Miloslav Švandrlík

Stoletý major Terazky

KAPITOLA 1

TĚžCE RANĚNÝ MAJOR

“Major Haluška plus pět mužů se nedostavili k obědu!” hlásila sestra žofie a tvářila se pobouřeně. “Zase budeme mít na krku nějaký malér. Určitě se s dědky plíží někde v mlází a chystá se obsadit nepřátelský objekt. Posledně vzali ztečí rozhlednu a pana Malečka museli odvézt do nemocnice.”

“Už nám to trápení s vitálním staříkem skončí,” uklidňovala ji vedoucí domova důchodců sestra Amálie, “přijedou si pro něj příbuzní z Modřan. Poskytnou mu láskyplné ubytování ve své vile a my si užijeme blaženého klidu.”

“Já na něj hned tak nezapomenu!” hu čela sestra žofie, “spíše si myslím, že se mi o něm bude v noci zdát. Považte, co nám tady všechno provedl! Stromy pokácel, ze staříků chtěl udělat paradesantní jednotku a absolutně nedodržoval denní řád. Odmítal sladká jídla, zpíval neslušné písně a na sestru Magdalenu si dokonce dovoloval!”

“Jak dovoloval?” otázala se sestra Amálie.

“Činil jí snad nemístné návrhy?”

“Kdyby jen to!” zapýřila se sestra žofie. “Ten starý nestydají

sahal pod sukně! Takové skandální chování bych od vyššího důstojníka nikdy nečekala!”

“Je postižen stařeckou demencí,” konstatovala vedoucí s povzdechem, “a vzhledem ke své dobré fyzické kondici by nám mohl značně zkomplikovat situaci. Naštěstí tomu předejdeme. Major odjede a jeho vliv na ostatní chovance pomine.”

“Už aby to bylo!” zatoužila sestra žofie. “Ale kde se ti uboz í

starci vyskytují? Určitě po sobě někde metají šišky nebo se brodí

potokem Bublavcem! Jen aby se nepřiblížili k samotě Křivá haluz, tam si koupili zlého psa.”

Sestra Amálie starostlivě pokývala hlavou.

“Nikdo neví, jak se nám odchodem majora Halušky uleví,” vzdychla.

“Věnovali jsme mu veškerou péči, ale jeho stav je den ode dne horší. Je to

nejproblematičtější stařec, jaký kdy byl svěřen do mé

péče!” V té chvíli zazvonil telefon. Vedoucí se k němu nedočkavě

vrhla a chtivě lapla po sluchátku. Na tváři se jí objevil úsměv, který však vzápětí totálně zvadl. Posléze sekla se sluchátkem tak, že telefon na stole poposkočil.

“Pro pana majora si dnes příbuzní nepřijedou,” zahučela, “prý mají

rozbité auto. Na naše nervy nikdo nebere ohled.”

“A což toho neposedného starce dočasně přeložit do psychiatrické

léčebny?” navrhla sestra žofie. “Alespoň na několik dní…”

“Pan major by se určitě bránil!” domnívala se sestra Amálie. “Jeho vitalita poslední dobou mimořádně vzrostla. Bude třeba zatnout zuby a ve vší pokoře to s ním ještě chvilku vydržet. Jenom doufám, že jeho příbuzní dodrží slovo a přijedou v nejkratším možném termínu.”

Stalo se však něco úplně jiného. Obě pracovnice domova důchodců v Kudlíkově náhle zpozorněly. Vyrušil je podivný hluk na dvoře. Vzrušená změť hlasů je přiměla, aby se rozběhly zjistit a posoudit příčinu.

Spatřily scénu jako vystřiženou z válečného filmu. Pět zcela vysílených starců přinášelo na provizorních nosítkách nadávající

oběť. Byl jí major Terazky, ležící na břiše. Šlo o naprostou nezbytnost, protože ze zadku mu trčel bytelný šíp, který si zřejmě

nikdo z kmetů netroufl odstranit.

“Som ťažko raněny,” hekal major, “ako vo vojně, keď má do řiti strielili Rusové. Terazky smě sa stali obeťou akýchsi teroristovi Co keď ten šíp bol otrávený?”

“Rychle zavolejte ošetřovatele Kubíčka!” zavelela sestra Amálie,

“potřebujeme jeho odborný posudek.”

“Známe takých lapiduchov!” chrčel major na nosítkách. “Bádajú, bádajú a nič

něvybádajú! Kubíček je zasraly civil, ktorý ťažko raněného vojáka něvie ošetřit’!”

To byla svým způsobem pravda. Kubíček měl modrou knížku a nerozeznal svobodníka od generála. V domově dělal zřízence, skladníka a také ošetřovatele. To se projevovalo zejména tím, že důchodce, kteří měli natolik špatné sny, že v noci spadli z postele, opět ukládal na původní místo. Také se staral o prostatiky a vozil je do nedaleké nemocnice k cévkování. Jelikož

byl člověkem svědomitým, dostavil se k případu raněného majora v rekordním čase. Ani válečný lapiduch by to nezvládl rychleji. Terazky byl nicméně netrpělivý. “Stě shnilý a neuvědomělý!” vytkl příchozímu. “Kebych vykrvácal, čekal by vás vojenský sud.” Kubíček se poněkud zachvěl, ale vzápětí přistoupil k raněnému. Dotkl se šípu a Terazky zařval.

“Co to robíte?” otázal se. “Amputáciu rite něsmietě prevádzať bez umrtvenia! Na to sú předpisy! Stě snáď chirurg?”

“Ten šíp je z kuše,” konstatoval Kubíček. “Kdo si tady hraje se středověkou zbraní?”

“Tady ne,” odmítla jeho podezření sestra Amálie. “Pánové byli na výletě v lese.”

“Na bojovém cvičeniu!” opravil ji major, skřípaje zuby. “Išli smě

na zteč!”

Nyní se přidali i zbývající bojovníci, kteří pod velením zkušeného důstojníka plnili

závažné, ale přísně tajné úkoly. O těch v této chvíli nemohou mluvit, protože jsou předmětem vojenského tajemství.

“Hej!” souhlasil Terazky. “Voják, ktorý prezradí vojenské

tajomstvo, nieje žiadný voják. To je baba lebo diverzant! Som starý oficier, ale žiadné vojenské tajemstvo som nikedy něprezradil! Iba dvaraz, keď som bol ožratý ako zepelín!” To bylo zajisté chvályhodné. Také nikdo se neodvážil mu to vymlouvat. Nicméně většinu přihlížejících zajímalo, jak ke zranění

došlo.

