeden z trpaslíků, kterého na mě poslal tvůj pradědeček, mě včera pokousal… Já vím, zní to všechno šíleně… Bruce, co se to proboha děje!“ zabořila Laura tvář do jeho košile a on ji jemně začal hladit po zádech.

„Já vím, můžu za to trochu já sám, že jsem souhlasil s tím přiblblým Aliciným fórem a chtěl tě vylekat jako fantom Geralda Treviota. Promiň mi to. Tentokrát s tím ale nemám nic společnýho, věř mi… O jaký vzkaz se vlastně jedná?“

„To nic, zapomeň na to,“ špitla Laura a vnímala celým tělem uklidňující Bruceovu přítomnost. Když k němu po chvilce zdvihla hlavu, zdál se nějaký pobledlý.

„Co je ti?“ otázala se překvapeně.

„Víš, zvláštní je, že ti Treviotovi trpaslíci prý opravdu existovali.

Slyšel jsem o tom kouzelnickém kousku od svého táty, dřív nežli spadl z té hrazdy a zabil se…“ svěřil se jí tiše.

„Bruce, to je mi opravdu líto…“ vzala ho Laura něžně za ruce.

Zdálo se, že oba myslí v té chvíli na totéž.

„Taky mě už napadlo, jestli se nejedná o nějaké prokletí spočívající na naší rodině. Můj táta umřel ve stejném věku jako pradědeček… Ne, nechci ti tím zbytečně přidělávat starosti…“

napřímil se Bruce a odtáhl se od Laury.

„Vyprávěj mi o svém pradědečkovi, slíbil jsi mi to. Ještě jsem nikdy tu legendu o něm neslyšela…“

39

„Jak chceš… Co třeba dneska večer,“ zadíval se Bruce Lauře do očí.

„To má být pozvání na rande?“ usmála se a hodila závoj lesklých vlasů na záda.

„Možná,“ přejel jí lehce prstem po plných rtech. Cítila, jak rudne, ačkoliv se za svou nezkušenost trochu styděla.

„Chodím na kurs moderního tance, takže večer stejně nemůžu,“

sklopila řasy ke špičkám svých bílých páskových bot na širokém podpatku.

„A co potom? Měl bych pro tebe možná takové zvláštní překvapení,“ prohodil Bruce lákavě.

„Tak dobře, počkej na mě v sedm na parkovišti,“ uvolnila se konečně a rozeběhla se po dlážděné cestě směrem k tělocvičně.

Tušila, že na kursu moderního tance zřejmě narazí na Alici Woodovou, která byla v tanci jednička, ačkoliv se mu věnovala jen okrajově. Vynikala téměř ve všem, na co sáhla, a snad i proto ji Lois Kingová nepokrytě obdivovala. Byla tím někdy podle Laury až trapná, jako by se stala neodlučitelným stínem lepícím se na její paty.

I Lois by se jistě dala na tancování zapsat, nebýt toho, že při jakémkoliv druhu kultivovaného pohybu vypadala jako ryba mrskající se na suchu, jak jí onehdy štiplavě Alice připomněla.

Skutečně, Laura zahlédla už zdálky postávat před tělocvičnou Alicinu vysokou snědou postavu s platinovými vlasy, splývajícími jí po zádech jako příval zimního slunce, a s rozpaky na ni zamávala.

Její vztah k podivínské vůdkyni spiritistického klubu, jíž kluci přezdívali kvůli její tváři bez úsměvu „ocelová maska,“ byl sice napjatý, zdálo se ale, že Alice se snaží získat od samého počátku Lauřino přátelství. Dokonce její obvykle ledová tvář roztála do mírného pousmání a ona přistoupila k Lauře a poklepala jí kamarádsky na rameno:

„Jsem ráda, že jsi přišla… Na, napij se,“ podala jí lahvičku s tím zvláštně vonícím nahořklým nápojem.

Laura se zhluboka napila. Vysoká blondýna s hrubou tváří pokračovala:

„Chtěla jsem se s tebou poradit o programu dnešní seance.

Myslela jsem, že bychom zkusily znovu vyvolat ze záhrobí ducha 40

čaroděje Treviota… Nemáš přece strach z toho, co se začíná dít?“

probodávala ji Alice temnýma očima.

Laura neodpověděla. Alice se hluboce zasmála a mluvila dál; její slova plynula jako rozbouřená řeka:

„Ne, ty jistě strach nemáš… Jseš jiná než ta otravná, žárlivá Lois.

Víš, byla bych ráda, aby se z nás staly ty nejlepší přítelkyně. Mohly bychom být jako sestry… Ty a já… Mohly bychom spolu dokázat tolik věcí!“

Aliciiny zorničky se rozšířily a hluboká jizva na čele jí rudě naběhla. Důvěrně se naklonila k Lauře, zatímco se v její tváři zračil dychtivý výraz:

„Chtěla bych společně s tebou vyvolat samotného ďábla. Dá nám moc nad lidmi, o které se žádnému smrtelníkovi ještě nesnilo. Udělá ze mě pekelnou královnu a ty budeš má sestra, slibuji ti to. Nikdy nezestárnem a bude se nám jednoho dne klanět celý svět. Aby se Pán temnot zjevil, musíme sedět o půlnoci na nebožtíkovi, vzývat jeho jméno a…“

V tu chvíli její vyprávění přerušilo kvílení větru honícího po nebi těžká černá mračna, následované děsivě se rozléhajícím prásknutím blesku.

Laura se silně zachvěla a cítila se v přízračně magickém zajetí Aliciných očí jako ve smrtelné pasti. Cítila, že nemůže dýchat.

Viděla jen dva šíleně planoucí ohníčky v zorničkách černých jako sama smrt.

„Napřed musíme obě zemřít, abychom se znovu zrodily jako ďáblovy ženy. Tisíce mrtvých nám budou sloužit… Není to skvělý, Lauro? Představ si, jenom nám dvěma… Potřebuju se ještě zeptat čaroděje Treviota na formuli, která přivede na svět jeho otce. Svěřím se s tím právě tobě, protože jsem si tě vybrala jako svou sestru…

Treviot není jen pouhý ďáblův sluha, je to pravý ďáblův syn! Narodil se při sabatu a byl kojen krví černé kobyly… Není to pouhý člověk a miluje tě! Jseš jeho vyvolenou, řekni, copak se nechceš stát ženou opravdového ďáblova syna?“

Znovu se hrozivě zablesklo a blesk sjel do země kousek od hloučku studentek z Borgentownské střední školy, čekajících na instruktora moderního tance.

41

Daly se s křikem na zmatený útěk.

Alice si toho evidentně ani nepovšimla. Vypadala strašidelně jako obživlé zombie s nehezkou osmahlou tváří a rozesmála se šíleně do větru, který se bouřlivě zdvíhal jakoby odnikud. Hnal před sebou chumáče hnilobného loňského listí, z jehož výparů se začala zhmotňovat shrbená postava. Vlající vlasy jí rámovaly obličej podobný posmrtné masce. Duch zamumlal zaklínadlo v tvrdě znějícím jazyce a pak dodal: „Pojď za mnou, rulíkový zvonku!“

Nežli se překvapená Laura zmohla na odpověď, v duchově ruce se v okamžiku zhmotnil tmavý bohatě zdobený luk a on bez váhání napjal jeho tětivu proti zděšené Lauře. V tom okamžiku se vzduchem mihla černá šipka se zlaceným hrotem a bolestivě se zapíchla do Lauřina srdce.

„To byl šíp ďáblova amora, i ty se jednou do ducha Geralda Treviota zamiluješ… uvidíš! On sám si tě vybral a dá ti moc nad mrtvými…“ zasyčela šíleně Alice Woodová do Lauřina ucha. „Neboj se, je to tak dobře. Sláva ďáblovu synu!“ zvolala. Slova jí přitom rval od úst vichr silně páchnoucí záhrobím.

V té chvíli se Lauře zatočila země pod nohama. Cítila, jak se propadá do bezedné tmy a jak ji Alice zachytila do pevných paží.

Ještě zaslechla, jak jí šeptá do ucha: „Nikdo, nikdo nám nesmí překážet v cestě k druhému životu v pekelném království! Už se nemusíš bát, postaráme se o tebe… já a ďáblův syn…“

V té chvíli Laura cítila, jak ji unáší černý záhrobní vír hlouběji a hlouběji do nitra země, odkud se k ní blížil nevypověditelný, zrůdný řev…

42

IX.

Před křičící Laurou se s ohlušujícím rachotem rozestupovala země, zatímco letěla závratnou rychlostí ve stále užších kruzích kamsi do temného neznáma hlubiny pod sebou. Kolem tváře se jí míhaly ostré hroty rozeklaných skalisek, na nichž se vyhřívaly v rostoucím žáru mohutná propletená klubka hadů a posedávali odporní holokrcí supi rvoucí maso ze zetlelých mrtvol napíchnutých bizarně na hrotech skal.

Letěla stále hlouběji dolů, kde v obrovských klecích zavěšených nad propastmi sténali žízní uvěznění lidé… Drobní okřídlení raraši, rudí jako krev, poletovali kolem, podobní ohyzdným přerostlým můrám a bodali je ostrými šipkami do nahých hřbetů. Odporně se chichotali lidskému utrpení… Ano, Laura už věděla, že letí do samotného pekla a zhrozila se nových a nových hrůz, které míjela cestou.

Na vyvýšené skalní plošině tam uviděla nahou dívku spoutanou hady, do jejíhož těla byly zakousnuty desítky pištících vampýrů, kteří sáh její krev. Ten největší zavřeštěl a zakousl se jí do oka, z něhož začala vytékat krvavá tekutina. Vysílený křik naplnil vzápětí okolní propasti a nesl se po jejich stěnách kamsi do bezedných hlubin.

Míjela snad stovky podobných a ještě děsivějších výjevů vpalujících se do její duše jako rozžhavená ocel, a cítila, jak jí celé tělo zaplavil lepkavý pot. Konečně se s ní shrbený pekelný sluha snesl do trůnního sálu s nábytkem vyrobeným z lidských kostí. Tam seděl na hrozivém trůně z lebek samotný ďáblův syn…

Laura se otřásla odporem i přes jed, který jí do srdce rozlil černý šíp pekelného amora. V polosnu vnímala ostrou bolest uprostřed 43

hrudi…

Sluha se mezitím uctivě uklonil a nechal ji samotnou před monstrem s žíznivými prázdnými očními důlky a ohnilým tělem.

Začala ze všech sil utíkat, ale pak si uvědomila, že zůstává stále na stejném místě.

Ďáblův syn se dunivě rozesmál.

„Vítej v mém království, rulíkový zvonku. Je to ta

nejpozoruhodnější manéž pro mé nadlidské umění. Jsem velký čaroděj světa a mé lidské jméno je Gerald Treviot.“

Lauřinu mysl obestřel černý milosrdný závoj amorova šípu a pohlédla už bez odporu do zetlelé starcovy tváře.

„Proč mi říkáte rulíkový zvonku?“ zeptala se ostře.

„Protože ve tvých rukách se pro mne skrývá smrtící jed něžného rulíkového květu. Dokonce i křivky tvých úst jsou stejně nebezpečně omamné… Pojď a polib mě, vrať mi znovu mládí, má budoucí královno pekel,“ vyzval ji mrtvý nápadník ze záhrobí.

„Vaše podoba je odporná a vaše království je na tom ještě hůř.

Viděla jsem dívku obsypanou vampýry…“ otřásla se Laura.

„Můžeš jí ulevit, má vyvolená. Polib mě a nic už ji nezabolí, přísahám. Ty sama ji osvobodíš… Jsi krásná jako půlměsíc na májovém nebi. Sama si vybereš, jak budu vypadat pro tvé oči potom…“ přesvědčovalo ji monstrum.

Zmámená Laura šla k trůnu a vystoupila po schodech z těl silných hadů až k ďábelskému čaroději. Cítila, jak jeho tělo páchne rozkladem a zvedal se jí přitom žaludek. Gerald Treviot vykouzlil rudou růži a dal k ní zkrásnělé Lauře přivonět.

„Chci, abyste pustil okamžitě ty lidi ven z klecí!“ rozčílila se, vytrhla čaroději růži a hodila ji na zem.

„Víc nechceš?“ podivil se ďáblův syn a pokynul zetlelou paží.

Objevilo se třináct planoucích pekelných knížat na vraných koních a hluboce se Lauře uklonili.

„Ti všichni ti budou sloužit, když mě políbíš… Máš taková tajemná ústa Mony Lisy…“ naklonil se k ní čaroděj a zahleděl se zblízka do jejích očí, jako by jí chtěl číst myšlenky. V tu chvilku si Laura vzpomněla na Bruceho. Nežli se vzpamatovala, vzal na sebe ďábelský čaroděj jeho podobu. Vypadal úplně jako Bruce, jen vzadu 44

na krku měl kratičký copánek…

Laura pomalu přicházela k sobě.

Slyšela odlesky rytmické hudby a vnímala pevné paže, které jí podepíraly bezvládnou hlavu. Otevřela oči. Spatřila osmahlou tvář Alice Woodové. Rozhlédla se, jak jí to jen zemdlené údy dovolily, a poznala, že leží na lavičce v šatně tělocvičny, v níž právě končil další z kursů moderního tance.

„Co se stalo?“ zeptala se, zatímco znovu nabírala sil.

„To nic, jen jsi omdlela. Vlastně to byl spíše trans, ale chtěla jsi přece logické vysvětlení…“ odpovídala jí Alice monotónním hlasem.

„Al, byla jsem v pekle. Viděla jsem Geralda Treviota, to odporné zombie s tváří bez očí a postavou připomínající mumii… Přesto jsem ho v tom snu málem políbila… To ten šíp pekelného amora… Pak na sebe vzal podobu Bruceho. Al, je zlý a já začínám mít strach…“

zaštkala Laura a schoulila svou štíhlou postavu do klubíčka.

„Uvidíš, že to přejde. Ostatně byl to přeci jenom sen, ne?“

pousmála se Alice. „Slibuju, že dnes večer u Judy nebudeme vzývat Treviotova ducha. Můžeš se spolehnout,“ uklidňovala ji Alice.

„Vážně?“

„Opravdu. Budeme totiž vzývat samotného ďábla!“

„Al, proboha, to ne! Víš, myslím, že na tu spiritistickou seanci možná ani nepřijdu. Mám večer sraz s Brucem a nemám čas…“

namítala Laura. „Má mi konečně vyprávět tu legendu o svém

pradědečkovi.“

„Ty ji vlastně toužíš vyslechnout, viď? Víš co, seance začíná až v devět hodin, máš ještě fůru času popovídat si s Brucem a pak přijet.

Judy by byla jinak děsně zklamaná. Připraví pro nás pohoštění, bude to skvělá zábava…“ hovořila Alice přesvědčivým hlasem.

„Tak dobře, asi přijdu. Aby Judy neřekla,“ souhlasila Laura. „A teď mi prosím pomoz, má se tu pro mě v sedm stavit Bruce,“ chytila se Alice kolem krku a obě zvolna kráčely ven.

„Nestěžoval si instruktor, že jsem dneska netancovala?“ nadhodila pobledlá Laura.

„Neboj, všechno jsem mu vysvětlila. Tyhle problémy nebudeš mít pořád, jenom ze začátku. Za čas se ve styku se záhrobím otužíš a 45

nebude ti už nevolno.“

Laura přikývla.

Vyšla na nejistých nohách před tělocvičnu, kde pod klenbou oblohy vytrvale kroužil osamělý sokol. Jeho hlasité hvízdání Lauře intenzívně připomnělo prokleté království ďáblova syna.

Zachvěla se.

Alice mezitím někam záhadně zmizela. Z dálky k napjatým Lauřiným uším pojednou dolehl hlas zvonu oznamující něčí smrt.

P a k s e jí na okamžik zdálo, jako by odněkud zaslechla klapot koňských kopyt.

„Je to vážně celé sen?“ uvažovala nahlas. Nebo snad pro ni skutečně jede mrtvý čaroděj pekel?

Tváře jí začaly hořet a dlaně ji pálily…

Dala se na zběsilý útěk, právě když se mezi stromy začala vynořovat silueta jezdce na černém koni…

46

X.

Klapot kopyt zesílil a Laura na pár kratičkých okamžiků ucítila štiplavý zápach síry. Dala se do běhu, ale kůň nesoucí záhadného jezdce také zrychlil.

Začala panikařit.

Uviděla před sebou na poslední chvíli opuštěné dětské pískoviště, zakopla o zapomenutý plastový jeřáb a zabořila se tváří do písku.

Jezdec seskočil s koně a sklonil se k ní.

Laury se zmocnila strašná hrůza.

Jeden, jediný pohyb a zmocní se jí záhrobní netvor, ve kterého se po smrti proměnil Gerald Treviot… Někdo jí sáhl na rameno a ona pevně stiskla víčka a zoufale vykřikla.