“Prodírali jsme se mlázím,” informoval bývalý dekoratér Šavrda,

“a major Haluška kráčel v našem čele. Chtěli jsme dosahnout kóty 124, usilovný pochod jsme změnili v poklus a pak k tomu neštěstí

došlo. Odkudsi přiletěl šíp a zasáhl pana majora do pozadí.”

“Do řiti!” opravil ho Terazky. “Som ťažko raněný do řiti. Bol to teroristický útok!”

Nějak se tomu nechtělo věřit.

“Spíše bych to tipoval na pytláky!” soudil ošetřovatel Kubíček.

“Četl jsem, že kuše často používají k lovu vysoké zvěře.”

“Co je to taká kuša?” zajímal se major. “Bol som dobrý a statočný

voják, ale nikedy som kusu nepotřeboval.”

Kubíček se mu pokusil vysvětlit podstatu nebezpečné zbraně, ale velkého úspěchu nedosáhl.

“Na moju dušu,” divil se Terazky, “prečo májů kusu? Kuša je něstandardná zbraň, ktorú nepoznal ani zbrojír Maršálek zo Zelenej Hory.”

“Přesto jste raněn,” vrátil se k původnímu problému Kubíček. “Je s tím třeba něco udělat. Jestli dobře snášíte bolest, pokusím se vám šíp vytrhnout.”

“Bolest znášam,” pravil Terazky, “ale vela při tem révu. Niekedy ako kráva. Som chrabrý, ale révu.”

“No, to by konečně nemuselo vadit,” mumlal ošetřovatel. “Lidí, kteří dovedou trpět mlčky, je málo. Hlavně že šíp bude venku.”

“Přinesu nějakou dezinfekci,” nabídla se sestra žofie ochotně. “Co říkáte jódu?”

“Raděj rum!” poradil jí raněný major.

“Vypijem butelku rumu a budem revat méněj! Aj keď to bolí ako prasce!”

“To bude čím dál horší, pane majore,” ujišťoval ho bývalý sedlák Homola. “Taková bolest se pěkně rozleží. Mne kopla kobyla do žebra a sotva jsem to zaznamenal. Pořádně to začalo bolet až druhej den a třetí den už jsem lezl po lustru.”

“Prečo?” zeptal se major. “Po lustri lieze opica a nie voj ák! Keby vojáci liezli po lustroch, bola by armáda plná gašpicrov a bolo by třeba jú rozpustit.”

“To se jen tak říká,” vysvětloval Homola. “Ve skutečnosti jsem nelezl po lustru, ale řval jsem jako pavián. Po tvářích mi tekly slzy, jako kdybych celé odpoledne krouhal cibuli.” Tohle už major chápal. Tím více se ale začal domáhat rumu, na který dostal nezřízenou chuť.

“Keď som bol ťažko raněný vo válke,” vzpomínal si, “při bojoch za Slovenský Stát a potem za Sovietský Svaz, dali mi borovičku a vodku. Ale aj rum je pře zraněného vojáka dobrý.”

“Už se to nese!” oznámil Kubíček příchod sestry žofie. “Vycucnete láhvinku a já vám vytrhnu šíp jako pávovi brko.” K tomu ale nedošlo. Postaral se o to hajný Breburda, který se celý

uřícený přiřítil z honby za pytláky. “Zadržte!” volal naléhavě. “A nepomáhejte zločincům k beztrestnosti! Jestli panu majorovi vytrhnete z prdele šíp, půjde o pouhý přestupek. Je třeba to řádně

zdramatizovat. Převezeme postiženého do nemocnice a po třídenní

hospitalizaci se nám narodí trestný čin. Policie bude nucena případ vyšetřovat a ta holota pytlácká si s námi nebude hrát jako kočka s myší! Teď už jsme chytřejší a umíme se bránit! Když ti mizerové postřelili z kuše poštovního doručovatele Odolence, tak jim to prošlo. Odolenec si sám vytrhl šíp ze stehna a pokračoval v roznášce dopisů. Nebyl ve stavu nemocných a policie se o případ nezajímala. My, lesáci, nemáme žádná práva a jsme pytlákům pro smích. Ale teď nám pomůže pan major. Jeho zranění musí trvat co nejdéle!”

“Ale už vypil půl lahve rumu!” namítla sestra žofie. “Také

ošetřovatel je připraven k zákroku.”

“K tomu nesmí dojít,” vysvětloval hajný, “už proto, že pan Kubíček nemá odbornou kvalifikaci! Šípy se nedají tahat jako ředkvičky nebo mléčné zuby! Tady jde o složitý chirurgický zákrok, který

musí být proveden pouze v nemocnici.”

“Dobrá,” souhlasil ošetřovatel, “já se do toho nehrnu. Stejně by to pro mne byl problém!

“Robte, do piči, něco!” zamlel se v nepohodlné pozici Terazky.

“Som trpezlivý voják, ale s onym bazmekom v řiti tuna něbuděm ležaťcelú věčnost’!”

Výraz jeho tváře dával všem na vědomí, že se situace může co nevidět zdramatizovat.

“Kubíčku,” řekla sestra Amálie, “vezměte si ústavní vůz a odvezte pana majora do nemocnice.” Pak se obrátila k ostatním a pobídla je, aby šli na oběd. Ale dědkům se příliš nechtělo. Když viděli trpícího vojevůdce, přestali vnímat své fyzické potřeby. Nejraději by majora odnesli do nemocnice na nosítkách.

“Pane majore, domluvte jim!” přidala se sestra žofie. “Přece se musí dodržovat nějaký řád! Pro to byste měl mít jako starý voják, pochopení!”

“To hej!” souhlasil Terazky. “Som ťažko raněný, ale som velitel. Mužstvo pozor! Směr kuchyňa: pochodom vchod!” Kmeti ukázněně uposlechli rozkaz a odpochodovali za sestrou žofií. To už předjel Kubíček a přemítal, jak složí majora do nepohodlné

dodávky. Naštěstí nešlo o rozmazleného jedince.

“Aj na pásáku som jezdil,” pochlubil se Terazky, když ho Kubíček s hajným zvedli z nosítek a pomáhali mu dojít k autu. “Ale sednut’

si němóžem.”

“Tu chvíli vydržíte klečet,” ujišťoval ho ošetřovatel. “Pan hajný

pojede s námi a pomůže vám udržovat rovnováhu.”

“Dobré!” souhlasil major. “Len nesmietě vela drncať. To bych reval ako losos!”

“Losos?” žasl Kubíček.

“Losos je americká kráva,” poučil ho Terazky, “ktorá bola vyhubená

spolu s indiánmi.”

Klekl si a zjistil, že má od plížení odřená kolena. “Boha jeho!” zlobil se. “Prečo sa stal taký malér?”