„Můžeš mi vysvětlit, co to tady děláš?“ ozval se nad ní mírný, přátelský hlas.

„Bruce, Bruce, to jsi ty?“ Laura se posadila uprostřed pískoviště a rozesmála se, hladíc si odřená kolena.

„Bála jsem se, že si pro mě jede pekelnej čaroděj… Pěkně praštěný, co?“ zdvihla k Bruceovi úlevou zářící oči a zdvihla se ze země.

„Tak dneska je to pro změnu pekelnej čaroděj… Tuhle to byli tuším kousaví trpaslíci. Nepletu se, že? Lauro, myslím, že ti Alice pořádně blbne hlavu těma svejma nesmyslama, co pochytila někde v těch trapnejch televizních hororech… Jestli se mě teda jen nepokoušíš pobavit. Pekelnej čaroděj, taková hloupost,“ uklidňoval ji Bruce.

„Ukaž,“ prohlížel jí jemně zraněná kolena. „Lauro, jseš jak malý dítě, nechtěj mi říkat, že vážně podobným nesmyslům věříš.“

47

„Víš, Bruce, neprožil jsi prostě to, co já, nebudem se teď o tom bavit. Nečekala jsem, že přijedeš na rande na koni… Je to vážně originální, prima nápad. Můžu k tobě do sedla?“

Bruce vraníka uklidnil něžným poplácáním po šíji. Přidržel mu zdobenou uzdu, aby se Laura mohla pohodlně vyhoupnout nahoru.

Potom se i on zkušeně vyšvihl na koňský hřbet. Seděl vzadu za Laurou, a jak se natáhl pro otěže, mimoděk ji objal. Cítila dotyk jeho paží na svých bocích a to jí vehnalo do tváře ruměnec.

V rozpacích se odsunula a přitom mimoděk zajela prsty do husté vraníkovy hřívy.

Bruce mlaskl na koně a konečně se rozjeli. Ozvěna klapotu kopyt se dunivě odrážela od počmárané zdi lemující městský park.

Rozhostilo se mezi nimi vyčkávavé mlčení, které přerušila Laura nedočkavým přáním: „Slíbil jsi, Bruce, že mi budeš vyprávět tu legendu o svém pradědečkovi…“

„Vážně tě to zajímá? Tak dobře, poslouchej,“ pronesl zastřeným hlasem. Zdálo se, jako by se při jeho slovech znovu zdvihal vítr. „Zní to všechno tak trochu jako pohádka, kdoví, kolik je na tom příběhu pravdy.“

Laura si hodila dlouhé lesklé vlasy na záda a Bruce začal vyprávět, zatímco je kůň unášel svým rychlým rytmickým krokem po silnici vedoucí k Downhillu.

„Treviotové byli přistěhovalci, obchodníci, kteří žili v Borgentownu už od počátku. Bydleli v tom starém domě na okraji Downhillu, protože kdysi tahle čtvrť patřila k těm lepším, ale to už je dávno. Mezitím zpustla a dnes už je zralá na zbourání, stejně jako bývalý dům Treviotů, který se má likvidovat někdy příští týden.

Byli dost zámožní a v době, kdy se jim narodil syn Gerald, patřili k předním borgentownským rodinám. Matka zemřela při Geraldově porodu a vychovával ho jen otec, prý velice přísně.

Často malého Geralda, když neposlouchal, zavíral na celé dny a noci do sklepa, kde musel zůstat o hladu a žízni tak dlouho, dokud otce neodprosil. Ponižoval ho prý hůř než zvíře… Tam ve sklepě mnohokrát přísahal, že svého krkavčího otce jednoho dne zabije…“

Laury pocítila nepříjemné zamrazení. „Jak tohleto všechno víš?“

zeptala se Bruceho, ale ten jí neodpověděl.

48

Začínalo se smrákat a oni pádili na koni po Woodland street vstříc polozbořeným domům na okraji Downhillu. Bruce se krátce zasmál a pokračoval silným podivným basem ve vyprávění.

„Když konečně Gerald dospěl, přijel do Borgentownu cirkus.

Gerald Treviot utekl potají z domu a šel se podívat na představení.

Tam ji uviděl. Jmenovala se Joan a byla to krasojezdkyně…

Bláznivě se do ní zamiloval a ještě toho večera se rozhodl, že uteče s cirkusem a Joan se stane jeho ženou.“

„A jak to dopadlo?“ zeptala se napjatá Laura, která znenadání opět ucítila nepřirozený, hnilobný zápach.

„Joanin otec, cirkusový principál,“ pokračoval Bruce, „se jeho žádosti vysmál. ‚Cirkusový chleba je tvrdý,‘ řekl mu. ‚Jak chceš uživit jednou své děti? Nehodlám živit zbytečně další hladový krk navíc. Joan si vezmeš jen tehdy, když se staneš lepším kouzelníkem, než jsem já, a budeš moct uživit sebe i svou ženu. Staň se, ty jeden ubožáku, nejlepším kouzelníkem v celém kraji a já ti dám Joan!‘

Nato se mu vysmál do tváře. Bylo to tu poslední noc, co ho někdo viděl naživu…“

„Chudák,“ podotkla Laura a znovu pohladila vraníka po hřívě.

„Děsíš mě, Bruče,“ řekla do šera.

„To ještě není celý příběh, chtěla jsi ho přece slyšet…“

„Ano,“ špitla Laura.

„Geraldův surový otec se dozvěděl o synově plánu na útěk s krásnou Joan a chtěl ho zmařit. Gerald z toho úplně zešílel. Té noci se nesly z domu Treviotových hrůzostrašné zvuky a říká se, že můj praděd se za křižování blesků spolčil s ďáblem a získal tím nadpřirozené kouzelnické schopnosti, jaké do té doby nikdo na světě neměl. Začal si říkat čaroděj Treviot… možná proto, že to znělo tajemněji než kouzelník. Té strašné noci zmizel cirkus z Borgentownu – zároveň s Geraldem – na dlouhá léta. Ráno po bouři našli dům napůl pobořený a v jednom z pokojů objevili tělo oběšeného Geraldova otce…“

„Bruce, mám strach!“ obrátila se Laura dozadu.

„Je to přece už dávno, neboj se, miláčku,“ utěšoval ji její spolujezdec. „Víš, že jseš takhle strašně podobná Joan… Polib mě…“ Bruce se k ní zezadu přitiskl a Laura si všimla ke svému 49

zděšení, že je černý kůň veze k bráně starého downhillského hřbitova.

„Bruce, kam to jedeme?“ zeptala se polekaně.

„Chci ti jen ukázat hrob Geralda Treviota. Říkal jsem ti přece, aby ses nebála,“ pokusil se o úsměv.

V té chvíli zahlédla Laura ke svému zděšení v Bruceových ústech černé, ohnilé zuby a ucítila pach rozkládajícího se těla. Rozkřičela se a snažila se vytrhnout z objetí toho hrozného, odporného netvora, který seděl za ní a vzal na sebe věrnou podobu Bruceho Treviota. Jak se tak zoufale bránila, tělo té nemrtvé zrůdy se začalo pomalu rozpadat před jejíma, děsem skelnýma, očima. Ze slizem pokrytých nosních dírek příšery vylézali tlustí svíjející se červi, shnilá čelist se uvolnila a otevřela se dokořán…

Laura šílela odporem, ale zombie ji stále pevněji svíralo pažemi, ze kterých opadávalo za divokého ržání vzpínajícího se pekelného oře na zem zetlelé maso.

Najednou jí po divokém zápase zůstaly utržené paže netvora vězet v rukou. Zděšeně je odmrštila, seskočila s koně a přitom bezhlavě ječela: „Neeeeeeeee! Jdi ode mě! Zmiz, ty odporná zrůdo!“

Všimla si, že z tlamy pekelného koně vyšlehl jasný plamen a zombie na jeho hřbetě se mezitím hroutí do podoby beztvaré kupy shnilých orgánů. Jeho hlava se s křupnutím odlomila od trupu a s lačným pohledem se kutálela k Lauřiným nohám…

Laura štítivě vykřikla. Z jejího srdce přitom vypadla otrávená šipka pekelného amora a soucit se zrůdným Geraldem Treviotem pominul jako mávnutím kouzelného proutku.

Začala bezhlavě utíkat pryč od hřbitova. Cítila zdrcující slabost.

Po několika metrech se jí kolena podlomila a ona upadla do špinavé kaluže. Zčistajasna přestala vnímat.

Když se probrala z nevědomí, spatřila, jak se nad ní sklání Lois a udiveně si ji prohlíží.

„Byla jsi tady s Alicí?“ zeptala se a pomohla Lauře na nohy.

„Ne, s Brucem… vlastně… ano, s Brucem,“ zaštkala Laura.

Šaty měla špinavé, promočené a bylo jí chladno.

„Chápeš, doufám, že tě v tomhle stavu nemůžu odvézt k vám domů,“ přejela ji Lois zkoumavým pohledem.

50

„Ano, naši by asi měli děsnej strach, co se mi stalo… Dlouho nemohli mít vůbec dítě, mají jen mě,“ drkotaly Lauře zuby.

„Jistě,“ řekla Lois.

„Máma se musela léčit v lázních, než jsem se jí narodila, už takhle jsem jí přidělala dost vrásek,“ svěřovala se pobledlá Laura Lois, aniž věděla, co ji vlastně nutí neustále mluvit.

„Ano, to se dá pochopit,“ přizvukovala jí hubená dívka chlapeckého vzezření, zatímco ji nakládala do auta. „Jedu zrovna k Judith… Nezapomněla jsi na naši seanci, že?“ zadívala se Lois do Lauřiných unavených očí a sešlápla plyn u svého peugeotu.

„Ne, já nechci už nikdy vyvolávat žádné duchy! Chci okamžitě vystoupit,“ začala Laura cloumat dveřmi vozu.

„Nemusíš se ničeho účastnit, Judy tě jen uloží k sobě do postele,“

pousmála se Lois. „Jsi příliš nervózní, nikdo ti přece nechce ublížit.“

„Judy mě uloží do postele,“ opakovala si Laura spokojeně a začaly se jí klížit oči. Než dojely k monstrózní vile Harrisových, téměř už vyčerpáním usnula.

51

XI.

Lois Kingová zaparkovala před hustě osázenou zahradou, z níž se přízračně vynořovala starobylá vila manželů Harrisových. Zatřásla rázně Lauřiným ramenem a sdělila ospalé dívce, že jsou na místě.

Na osvětlenou verandu jim vyběhla ven v županu vstříc bosá Judith Harrisová a srdečně je obě vítala. Pak se trochu zarazila.

„Co se stalo Lauře?“ zeptala se překvapeně.

„Našla jsem ji ležet v Downhillu na chodníku,“ zašeptala Lois a udělala významné gesto rukou, aby se už Judith na nic dalšího nevyptávala.

„Uvař jí radši horký čaj, ať se trochu zahřeje, pak ji společně uložíme do postele,“ podotkla ještě Lois a velitelsky tleskla do dlaní.

„Tak, a teď je myslím čas, abych pomohla Alici s přípravami na seanci,“ pousmála se pro sebe.

„Měla jí, myslím, ode dneška místo tebe pomáhat Laura,“ obrátila se Judy vedoucí Lauru do vily.

„Příprava na seanci patří odjakživa mně,“ stáhla rty Lois a zamířila k osvětlenému vchodu.

Judy vedla Lauru po kamenném schodišti do prvního patra a usadila ji do křesla v útulném pokoji. Lois tam právě stlala velkou starožitnou postel a usmála se na ni: „Tady si odpočineš a za hodinku budeš zase jako rybička, uvidíš.“

Potom odešla.

Judy se sklonila ke svému zafačovanému kolenu a upravovala si uvolněný obvaz. „Vybourala jsem se dneska ráno na schodech, když jsem běžela do školy,“ zdvihla oči k Lauře. „Jednou se na nich snad zabiju.“

52

V hale se mezitím ozvaly švitořivé hlasy.

„Holky jsou už tady!“ vykřikla Judy, vyběhla z pokoje a hnala se úprkem po schodišti dolů. K unavené Lauře všechny zvuky doléhalo jakoby v přerývaných kaskádách a na chvíli v měkoučkém ušáku usnula.

Vše se k ní zase ve spánku vracelo a oči se jí neklidně pohybovaly pod zavřenými víčky.

Náhle se někdo dotkl její ruky.

Laura sebou vyděšeně trhla a vzbudila se. Uviděla Judy s Doris, jak se nad ní chlácholivě sklání.

„Promiň, neseme ti jen čaj. Nechtěly jsme tě polekat. Přinesla jsem ti svoje pyžamo,“ ukázala Judy prstem na postel. „Máš ho pod polštářem.“

„Ještě se za tebou přijdu podívat, teď se prospi, udělá ti to dobře,“

prohodila Doris. Natřásla Lauře polštář, Laura se napila čaje a s úlevným povzdechem se natáhla na prostorné lůžko.

Vzpomněla si, že jí Judy přichystala pod polštář pyžamo a nadzdvihla ho. Koutkem oka v témže okamžiku zahlédla, jak odtud mizí pod přehoz jakýsi černý malý stín.

Usoudila, že se jí to opět jen zdálo.

Chtěla se už natáhnout pro precizně složený pyžamový kabátek, když zaregistrovala pod přikrývkou nepatrný pohyb. Prudce ji odhrnula a krev jí ztuhla v žilách. Blízko její levé nohy se

producíroval lesknoucí se škorpion!

Laura nevěděla, co má udělat. Dobře si uvědomovala, že jediný neopatrný pohyb by mohl znamenat jistou smrt a ospalost ji zcela opustila. Její hruď se vzdouvala horečným, nepravidelným dechem a čelo se jí orosilo.

Nebezpečný škorpion zatím pokračoval pomalu v cestě podél jejího lýtka a ona se konečně rozječela:

„Pomóóóc!“ Bezhlavě

křičela, ale neodvažovala se pohnout.

Za malý okamžik byly v pokoji všechny spolužačky, které se zúčastnily spiritistického večírku, a němě sledovaly hrozivý výjev před svýma očima.

K lůžku konečně přistoupila Alice a opatrně uchopila smrtonosného živočicha do dvou prstů. Tvářila se velice vážně a 53

spěšně, bez jediného slova, s ním opustila místnost.

Laura úlevně vydechla. Pomalu jí docházelo něco, co nebylo snadné vyslovit.

Někdo se ji právě pokusil zabít.

Nedůvěřivě přejela pohledem ostatní dívky v pokoji.

„Měla jsi z pekla štěstí,“ prohodila na její adresu Lois Kingová.

Pak se zamyšleně zadívala na Judy. Doris se také podívala tím směrem.

„Panebože, snad si nemyslíte, že jsem to udělala já?“ zamžikala vyjeveně řasami. „Pokud je mi známo, škorpiony přece chová… Al,“

dodala významně do ticha.

„Ano, Alice sice má v terárku škorpiony, ale je taky pravda, že ses o ně tuhle v knihovně nenápadně zajímala a že se jeden ztratil po minulé seanci u Alice doma…“ popíchla Judy Doris.

„To přece nic nedokazuje, psala jsem jen slohovou práci ze zoologie a potřebovala jsem si v knihovně vyhledat materiály… Věř mi, Lauro, já to nebyla!“

„Pochybuju,“ přisadila si Doris a obě s Lois vyšly na chodbu a zavřely za sebou dveře.

„Alice má vážně doma tyhle potvory?“ zeptala se zachmuřená Laura.

„Ano, chová je vlastně její brácha Ned, ten medik. Je to takovej divnej patron, nikdo ho nikdy neviděl vyjít si s holkou. Jen jednou chodil krátce s Lois. Bylo to těsně potom, co se Lois rozešla s Paulem…“

„Lois chodila s Paulem?“ zeptala se udiveně Laura. Přestávala se už ve vztazích mezi svými kamarády orientovat. „A Alice chodila kdysi jedny prázdniny s Brucem, že je to tak?“ podívala se poté zpříma na Judy. Chtěla se z toho propletence konečně vymotat.

Judy sklopila zrak.

„Vlastně je to tak, jak říkáš. Je to vážně trochu zamotané, ale myslím si, že Alice se už dávno smířila s tím, že s ním teď chodíš ty a společně si to vyříkali už dávno. Bojíš se snad po téhle ošklivé příhodě Alice?“

„Ne… vlastně trochu,“ přikývla Laura. „Nezůstanu tu už radši ani o minutu déle.“

54

„Já vím, jak to myslíš. Nepodceňuj nikdy jednu nepříjemnou lidskou vlastnost, a tou je žárlivost,“ dívala se Judy na Lauru velkýma modrýma očima a bylo vidět, že má něco závažného na srdci. Zřejmě rozvažovala, jestli se má se svými domněnkami svěřit a soustředěně se zamračila. Pak se nadechla k další větě…

„Judy!“ ozval se z přízemí naléhavý hlas Doris.