“Taky vám ti pytláci mohli vystřelit oko,” utěšoval ho hajný,

“jako to udělali Janu žižkovi u hradu Rabí.”

“U hradu Rabí boli tiež pytláci?” podivil se Terazky, “to som ješče něpočul…”

“Asi jste zrovna nebyl ve škole,” řekl ošetřovatel, “jinak byste s tím faktem byl obeznámen. Oko bylo v čudu a Mistr Jan žižka řval jako losos!” Načež spustil motor a auto se rozjelo k nemocnici.

KAPITOLA 2

NA NEMOCNIČNÍM LŮžKU

Terazkyho zbavili šípu, dobrá nálada se nedostavila, zejména proto, že mu zranění nepřipadalo dost atraktivní. Zadek ho pálil, ale obdiv tím nezískal.

“Kuša nie kaťuša,” připouštěl neochotně, “připadám si ako šašo.” Major ležel na třílůžkovém pokoji a rozhlížel se, koho by mohl zpérovat. Nebylo to nijak slavné. Zbývající postele zely prázdnotou a teprve čekaly na chorá těla.

Major byl hrubě nespokojen, neboť pouhé slovo “ošetřovna” v něm probouzelo návaly vzteku. Voják má být uvědomělý, oholený, ale nikdy nemocný. Většina nemocných vojáků jsou simulanti, kteří

snižují bojeschopnost armády.

Terazky se hněvivě hryzl do spodního rtu, protože si vzpomněl na Zelenou Horu a na doktora Hořce, který by nejraději celou armádu poslal do civilu a snad i do lázní! Těžko si představit většího škůdce! Přitom šlo o člověka s neuvěřitelným štěstím. Musel sice proti své vůli zůstat na vojně o čtyři roky déle, ale zato dostal rovnou hodnost kapitána. Jaká velkorysost! Co se jiní na tu šarži načekali, a mnozí jí ani nedosáhli. Takový Hamáček měl hlas dobře slyšitelný na dva kilometry a odcházel do civilu jako pouhý

poručík! Sám Terazky se potýkal s velkými problémy a majora obdržel, teprve když prokázal všeobecný přehled. Na otázku, jaké

jsou tři největší osobnosti tohoto století, odpověděl pohotově:

“Stalin, Jánošík a Krakonoš.” Třetí osobnost byla sice sporná, ale zato svědčila o bytostném sepětí majora s chudým horským lidem.

“Hořec mohl byť aj plukovníkem,” uvědomoval si major tehdejší

doktorovy šance, “ale po štyroch rokoch odešiel robit’ primára do špitálu. Taký nerozum! Přitom mál peknú postavu a vyzeral ako opravdový dóstojník! Len neviem, ako si mohol oblúbiť takých simulantov, ako bol Kefalín! Teho som mál poslat do Karvinej pod zem!

V doloch by ho smiech prešiel a něpísal by o svojich velitěloch knížky.”

V té chvíli si uvědomil, že bolest v zadních partiích ustavičně

vzrůstá. Skoro by to chtělo zazvonit na sestru a vyžádat si nějaký

uklidňující prostředek. Znovu si vzpomněl na kapitána Hořce, který

na bolest většinou ordinoval slováckou slivovici.

“A s takou inteligenciou išiel do civilu!” zavrtěl hlavou “tunajší

doktor taký prehlad a vzdělanie istotně němá!” Zamlel se na posteli a zvolal: “Pojebaná zasrala řiť! Zkurvený

pytlákovia! Pitomá kuša!”

Více ale pro své uklidnění udělat nemohl. Jelikož každá vteřina ubíhala nesnesitelně pomalu, potěšilo ho, když se otevřely dveře, dovnitř jukla sestra a upozornila majora na přísun nového pacienta. “Pan ždímal je na tom hůře než vy, pane majore,” řekla,

“a tak prosím o ohleduplnost.”

Ale to už se dovnitř sunuli lapiduchové se vzdychajícím uzlíkem obvazů a sádry. Tohle na akci pytláků rozhodně nevypadalo. Těžce postižený pacient ždímal skončil na posteli u dveří a z jeho výkřiků “do prdele” se dal bezpečně vyčíst český původ. Zřízenci ho ponechali jeho smutnému osudu a Terazky si ho zvědavě

prohlížel.

“Kurva!” vymáčkl ze sebe posléze ždímal.

“Takhle mě zřídili pro mizernejch šestnáct milionů! Chápete tu nelidskost a chamtivost?”

Major ji chápal docela dobře. Sám kdysi zmlátil kvůli padesátce dřevorubce Brajera, takže tento nešťastník už nemohl ani škubat borůvky.

“Já jsem nad prachy povznesen,” st énal ždímal, “ale nikdo to nechápe! Je hrůza, kam to

tenhle národ dopracoval! Do jakých hlubin se propadl! Pro tohle jsem, do prdele, klíčema nezvonil!” Ublíženě zavzlykal do polštáře a chvíli mlčel. Dlouho to však nevydržel.

“Jsem pronásledovanej člověk,” zaskuhral, “ve stálém ohrožení

života. Padouši mě vydírají a pravděpodobně mě zabijí. Co byste dělal, kdyby se na vás takoví pacholci vrhli a chtěli peníze?”

“Nakopal by som jim do řiti!” odvětil sebejistě Terazky.

“I keby z teho malá byť mimoriadná událost’!”

“Jste naivní člověk!” zasmál se tragicky ždímal. “Já si platím ochranku, a ta před nimi utekla. To mám za to, že nejsem rasista a najal jsem si na tu práci cikány! Zdrhli a ponechali mě svému osudu. Umíte jednat s cikány?”

“Nie,” přiznal se major. “Cikán Kotlář přede mnu vyšplhal na strom a já som němal tu pravomoc ho zastřelit’.”

“Já jsem cikány nikdy střílet nechtěl,” naříkal těžký pacient, “a dobře jsem je platil. Přesto mě nechali ve štychu, černý huby zatracený! Klidně mě nechali napospas vyděračům! Dovedete si představit mé strašlivé utrpení?”

“Nie,” zavrtěl hlavou Terazky. “Bol som statočný voják a keď som bol zajatý, prešiel som bez mučenia na opačnú stranu.”

“To jste byl fiskus!” pochválil ho ždímal, “ale já jsem takovou možnost neměl! Peníze, o které těm vrahounům šlo, jsem dávno prošustroval. Nechtěli mi věřit a strhli ze mne šaty. Mlátili mě, sypali mi do pusy sůl, žehlili mi chodidla žhavou žehličkou a lili do hrdla výkaly!! Také mě chtěli vykleštit!”

“A prečo to neurobili?” otázal se major, “to k správnému mučeniu patří!”

“Byli naštěstí vyrušeni,” řekl mučedník, “ale to neznamená, že to neudělají příště!

A nikdo vás dneska, pane, neochrání! Ani ochranka, ani policie!

Všichni se na vás vykašlou! Sdělovací prostředky se o vás začnou zajímat teprve ve chvíli, kdy někdo objeví vaši rozčtvrcenou mrtvolu! Skončíte v popelnici, na dně přehrady nebo v opuštěném sklepě! Není to děsivé?

“Je,” přikývl potěšené Terazky, “a nie boha, ktorý by to změnil.”

“Ale jakou má člověk tím pádem perspektivu?” ozvalo se z obvazů.

“Proč se s tím něco nedělá? Když už někdo umí přijít k penězům, měl by být chráněn jako oko’ v hlavě! Chudáků a bezdomovců je všude jako nasráno, ale v naší branži je nás jako šafránu, a ještě

se mezi sebou mordujeme. Byl jsem u čtyř kartářek a všechny nad mým osudem pouze pokyvovaly hlavou. Ani se neodvažovaly vyřknout to nejhorší!”

“Já som nikedy u kartářky nebol,” pravil major, “len u dvoch bosorek a štyroch cigánek. Samé klamárky! Podlá nich som mál byť

generalom. Ale tiež je možné, že sa baby nevyznaly v šaržiach!”

“Říká se,” uvažovala hromada obvazů, “že diktátoři, prezidenti a jiní význační jedinci věštbám stoprocentně věřili. Mnozí si dokonce vydržovali svého vlastního jasnovidce. A to jsem měl, pane, udělat já! Kdybych nevyhazoval peníze za ochranku, která se ve chvíli nebezpečí rozutekla, a místo toho si platil jasnovidce, mohl jsem dopadnout lépe! O každém nebezpečí bych se dozvěděl včas a mohl bych se dle toho zařídit. Teď vidím, že jsem učinil chybu!”

“Já bych mál průsery aj s jasnovidcem,” m ínil Terazky, “lebo bola tak á doba.”

Dále dialog probíhat nemohl. Musel být ukončen, neboť lékař

přiváděl dalšího pacienta. Tentokrát nešlo o žádný horor. Adeptem na třetí lůžko v pokoji byl úhledný mladý muž s ovázanou hlavou a s rukou na pásce. Rozhodně se nezdálo, že svůj úděl bere nějak tragicky. Usmíval se a nové prostředí mu zřejmě vyhovovalo.

“Zkuste být ukázněný, pane Dobroto,” poradil mu lékař, “a nepřidělávejte nám starosti. Jestliže chcete tahat za nos policii, je to vaše věc. Ale s těmi oděrkami a slabým otřesem mozku u nás dlouho nevydržíte!”

“To rozhodně nemám v úmyslu, pane doktore,” culil se mladík.

“Pokud mě nehodláte zodpovědně a intenzivně léčit, je to pouze věc vaší profesionální cti a svědomí. Lékařskou přísahu z vás nikdo nesejme a já vám ji nebudu připomínat.”

“Tady zřejmě nepůjde o lékařskou přísahu,” řekl doktor, “ale o to rozbité BMV, jehož majitel je dosud neznámý. Policii to strašně

zajímá, ale já mám jiné práce až nad hlavu.” Pak se obrátil na daleko vážnějšího pacienta. “Jak se cítíte, pane ždímal? Můžete usnout?”

“Mna bolí řiť!” ozval se ukřivděně Terazky. “Je to jediná řiť, ktorú mi Pán Boh dal k užívániu! A bolí!”

“Sestra vám dá uklidňující prášek,” slíbil doktor. “A jak se cítí

pan ždímal?”

“Jsem ve stálém stavu ohrožení,” tvrdil mučedník, “protože ti hajzlové z mé ochranky někde chlastají za mé peníze a vy mě

neohlídáte! Co když ta banda pronikne až do špitálu a zmocní se mě? Já už další mučení nevydržím! Nejsem žádný hrdina a fyzické

útrapy nesnáším! Jestli mě ti holomci znovu dostanou do drápů a podají si mě…”

Ani doktor mu za této situace nedovedl poradit. Proto se rozhodl ponechat pacienty svému osudu a vycouvat raději na chodbu. Mladík se pro jistotu ještě jednou představil a oznámil, že je Čárlí

Dobrota. Měl neobyčejně těžkou bouračku, ale vlastně se na nic nepamatuje, protože si přivodil vážné poranění hlavy.

“Dovolte, abych se srdečně zasmál!” rozplakal se ždímal.

“Jestli je tady někdo vážně zraněný, tak jsem to já. Ani vlastní

manželka by mě nepoznala, kdyby chudák nezhynula při výbuchu našeho mercedesu. Ta past byla ovšem nastražena na mne! Ona, chudinka, zesnula omylem, stejně jako můj bratr, který uhořel na naší chatě.”

“Trochu moc malérů najednou!” politoval ho Čárlí. “Tady strejda je taky takový smolař?”

“Niesom strejda,” zahučel Terazky, “ale major vo výslužbě. Som střelený kusou.”

“žádného Kusu neznám,” zamyslel se Dobrota, “ale asi je to pěknej syčák!”

“Kuša je zbraň,” vysvětlil mu Terazky, “ako gulomet, kalašnikov lebo kanón. Střílí sa z něj šípmi a já som ťažko raněný do řiti.”

“Řiť je prdel,” přeložil Čárlímu ždímal. “Vy jste mladá generace, takže už slovenštinu neovládáte. Na bratislavské divadelní

pondělky už se nemůžete pamatovat.”

“Co sú to také bratislavské pondělky?” zeptal se Terazky, “nikedy som nič takého něpočul. Ktorý kokot si to vymyslel?”

“Pokud, mladý příteli,” znovu se ozval ždímal, “nevíte, co to je kokot…”

Ale Dobrota to věděl. Dokonce velice dobře, přestože jeho znalost bratrského jazyka nebyla perfektní.