„No jo, vždyť už běžím,“ durdila se drobná blondýnka. „Řeknu ti to pak,“ usmála se na Lauru a vyběhla, jak to měla ve zvyku, rychle ke schodům. Laura šla pomalu za ní.

V tom se před ní v pološeru ozval překvapený výkřik, následovaný nezvyklým hlukem. Laura sebou trhla a hledala na stěně vypínač. Když ho nalezla, zjistila, že nefunguje.

Konečně někdo rozsvítil dole v hale. Dolní část schodiště zalilo světlo a ozářilo nehybnou, podivně zkroucenou postavu Judith ležící bezvládně na kamenných schodech. Bledá Doris vykřikla a běžela k ní. Laura v šeru o něco na okraji schodiště zakopla. Byl to ostrý drát.

Opatrně ho překročila a seběhla k ostatním Judithiným kamarádkám, které bezvládné tělo zkoumavě obklopily jako mravenci svého mrtvého druha. Alice sáhla Judith na krční tepnu.

„To je konec,“ řekla bezbarvě.

Kolem Judyiny hlavy se začala tvořit zvětšující se kaluž krve.

Doris znovu srdceryvně zasténala a držela se přitom rukama za hlavu.

„Zavolám záchranku,“ řekla Lois zsinalými rty a odešla třesoucími se prsty vyťukat telefonní číslo.

„Bože můj, Judy, probuď se,“ cloumala hysterická Doris nehybným tělem. Alice ji musela doslova odtáhnout stranou a tam jí vrazila políček. Doris naposledy zasténala a pak zmlkla.

„Tam… nahoře, někdo tam natáhl drát přes schodiště. Mezi náma je vrah!“ vykřikla Laura a vytrhla Lois z ruky telefon.

„Co chceš dělat?“ zeptala se rozvážně Alice.

„Volám na policii. Hlavně mi zase neraďte, že by bylo lepší ten drát sundat a předstírat nehodu! Bruce měl pravdu, nikdy jsem si neměla nic s tímhle klubem začínat. Mezi námi je totiž chladnokrevný zločinec, který nám ostatním ukládá o životy!“

Nikdo nic nenamítal. Alice sice stáhla tvrdě koutky úst, ale 55

posadila se do jednoho z křesel ve vestibulu a rozhodla se pro mlčení.

„Mezi námi je skutečně vrah, víme to už všechny dávno,“

promluvila Doris do prázdna.

„Teď je čas konečně s těma

nešťastnejma náhodama skoncovat,“ rozhodila teatrálně rukama a její pohled znovu zalétl na schodiště k mrtvé Judy Harrisové.

„Já se pravdy nebojím, já ne,“ prohodila suše Lois. Přešla po koberci tlumícím kroky k zadumané Alici Woodové a usedla jako loutka u jejích nohou.

Veliké sloupkové hodiny odměřovaly pravidelnými pohyby kyvadla čas, během kterého se v místnosti rozhostilo strnulé ticho.

„Půjdu se podívat nahoru na ten drát,“ řekla poté Lois a zamířila znovu ke schodišti.

„Nikam nepůjdeš! Nikdo se odtud z haly ani nehne, dokud nepřijede policie. Nechci zničit jediný důkaz potvrzující to, že tady skutečně došlo k vraždě,“ ohradila se chvějící se Laura a prsty zkrvavenými od toho, jak se ještě před chviličkou marně snažila dát nebohé Judy první pomoc, vyťukala číslo policejní stanice.

Jedna z dívek zezadu tiše přistoupila k Lauře.

V té chvíli Laura pocítila slabé bodnutí do zad, vzápětí se s ní místnost zatočila a kolem se rozhostila tma a prázdnota.

56

XII.

Omámená Laura pomalu přicházela k sobě. Rozhlédla se kolem a zjistila ke svému překvapení, že leží opět na široké starožitné posteli v prvním patře vily Harrisových. V nohách postele zahlédla usmívající se Alici a tlumeně vykřikla.

„Ty se mě bojíš?“ otázala se Alice posmutnělým hlasem. „Ne, to jsem opravdu nechtěla. Vždyť přece víš, co jsem ti říkala. Jsme nejlepší přítelkyně, ty a já. Nikdy bych neudělala nic, co by nebylo ku prospěchu věci, to

ti přísahám, Lauro,“ hovořila platinová

blondýna vemlouvavě.

Laura vyskočila bosýma nohama z postele. „Judy, něco hrozného se stalo s Judy!“ křičela a chtěla se hnát ven z pokoje ke schodišti.

Alice ji jemně zadržela.

„Posaď se, celé ti to vysvětlím. Je to moje chyba, promiň.

Pamatuješ, jak jsem ti dnes odpoledne dala napít toho hořkého nápoje?“ zadívala se tajuplně na Lauru.

„Ano, ochutnala jsem ho i tenkrát na první seanci… a co má být?“

odsekla černovláska a nedůvěřivě se Alici vytrhla.

„Byl to mnou uvařený starodávný lektvar, jehož součástí je bobule rulíku zlomocného. Používal se kdysi v čarodějnictví a má probouzet mystické síly dřímající v každém člověku. Chtěla jsem, aby ses trochu před seancí uvolnila, ale nevěděla jsem, že se místo toho propadneš hluboko do svého podvědomí… Jseš totiž neuvěřitelně senzitivní, chápeš?

Všechno, co jsi prožila dnešní večer, jsou jen deziluze způsobené čarodějným nápojem uvolňujícím astrální tělo k lepšímu průběhu spiritistické seance… Ten lektvar, to je recept od jedné vědmy z 57

minulého století, všechny ho pijem. Má probouzet někdy až věštecké schopnosti!“

„Takže to všechno… byla jen halucinace? Co je s Judy?“ zeptala se Laura se široce rozšířenými zorničkami.

„Co by s ní mělo být? Půjčila si moje auto a jela do New Old Shoppe koupit pár věcí potřebnejch pro dnešní seanci. Musí tu být každou chvíli.“

„Takže… ona není mrtvá?“ znejistěla Laura.

Alice nechápavě zakroutila hlavou. „Asi jsem ti ten lektvar neměla vůbec dávat. Nevěděla jsem, že tě to takhle rozhodí,“ řekla zarmouceně.

„Al, měla jsem strašlivé vidiny – zdálo se mi, že jsem měla v posteli škorpiona, Judy leží zavražděná na schodech a před tím pro mě přijel z pekla čaroděj Treviot… A ty jsi mi říkala takové hrozné věci…“ zanaříkala Laura. Pak skryla úlevně tvář v dlaních.

„Víš co,“ objala ji Alice kolem ramen, „teď spolu půjdeme hezky dolů a počkáme na Judy. Ostatně, můžeme zatím začít s dnešním obřadem. Dnes večer budeme duchům napřed obětovat, a já si přeju, abys jim přinesla svou první oběť ty… Můžeš si dokonce od služebných duchů něco přát. Možná něčí náklonnost… nebo snad přímo lásku? Ne, nebudu se tě ptát, to se nedělá.“

Za spokojeného švitoření vedla Alice podezřívavou Lauru dolů po schodišti do haly, kam mezitím dívky přenesly velký jídelní stůl a pokryly ho čarodějnými rekvizitami.

Když s Alicí procházely místy, kde podle Lauřiných vzpomínek zemřela Judy, hledala Laura na schodech marně stopy od krve.

Všude byla jen naleštěná šedá žula.

„Už jsi vzhůru?“ zeptala se Doris. Laura si povšimla, že se jí trochu chvějí ruce. Pokoušela se ale o nenucený tón a Laura se ji snažila napodobit.

„Nemyslím, že bych po dnešním odpoledni měla ještě chuť zahrávat si s duchy,“ podotkla trpce.

Doris začala divoce gestikulovat rukama: „Vím, vím, Alice nám už všechno řekla, nejsi prostě zvyklá na okultní magii, ale my opravdu nejsme jenom spiritistický spolek. Holky, tak řekneme jí to už?“ podívala se dychtivě na Alici a ta přikývla.

58

„Jsme Klub druhého života!“ vyslovila Doris ten název s blaženým, až psychotickým výrazem ve tváři.

Laura se podívala zaraženě na Lois a ta slavnostně přikývla.

„Jistě jsi už slyšela o druhé realitě, posmrtném životě… My věříme, že se znovu zrodíme a proto je třeba přinášet záhrobí oběti,“

dodala Lois Kingová a Alice ji s úsměvem sledovala. Potom přinesla malou bedýnku a vyndala z ní laboratorního potkana. Krátce se s ním pomazlila, načež přistoupila k barbarsky vyzdobenému stolu, jemuž vévodila dlouhá černá svíce zasazená do pravé lidské lebky, zdvihla potkana nad hlavu a hlubokým hlasem zvolala: „Mocný duchu temnot, přijmi od sestry z Klubu druhého života tuto oběť!“

Na to podala překvapené Lauře malý zdobený nožík ve tvaru hada a podržela svíjející se zvíře nad servírovací miskou z broušeného skla.

„Podřízni ho a omyj se jeho krví,“ zašeptala Alice směrem k Lauře. V místnosti se rozhostilo plíživé napětí, jen velké hodiny odměřovaly dál nevzrušeně čas bez ohledu na bizarnost situace.

„Ne, já nemůžu,“ odhodila Laura obřadní nožík na stůl a běžela rozrušeně ke dveřím. Rozrazila je a utíkala hustě zarostlou zahradou Harrisových, zkratkou po štěrkovitém chodníčku mezi vzrostlými tújemi. Vyběhla malou zahradní brankou na silnici a tam málem vrazila do prudce brzdícího vozu s nápisem Policie.

Dveře auta se otevřely a z nich se vyklonil policista Cross.

Zadíval se do matného pološera protkaného mdlým svitem pouličních lamp a pak zaláteřil: „Ksakru, holka nešťastná, málem jsem tě srazil. Na co myslíš, jsi zamilovaná, nebo co?“

Laura se schoulila jako zatoulané štěně.

„No tak, já tě neukousnu,“ pronesl Cross smířlivě. Pak si posmutněle vzdychl. „Tohle je mizerná noc. Jedu zrovna k Harrisovým, vezu jim moc špatnou zprávu. Myslím, že ale stejně budou na těch posledních letošních zahradních slavnostech v East Parku.“

„Ano, manželé Harrisovi by měli být na zahradních slavnostech, stejně jako moji rodiče,“ přikývla Laura.

„Myslel jsem si to. No nic, jedu za nimi,“ řekl Cross a pomalu odcházel zpátky k autu.

59

„Jakou špatnou zprávu?“ zavolala za ním Laura rozechvělým hlasem.

„Jejich dcera Judith měla nehodu. Auto s jejím tělem právě našli dole pod srázem u silnice protínající Borgentown,“ prozradil jí policista Cross. „Vybuchlo a z jejího těla nezbylo téměř nic. Zatáčka v těch místech je prudká…“ pokýval zasmušile hlavou. „Jestli chceš, svezu tě domů, mám to při cestě.“

Zmatená Laura, neschopná jediného slova, usedla toporně do vozu vedle Henryho Crosse. Rozjeli se po Long Street vstříc neony zářícímu centru města. Tělnatý policista si zkoumavě přeměřil bledou dívku vedle sebe a pak se zeptal: „Jak to, že už nejsi doma a nespíš? Zase nějaký spiritistický večírek?“

Laura se nadechla: „Víte, asi si vezmu vaši radu k srdci a nikdy víc už se žádné seance nezúčastním. Stane se vždycky něco hrozného… Jako třeba dneska.“

„Nemusíš se mi svěřovat, když nechceš, ale slibuju, že tě pozorně vyslechnu. Vypadáš, že ti není příliš do řeči, co?“ podíval se Cross zpytavě na Lauru choulící se na sedadle auta.

„Ne, ale musím vám něco říct,“ špitla Laura. „Viděla jsem v nějakém hrozném snu, jak někdo zabil Judy Harrisovou, ale nevím přesně, jestli to nebyla jen jasnovidná vize tragédie, která se skutečně stala.“

Henry Cross se pozorně zadíval na dívku tvrdící něco tak neuvěřitelného a napětím mu ztvrdly rysy v obličeji.

„Jak to myslíš?“ probodl ji přísným pohledem.

„Já… opravdu jsem měla velice živý sen, ve kterém se Judy zabila na kamenném schodišti u nich doma… Možná to byla jenom vidina a měla jsem včas varovat Judy, aby nejezdila tím autem, ale já v tu dobu, kdy odjížděla, ještě spala… Jestli to byl vůbec sen. Možná to všechno způsobil ten čarodějný lektvar z rulíku…“ mudrovala Laura.

„Myslím, že to s těmi výstřednostmi přeháníte. Čarodějný lektvar… Copak tohle bych mohl zapsat do protokolu? A mimochodem… nevíš snad, že rulík zlomocný obsahuje nebezpečný jed hyosciamin? Už jedna desetina gramu může být smrtelnou dávkou! Moje dcera Meghan se totiž jednou v dětství bobulemi rulíku přiotrávila. Nebýt toho, že je moje žena lékařka, už by se na 60

nás dneska dívala jenom z fotografií… Lauro, potřebovala bys, jak jsi velká, od táty nasekat. Mohla ses otrávit, buď ráda, že se ti jen zdály strašidelné sny. Radím ti dobře, doma zalehni do postele a nehraj si na vědmu. Když si pomyslím, že je Meghan stejně stará jako ty… asi bych ji přerazil, kdyby se toulala sama po nocích. Jsme malé město, ale přesto je to nebezpečné. Rozumíš?“ houkl Cross.

„Rozumím,“ vzdychla Laura. Policejní auto právě zastavilo před domem Smithových a zvědavá sousedka odnaproti div nevypadla z okna, jak se vykláněla, aby něco zaslechla.

Cross na ni zatroubil klaksonem a ona střelhbitě zmizela z a záclonou.

„Jdi rovnou domů,“ nakázal pak policista rázně Lauře. „Proč jsi mi napřed řekla, že Judith někdo zabil? Podle tvého snu přece spadla ze schodů, ne?“ podivil se ještě.

„Někdo totiž natáhl přes schodiště ostrý drát. A Judy měla ve zvyku sbíhat ze schodů o překot… Víc si už vážně nevzpomínám,“

řekla Laura a cítila, že se jí znovu zavírají oči.

„Děkuju, Lauro, ale byla to vážně autonehoda. I když ten sen… to je zvláštní, někdy se ale takové věci stávají. Věda tyhle předtuchy smrti neumí zatím objasnit. Dobrou noc,“ zdvihl Cross ruku na pozdrav a pomalu odjel.

Laura odemkla bezpečnostní zámek, vyběhla nahoru do svého pokoje a tam se pro jistotu zamkla na dva západy. Chtěla zůstat vzhůru, dokud nepřijdou rodiče ze zahradních slavností. Nakonec ji ale přece jen přemohl spánek a ona se neklidně pohroužila do náruče Morfeovy.

61

XIII.

Následujícího dne Laura nešla do školy. Ležela v posteli a pročítala pozorně atlas rostlin. Zaujala ji v něm pasáž o rulíku zlomocném a ona si s hrůzou uvědomila, že zřejmě včera unikla smrti. Cítila ještě stále po jedovatém lektvaru Alice Woodové sucho v ústech, bolest v krku a tep měla zrychlený. Její matka usoudila, že na ni jde slabá chřipka. Laura celý zbytek dopoledne prospala a teprve pak se cítila svěží, odpočinutá a nabrala opět ztracené síly.

Přibližně ve dvě hodiny uslyšela, jak někdo zvoní na domovní zvonek a vyhlédla ven z okna. Uviděla vysokou Alicinu postavu, jak postává na chodníku mezi záhony růží a rozhodla se, že jí neotevře.

Za deset minut Alice konečně odešla.

Asi o půl hodiny později se zvonek opět naléhavě rozezněl.

Tentokrát to byla její kamarádka z dětství Catherine a Laura seběhla dolů odemknout.

„Ahoj Lauro, měla jsem o tebe strach, po škole jdou takový divný fámy… Prý, kdo se jednou zaplete s holkama z klubu Alice Woodové, je prokletý a čeká ho smrt. Šušká se, že další v řadě mrtvých bude následovat…“ rozhovořila se Cathy mezi dveřmi.

„Říkala jsem ti přece včas, aby ses od nich držela dál.“

Laura se ošila a vyzvala Cathy, aby šla dovnitř.

„Víš, Cathy, myslím, že už je pozdě,“ řekla odevzdaným hlasem.

„Já vím, cos mi radila. Nemám ve všem ještě úplně jasno. Možná, že Judy měla včera v noci vážně jen autonehodu. Mám zatím v hlavě zmatek,“ vykládala a toulala se přitom v myšlenkách.