V té chvíli vstoupila na pokoj sestra a přinesla majorovi prášky proti bolestem. Dříve, než mu je však předala, začala koketovat s Čárlím. Třeba přiznat, že Čárlí byl nejen mladý, ale i poměrně

atraktivní. Pro sestry z venkovského špitálu docela určitě. Terazky se nedočkavě vrtěl na lůžku, ale sestra ho vůbec nevnímala. Teprve když zcela nehrdinsky zaúpěl, vrhla na něho

pohrdavý pohled. “Hned jsem u vás, majore,” řekla, “ukážete mi zadek, jestli se vám to nezanítilo.” Pokročila k němu a pacient zaskřípal zubní protézou. Takovéto exhibice se mu ani trochu nezamlouvaly. Netroufal si však vzdorovat. Věděl, že ošetřovna je v pravomoci lékařů a lapiduchů. Přesto cítil hlubokou křivdu a znechucení nad očividnou laxností personálu. Byl zraněn v bojové

akci s pytláky a slušelo by se, kdyby mu někdo dal najevo svůj obdiv. Když byl naposledy střelen do hýždě, vysloužil si vyznamenání za statečnost a velící poručík mu pravil: “Dobré, Haluška, velmi dobré! Len tak dalej!” Tak v něm rozdmýchal další

touhu po boji i po případném zranění. Tentokrát se k němu chovají, jako kdyby upadl na schodech! Pro starého vojáka je to bolestné

ponížení.

Konečně se mu sestra začala věnovat. Když zjistila, že intimní

hrátky s Čárlím nepřicházejí v úvahu, přesunula se k majorovu lůžku a požádala ho, aby si stáhl kalhoty. Pak ho rozverně pleskla na zraněné místo, až zařval, a konstatovala: “Krásně se to hojí, pane majore. Zdá se, že jste na stará kolena pěkně rozmazlený. Tady máte ty prášky, abyste se trochu uklidnil.”

“Som kludný,” zahučel Terazky, “ale tiež trochu rozčulený. Priamo nasraný.”

Zdůvodňovat to nemusel, proto že to sestru vůbec nezajímalo. Šlehla ještě okem po Čárlím a pak odešla za dalšími pacienty. “Vy jste lehký pacient,” ozval se ždímal, “se kterým není skoro žádná

práce. Ukážete prdel a všechno je jasné. To mne musejí prohlédnout od hlavy k patě, protože mne měli v práci profesionálové. Stejně

se bojím, že si mě zase najdou!”

“To si pište!” potvrdil jeho obavu Čárli. “Když vás tak pěkně

načali, tak to musejí taky dokončit. To je věc jejich cti. Před těmi se neschováte, ani kdybyste zdrhnul na konec světa!”

“Jéžišmarjá!” zděsil se ždímal. “Cožpak mi tady nikdo nedá ani špetičku naděje?”

KAPITOLA 3

TRI MUžI TRPÍ

Terazkyho zranění neupadlo ve všeobecné zapomenutí. Okresní kurýr informoval své čtenáře o hrůzné události v lese. “Skupinka přátel bojových umění z Domova důchodců” psal autor pod zkratkou ČZRN,

“pod vedením majora H. vyšla si do lesa ke svým oblíbeným hrátkám. Major H. využíval svých zkušeností, nasbíraných na bojištích druhé

světové války, a vedl své druhy nerovným a nepřehledným lesním terénem. Důchodci však nepočítali s tlupou nebezpečných pytláků, kteří používají odsouzeníhodných metod. Poslední dobou střílejí

zvěř ze zcela nehlučných, o to však zákeřnějších kuší. Proto také

došlo k tragédii. Skupina důchodců byla zasypána ostrými šípy a major H. se nevyhnul vážnému zranění. Byl okamžitě převezen do nemocnice, kde srdnatě bojuje o svůj život. Dle vyjádření lékařů

je jeho současný stav plně stabilizovaný, a tak se snad lesní

souboj obejde bez obětí na lidských životech.” Terazky nebyl nijak zvlášť potěšen. To, že ho nazývali majorem H., ho téměř urazilo. Také popis bojové akce mu připadal jako povrchní a dezinformující.

“My nie smě skupina,” vrčel, “ale bojový oddiel. Lenom vojenský

výsadok! Kebysom niezabudol písať, poslal bysom do tych novin protest!”

Daleko nespokojenější než major byl ale mučedník ždímal. Ten neobdržel noviny, ale dopis, který nemohl nikoho potěšit. Stálo v něm: “Před námi se neschováš, nám neutečeš! Jsi mrtvý muž, ale spíš jen mastný, krvavý flek! Nikdo ti nepomůže, smrt ti dýchá

na záda. Jde za tebou jak čas, jak pomsty hroznv val! Propadáš se do smrdutého bahna, blížíš se k rozpálené ohnivé peci! Tvůj mrzký

život končí, už nemáš čas ani na trojí škytnutí, natožpak na modlitbu! Už po tobě vztahujeme své dravci pařáty, zlodějská

sketo! Slyšíš zvuk umíráčku? Poslové spravedlnosti.” Těžko se někdo může divit, že se ždímal podělal hrůzou. Přesto byl ostře vyplísněn sestrou, která měla za to, že pacient měl zazvonit a nechat si přinést mísu. Toto je zneužívání zdravotnického personálu! Ví vůbec ždímal něco o soustavném přetěžování špatně

placených sester? ždímal nevěděl, jelikož sestry neproplácel. Zato si vydržoval ochranku, která ho zřejmě definitivně odepsala. Vůbec se s ním nespojila a s vyděrači odmítla bojovat. Ponechala chlebodárce jeho smutnému a zřejmě neodvratnému osudu.

“Přece nemohu takhle bídně zhynout!” skuhral ždímal. “Cožpak neexistuje nějaké řešení?”

“Riešenie nieje posrat’ se,” poučil ho Terazky. “To robiá iba zbabělcovja! Tiež sa posierajú odsúzenci k smrti, keďjich vedu před popravčiu čatu.”

“A já snad nejsem odsouzencem k smrti?” vykřikl zoufale ždímal.

“Pánové, já už to mám definitivně spočítané! Se mnou je to tak špatné, že bych všemi deseti bral i tu popravčí četu! Ještě bych každému střelci uctivě políbil ruku a poděkoval mu! Jenomže mne čeká před posledním vydechnutím ještě příšerné mučení. Budu trpět a řvát jako raněné zvíře! Neříkejte, že to není k posrání!”

“Pan ždímal má pravdu,” pokyvoval Čárlí znalecky i soucitně

hlavou, “protože žijeme ve věku násilí a mučící metody v tomto století udělaly značný pokrok. U pana ždímala jsou dosud značné

rezervy. Nebyla mu například ještě rozdrcena varlata. K těmto účelům jsou vyrobeny zvláštní drtiče a lze použít i rozžhavené kleště.”

“Mlčte, vy zlodějský spratku!” zařval ždímal. “Myslíte, že když

kradete auta, tak se vám nemůže nic stát? Pamatujte si, že na posměváčky jsou háčky!”

“Vy mně křivdíte, pane ždímal,” tvrdil Čárlí a tvářil se dotčeně.

“A rozhodně si za své projevy soucitu nezasluhuji váš hněv. Ale být na vašem místě, asi bych raději vyskočil z okna. Jistota je jistota!”