Pak se jí náhle v mysli vybavila vzpomínka na slabé bodnutí do zad, které včera pocítila v domě u Harrisových těsně před tím, než 62

omdlela. Začala si kvapně svlékat tričko.

„Cathy, podívej se mi na záda… Vidíš tam něco? Nějakou stopu po vpichu, nebo tak,“ ptala se naléhavě.

„Ano, něco tu vidím, takovou malou zarudlou tečku,“ odpověděla Catherine. „Co to má všechno znamenat?“ rozhodila bezradně rukama.

„Tak přece je to všechno pravda,“ vydechla Laura.

„O co se tu jedná?“ naléhala Cathy.

„To Alice… Získala určitě od svého bráchy Neda nějaké anestetikum a pomocí injekce mě uspala, abych si nic nepamatovala.

Včera večer to nebyl sen vyvolaný čarodějným lektvarem probouzejícím předvídavost. Byla to všechno skutečnost,“ odhrnula si Laura oběma rukama vlasy z čela.

„Nechápu, o čem mluvíš,“ pohodila Cathy hlavou.

„Teď mě dobře poslouchej. Nevím vůbec, co mám dělat. Včera večer totiž někdo z takzvaného Klubu druhého života zavraždil ve vile Harrisových malou Judy. Nemohu to ale nijak dokázat. Zkoušela jsem to včera v noci vyprávět tomu policajtovi Crossovi, ale nebral mě vážně, protože jsem nebyla úplně při smyslech,“ usedla Laura na pohovku a spustila ruce bezmocně do klína.

„Já… já ti to věřím,“ pohlédla na ni Cathy hlubokýma očima a vzala ji chlácholivě za semknuté ruce.

„Díky, Cathy,“ poděkovala Laura své kamarádce z dětství.

„Možná by se něco dalo dělat, znám se s Meghan, dcerou toho policajta Crosse, jsme nejlepší kámošky. Kdybych Meghan poprosila, mohl by se její táta možná na ten případ neoficiálně podívat – on pro svou dceru udělá první poslední. Je tu ještě pořád tahle možnost,“ vykládala Cathy. „Ale řekni mi, jak Judy vlastně zabili?“ zeptala se naléhavě.

Laura začala plačtivě líčit hrůznou příhodu z včerejší noci:

„Některá z holek musela v nestřeženém okamžiku natáhnout drát přes kamenné schodiště v domě u Harrisových. Měla nejspíš dobře vypozorováno, že Judy sbíhá ze schodů zbrkle a neopatrně.

Připravila jí tedy past a všechno mělo vypadat jako nešťastná náhoda. Když jsem ale odhalila, musely společně mrtvou Judy, zatímco mě uspaly, naložit do

Alicina zeleného forda a ten pak

63

nechaly sjet ze srázu u silnice. K jejich štěstí tělo po výbuchu ohořelo natolik, že se teď už nic nepozná,“ skončila Laura nešťastně svou rekonstrukci.

„Schody u Harrisových! Na těch schodech by policie přece měla najít stopy od krve,“ podotkla Cathy. „Neboj, všechno se časem vysvětlí. Tak už se nezastáváš svých potrhlých kamarádek?“

pousmála se pak s trochou nostalgie.

„Ne, už s nimi nechci mít nic společného, ale bojím se, že mě nenechají jen tak na pokoji. Měla jsem ti tenkrát uvěřit. Je to klub fanatiček. Jak to, že jsem to neviděla hned od začátku?“ povzdychla si Laura. „Například Alice věří tomu, že Bruceův pradědeček je syn ďábla a že z ní jednou bude pekelná královna… Možná potřebovala Judy jako oběť pro ty svý temný záhrobní síly. Cathy, mám z nich už opravdu strach, pokusily se mě zabít,“ zaštkala Laura, ale hned se opanovala, protože jí hlavou blesklo, že zbytečné nářky ještě nikdy nikomu nepomohly.

„Co teď chceš dělat?“ zeptala se Cathy. „Možná, že ti hrozí vážné nebezpečí.“

Laura pokrčila rameny. „Nevím, nemůžu se ale doma schovávat věčně. Měla bych možná dělat jakoby nic a přijmout tu hru na ztrátu paměti. Zatím, než prokážeme vraždu Judy. Možná se pak i ukáže, kdo strčil Paula do klece k tygrovi. Něco mi říká, že to byla jedna a tatáž osoba.“

V té chvíli se rozezněl telefon,

„Promiň,“ omluvila se Laura a zdvihla sluchátko. Volal Bruce.

Uvědomila si, jak jí radostně poskočilo srdce.

„Lauro, zlato, nemůžu za tebou přijít, protože musím pomáhat s přípravami na večerní představení cirkusu. Pověz, jak ti je? Zdálo se mi při našem posledním setkání, že blouzníš…“ strachoval se Bruce Treviot.

„Nic mi není, byla jsem přiotrávená nějakým lektvarem od Alice Woodové, ale už je mi zase dobře,“ vysvětlila mu Laura, kterou potěšila jeho starostlivost.

„Vážně jsi mě včera polekala,“ vyprávěl jí detaily z průběhu jejich rande, na které si vůbec nepamatovala. „Chtěla jsi za každou cenu vidět náhrobek Geralda Treviota. Nechtěl jsem ti odporovat, tak jsem 64

tě raději odvezl ke starému downhillskýmu hřbitovu. Tam jsi na mě začala křičet, Zmiz, ty odporná zrůdo! Bylas celá zpocená a utíkala jsi pryč. Tolik ses mě bála, že jsem raději hned odjel. Dotklo se mě to, nejsem přece žádné strašidlo,“ ohradil se důrazně Bruce.

„M ě l a j sem po tom lektvaru od tvé bývalé lásky nějaké halucinace,“ popíchla ho Laura.

Bruče se zarazil. „Už to víš? No, je to tak vlastně dobře. Je pravda, že jsem chodil s Alicí přibližně měsíc o prázdninách. S těmi lektvary už jí to ale konečně pořádně vytmavím. Nechci, aby ti nějak ublížila. Moc rád bych tě viděl, ale mám dneska spoustu povinností.

Nemůžeš třeba večer přijít na cirkusové představení? Budu v něm vystupovat,“ nabídl jí nesměle.

„Ano, přijdu se svou nejlepší kámoškou. Taky tě ráda uvidím, Bruce,“ řekla Laura a kvapně zavěsila.

„Ty chodíš s Brucem Treviotem?“ zatvářila se Cathy překvapeně.

„Co když je spolčený s Alicí, viděla jsem je včera večer spolu mluvit,“ vyhrkla překotně.

„Cathy,“ povzdechla si Laura, „já prostě musím někomu v tomhle zatraceným městě věřit. Kdyby to bylo jen na mně, odstěhovala bych se beze všeho zase zpátky na venkov. Byl tam takový klid! Ale moje máma tady získala práci, o jaké snila celý život. Naši koupili restaurant a hodlají tady už zůstat nadobro, takže si tu prostě musím zvyknout,“ rozhorlila se.

„Já tě chápu,“ přikývla Cathy. „Vlastně mi Borgentown taky nikdy nepřirostl k srdci. Nejsem, myslím, vůbec městský typ, ale co naděláš. Naši se sem přistěhovali taky za prací v nové pobočce IBM

a právě se chystají na svou první cestu po Evropě. Snili o tom celý život, zatímco já bych radši zůstala na našem malém ranči v horách…“ zasnila se drobná copatá dívka.

„Jsme asi obě stejné,“ pousmála se Laura. Zaslechly rachocení klíče v zámku a seběhly do přízemí. Ve dveřích se objevila paní Smithová. Sotva spatřila Cathy, rozlil se jí po tváři úsměv.

„Cathy, dlouho jsem tě neviděla,“ zapěla a shodila z otlačených nohou lodičky. Pak se obrátila k Lauře: „Už je ti líp, želvičko?“

„Mami, kolikrát jsem tě prosila, abys mi takhle neříkala. Je mi už přímo výborně a večer jsem pozvaná na cirkusový představení,“

65

oznámila Laura.

„Tak to je báječné. Jestli je ti už dobře, můžeš zatím jít na zahradu plít růže. Cathy ti jistě ráda pomůže,“ nadhodila paní Smithová a zmizela za dveřmi kuchyně.

„Tuhle práci mám tak ráda,“ poznamenala Laura o chvíli později, zatímco se obě kamarádky svorně hrbily nad nekonečnými záhony čajových růží. „Připadám si jako na galejích.“

„Musíš to brát z té lepší stránky. Do večera to máme hotové,“

zasmála se uličnicky Cathy a hodila si neposlušný cop zpátky na záda.

Pojednou se nad záhonem růží objevil vysoký, temný stín. Laura polekaně zdvihla hlavu a její oči se vpily do uhrančivého pohledu Alice Woodové. Pocítila v tu chvíli přes svou vůli v nitru nepříjemné zamrazení a o krok poodstoupila.

„Ty… ty ses vrátila?“ podřekla se Laura a zkousla si ret.

„Ano, myslela jsem, že budeš ráda. Našla sis snad už mezitím jinou společnost?“ přejela Alice podmračeně očima Cathy, jako by se jí pohled na ni příčil.

„Jistě, pochopilas to správně. Laura totiž už o tebe a ten váš zatracenej klub nestojí,“ odsekla bojovně Cathy.

„Laura mi to přece může říct sama,“ zavrčela Alice hlubokým hrdelním tónem. „Řekni mi, Lauro, je to pravda? To tahle vesnická husopaska ti nasadila do hlavy nápad, abys zradila svůj klub?“

naklonila Alice zkoumavě hlavu ke straně.

„Neurážej ji, Al. Já jsem přece taky z venkova,“ ohradila se Laura.

Aliciiny rty se stočily do úsměvu jako ocas hada. „My dvě bychom se neměly spolu přít… Jsme přece předurčeny k velkým věcem. Přišla jsem tě vlastně pozvat na večerní cirkusové představení. Měla bys to vidět… Tuším, že to bude velmi, velmi zajímavé,“ pronesla Alice se záhadným svitem v černých očích.

„Laura jde na to představení se mnou, jseš tu přebytečná. A už nás dvě víc neobtěžuj, ty úchylná ocelová masko,“ připomněla jí Cathy trefnou přezdívku, kterou dostala od kluků z borgentownské střední školy.

Alice si významně odkašlala a naklonila se k Cathy: „Jseš hluboce pod mojí úroveň, mojí a Lauřinu,“ pronesla temně a spěšně 66

odkráčela.

„Vidíš, a je od ní pokoj,“ zasmála se Catherine, odhodila plecí hrabičky a mocně se protáhla. Začala si spokojeně pohvizdovat jeden starý hit a obě kamarádky společně zašly do kanárkově žluté vily Smithových dát si před večerním představením cirkusu Treviot pořádnou sprchu.

Ani ve sprše ze sebe Laura nedokázala smýt nepříjemný pocit, který ji po odchodu Alice zahltil. Jakási temná předtucha zla ji pronásledovala neodbytně celé odpoledne a nedařilo se ji setřást.

Cítila, že se nezbaví členství v Klubu druhého života tak snadno…

Ano, jedním si byla zcela jistá. Něco děsivého viselo ve vzduchu.

67

XIV.

Bylo něco před půl osmou večer.

Zablácený saab se proplétal přecpanou úzkou silnicí vedoucí k velkému šapitó cirkusu Treviot, zdvíhajícímu lákavě svou pestrobarevnou kopuli za městem.

„Uvnitř bude pořádně narváno,“ prohodila Cathy k soustředěné Lauře, jíž opatrné manévrování mezi stojícími vozidly dělalo značné těžkosti.

„Jo, nikdy bych si nepomyslela, že je v Borgentownu tolik lidí toužících vidět tohle představení,“ přitakala souhlasně Laura a zaparkovala na malém plácku nedaleko přívěsu s prodejem různých suvenýrů.

Obě vystoupily z auta a začaly se proplétat hloučkem dětí směrem ke schodům před hlavním vchodem do cirkusového stanu, odkud na ně už netrpělivě mával Bruce Treviot.

Všude kolem zněla hudba z amplionů a nebylo slyšet vlastního slova. Nakonec je tlačící se zástup lidí od sebe odtrhl, takže se Cathy ocitla někde na opačné straně davu a Laura ji marně hledala mezi množstvím cizích tváří.

Pak se ocitla sama až těsně u schodiště, namáčknutá na pruhované kovové zábradlí před samotným šapitó.

„Jsem vážně strašně rád, že jsi přišla,“ snažil se Bruce překřičet všeobecně panující hluk. Vypadal nervózně, ale moc mu to slušelo v rudé, zlatě vyšívané vestě a černých přiléhavých kalhotách s ozdobami. Popadl překvapenou Lauru za ruku a táhl ji přeplněným prostranstvím stranou chaoticky se tlačících lidí.

Nakonec ji vyvedl po schůdcích do jedné z prázdných maringotek 68

a zabouchl za sebou dveře.

„Tady nás nikdo nebude rušit,“ řekl a vzal ji za ruce. Jeho stisk byl pevný a příjemný a Laura pojednou nevěděla, kam s očima.

„Nech mě, Bruce. S Alicí jste se taky drželi za ruce? Neřekl jsi mi, že jste spolu chodili, musela jsem to nakonec vypátrat sama.

Ona… je nebezpečná, předstírá kamarádství a zatím se mi mstí,“

odtáhla se Laura nazlobeně od Bruceho, i když v duchu se jí srdce svíralo novými, neznámými pocity.

„Promluvím s ní, moje vyplašená holčičko. Alice není zlá, já ji znám. Je vlastně dost nešťastná. Cítí, že je jiná než ostatní a proto dává navenek tolik najevo, jak je suverénní. Pouští hrůzu jako kočka, když je v úzkých, ale uvnitř je jen malým kotětem, toužícím po pohlazení…“ usmál se Bruce trochu posmutněle. Něžně při tom zastrčil Lauře pramen neposlušných černých vlasů za ucho.

„Ne, Bruce, je to všechno mnohem horší, než si myslíš. Včera večer některá členka Alicina klubu zabila Judy Harrisovou a její tělo pak společně svrhly v autě do propasti, aby na to nikdo nepřišel,“

vyrukovala Laura naráz ven se svou obžalobou.

Bruce udiveně přešlápl na místě.

„To je vážná věc, Lauro. Jseš si tím jistá?“ zeptal se opatrně.

„Nevěříš mi?“ rozčílila se. „Víš přece sám, že se mezi námi pohybuje už nějaký čas vrah. Vzpomeň si na tu příhodu s Paulem.

Tenkrát jsi nepochyboval. Cathy mi uvěřila, společně tu vraždu prokážeme. Kde je vůbec Cathy?“ podivila se Laura a vyběhla ven z maringotky.

Bruce ji následoval.

„Lauro, nežeň se bezhlavě do nějakého

nebezpečí,“ prohodil tiše. Pohlédl krátce na hodinky a dodal:

„Představení za chvíli začne, jdi zatím na své místo v první řadě.

Cathy tam určitě dorazí za tebou, uvidíš. Možná si ještě zaběhla ke stánku s občerstvením.“ Pak ji spěšně opustil a běžel poklusem dozadu.

Laura se protáhla kolem boční vzdouvající se plachty cirkusového stanu k dřevěnému schodišti. Vešla s dětinským rozechvěním dovnitř šapitó, kde se to hemžilo netrpělivými diváky. Protlačila se k první řadě, v níž zahlédla strnule sedět zbylé členky spiritistického spolku s podivným názvem Klub druhého života, a opět se jí nepříjemně 69

rozbušilo srdce.

„Jsme teď tvoje kamarádky na život a na smrt,“ vzpomněla si na slova blonďaté Judith s velkýma modrýma očima barvy moře. Mrtvé Judith. Neznatelně se při té vzpomínce otřásla. Jen zadoufala, že to Judy tenkrát nemyslela do detailu vážně.

Představení se mezitím rozběhlo. Sotva zmizeli za oponou dva trpasličí muži v maskách klaunů, začalo číslo létajících akrobatů, ve kterém vystupoval i Bruce. Lauře se až tajil dech, když létal obratně jako pták vzduchem a na závěr přidal odvážné salto vysoko pod kopulí cirkusového stanu. Ohromeně vydechla a roztleskala se, zatímco přiváděli do manéže bohatě ozdobeného slona, který vzbudil obdiv hlavně u dětí. Dokázal mimo jiné udržet rovnováhu na jedné z předních nohou, silné jako kmen vzrostlého stromu, za což sklidil bouřlivý potlesk. Potom na závěr svého vystoupení dostal slon rozkaz vybrat mezi dobrovolníky pro příští číslo jednoho šťastlivce.

Laura spatřila, jak Bruce mizí ze scény a šeptá něco muži vodícímu slona. Ten s úsměvem přikývl. Slon kráčel rozvážně kolem manéže za výskotu dětí a pak na sotva znatelný pokyn cvičitele vztáhl svůj chobot k Lauře, krčící se na svém sedadle ve snaze být co nejméně nápadná. Její oči bezděčně sklouzly do škvíry mezi prkny podlahy a bloudily stydlivě mezi desítkami pohozených kelímků od limonád a ztracených předmětů, v naději, že se stane pro příští chvíle neviditelnou.

Ale to už jí cvičitel dvorně podal ruku, aby překonala hrazení a rozechvělá Laura se náhle ocitla uprostřed manéže sledována stovkami zvědavých očí. Polila ji náhlá závrať z tolika pohledů, následovaná trémou. Tušila, že za tenhle kousek může nejspíše Bruce a v duchu si slibovala, že mu za to později pořádně vyčiní.

Do manéže mezitím zřízenci dopravili velkou magickou krychli, hustě posázenou stříbrnými ornamenty. Za ní se zpoza opony v oparu dýmu vynořil kouzelník, pozorně pozdravil napjaté obecenstvo a poté přistoupil k Lauře.

„Ničeho se nebojte, tenhle trik mám v malíčku,“ prohodil polohlasem, zatímco se z malé tribuny vysoko nad manéží rozezněla slavnostní hudba.

„A teď mistr Sirius před vašimi zraky nechá zmizet v magické 70

krychli tuto dívku,“ ozvalo se z amplionu a poté zavířil buben.

„Teď vlez dovnitř… zdraví tě Bruce,“ zahlédla Laura letmý úsměv kouzelníka a nato se ocitla uvnitř černé krychle, v malém prostoru, ještě zmenšeném nějakým předmětem ležícím uvnitř. Mistr Sirius zaklapl dvířka a Laura se ocitla v naprosté tmě.

Slyšela, jak mág pronáší něco zřejmě vtipného k obecenstvu, protože se zvenku ozval tlumený smích, zatímco Laura se snažila nějak směstnat pokroucené nohy v té zatracené bedně.

Cosi ležícího napravo od ní jí neustále překáželo. Nahmátla ve tmě něco hřejivého a lepkavého a teprve po několika vteřinách si uvědomila, že je to lidské tělo.

Těsně u ucha se jí ozvalo dusivé, předsmrtné zachroptění.

Zděšeně vypískla a začala se vší silou dobývat z toho zařízení, které začalo připomínat rakev na kolečkách. Tam venku ale zněly právě bouřlivé fanfáry a Lauru zoufale křičící uvnitř nebylo slyšet.

Pocit uvěznění v tak nezvykle malém a tmavém prostoru s umírajícím člověkem jí zpola zatemňoval mozek. Šílela děsem, který v ní probouzel nezvyklou sílu, s níž její nehty zaútočily na látkou pokryté stěny pasti. Konečně cítila, jak prsty rozervaly tkaninu a začala si bezhlavě probourávat cestu ke svobodě. Bylo to právě v okamžiku, kdy mistr Sirius začal otevírat dvířka magické krychle…

Ve stejné chvíli probourala Laura boční stěnu rekvizity a s vylekaným vřískotem vylezla po kolenou ven. Za ní vypadlo ven zkrvavené, chrčící tělo, dopadlo na záda zmítající se Laury a

uvěznilo ji pod sebou.

Fanfáry ztichly jako na povel a pod střechou šapitó zavládlo na pár vteřin, které se zdály nekonečné, nevěřící a zděšené ticho. Do zmrtvělého publika se začaly nepatřičně snášet z výšky velké duhové bubliny.

Laura ze sebe skulila nehybné tělo. Pohlédla do bílého obličeje se v sloup obrácenýma očima a zmocnila se jí panika.

„Cathy!“

zakřičela do ztuhlého ticha. „Proboha, zavraždili Cathy!“ Její ječivý falzet na pár okamžiků naléhavě zaplavil vysokou klenbu cirkusu.

Celé pečlivě secvičené představení se rázem zvrhlo v tragédii se scénářem psaným neznámým vrahem. Z obecenstva zaznívaly vyděšené ženské hlasy. Někdo zavolal první pomoc. Postarší pán s 71

bradkou se protlačil řadami diváků a oznámil ostatním, že je lékař.

Sklonil se nad chroptící Catherine a přiložil jí ucho ke hrudi.

„Je ještě naživu,“ prohodil kdoví proč k zoufalé Lauře, která si až nyní uvědomila, že má prsty na rukou bolestivě rozdrásané od stěny magické krychle.

„Zachraňte ji, prosím,“ špitla lékaři.

„Má jen malou naději na přežití,“ řekl ten muž a znovu započal s oživovacími pokusy. Ale hruď Catherine byla celá zalitá krví a vše nasvědčovalo tomu, že se z jejího těla pozvolna vytrácí život.

Diváci se začali houfně tlačit k východu, jako by nechtěli mít s celou záležitostí nic společného. Ve zmatku, který zavládl, si cestu doprostřed manéže proklestila záchranka a jen chvíli po ní i policie.

Laura vše kolem sebe vnímala jako neuvěřitelný, děsivý film a málem se jí podlomila kolena.

Náhle ji čísi paže podepřela a ona se zadívala do zahloubaného výrazu policisty Crosse. V tu chvíli to byl jen unavený, stárnoucí muž, který jí řekl: „Nemýlil jsem se, bohužel, když jsem tenkrát předvídal, že se nevidíme naposledy…“

72

XV.

Policejní kancelář s horami nejrůznějších lejster na omšelém psacím stole působila na Lauřiny vypjaté nervy překvapivě uklidňujícím dojmem. Byla sice strohá a nebylo v ní nic osobního, ale měla pocit, že ji konečně někdo začíná brát vážně. Uvolnila se a začala vyprávět o svém členství v Klubu druhého života. Naproti ní seděl policejní náčelník Hurst a pozorně naslouchal její překvapivé líčení osudného večera v domě Harrisových, které, jak se ho snažila přesvědčit, určitě souviselo také se zraněním Paula a smrtí Cathy.

Náčelník Hurst se zamyslel a pak si odkašlal. „Jestli tomu dobře rozumím, byla jsi toho večera pod vlivem nějakého jedovatého odvaru z bylin, který měl probouzet jasnovidné schopností. Oukej.

Vážím si toho, že mluvíš pravdu, i když by tě za podobné experimenty asi rodiče příliš nepochválili. To, co mi tu vykládáš o svých vizích pekla, je sice trochu zmatené, ale přesto dám prověřit tvoji výpověď a pošlu někoho do domu Harrisových. Zjistíme, jestli se Judith Harrisová zabila po pádu ze schodů způsobeném něčím přičiněním. Teprve pak bychom mohli někoho obvinit z vraždy.

Nemůžeme si být totiž jisti, co je skutečnost a co tvá fantazie vyvolaná omamným nápojem… Je to jasné?“ pohlédl Hurst přísně na Lauru.

„Ano, jasné,“ pípla Laura a sklonila oči pod tíhou jeho pohledu k zemi.

„Do té doby není možné někoho obžalovat ze spáchání tří tak hrozných zločinů a přesně tak musíme zatím uvažovat. Je pravda, že nebýt tvého překvapivého vyprávění, těžko by někdo dával do souvislosti klukovinu se špatným koncem, jakou byl nápad zavřít 73

někoho do klece s tygrem, autonehodu a vraždu… I když je zarážející, že se všechny ty tragédie staly studentům třetího ročníku Borgentown High School. Mou povinností je ale prověřit každou možnou stopu. I tu, která je dost zavádějící,“ probodl náčelník Hurst zpoza brýlí Lauru houpající se na kovové židli potažené černou koženkou. Potom zvedl telefon a pronesl strohým hlasem: „Prosím policistu Crosse, aby se dostavil do mé kanceláře. Děkuju.“

Nadechl se a pokračoval: „To, co mi tu povídáš o nějakém nebezpečném klubu fanatiček hrajících si se záhrobím… o vyvolávání fantomu sto let mrtvého čaroděje a tak, to je sice z mého hlediska trestuhodné, ale nikoliv trestné mrhání časem. Nemám jediný důkaz, který by mohl usvědčit pachatele, a zatím jsme ani nezajistili vražednou zbraň z případu v cirkuse Treviot…“ hovořil Hurst dál monotónním, profesionálně nezúčastněným hlasem.

Lauře se znovu začaly míhat před očima jednotlivé obrazy z šapitó cirkusu Treviot, než ji z něho po vraždě vyvedla policie.

Muselo tam být něco důležitého, na co si dosud nevzpomněla…

Do nevelké kanceláře mezitím vstoupil policista Cross.

„Volal jste mě?“ zeptal se zbytečně náčelníka Hursta.

„Pojedete do domu Harrisových a zařídíte sejmutí možných krevních stop ze schodiště. Chci mít zprávu co nejrychleji na stole.

Můžete jít,“ zahřímal Hurst a začal listovat v nějakých papírech na stole.

Cross pohlédl nesouhlasně na Lauru, ale hned odvrátil zrak a zamířil znovu ke dveřím.

„Na něco jsem si vzpomněla,“ řekla Laura.

Cross se zarazil s rukou na klice a oba muži překvapeně pohlédli na dívku před sebou.

„Další překvapení?“ nadzdvihl náčelník Hurst obočí.

„Nevím, proč jsem si na to nevzpomněla hned. Když jsem seděla na sedadle v první řadě cirkusového šapitó, zdálo se mi, že jsem zahlédla pod prkny podlahy nějaký zvláštní předmět. Jako by tam ležel velký hák… Možná by to mohla být ta zbraň, kterou zabili Cathy,“ vykládala zaníceně Laura.

„Při troše fantazie… prověřte to taky, Crossi. Ještě něco?“ podíval se Hurst zvědavě na Lauru.

74

„Ne, to je všechno,“ pokrčila Laura rameny. „Můžu už jít?“

zeptala se ostýchavě.

„Myslím, že tě rodiče už venku, netrpělivě očekávají. Běž za nimi,“ pousmál se téměř vždy zcela vážný náčelník Hurst a znovu se sklonil k listinám na svém stole.

Laura vyšla do čekárny, kde se ze židlí prudce zvedli manželé Smithovi a zadívali se napjatě na svou dceru.

„Mami, tati, vy jste si udělali čas a zajeli sem za mnou?“ rozzářila se pobledlá dívka. Uvědomila si, jak dávno nebyli všichni tři takhle pohromadě, a s trochou smutku zalitovala, že k tomu muselo dojít právě za tak osudných okolností.

„Je nám moc líto, co se přihodilo tvé kamarádce Cathy,“ řekl zarmouceně starostmi schýlený pan Smith a uhladil si navyklým pohybem vázanku. „Mluvil jsem dnes ráno s jejími rodiči a ti jsou zoufalí do té míry, že se rozhodli zaplatit komukoliv, kdo by vypátral vraha jejich holčičky. Řekl jsem jim, že sám nevím, jak bych jednal na jejich místě. Ta hrůzná vražda se stala tak náhle a v nebezpečí jsi byla i ty sama… Pojď ke mně, Lauro,“ rozevřel šedovlasý muž otcovsky náruč a objal svou jedinou dceru.

Vyšli za tíživého mlčení na křižovatku Main street a Western avenue, žijící svým každodenním shonem. Tam společně nasedli do pohodlného modrého vozu a zanechali budovu policie za svými zády.

Když se blížili po Drift street se souměrnými řadami nově opravených domů ke své patrové vile na konci ulice, zahlédla Laura, že před její branou někdo netrpělivě postává.

Byl to Bruce Treviot.

Lauře zasvitly bílé zuby v nedočkavém úsměvu a mimoděk si upravila uzel, do kterého si ráno narychlo stočila nepoddajné vlasy.

Vyskočila přes otcovy námitky z pomalu jedoucího auta a běžela k Bruceovi. Pár stop před ním se zastavila a rozpačitě se zadívala do jeho vzrušením zářících očí. „Bruce, máš konečně volno?“ zeptala se s radostí vepsanou v hlase.

„Ano… vlastně ne,“ zazmatkoval světlovlasý mladík. „Měl bych právě teď nacvičovat nové číslo pro Treviot cirk, ale musím s tebou ihned mluvit ohledně Alice. Víš, zašel jsem za ní, jak jsem ti slíbil, 75

abych jí vymluvil ty podomácku vyrobený nebezpečný lektvary a…“

„Bruce!“ rozkřičela se dotčeně Laura,

„poslední dobou spolu

vždycky mluvíme o Alici. Nestačil sis ještě všimnout, že se už se nechci s tebou na tohle téma bavit?“

„Ne, Lauro, promiň, ale je to úplně jinak, než si myslíš. Tohleto je opravdu důležité,“ snažil se vysvětlit poněkud roztržitý Bruce. Laura mu ale přestala věnovat pozornost a běžela směrem k břečťanem lemovanému vchodu do vily. Bruce ji dohonil až těsně u dveří, uchopil ji za předloktí a obrátil k sobě.

„Zlato, chtěl jsem ti říct něco, co podle mého názoru nesnese odklad, ale není to pro mě důležitější než ty. Pojď, zvu tě na zmrzlinu, promluvíme si v klidu…“ snažil se Bruče překonat propast, kterou mezi ně položilo Lauřino zklamání. Laura ale zarytě mlčela.

„Nějaký problém, mládeži?“ zeptal se letmo pan Smith právě procházející kolem. Jeho žena se na Bruceho povzbudivě pousmála.

Lauře pomalu docházelo, že se asi chová nemožně a prozrazuje zbytečně směšnou žárlivost, která ji samotnou dost překvapila.

„Ne, tati, můj přítel Bruce mě jen pozval na zmrzlinu,“ oznámila mu Laura. Oba její rodiče se sympatickým mladíkem seznámili a potřásli si s ním se zvláštním dojetím rukou.

„Jsem rád, žes mi, Lauro, představila svého prvního chlapce,“ řekl pan Smith.

Laura zčervenala. „Ne, tati, my jsme jen kamarádi!“ vysvětlila zbytečně hlasitě.

„I tak, jen spolu klidně jeďte na zmrzlinu, přijdeš alespoň na jiné myšlenky,“ zazubila se paní Smithová. „Tady máš klíčky od svého saaba,“ hodila jí třpytivý svazek vysokým obloukem. „Dala jsem ti ho konečně do myčky, nebylo už vůbec skrz bláto poznat, jakou má barvu,“ zamrkala spiklenecky na Lauru a oba manželé Smithovi zmizeli až záhadně rychle v domě.

„Tak co, dovolíš, abych ti vysvětlil pár věcí?“ zadíval se na ni Bruce vážně.

„Ano, pojď, budeš řídit,“ odpověděla Laura a odemkla dveře saaba.

Bruče nastartoval a prudce vyrazil z Drive street směrem k nedaleké cukrárně v komplexu nákupního střediska Borgen Mall.

76

„Ještě se zlobíš?“ pohlédl na Lauru a pustil rádio. Začal ho dlouze ladit, až se nakonec vozem rozezněl pomalý ploužák.

„Víš, Lauro, od té doby co tě znám, myslím pořád jen na tebe,“

přiznal se náhle Bruce a hluboce si povzdechl. „Když nacvičuju nové číslo pro Treviot cirk, pomáhám hřebelcovat koně, nebo když sedím vedle tebe v lavici… jseš tak blízko a zároveň tak vzdálená. Mám tě plnou hlavu. Měl jsem ti to říct asi už dávno,“ prohrábl si nedbale rukou světlou patku.

Laura se na něj překvapeně zadívala.

„Já, jsem to nevěděla,“ prohodila tiše. „Vypadá to spíš tak, jako bys měl plnou hlavu Alice,“ podotkla s jemnou výčitkou.

Bruce se posmutněle usmál. Zkušeně zaparkoval, obešel saaba a dvorně pomohl Lauře vystoupit. Objal ji kolem ramen, zatímco kráčeli k cukrárně s obrovskou zmrzlinou na vývěsním štítu.

„Není to tak, jak si myslíš,“ řekl Bruce soustředěně. „Alice mi jenom přidělává problémy. Chodil jsem s ní ostatně jenom proto, že jsem ji litoval. S tebou je to o něčem jiném…“ nedokončil Bruce svou myšlenku a upřeně se zadíval směrem na výpadovku vedoucí od cirkusu Treviot, odkud začalo znít naléhavé troubení aut.

Laura se také otočila tím směrem. Spatřila výjev jako ze špatného televizního seriálu – směrem k nim se řítila zvířata, desítky zvířat.

Koně, splašení nezvyklým hlukem, za nimi dlouhokrké lamy kličkující mezi vozidly a úplně vzadu běžel poklusem veliký sloní samec.