“Také to udělám!” řekl ždímal. “Ale teprve pár hodin před propuštěním z nemocnice. To proto, že ty vyděrače může pochytat naše neschopná a zkorumpovaná policie! Já vím, o čem, mluvím, protože jsem ji sám korumpoval přes tři roky!” Pak už se ze změti obvazů a sádry ozývalo jen namáhavé

oddychování. ždímal se zřejmě úplně vyčerpal.

“Tak jste ho slyšel, pane majore!” zaradoval se Čárlí. “Policie je zkorumpovaná a neschopná. To se potom nikdo nemůže divit, když

občas nedopatřením zatkne úplně nevinného člověka, jako jsem já! A jak je to s armádou? Je taky zkorumpovaná?”

“To je vojenské tajomstvo!” odsekl Terazky.

“Dobrý voják nesmi prezradit ani měno velitěla družstva!”

“Tomu říkám opatrnost!” žasl Čárlí. “Kdyby tedy někdo neuváženě

vyzradil, že jste byl velitelem družstva, porušil by vojenské

tajemství?”

“Fígu borovú!” zlobil se major. “Také klamstvo by mohol hovoriť

iba prefíkaný klamár. Bol som velitělom odlúčeného práporu s pravomocmi velitěla divizie! Nastúpil som na Zelenu Horu ako kapitán a bol som povýšený na majora! To bola šarža, akú som vóbec nečakal. Mál som skončit’ ako štábný kapitán, ale táto hodnost bola zrušená ako buržoázný prežitok. V Sovietskom Svaze boli majoři, a to bolo moje šťastie!”

“A pamatujete si alespoň jméno některého velitele družstva?” vyzvídal Čárli. “Moc by mě to zajímalo.”

“Něpametám!” zavrtěl hlavou Terazky, “ale velit ělom prvej čaty bol rotný Vacek.”

Čárlí chtěl zřejmě vyzvídat dál, jelikož se prokazatelně nudil. Další otázky však položit nemohl, jelikož za majorem přišla návštěva. Byla to sestra žofie. Vlídně se usmívala, a jak se sluší

a patří, nejprve se zajímala o majorovo zdraví. Vzápětí toho však litovala, protože Terazky ochotně odhalil svůj téměř zahojený

zadek. Sestra se zapýřila a rychle se odvrátila, protože zkaženost moderní doby dosud nevstřebala.

“Četař Ujfaluši,” informoval jí major, “dostal do řiti dávku zo samopalu. Bolo mu ale dvaceť štyri rokov, zatial co mně je devatdesiať. Jedna kuša stačí.”

“To jistě,” souhlasila sestra žofie, “ale nemyslete si, že jste to odnesl sám. Pan Šlapánek dostal po té vaši bojové akci silnou bronchitidu, pana Turecka trápí rozedma plic a pan Čajník to odnesl nervově. Soustavně mu zvoní v uchu.”

“Ztráty sú přípustné,” poučil ji Terazky, “a vojáci s takými vecarni musí rátať. Aj s tým, že zbabelcov je třeba strielať.

“To jsou ošklivé věci,” mračila se sestra, “a jsem ráda, že jste je u nás nezavedl!”

“Protože nemám takú pravomoc,” vysvětloval Terazky, “a máme ten zasratý mier. Čo bolo, to bolo. Terazky som len postřelený

starko.”

“Musíte přijít na nové myšlenky,” tvrdila sestra žofie. “A to vyžaduje změnu prostředí. V našem domově vás máme všichni rádi, ale některým stařečkům nevyhovuje, když jim organizujete volný

čas. Pan Petrtýl si na vás stěžoval až na ministerstvu, protože si při plížení odřel bradu do té míry, že mu přestaly růst vousy!”

“To je klamstvo!” zlobil se major. “Petrtýlovi nikedy žiadné ťúzy nierostly. Při plíženiu si něodrel bradu, ale brucho.”

“Na tom nezáleží,” mávla rukou sestra. “I kdyby si odřel pouze stehno, byl by to

u takového kmeta nebezpečný úraz. Což kdyby dostal otravu krve, nebo dokonce tetanus?

“Voják má mať injekciu,” polemizoval Terazky tiež proti tyfu. “To keď sa napije z lůže, vo kterej plavu kačice.”

“Proboha!” zděsila se dáma. “Vy na těch cvičeních pijete z louží?

To jsem opravdu ráda, že ty hry se smrtí končí! Jak jste byl již

informován, vaši blízcí příbuzní jsou ochotni se o vás postarat. Budete bydlet ve vile se zahradou, obklopen milující rodinou. Těšíte se na tu změnu, pane majore?”

“Prečo by som sa mál tišit’?” zavrčel major, “starý statočný

oťicir nepatří do hlavního města!”

“Však vy si zvyknete,” mínila sestra žofie, “a hlavně se tam uklidníte. Nebudete se plížit, ale chodit nakupovat do supermarketu. Mohl jste dokonce odjet do Prahy již dnes. Váš zeť, který

nevěděl o vašem zranění, přijel opraveným vozem, aby vás dopravil až do Modřan.”

“A prečo nepřijel do špitálu?” zeptal se nemocný stařec. “Asi se mu nechcelo kúpiť mi flašu slivovice!”

“To mu křivdíte!” ujišťovala ho sestra. “Měl práce až nad hlavu. Sbalil veškeré vaše věci a naložil je do auta, aby vám ušetřil zbytečnou námahu. Odjel s nimi do Prahy a vy už se tím pádei nemusíte o nic starat.”

“Ako že nie?” vybuchl Terazky. “Mohol som sa sbaliť sám| a i s bandalierom. Voják při bojovom poplachu sa sbalí za osem] minut a přesune sa třeba po vlastnej ose.”

“Vás do Prahy odveze pan Kub íček,” informovala ho sestra, “Má tam nějakou cestu a počká na vás, až se vrátíte z nemocnice. Všechno je promyšleno a bude to klapat jedna radost!” Což se Terazkymu samozřejmě nezdálo.

“Takú dóležitú věc som si mál organizovat sám,” hučel, “lebo som k ternu kompetentný. Terazky pojeděm v erárnom hrkáču, i keď som ťažko raněný!”

Změnit situaci však nemohl. Bylo rozhodnuto a on se musel pod řídit. Proto také propustil návštěvu v naprosté nemilosti a ani nenechal nikoho pozdravovat. Byl zahleděn do své křivdy a nic jiného ho nezajímalo. Jeho bojoví druhové jako by už neexistovali. Domov důchodců se proměnil v nepřátelské ležení a to, co ho čekalo, rovněž neviděl v růžových barvách.

“Som devatdesaťročný major,” naříkal, “a nie sú mně přiznané

žiadné právomoce. Už nie mám žiadnú perspektivu.”

“A co bych měl říkat já?” ozval se pobouřeně ždímal. “Vám je devadesát, tak si můžete klidně umřít! Máte na to nárok. Ale mně

je pětačtyřicet, a kdybych nedostal tu strašlivou nakládačku, byl bych zdravej jako řípa! Já jsem nikdy nestonal a těšil jsem se železnému zdraví. Udržoval jsem se ve formě správnou životosprávou a přiměřenými dávkami tělesné výchovy. Ve všech směrech jsem byl opatrný a uvážlivý. Mohl jsem mít před sebou dlouhý, klidný život. A podívejte, jak to se mnou dopadlo! Jsem potlučený, opařený, zneuctěný a ještě je mi vyhrožováno brzkou smrtí! Existuje na světě tragičtější osud?”

“Něco by se určitě našlo,” ozval se Čárlí, “ale proč vám to rozmlouvat? Jste mrtvý muž, a to vám nikdo nevezme!”

“Ty cyniku!” zavřeštěl nešťastník, “ty bys mě měl chlácholit, konejšit a psychicky podržet! A ne ve mně živit beznaděj!”

“Jestli bažíte po milosrdné lži, pane ždímal,” šklebil se Čárli,

“pokusím se vám vyhovět. Řeknu vám před násilnou smrtí něco povzbuzujícího, aby se vám na onen svět odcházelo lehčeji!”

“Kašlu na tvá slova útěchy!” cukal svými obvazy ždímal. “Kašlu na veškerý soucit a lidské porozumění! Trhněte si všichni nohou!”

“Proč všichni?” otázal se Čárlí. “Tady major se proti vám ničím neprovinil! Nepronesl jediné křivé slovo!”

“Ale myslí si ho!” trval na svém odhadu ždímal. “Nechová ke mně

sympatie, a to já vycítím! Můj osud je mu lhostejný, myslí jenom na vlastní

prošpikovanou prdel!”

I když nebyl příliš daleko od pravdy, Terazky se zachmuřil. Chtěl něco poznamenat, ale místo toho jen vzdychl a pokusil se najít pozici, která by vyhovovala jeho vážnému zranění.

KAPITOLA 4

MAJOR V BAVORÁKU

Ze tří těžkých pacientů opustil přívětivý nemocniční pokoj jako první nečekaně pan ždímal. Nebyl na tom s nervy nejlépe a když

obdržel třetí výhružný dopis, dostal hysterický záchvat značné

intenzity, takže musel být přepraven na psychiatrii. Ale ani Čárlí

s Terazkym si nemohli v poklidu lebedit. O Čárlího projevovali trvalý zájem policajti a Terazkyho čekala nepohodlná cesta do Prahy.

“Co keď to harcovánie hrkáčom něprežijem?” zlobil se major, “nie mi dvatsáť ani tridsať rokou. Keď zomriem na cestě, nědožijem sa ani zasratej devadesiatky!”

Za této situace mu nečekaně pomohl Čárlí. “Takový přesun si, při svých zásluhách, rozhodně nezasloužíte,” řekl, “ale není to jediná

možnost. Proč byste nemohl být do Prahy přepraven v nějakém luxusním voze?”

“Protože som odpisany dóstojník,” odvětil ponuře Terazky, “a až

zomrem, nepoloží má ani do slušnej truhly!”

“Jste zbytečně velký pesimista,” mínil Čárlí, “a přijímáte i to, s čím nemáte právo se smířit. Majore, vy do té Prahy pojedete ve voze, který by vám mohl závidět leckterý ministr!”

“Nětárajtě!” utrhl se na něho major. “To bysom ho musel ukradn úť!”

“To je moje starost,” odv ětil s úsměvem Čárlí, “a také budu poctěn tím, když přijmete úlohu spolujezdce.”

Čárlí to neměl promyšleno špatné. Potřeboval nutně zrněni prostředí, které už mu neskýtalo mnoho nadějí na klidný, pecny život. Pokud měnil prostředí, byl zvyklý učinit tak efekt ně a na úrovni. V tom se dokonale vyznal. Ještě nevěděl, jak auto mu padne do oka, ale jeho nároky byly značné. Chtěl se přesunout do Prahy a měl pocit, že s Terazkym by to bylo mnohem bezpečnější. Mladý

frajer za volantem luxusního vozu může snadno vzbudit pozornost, ale přítomnost dědečka na místě! spolujezdce nevyvolá žádné

podezření. Babička by samozřejmě byla ještě lepší, ale tu bohužel pytláci nepostřehli.

Terazky se tvářil rozpačitě. Ačkoli nepatřil k výjimečným

myslitelům, tušil, oč tady kráčí. Matně si vzpomínal na průšvihy svých důstojníků, kteří občas cestovali autem, zcizeným vojínem Cimlem, který byl v oboru stoprocentním

odborníkem.”

“Boly to mimoriadné události,” uvědomoval si, “ktoré som sústavně

tutlal. Hájil som dobré měno útvaru a ludské právo na prémie. Ale sám som nikedy…”

Nyní tedy tato doba nadešla. Pokušení bylo příliš veliké, než aby ho Terazky dovedl odmítnout. Tím spíše, že nyní žádná mimořádná

událost nehrozí.

“Dobré, Čárlí, dobré,” pokyvoval hlavou, “keď auto nebude kradnuté

a požičáte si ho vo volajaké požičovně, súhlasím s vašou ponukou.”

“Vaše podmínky jsou předem splněny, majore!” culil se Čárlí.

“Cesta se vám určitě bude líbit. Počasí máme přívětivé, cesty jsou suché a žádná katastrofa není na obzoru. Bude to parádní výlet!”

“Nikedy som sa neflákal po výletoch,” pravil Terazky, “lebo ty vojáka iba rozptylujú a nězocelujú. Mál som rád bojové cvičenie, poplachy a dobývanie něpriatělských pozic. Tiež pochody s plnu polní boly vela pěkné a zaujímavé.”

“Tím si teď cestu do Prahy nebudeme komplikovat,” rozhodl Čárlí,

“a přesuneme se pokud možno nenápadně. Až budete doma, můžete si dělat, co chcete. Třeba si na zahradě postavte bunkr a dobývejte ho ztečí. Ale teď je na čase přejít k vážným úkolům a nerozptylovat se ptákovinami.”

“Dobývání bunkru nie ptákovina!” vrčel nespokojeně Terazky. “To móže robiť iba vela statečný člověk. Slobodník KeszayJ zo čtvrtej roty reval Urá! tak hlásilo, že prekričal celý něpriatelský

prapor!”