„Tohle musela udělat stoprocentně Alice. Pustila cirkusová zvířata, abych měl vztek. Chtěl jsem ti vlastně původně říct, že jsem za ní dnes zajel, ale nechtěla mě pustit domů a skrze zavřené dveře jsem jen slyšel, jak se tak nějak ujetě chechtá. Bojím se o ni, možná potřebuje vážně pomoc. Chce prý ale mluvit výhradně s tebou…

Myslel jsem, že bychom za ní společně zajeli… ale teď mě prosím omluv,“ zatvářil se Bruce starostlivě a rozeběhl se směrem ke koloně aut, kterou blokoval zmatený sloní samec.

Laura chtěla běžet

za ním, ale něco ji brzdilo. Chvíli jen

bezmocně přihlížela, jak Bruce uklidňuje velké rozrušené zvíře a odvádí je stranou a jak se auta za neustálého troubení znovu pomalu rozjíždějí. Pak se prudce obrátila a poklusem doběhla ke svému 77

saabu. Srdce jí horečně tlouklo, ale něco neidentifikovatelného, projevujícího se spíše ve sféře pocitů než myšlenek, ji obestoupilo svým fluidem a donutilo ji nasednout jako ve snách do auta a rozjet se okamžitě do starobylého domu rodiny Woodových.

V koutku duše ji napadlo, není-li ovládána záhrobními silami v čele s prokletým čarodějem Treviotem…

Pak tu myšlenku raději rychle zavrhla.

78

XVI.

Laura Smithová jako ve snách projížděla ve svém voze velkou rychlostí ulicemi Borgentownu. Snad tajemné magické síly smíšené s instinktivním strachem z Alice Woodové ji poháněly k tomu, aby byla na místě co nejdřív.

Byl to zpola pocit zodpovědnosti, který jí našeptával, že podivínská, se záhrobím i s jedovatými lektvary si zahrávající Alice právě teď potřebuje její pomoc a jen na ní záleží, zda si v záchvatu deprese něco strašného neudělá. A byl to opět strach, který ji varoval

– nezahrávej si už nikdy víc s nikým z Klubu druhého života, víš sama, jak končí ti, kteří zkříží jeho členkám cestu!

Ale Laura nedbala varování a ještě více sešlápla plyn. Přejížděla právě starý most, když se jí hlavou mihla myšlenka, jak snadné by bylo při troše neopatrnosti strhnout kola ke straně a prorazit nepevné zábradlí vedoucí nad železničním přejezdem…

Zamrazilo ji a sevřela ještě pevněji volant.

V té chvíli se rozdrnčel mobil ledabyle pohozený na sedadle spolujezdce. Laura trochu zpomalila a zmáčkla tlačítko.

„Haló?“ zazněl kabinou vozu její tázavý hlas.

V přístroji se ozvalo drobné zašumění následované tíživým mlčením. Lauře přejel znovu mráz po zádech. Připadala si náhle obklopena neviditelnými přízraky vystupujícími k ní z ďábelské záhrobní říše stínů…

„Haló, tak kdo je!“ rozkřičela se do mobilu a zlostně jím zatřepala. Zaslechla nějaký tlumený vzlyk a zaposlouchala se do chvějícího se hlasu zaznívajícího k ní jakoby z velké dálky.

„Ta-tady Doris, Lauro, mám strach! Bojím se, že mi chce Alice 79

ublížit, prosím tě, přijeď, jsem zavřená u ní doma a tajně ti volám…“

Laura se zachvěla.

„Doris, jsem už jen kousek od domu

Woodových, dojedu pro někoho, ať ti pomůže!“ křičela Laura do mobilu, ale Doris nepřestávala mluvit. Přerývaně vzlykala: „Ho-hodila jsem ti z okna v podkroví klíč od domu, na-najdeš ho na cestičce. Jsem tu zamčená… Jen mi odemkni, prosím! Alice je ten vrah, kte-kterého hledá policie! Jestli ji potkáš někde v domě, hned na ni střílej! V mé kabelce v přízemí najdeš revolver.“

V mobilu to opět krátce zašumělo a pak už se z něho nic dalšího neozývalo.

„Doris!“ vykřikla Laura a znovu sešlápla plyn. V koutku duše přemítala, není-li to celé past, ale srdceryvný Dorisin hlas ji poháněl kupředu. Vřítila se na příjezdovou cestu k vile Woodových lemovanou kaštany. Dále už neuvažovala a jediné, na čem jí opravdu záleželo, byla šance předejít další vraždě.

Tiše zaparkovala a vykradla se z vozu směrem ke kamenné zídce před vilou Woodových. Cítila, jak se jí potí dlaně a kolena jí jemně vibrují potlačovaným napětím. Opanovala se a vykročila podél zídky štěrkovitou cestičkou mezi tújemi hledat klíč od domu, který údajně Doris vyhodila z podkrovního okna. Náhle ji napadlo, jak by se ho Doris zamčená v jednom z pokojů vůbec dokázala zmocnit. Jak to že se nikdy předtím nezmínila, že u sebe nosí zbraň? Co když je to opravdu celé past, kterou na ni členky Klubu druhého života nastrojily? Usiluje někdo o život Doris, nebo snad přímo jí samotné?

Pohlédla nahoru a hledala intuitivně okno, za nímž by se mohla skrývat Dorisina tvář. Ano, vše co se dělo, bylo tak prapodivné, až se to nezdálo reálné.

Náhle se na cestičce mezi štěrkem něco zatřpytilo a Laura se okamžitě vydala tím směrem. Právě když se shýbala pro lesklý předmět na zemi, vyskočilo cosi z blízkého křoviska a zaťalo to drápky do Lauřiných nahých paží.

Laura nemohla zadržet tlumený výkřik. Zahlédla koutkem oka načechraný chvost veverky, která proběhla po cestičce a pak s e bleskově opět skryla v jednom z keřů. Laura si úlevně oddechla a zdvihla konečně masivní klíč od hlavního vchodu vily Woodových.

Leskl se ve slunci a vypadal, jako by byl vyrobený teprve nedávno.

80

Laura ho stiskla v dlani a vydala se ke schodišti a pak po schodech nahoru k vysokým dveřím z tmavého dřeva. Lehce našlapovala a neustále se pokradmu rozhlížela kolem, ale žádné další nepříjemné překvapení ji už, jak se zdálo, nečekalo.

Co když si ze mě holky vystřelily, teď mě odněkud pozorují a mohou se přitom umlátit smíchy? projela pojednou Lauře hlavou protichůdná myšlenka. Pohodila vzdorně lesklými vlasy spoutanými stříbřitou sponou do ohonu a jemně strčila do vchodových dveří.

Dveře se lehce pootevřely… zevnitř se neozýval žádný zvuk.

Zdálo se, jako by dům byl zcela opuštěný. Možná až na vyděšenou Doris, která je zamčená někde nahoře v podkroví. Proč ale nezavolala raději policii? Proč telefonovala právě na její mobil?

To byla zásadní otázka, na kterou Laura neznala odpověď. Vypadalo to téměř, jako by Doris někdo k tomu zlověstnému telefonátu donutil.

Laura vkročila napjatě do domu a ostražitě se přitom rozhlížela po všech zákoutích.

Ocitla se u Alice už podruhé, ale tentokrát v ní nesídlila ona bezstarostná lehkovážnost, se kterou právě tady vstoupila do zlověstného Klubu druhého života. Byl to krok, kterého do hloubi srdce litovala. Ale nic z toho, co se od té doby událo, se už nedalo vrátit zpět.

Laura si tiše povzdechla. Kráčela právě známou dlouhou chodbou, plnou zarámovaných karikatur, odkud bylo vidět do haly. Byla temná a plná podivných stínů, přestože venku byl den. Lauře se zdálo, že jeden ze stínů se nečekaně pohnul… Strnule na něj hleděla a srdce se jí rozbušilo prudčeji. Bleskově se ukryla ve výklenku tvořeném dvěma dubovými skříněmi. Ve zlomku sekundy ji celou naplnil plíživý strach ze smrti.

A stín se opět pohnul směrem k ní…

Teprve po několika okamžicích si uvědomila, že je to stín stromu stojícího před oknem, pohupující se v občasných poryvech větru.

Zhluboka si oddychla.

Možná je to všechno špatný Dorisin vtip. Laura s tou myšlenkou rázně vykročila opuštěnou halou kolem kožené sedací soupravy ve stylu pompézních rekvizit ze seriálu Dallas. O něco zakopla a přistála 81

na zemi potažené perským kobercem. Převrhla přitom jeden ze servírovacích stolků plných nejrůznějších misek. Uvědomila si, že asi ztropila značný hluk a připadala si v cizím domě tak trochu jako zloděj. Rozhodla se, že zavolá z mobilu Bruceovi a poradí se s ním o své nezáviděníhodné situaci. V tom si povšimla nějakého tmavého předmětu ležícího na zemi.

Byla to Dorisina kabelka z černé koženky. Poznala ji zcela jistě.

V té chvíli v ní znovu vyklíčil strach. Co když je Alice opravdu někde v domě a hluk, který způsobila, ji přivolá sem dolů, do haly?

Laura bleskově sáhla do kabelky naplněná podivným napětím, které v ní náhle explodovalo v potlačovaný výkřik. V kabelce totiž skutečně nahmatala charakteristický tvar zbraně a vytáhla z ní revolver, o němž se zmínila Doris. Zaleskl se stříbřitě v jejích dlaních a ona pojednou nevěděla, co má dělat. Vyťukala tedy rychle číslo mobilu Bruce Treviota a s bušícím srdcem naslouchala mrtvolnému tichu ve vile.

Někde nahoře něco bouchlo. Laura zalapala po dechu a stiskla revolver v dlani. Byl chladný a hladký. Cítila, jak se jí chvějí konečky prstů. Z mobilu k ní dolehl Bruceův hlas. Přitiskla přístroj k uchu a sotva slyšitelně do něho řekla: „Bruce, jsem v Alicině vile a mám takový pocit, že se tu stane něco hrozného. Prosím tě, hned sem za mnou přijeď!“

Slyšela, jak jí Bruce tlumeně odpovídá:

„Proboha, Lauro,

nemyslel jsem to tak, abys jezdila za Alicí sama… Zdála se mi naposled taková divná, mám strach, aby ti nějak neublížila. Myslel jsem, že za ní zajedeme spolu, ale musím být u odchytu cirkusových zvířat z ulic Borgentownu, vždyť jsem vlastně budoucí majitel cirkusu Treviot… Jeď hned domů a počkej tam na mě, přijedu hned, jak budu moct. Udělej to tak, jak ti říkám.“

Laura zapomněla na opatrnost a zvýšila vyčítavě hlas: „Ne, ty na mě nikdy nemáš čas, nikdy nejsi u mě, když tě opravdu potřebuju…“

„Lauro, vědělas přece od začátku, že jsem cirkusák a mám času strašně, strašně málo. Už mě rozčilují ty naše zbytečné hádky.

Všechno ti to později vynahradím, uvidíš… Mimochodem, mám pro tebe vzkaz od toho policajta Crosse. Našli prý v domě Harrisových na schodišti krevní stopy Judith, ale pak jim prý její rodiče vysvětlili, 82

že si tam jen Judy rozbila koleno… Cross dost zuřil, když mi to říkal a…“ V mobilu náhle něco cvaklo a Bruceův hlas se vytratil.

„Haló!“ zvolala Laura zoufale, ale signál nadobro zmizel. Znovu zavládlo naprosté ticho. Nahoře se ozvalo další bouchnutí a Lauru napadlo, že to je asi jen nedovřené okno. Vzchopila se a kráčela pomalu po schodišti vzhůru. Rozhodla se, že rychle proběhne prvním patrem a vydá se do podkroví hledat uvězněnou Doris. Revolver stále ještě nejistě svírala v ruce. Chtěla pokračovat v pátrání, když se náhle z jednoho pokoje v prvním patře ozvala hlasitá hudba.

Laura rychle doběhla k pootevřeným dveřím. Nebyl tu nikdo, kdo by mohl hudbu pustit a přece se rozezněla, sama od sebe…

Uvědomila si, že je asi v pokoji Neda Wooda, Alicina staršího bratra. Celou jednu stěnu velké místnosti zabíralo obrovské akvárium, hustě zarostlé vodními rostlinami. Laura na něj pohlédla jen zběžně a pak zamířila k malému kulatému stolku s radiobudíkem, z něhož zazníval divoký rokenrol.

Znechuceně ho vypnula.

Vedle přístroje si povšimla vlasce na ryby, pečlivě smotaného do klubíčka. Zdálo se, že z něho někdo nedávno kus odmotával, protože těsně vedle ležely malé nůžky s rozevřenými čepelemi. S hrůzou si uvědomila, že to mohl být kdokoliv z Klubu druhého života.

Vylákali ji sem za pomoci Doris a teď s ní možná hrají tu podivnou hru o život.

Vzpomněla si matně na Dorisina slova: „Říká se o nás, že jsme parta čarodějnic, třeba si jen tak hrajem…“

V akváriu za Lauřinými zády hlasitě šplouchla ryba. Laura se s vypjatými nervy obrátila a zmáčkla pudově kohoutek revolveru.

Ozval se tupý výstřel a omítka těsně nad akváriem napadala na vodní hladinu. V té chvíli si chvějící se Laura povšimla ve vodě něčeho podivného. Jako by se mezi rostlinami houpal a vznášel ve vodě pramen lidských vlasů…

Přistoupila blíž, neboť si nebyla jistá, jestli ji jen nešálí zrak.

Potom zbledla jako smrt, revolver jí vyklouzl z ruky a dopadl na zem.

Na dně obřího akvária totiž leželo mezi hustou vegetací dívčí tělo.

Spočívalo na boku a hlava byla zpola skryta za vzrostlou vodní 83

rostlinou. Laura se nevěřícně dotkla prsty skla a uviděla na krku mrtvé dívky povědomou černou sametku.

Z úst se jí vydral hrozný, zoufalý vzlyk.

Pochopila, že přišla Doris na pomoc příliš pozdě.

84

XVII.

Laura stála nehnutě u obrovského akvária a úplně přitom zapomněla na reálný tok času. Vnímala atmosféru místa činu jakoby přes neviditelnou bariéru, kterou kolem ní vytvořil pud sebezáchovy. Ten také způsobil, že nepodlehla nervovému záchvatu, ačkoliv se celá chvěla. Nemohla ale odvrátit zrak od výjevu, který se rozprostřel před ní v celé své bizarnosti.

Kolem zavražděné Doris proplouvaly větší i docela malé rybky duhových barev a zvědavě se dotýkaly jejího těla. Vypadalo to téměř, že je soucitně líbají. Na Dorisině zmodralé pleti se tvořily vzduchové bublinky z filtru, pumpujícího kyslík do velké vodní nádrže. Její rusé vlasy se pohybovaly ve vodě jako údy podivného láčkovce.

Vyděšená Laura konečně odtrhla oči od hrozivého výjevu a dala se na útěk. Prchala ztichlým domem. Snad nikdy neběžela rychleji, a přesto se jí zdálo, že schody pod jejíma nohama neubývají. V chodbě do něčeho vší silou narazila. Cosi se zapletlo do jejích vlasů a ona si ve zlomku sekundy uvědomila, že je to okrasná umělá palma.

Slyšela, jak se její vlasy ve spěchu trhají a opět divoce běžela. Řítila se ke spásnému světlu pootevřených vchodových dveří.

Náhle zaslechla, jak se někde nahoře s vrzáním zabouchly dveře.

Srdce jí mohutně tlouklo, když konečně vyběhla z vily ven a snažila se co nejrychleji dostat k zaparkovanému saabu. Blesklo jí hlavou, že ho ani v tom zmatku nezamkla a tudíž se nemusí zdržovat odemykáním. Štěrk jí křupal pod podrážkami vycházkových žlutobílých bot a ona se raději neohlížela zpět.

Udýchaně se zastavila až před autem a kvapně do něho nasedla.

85

Pneumatiky svištivě zabraly a od kol se rozlétla sprška kamínků.

Laura ve zmatku přemítala, zda je možné, že Alice zešílela do té míry, aby zabila Doris a snažila se poté její tělo ukrýt v obřím akváriu. Nebyla si, co se týče Alice, jistá už ničím.

Náhle Laura něco podvědomě zaregistrovala za svými zády. Byl to neurčitý náznak pohybu v zadní části vozu. Trvalo zlomek sekundy, nežli si plně uvědomila, že zřejmě není v autě sama.

Zároveň s tím poznáním, které v ní zablesklo jako prudký paprsek ledového slunce, se jí cosi zařízlo do krku. Ve zmatku si vzpomněla na klubko silonového vlasce, které viděla těsně předtím v pokoji se zavražděnou Doris. Bylo to také to poslední, co ji napadlo, protože v příštích okamžicích ji zcela naplnila zuřivá touha po životě, a ta jí dala netušenou sílu, se kterou se bránila smrtícímu útočníkovi za svými zády. Rozjetý saab přitom zmateně zakličkoval po silnici a pak se rozjel proti hustým křovinám na okraji ulice. Před Lauřiným vnitřním zrakem se mihla soucitem naplněná tvář Bruce Treviota.

Ubývalo jí sil a zápasila s dechem. Její mysl se pomalu nořila do tmy.

Laura se probudila. Něco jí spoutávalo ruce a nohy tak, že jimi nemohla ani hnout. Byla v nevelkém, pachem hniloby naplněném prostoru a zápasila s intenzívním pocitem snové neskutečnosti. Ne.

Bylo to tak, nemohla spát, protože cítila bolest na krku, kam se jí zařízl rybářský vlasec.

Uviděla zamlženým zrakem postavu v černém plášti sahajícím až na zem. Hrbila se nad otevřenou rakví. Věděla v jediném okamžiku, že ji čeká nový zápas o život, ale s napůl snem obestřeným vědomím, s úžasem, který překvapoval hlavně ji samotnou, sledovala, jak její únosce vyndává ze zpráchnivělé rakve věkem se rozpadající části mrtvoly a ukládá je do černého plastikového pytle.

Nechápala, zda se znovu nepropadla do snové reality. A pak se to stalo – její vědomí se v jediném okamžiku plně obnovilo a ona si s pocitem hrůzy uvědomila, kde je, a kdo je ona postava v černém plášti. Nacházela se spoutána na rukou i nohou v hrobce Geralda Treviota a jejím trýznitelem byla šílená Alice Woodová. Postava k Lauře obrátila bledou, přepadlou tvář a ona se zadívala až do dna 86

Aliciných očí, chladnějších než kdykoliv předtím.

„Proboha, Alice, pust mě odsud!“ vykřikla srdceryvně Laura.

Srdce jí bilo na poplach a v ústech měla podivnou pachuť.

Alice se nejprve mlčky odvrátila a pak pomalu odvětila:

„Vždycky ses mne chtěla zeptat, od čeho mám tu jizvu na čele, viď.

To o mě Lois v záchvatu žárlivosti přerazila židli. Nezlobím se už proto na ni, ne nezlobím… Jseš tou vyvolenou v našem klubu, vždyť jsme ti to přece už dokázaly. A teď nastává slavnostní noc, noc tvé svatby,“ dodala a přehodila si zrůdný náklad v plastikovém pytli přes záda.

„Ne, prosím,“ zaštkala tiše Laura. „Vím jistě, že něco takového nechceš udělat!“ dodala rychle, když viděla, že se k ní Alice kvapně blíží. Slyšela, jak jí písek křupe pod podrážkami bot.

„Neboj, čeká tě přece tvůj druhý život,“ řekla Alice fanaticky a pak cosi vyndala z kapsy černého pláště. Byl to nůž.

Shýbla se bleskově k Lauře a zajela ostrou čepelí za provaz obemykající její kotníky.

„Teď už se na nic neptej a pojď,“ podotkla Alice chladnokrevně a vytáhla pravou paží Lauru vzhůru na ztuhlé nohy. „A nesnaž se mi utíkat, jinak navždy promarníš noc své svatby s největším z čarodějů a svého druhého života nikdy nedosáhneš. Jdi přede mnou…

pomalu,“ přikázala Alice a vydala se mlčky za Laurou. Ta pomalu šla dlouhou chodbou, ozářenou jen kuželem světla, kterou vrhala Alicina baterka, a marně spřádala plány na útěk. Nebylo kam utéci.

Prastará kamenná chodba vedla stále vpřed podzemím hluboko pod Borgentownem – občas se na ně ze stropu snesla sprška písku.

Nebylo vůbec příjemné kráčet s vědomím, že se strop chodby může kdykoliv sesypat a zabít je, či uvěznit pod zemí. Kdo by je hledal právě zde? Jistě by tu zemřely, dříve či později.

Laura bezmocně vzlykla. Ruce měla pevně svázané a nedokázala si vůbec představit, jak by se mohla vymanit z Alicina dozoru, nebo ji přemoci.

„Alice, jseš nemocná, potřebuješ lékaře. Prosím tě, pojď, půjdeme nazpátek, vyhledáme pomoc a já ti slibuju, že se k tobě všichni budou chovat ohleduplně,“ snažila se Laura uchlácholit Alici a vykřesat v ní opět jiskru zdravého rozumu. Bylo to ale marné.

87

„Je předurčeno, aby se dnešní noc stala nocí tvého zrodu,“ poučila ji Alice.

„Já nevím, mluvíš tak divně,“ zaštkala Laura. Cítila příval bezmoci, který ji dusil jako písečná duna. Naděje, že Alice upustí od svého záměru, ať už byl jakýkoliv, byla ale pramalá.

„Nezapomínej, že mluvíš s příští královnou pekel! Chovej se ke mně slušně, po tom všem, co se pro tebe snažím udělat,“ řekla Alice s mrazivou důstojností, kterou jí propůjčovalo její šílenství.

Na chvíli se odvrátila. Laura usoudila, že teď nastal vhodný okamžik k útěku a rozeběhla se bezhlavě černou podzemní chodbou pryč od Alice Woodové.

Tmou to zadunělo, jak ji Alice začala pronásledovat. Laura běžela, až jí hořely tváře, a nemyslela na nic jiného než na znovuzískání svobody. Řítila se ale neosvětlenou chodbou příliš rychle a po několika metrech narazila vší silou do kamenné stěny.

Vyrazilo jí to téměř dech a sesula se bezmocně na chladnou zem.

Za okamžik nad ní stanula Alice a posvítila jí baterkou do tváře.

Zároveň s tím hlasitě cvakl kohoutek revolveru a cosi chladného se dotklo jejího spánku. Laura byla oslepena prudkým světlem, ale domyslela si, jak se asi teď Alice, sklánějící se k ní, tváří, a při té představě se zachvěla.

„Už nic podobného nezkoušej, radím ti dobře, nebo tě doopravdy zastřelím ve tvůj svatební den, i když víš, jak tě mám ráda,“ řekla Alice odměřeně.

„Alice…“ zaúpěla bledá Laura prosebně, ale s její věznitelkou to nikterak nepohnulo. Musela se zvednout opět na slabostí se podlamující nohy a vydat se před smrtelně vážnou Alicí opět dál tou podivnou zatuchlou chodbou, která končila bůhví kde.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Laura po chvíli opatrně. Snažila si urovnat myšlenky v hlavě a nepropadat hysterii.

„Brzy uvidíš dům svého nastávajícího, syna pekel,“ řekla Alice vážným hlasem. „Chystá se poslední a nejdůležitější z obřadů ve tvém životě. Nastal den, kdy tě ten, kdo si tě vyvolil, učiní svou ženou. Těš se na tu slavnost,“ prohodila ještě Alice a její hlas se nesl ozvěnou do tmy. Zároveň s tím postrčila Lauru k místu, kde se před nimi zvedalo úzké kamenné schodiště vedoucí kamsi do neznáma.

88

XVIII.

Laura se odevzdaně vydala vzhůru po křivolakých schodech. Po chvíli se obě ocitly u starobylých dveří a Alice poručila, aby je Laura otevřela. Dveře byly pevně zapadlé v pantech, ale nakonec se to Lauře přece jen podařilo. Před ní, k jejímu úžasu, ozářil kužel světla bortící se místnost jakéhosi domu. Místnosti vévodil jediný kus nábytku – stará plesnivá pohovka s vybledlým čalouněním. Obě prošly kolem ní a kráčely dál plísní načichlou chodbou s rozeschlým dřevěným schodištěm na jejím konci.

„Kde to jsme?“ zeptala se tiše Laura, zatímco opatrně zdolávala schody napadené dřevomorkou.

„Podzemní šachtou jsme se dostaly do starého domu čaroděje Treviota – tvého nastávajícího chotě,“ odpověděla Alice spokojeným hlasem.

„Gerald Treviot se nemůže stát mým manželem, Al. Je už pěkných pár desítek let po smrti,“ nadhodila Laura.

„Nezapomínej, že nemluvíš o běžném smrtelníkovi. Jedná se přece o ďáblova syna, a pro toho vstup do říše stínů nic neznamená.

Nemůžeš mi nikdy dost poděkovat za to, co pro tebe dělám,“ odtušila Alice.

Vtom se ozvalo zapraštění dřeva a Lauře zapadla noha do prohnilého schodiště. Lekla se a tiše se rozplakala.

„Vidím, že tě přemohlo dojetí. Je to u nadcházející nevěsty omluvitelný. Pokračuj v chůzi,“ dodala Alice tvrdě a zašermovala před Lauřiným obličejem revolverem. Laura vyprostila pohmožděnou nohu a jen s vypětím veškerých sil pokračovala v cestě po schodech, neboť měla bolestivě podvrtnutý kotník.

89

Po chvíli chůze se dostaly obě do třetího patra zchátralého domu, už dávno obydleného jen potkany a krysami. To, co zde, v této jediné velké hale vytvořené zbouráním příček Laura uviděla, jí doslova vyrazilo dech. Někdo, a Laura teď už věděla kdo, si dal nesmírnou práci s vytvořením prostředí tak neskutečného, že to nemělo obdoby.

Uprostřed vzniklého prostoru bylo jakési malé pódium zdobené pruhy černého sametu. Kolem něho byly rozestavěny velké svícny s dlouhými černými svícemi a nad tím vším se vznášely, zavěšeny na neviditelných vláknech, sněhobílé svatební šaty pro nepřítomnou nevěstu. Kolem pódia bylo rozsypáno množství lidských kostí a uprostřed nich trůnil podnos se dvěma tepanými starožitnými kalichy. Když se Laura zadívala na tác pozorněji, uviděla i malou pootevřenou krabičku se snubními prsteny. Na sametu nebylo jediné smítko a vše nasvědčovalo tomu, že se zde má odehrát podivný svatební obřad. Laura pod dojmem toho všeho začala zvolna couvat k východu, ale Alice v černém dlouhém plášti ji postrčila kupředu a s pietou postavila pytel s ostatky čaroděje Treviota nedaleko pódia.

„Svlékej se, čeká tě tvůj druhý život,“ vyzvala Alice strnulou Lauru.

Laura se neodvážila ani pohnout a jen doufala, že se přeslechla.

Věděla sice již dlouho, že navštěvuje Klub druhého života, ale doposud nechápala, co ten název může pro ni věštit.

„Co je to ten druhý život?“ zmohla se konečně na zásadní otázku.

„Druhý život je ten, který přichází po tom prvním. Je to život v záhrobí a předchází mu smrt,“ vyřkla Alice jedinou větou ortel nad nebohou Laurou a mrtvě se přitom dívala do jejích vyděšených očí.

„Ty si to možná pro svou nemoc neuvědomuješ, ale jsi vrah, obyčejný vrah, Alice! Zabila jsi spoustu lidí – mých kamarádů… Ani nevíš, jak odporná jsi kreatura! Říkají ti ocelová maska a jsi opravdu tak bezcitná a krutá!“ rozkřičela se Laura v poloprázdné hale.

„Mýlíš se, nikoho jsem zatím nezabila. Jen pomáhám svým sestrám k druhému, tomu lepšímu životu…“ odpověděla Alice dunivě.

„Lžeš!“ vykřikla znovu Laura.

„Nikoho jsem nezabila a říkej tomu spíše nový zrod nežli smrt,“

vysvětlovala Alice trpělivě. „Nikdy nelžu, z toho jsi mě nařkla 90

neprávem. Nejsem vrah, jsem vykonavatel osudu… Osud se musí naplnit, to je zákon.“

„Říkej tomu, jak chceš, ale zabila jsi Doris, Judith… Zřejmě i Cathy a Paula jsi zabila, byla jsi to ty!“

„Znovu ti opakuju: nikoho z nich jsem nezabila! Oni budou šťastní. Poznají ďábelské království čaroděje Treviota, království bez hranic. Jejich smrt byla v každém směru pravým vykoupením, na to ti přísahám. Tak si pospěš, ať tě dnes před půlnocí Gerald Treviot, ďáblův syn, učiní svou ženou. Svlékni se už z těch šatů!“ křikla na Lauru Alice a přeťala jí velkým ostrým nožem pouta na rukou.

Laura se v tom okamžiku vrhla proti její pravé ruce, ve které držela nůž. Zápas ji stál veškeré zbylé síly, neboť byla psychicky téměř na dně. Alice byla ale neobyčejně silný soupeř a netušenou sílu jí dávalo i její šílenství. Po chvíli zkroutila Lauře bolestivě paži a odmrštila ji do špíny u svých nohou. „Jseš nevděčná mrcha,“ řekla prudce oddechujíc.

Laura jen tiše štkala. Alice znovu pozdvihla revolver a Laura si byla v tu chvíli jistá, že by ho neváhala použít. Potom její trýznitelka přešla obřadně k pódiu a zatáhla za neviditelný vlasec.

„Tvoje svatební šaty,“ řekla s pýchou. „Pověsila jsem je sem, aby je neožraly krysy. Obleč si je konečně a přestaň už fňukat. Ve svatební den máš být přece veselá, šťastná a veselá…“ opakovala si Alice pro sebe a přehodila si šaty přes levačku. Byly opravdu krásné a musely být i značně nákladné, jak si Laura stačila povšimnout.

Samotnou ji překvapilo, jaké myšlenky se jí to honí v hlavě, a hystericky se uchichtla.

„Jen se směj, nevěsta se má usmívat,“ broukla Alice. Laura se vysvlékla do spodního prádla a bylo jí v nevytápěné hale chladno.

„Na, obleč si je!“ poručila pak Alice a hodila jí svatební šaty. Bledá Laura si je přehodila přes hlavu a ony se jí jediným pohybem svezly po těle. Alice jí zapnula zip na zádech a vydechla úžasem.

„Jsi jedinečná nevěsta pro ďáblova syna!“ vykřikla fanaticky a burácivě se rozesmála. Zdravý rozum ji v té chvíli opustil úplně.

Někde stranou zapištěl potkan a protnul svým hláskem plíživé ticho, které jediné naplňovalo halu, zatímco Alice vedla pobledlou Lauru k velkému trámu poblíž pódia. Přinutila ji za pomoci revolveru 91

si k němu stoupnout a začala ji pevně přivazovat. Laura se ji znovu snažila od jejího úmyslu odradit, ale s Alicí už vůbec nebyla rozumná řeč. Něco si nesouvisle mumlala a čelo měla orosené potem. Laura se ocitla spoutána u dřevěného trámu podpírajícího podkrovní halu a začala bezhlavě vřískat. Věděla ale sama, že ji pravděpodobně nikdo nezaslechne.

Alice zatím zapalovala jeden po druhém velké svícny a místnost zaplavilo mdlé světlo. Celé prostranství pokryté lidskými kostmi vypadalo hrůzostrašně. Poté se Alice sklonila k plastikovému pytli a začala na sametem pokrytém pódiu sestavovat ostatky Geralda Treviota. Na páteř kostry nasadila lebku a hledala právě v pytli druhou pažní kost, když se dole před domem ozvala siréna policejního auta.

Alice s Laurou napjatě strnuly a dívaly se v pološeru jedna na druhou. Laura v bolestném očekávání vysvobození z tohoto pekla a Alice s úlekem skrytým v pološílených očích.

Siréna policejního auta ale slábla a brzy se rozhostilo opět ticho.

Laura zděšeně zasténala. Alice se napřímila a zvolala silným altem:

„Sláva ďáblovu synu! Vítej ve světě živých, pekelný čaroději!“ S

těmi slovy přiložila poslední kost na své místo a započala s odporným obřadem, který měl učinit z Laury ženu již mnoho desítek let zesnulého kouzelníka. Jakkoliv se to zdálo neskutečné, Alice brala ten svatební obřad smrtelně vážně. Posléze se slavnostně zeptala bouřící se Laury: „Bereš si, Lauro Smithová, zde přítomného Geralda Treviota za svého zákonitého manžela?“

„Ne, zopakuji ti to třeba stokrát, neberu si tuhle zpráchnivělou kostru, nejsem blázen!“ zvolala zlomeným hlasem Laura.

Alice si odkašlala a sáhla znovu po revolveru. Jeho kohoutek výstražně cvakl do ticha, zatímco Alice ledově zopakovala svou otázku. „Je to tentokrát tvá poslední příležitost,“ dodala. „Jiná už nebude.“ A s těmi slovy vystřelila do trámu kousek nad Lauřinou hlavou.

„Néééé, beru si čaroděje Treviota, beru,“ rozeštkala se Laura a slzy jí začaly smáčet nedobrovolně oblečené svatební šaty.

„Prohlašuji vás dva za muže a ženu,“ zvolala Alice a opět se šíleně rozchechtala. Nalila červené víno do dvou pohárů a poté 92

navlékla na zpráchnivělý pařát Treviotovy mrtvoly zlatý snubní prsten. Jako svatební přípitek mu nalila víno mezi vyviklané čelisti a Lauře se v tu chvíli zvedl žaludek.