“No dobrá,” přikývl Čárlí, “ale teď jdeme na věc. Nesmíme to zbabrat a jestli při akci začnete křičet Urá!, tak vám dám do huby roubík!”

To ale nebylo třeba. Terazky postupoval rozumně a ukázněně. Vytratil se spolu s Čárlím z nemocničního zařízení nenápadně a na vysoké odborné úrovni. Ani zkušený rozvědčík by nepostupoval lépe.

“Výborně, majore,” pochválil ho Čárlí. “Teď si stoupnete támhle na roh a budete čekat. Chovejte se nenápadně, jako opotřebovaný

penzista. Zírejte tupě a snažte se působit unaveně! Na případné

otázky neodpovídejte. Za chvíli přijedu v nějakém parádním bouráku a zastavím přímo před vámi. To už nebudete zírat tupě, ale naskočíte do vozu, jako by vám šlo o život. Okamžitě to rozjedu a pofrčíme do Prahy. Chápete to?”

,,Hej,” přikývl major. “Čo bolo, to bolo. Býval som zaostalý

drevorubač, ale terazky som vysoký dóstojník v zálohe. Taký snadný

úkol splním aj o polnoci.”

“To není třeba,” ujistil ho Čárlí. “Hlavně se nezakecejte s nějakým senilním dědkem a buďte připraven jako velitel skautů!” Terazky ani nyní nezavdal příčinu k sebemenšímu podezření. Kráčel zpříma a na svůj věk i energicky. Ještě dnes by pro něho nebyl problém zpérovat lenivé podřízené. Skoro litoval, že k tomu nemá

příležitost.

Čárlí odklusal k náměstí, kolem něhož parkovalo několik desítek aut. Připadal si jako rybář u nádrže plné tučných kaprů. Šlo jen o to, vybrat ten nejskvělejší bourák, jaký se zde nabízel. Brzy mu bylo vše jasné. Jeho znalecký, labužnický pohled ulpěl na elegantním černém bavoráku a od tohoto okamžiku nebylo o čem diskutovat. Čárlí se rozhlédl a začal konat.

Terazky tím pádem nemusel dlouho čekat. Sotva stačil spočítat holuby na římse protějšího baráku. Dva mu během počítání ulétli, ale přesto to zvládl. Je možné, že se přepočítal, to však nehrálo žádnou roli. O jednoho holuba víc nebo míň, na tom teď mnoho nezáleželo. Jen byla škoda, že major čekal na svého druha neozbrojen. Předvedl by mu, jaký je brilantní střelec a střelba na živý cíl mu nedělá potíže ani v devadesáti letech. Pak před ním zastavil černý bavorák. Jen tak tak, že mu nepřejel nohu. Major trochu nadskočil, ale záhy se vzpamatoval. Čárlí

otevřel dveře a Terazky bez problémů nasedl. Trochu vyjekl, protože zranění ještě bolelo a vyžadovalo opatrné zacházení. Naštěstí sedadlo bylo měkké a těžko by Čárlí mohl opatřit vhodnější. I těžce zraněný důstojník na něm jistě bez většící

potíží dojede až do Prahy.

“Už jste, majore, seděl v bavoráku?” otázal se Čárlí. “To jej jako když si dřepnete do peřin.”

“Som zvyknutý na terénně vozy,” odvětil Terazky, “ale v kých bezmekoch som jazdil tiež.”

Čárlí se s ním nepřel, ačkoliv o jeho slovech dost pochyboval. Ostatně, bylo na čase opustit nebezpečná místa. Nebylo by] dobré

narazit na poškozeného bohatce.

Bavorák se rozjel a jeho řidič dodržoval veškeré předpisy.! Mířil k pražské silnici, aniž na sebe upozorňoval nebo dokonce l provokoval. Důstojný kmet na místě spolujezdce vzbuzoval respekt. Pokud by si ho někdo všiml, jistě by ho považoval za majitele vozu, který se nechává

vozit osobním šoférem.

“Ták,” řekl Čárlí, “a jsme na hlavní. Teď už nám nikdo nezkomplikuje život. Než ten trouba začne hledat bavoráka, budeme dávno v matičce Praze!”

Major se zachmuřil.

“Niepokúšajtě sa mi nahovoriť,” pravil rozhořčeně, “že stě ten voz ukradol! To by bola mimoriadná událosť! Myslel som, že stě si ho iba vypožičal!”

“Samozřejmě,” přikývl řidič. “Ale ten pán je děsně zapomnětlivý. Klidně se může stát, že to fáro začne hledat.”

“Nemám rad zlodějou,” děl zachmuřeně major, “pretože som’ jich mál vela u našich jednotek. Vojín Ciml kradol auta a já som z teho mal hlavu ako škopok. Terazky chcem mať klud a něrešiť nijaké

problémy.”

“Všechny problémy na moji hlavu, majore!” usm ál se sebevědomě

Čárlí, “ale že to vozítko šlape, co? Teď jsme vyjeli a už budeme v Plzni.”

Major velice nápadně ožil. V očích mu vzplál podivný oheň.

“Plzeň je překrásné město,” pravil opojeně, “a keď som mál naroděniny, chodili smě s mojmi dóstojníkmi k Rytířů žumberovi. Boly to překrásné okamihy, len poručík Troník blil celu spiatečnú

cestu až do Nepomuku. To bol politruk, ktorý poznal Otázky leninizmu i pozpátku. Kebyste ho vzbudili uprostredi temnej noci, vravil by vám, že fašismus je najvyššie štádium imperialismu a že otrokárstvo vystriedal feudalismus.”

“A nechtěl byste si v tom Nepomuku obnovit vzpomínky?” zeptal se řidič. “Určitě je tam nějaká slušná hospoda. Když jsme ve špitále nepočkali na oběd…”

Terazky se zaradoval. Dokonce zatleskal rukama. Představa, že by se mohl pokochat pohledem na místa své slávy a životních úspěchů, ho zcela fascinovala.

“Bol som velitělom na Zelenej Hoře,” zašeptal, “a celý odlúčený

prapor robil iba to, co som mu přikázal! Mál som velkú autoritu a moji vojáci uvedomelo překračovali pracovně piany. Keby to nerobili, zobrali by mi prémie.”

Terazky se tak silně dojal, že mu začaly téct slzy a zvolna se mu koulely po tvářích.

“No nazdar!” pomyslel si Čárlí. “Až uvidí ten svůj zámek, bude brečet jako nemluvně!”

Nicméně zabočil na silnici směřující k Nepomuku. Majorovi bušio srdce téměř předinfarktově a oči nedočkavě sledovaly rychle ubíhající krajinu.

Velký okamžik se blížil.