Alice ale s nestrojenou důstojností došla i k ní, navlékla jí snubní prsten a přidržela jí pohár s vínem u rtů.

„Jak se cítíš, coby žena nejvýznačnějšího z čarodějů věčného záhrobního života?“ optala se ležérně.

Laura cítila těžkou, mámivou vůni nápoje. Určitě je v něm zase rulík, blesklo jí hlavou, tentokrát možná víc než poprvé. Dost na to, aby zemřela. Alice ji bedlivě sledovala.

Laura se napila, ale víno nepolkla, a když Alice spokojeně kývla a odvrátila se, aby odložila pohár, rychle ho vyprskla na prachem pokrytou zem. Alice si naštěstí ničeho nevšimla.

„Naplnění vašeho svazkuje už blízko. Stane se tak dnes přesně o půlnoci,“ řekla chladně. „On přijde a odvede si tě!“

„Proboha, Al, tohleto mi přece nemůžeš udělat! Nejsi přece vrah, sama‘s mi to odpřisáhla!“ bránila se Laura. Už byla na pokraji svých sil a připadala si jako v hrůzném snu, ze kterého by se ráda probudila.

„Ne, nejsem vrah. Jsem tvůj anděl – osvoboditel,“ prohodila Alice s úsměškem na rtech.

„Alice, zapřísahám tě…“ vykřikla Laura, „nenechávej mě tady, prosím tě!“

„Klid,“ přejela jí Alice hřbetem niky po tváři. „Mysli na svůj druhý život, plný nadpozemské moci nad zemřelými a neskutečných slastí po boku svého manžela… Možná ale, že tu nechceš čekat na naplnění svého druhého života tak docela sama,“ zamyslela se ještě její trýznitelka a poodešla k pódiu. Vzala do ruky jeden z pařátů kostry Geralda Treviota a zasunula jej za opasek Lauřiných svatebních šatů.

„Sbohem a na shledanou,“ řekla tajemně a dala se na odchod provázena Lauřiným zděšeným vřískotem. Po několika vlekoucích se minutách se Laura unavila a ztichla.

93

XIX.

Pomalu se blížila půlnoc. Laura si už dávno vykřičela hlasivky a nyní jen odevzdaně sledovala, jak se naplňuje její osud. Vnitřek úst měla vyprahlý a stažený – co když se jí jed dostal do těla se slinami?

Možná už umírá. Opravdu si tak připadala.

Vzpomínala v té chvíli hlavně na rodiče, jak asi nesou její zmizení. Vzpomněla si i na Bruceho a na prokletí, jež jí jeho rod přinesl. Už jen tiše štkala, protože všechny slzy vyplakala.

Ale půlnoc minula a nic se nestalo. Neměla žádné halucinace a čaroděj se neobjevil. Povedlo se jí to! Nyní už jen doufala, že ji brzy objeví, že někdo přijde dříve, než se fanatická Alice Woodová vrátí.

Ruce i nohy měla celé ztuhlé od provazů zařezávajících se do masa. Přesto jí nezbývalo než očekávat ráno v této nepohodlné poloze.

Byla jistě tou nejpodivnější nevěstou z Borgentownu a vědomí, že sdílí místnost s ostatky Geralda Treviota, jí na náladě také příliš nepřidávalo. Ale i tak v sobě našla dostatek odvahy čelit nastávajícím hodinám, odměřovaným jen odbíjením věžního zvonu. Nyní, když jen o vlásek unikla smrti, boj o život přece nemůže vzdát.

Konečně se na obzoru objevily první odlesky svítání a nahlédly nesměle do oken starého Treviotova domu. Svíce kolem podivného pódia už dávno dohořely a poslední hodinu musela Laura přečkat potmě. K ránu už bylo opravdu chladno a ona se chvěla zimou.

Špičky prstů i rty už měla promodralé, neboť venku dnes poprvé postříbřila trávníky jinovatka. Čekala, protože už dávno ochraptěla a křičet, jak si ostatně ověřila, nemělo smysl.

K sedmé hodině ranní zavládl venku ruch. Jakmile věžní hodiny 94

odbily, uslyšela Laura venku motor jakéhosi těžkého stroje, který předl jako obří kočka. Po chvíli motor zaburácel a cosi těžkého dopadlo na průčelí domu a to se s rachotem poroučelo k zemi.

Laurou projel strach a schoulila se, neboť právě pochopila, že probíhá demolice starého domu Treviotů a že přece jen nadešla její poslední hodina.

Na staré zdivo dopadl druhý úder. Stěny domu zasténaly a popraskaly a na Lauru se snesla sprška prachu. Se třetím úderem se stalo něco tak neočekávaného, že demoliční četa jen zůstala s úžasem zírat na výjev, který se před nimi náhle otevřel.

Z polorozbouraného třetího patra trčel volně v prostoru trám a na něm byla přivázána dívka ve svatebních šatech. Dělníci přerušili práci a běželi k telefonu, aby přivolali pomoc.

Trám ale mezi tím zapraskal a propadl se o dobré dvě stopy níže.

Nikdo kolem domu Treviotů ani nedýchal. Lauře, přivázané k trámu, se naskytl před očima výhled do Kennedy street plné vyjevených lidí z demoliční čety. Měla příšerný strach, protože trám se mohl kdykoliv uvolnit a uvěznit ji dole ve změti sutin. Snažila se ani nedýchat, aby nezpůsobovala otřesy, které by se jí mohly stát osudnými.

Náhle zahlédla proplétat se mezi dělníky povědomou postavu s kšticí světlých vlasů. Div radostí a překvapením nevykřikla. Byl to Bruce Treviot. Zastavil se dole na chodníku a s úžasem se díval na Lauru uvězněnou vysoko nad Kennedy street a potom začal o něčem kvapně rozmlouvat s velitelem demoliční čety. Zdálo se, že se dohodli a Bruce začal cosi hledat v sutinách. Vytáhl odtud dlouhou tyč a zkoumavě ji potěžká val v dlaních. Pak začal obratně šplhat po ruinách starého domu Treviotů a vyslal k zoufalé Lauře povzbudivé gesto.

Zdálo se, že to trvá nekonečně dlouho, nežli svižný Bruce vyšplhal až k protilehlému trámu čnícímu z trosek domu a uchopil tyč do dlaní pro vyrovnávání stability. Všem kolem se zatajil dech, neboť Bruce se po něm rozhodl přejít na druhou stranu a osvobodit Lauru z jejího nedobrovolného vězení. Tento odvážný kousek si dole mezi dělníky zasloužil obdivné hvízdnutí a v Lauře zatrnulo, když se Bruce postavil na neširoký trám vedoucí k ní.

95

Uvědomila si, jak velký má o něho strach, téměř větší než sama o sebe. Jeden jediný chybný krok mohl znamenat pro Bruceho neodvratný pád dolů a možná i smrt, neboť z trosek čnělo mnoho špičatých úlomků.

Náhle to v ruině domu znovu zapraštělo a trám i s přivázanou Laurou se propadl o další stopu níž. Laura vykřikla a zadívala se upřeně na Bruceho, který byl právě ve třetině úzkého trámu a měl velké problémy se zachováním rovnováhy. Zabalancoval na něm a nechybělo mnoho k tomu, aby se ocitl dole mezi změtí sutin a rozbitého skla.

„Bruce, dej prosím tě pozor!“ zvolala Laura na soustředěného mladíka, kterému zbývalo už jen pár metrů na nebezpečné cestě k ní.

Konečně dosáhl trámu, k němuž byla Laura v zaprášených svatebních šatech přivázaná, a začal ji osvobozovat. Zastavující se lidé dole na ulici to ocenili uznalým potleskem.

Za houkání sirény dojelo požárnické auto s výsuvnou plošinou.

„Mohu políbit nevěstu?“ zažertoval Bruce, když už byli v bezpečí na plošině. Laura ale byla příliš unavená, než aby na jeho poznámku reagovala. Bruce se k ní tedy sklonil a políbil ji do vlasů. „Kdo ti to udělal?“ zeptal se tiše.

„Byla to Alice, úplně zešílela,“ špitla Laura a zakryla si dlaní oči.

„Promiň, neměl jsem tě s ní nechávat samotnou,“ omluvil se Bruce provinile.

Dole na pevné zemi převzali Lauru zdravotníci a naložili ji do sanitky. Právě v tom okamžiku se ozvalo burácení padajícího zdiva starého domu rodu Treviotů.

„Stačila minuta a byla jsem mrtvá… Děkuji ti, Bruce,“ zavolala unavená Laura ze sanitky.

„Jsem rád, že jsem přišel včas. Udělal bych to pro tebe kdykoliv znovu, ale doufám, že tyhle nebezpečný situace nebudou v našem vztahu pravidlem,“ usmál se Bruce.

„Jseš v těch šatech přese

všechno neskutečně krásná,“ dodal nesměle. Laura se začervenala.

„Mládeži, teď není vhodný čas pro vyznání lásky,“ řekl jeden ze saniťáků a zabouchl dveře záchranky. Bruce se díval, jak Lauru odvážejí, a cítil podivně bolestný pocit u srdce.

Posléze si uvědomil, že je čas informovat manžele Smithovy o 96

osudu jejich dcery a poprosil velitele demoliční čety, jestli si může zatelefonovat z jeho mobilu.

Ten ochotně souhlasil.

Okolostojící lidé Bruceovi obdivně potřásali rukou a odněkud se vynořil i někdo od televize. Bruce se stal v následujících hodinách mediálním hrdinou a šot o „borgentownské nevěstě“ probíhal na všech televizních kanálech, zatímco hlavní postava celého dramatu, Laura Smithová, se zotavovala z prodělaného šoku v jednom z oddělení zdejší nemocnice za pečlivého dohledu lékařů.

97

XX.

Šot o takzvané borgentownské nevěstě se objevil už v dopoledním televizním zpravodajství a byl to velký trhák i pro tisk, který se snažil proniknout do Lauřina nemocničního pokoje i za cenu toho, že vážně ohrozí její soukromí.

Laura právě odpočívala na bělostném lůžku, když kdosi lehce zaklepal na dveře. Myslela si, že je to další vtíravý novinář a tak tomu nevěnovala pozornost. Bez vyzvání se pootevřely dveře a do pokoje vklouzla Lois Kingová. Byla střízlivě oblečena jako vždy a tvářila se velice vážně. Laura ji přivítala s úsměvem.

„Jak ses sem dostala?“ zeptala se zvesela.

„Řekla jsem, že jsem tvá sestra. Ostatně je to pravda, jsi má sestra z Klubu druhého života,“ odpověděla Lois záhadně a stočila oči na velkou kytici květin od Bruceho, která zdobila Lauřin noční stolek.

„Ten klub už, jak doufám, neexistuje, ostatně nechci o něm nikdy víc slyšet. Doris i Judith zemřely jako jeho členky za nevyjasněných okolností…“ rozhořčovala se Laura.

„Nejenom ony, ale i sama Alice. Spáchala včera v noci sebevraždu. Zastřelila se… Tohle ti nikdo neřekl?“ podivila se Lois a přisedla s povzdechem k Lauře na postel.

„Ne, tohle jsem nevěděla. Tak Alice je mrtvá… Nevím, jestli mám kvůli tomu truchlit, nebo se smát. Zavraždila tolik nevinných lidí. Nejdříve Paula, možná i ubohou Cathy,“ přemítala Laura nahlas.

„Paul a Cathy nejsou přece mrtví. Paul nebude sice už nikdy chodit, má porušenou míchu, ale žije – i když nevím, jestli si to vůbec zaslouží. A Cathy se dnes ráno probudila na jednotce intenzívní péče, taky přežila svou smrt. Vidím, že jsi úplně 98

neinformovaná,“ vykládala Lois.

Laura se zarazila.

„Jaks to myslela, že nevíš, jestli si Paul zaslouží žít?“ podivila se a trochu se od Lois odtáhla.

„Moc mě urazilo, když se Paul se mnou rozešel a začal chodit s Doris. Snažila jsem se najít zapomnění u Neda Wooda, než jsem přišla na to, že to nemá cenu,“ svěřila se Lois. Byla neuvěřitelně bledá a ruce se jí trochu chvěly, jak si Laura stačila povšimnout.

„Je tu ale řeč o Alici a o Klubu druhého života,“ nedala se odbýt Laura. „Pokud jsem správně pochopila, jednalo se o klub, jehož náplní bylo vraždit svoje vlastní členky kvůli pofidérnímu království v záhrobním světě. Včera se Alice pokusila zabít mě, byla to masová vražednice a lhářka, protože mi navíc drze do očí odpřisáhla, že nikoho nezabila a že vždycky mluví pravdu,“ rozhorlila se Laura.

„Alice mluvila pravdu,“ odpověděla Lois chraplavě.

„Jak to myslíš?“ zděsila se Laura a posadila se na lůžku.

„Nevím, co na tobě Alice viděla, že z tebe chtěla mít za každou cenu nejlepší přítelkyni – místo mě – ale dost jsem na tebe žárlila,“

řekla Lois a odkašlala si. „Zabíjela jsem já, ne Alice. Ona byla jen duchovní matkou celého projektu,“ řekla Lois náhle prostě, jako by vůbec o nic nešlo.

V nemocničním pokoji se rozhostilo takové ticho, že bylo přes zavřené dveře slyšet pravidelné tikání hodin z chodby.

„Proč ses mi vůbec svěřila?“ zalapala přepadlá Laura po dechu.

„Protože chci, abys ještě před smrtí věděla, že ne ty, ale já jsem byla jedinou věrnou přítelkyní Alice Woodové. Já jsem měla dost odvahy naplňovat její sny o záhrobním království bez konce, jen já to byla…“ rozhazovala Lois teatrálně rukama.

„Všechny holky z Klubu druhého života to pochopily, až na tebe… Jseš příčinou toho, že se ode mě Alice odtáhla… ty zmije!“

zasyčela Lois Kingová na zděšenou Lauru. Začala chvějícíma se rukama vytahovat cosi z kabelky.

„Chceš snad zabít i mě?“ zeptala se Laura přiškrceně.

„Ano, to chci,“ odsekla Lois a její tvář zbrunátněla. V její ruce se objevil jakýsi blyštivý předmět.

Byla to vystřelovací dýka.

99

Po jediném pohybu vyjela ven z rukojeti ostrá čepel a zaleskla se ve světle.

Laura byla natolik ochraptělá, že nemohla volat o pomoc a příliš zesláblá, než aby se dala na útěk. Přesto jí v hlavě probleskl nápad na záchranu svého života.

„Dobrá, zabij mě tedy, pospěš si, ať jsem už co nejdříve s Alicí v jejím záhrobním království… Ne ty, ale já budu její nejlepší přítelkyní,“ blufovala zoufale Laura.

Lois ještě více zbledla. „Ne, to ne,“ řekla chraplavě.

„Ano, jestli mě zabiješ, budu už navždy po boku Alice já, ne ty,“

dráždila Laura dál Loisiny vypjaté nervy.

Lois měnila barvy. Chvíli byla celá rudá, chvíli bílá jako stěna.

Odhodila dýku na zem. Začala se potit a třást se.

„Já budu už navždy Alicinou nejlepší přítelkyní! Protože nemám strach ji následovat všude!“ zvolala náhle Lois v nervovém kolapsu, rozeběhla se proti nemocničnímu oknu a proskočila jím na ulici.

Přišlo to celé náhle jako nečekaná bouře.

Zvuk tříštěného skla přivolal dovnitř nemocničního pokoje sestřičku. Za ní nakoukl dovnitř vyděšený Bruce Treviot a manželé Smithovi, kteří ji právě přišli navštívit. Všichni se sbíhali k tomu náhlému neštěstí. Jen Laura, která už prožila tolik hrůz, zůstala úplně klidná, ačkoliv jí srdce tlouklo o překot.

„Lauro, copak to nikdy neskončí?“ vzal Bruce v náhlém popudu Lauřiny štíhlé ruce do svých a zlíbal je.

„Neboj se, právě to všechno skončilo, jednou provždy. Lois se mi přiznala, to ona byla tím vrahem. Alice ji pouze řídila.

Všechny členky Klubu druhého života jsou už po smrti, kromě mě. Už nezbyl nikdo, kdo by se mi mohl pokusit ublížit,“

uklidňovala ho Laura. „Neboj se, lásko.“

„Řekla jsi mi opravdu lásko?“ zaradoval se Bruce. Vzal přes její hlasité protesty Lauru do náručí a roztočil se s ní. „Ale mládeži, to snad není v téhle situaci vhodné,“ namítal růžolící primář, který právě vstoupil do nemocničního pokoje.

„Jen je nechte,“ pousmál se pan Smith, „prožili si oba svoje.

A pak, láska je přece silnější než smrt,“ dodal vážně.