Dawn French

Tak trochu úžasní

JEDNA / Dora / (17 let)

Moje matka je jako totálně nenapravitelnej, prvotřídní, podělanej, nafoukanej, ubožáckej, kreténskej, debilní sráč toho nejvyššího stupně. Fakticky. Místopřísežně prohlašuju, že jako naprosto pochybuju o tom, že je fakticky moje pravá biologická matka. To prostě není možný. Takový megeře jsem se přece nemohla narodit. Nemám v těle jeden jedinej mrňavej atom, kterej by vykazoval mikroskopický stopy podobnosti s kteroukoliv pidičástí jejího já. Je to jako fakticky naprosto nefér, že lidi říkají, že jsme jedna jako druhá, protože jako, pardon, to teda vůbec NEJSME, pěkně děkuju. A že bych o tom měla něco vědět. Protože se na ten její odpornej ksicht koukám sedm dní v týdnu, čtyřiadvacet hodin denně a pardon, máme doma zrcadlo, pěkně děkuju. Když se do něj podívám, rozhodně z něj na mě NECIVÍ její ciferník v mladší nebo nějaký jiný verzi. Kdybych v něm někdy něco tak ohavnýho uviděla, okamžitě mě prosím vás utopte v nejbližší dostatečně hluboký vodní nádrži. Za takovej milosrdnej skutek bych vážně byla neskonale vděčná.

Fakt měla dneska v 17.45 tu drzost oznámit mi, že si před svejma osmnáctinama žádnej piercing do pupíku udělat nenechám. Dobře ví, že už jsem na sobotu objednaná. Taky ví, že tam jdeme s Lottií. Má to bejt jako něco, co nás bude spojovat navždycky. Seru na matku a všechny, co s ní držej basu. Nenávidím ji. Má padáka.

DVĚ / Mo / (49 let)

Nedopadlo to koneckonců zase tak zle. Jsi borec, Mo. Rozhodně už se nenecháš jejím otřesným vyjadřováním vytočit tak jako dřív. Přiznejme si, nikomu se nelíbí, když mu říkají „coura jedovatá“ nebo „děvka pekelná“, ale já už jsem z té její prořízlé pusy slyšela horší výrazy, takže jsem za tyhle relativně mírné slovní výpady paradoxně vděčná.

Připomíná mi to mantru starého dobrého Davida Walshe, kterou často doporučuju svým klientům. „Pokud máte chuť vzít v hádce protivníkovi vítr z plachet, rozumnější je postupovat přesně opačně, tedy stáhnout vlastní plachty.“ Když jsem se rezolutně otočila k ústupu, záď mi rozhodně neošlehával žádný větřík, nýbrž plný vichr stupně 10 Beaufortovy stupnice, ale naštěstí jsem dost široká v bocích a vyrobená z přiměřeně bytelného materiálu. Doposud mě nikdo nepotopil. I když jsem už několikrát, divoce zmítaná ve vlnách, měla namále.

A jako vždycky, v oku bouře nebyla ani stopa po Manželovi. Uchýlil se do bezpečí svého přístavu, do pracovny ke svému macovi, chápavé milence, která ho vždy vítá s otevřenou náručí. Jeho věčné žehrání na to, že ženské myšlení je pro něj španělská vesnice, je dost ubohé a jednoduše neobstojí. Proč mě prostě odmítá v kritických okamžicích podpořit? Pořád dokola mu vysvětluju, jak je při výchově důležitá důslednost a zásadovost. Musíme vystupovat jednotně. Měl by za každou cenu stát za mými názory. V téhle rodině je koneckonců jediný kvalifikovaný dětský psycholog, a to jsem já. Kromě toho, že zplodil dvě děti (což jsou jeho jediné zásluhy, v součtu odpovídající asi šesti minutám času), o žádné jeho další odbornosti nevím. Avšak – a to se mu tedy musí nechat – sotva někdo zvýší hlas, dokáže se naprosto bravurně vypařit; v umění ústupu se mu nikdo nevyrovná. V této disciplíně je jednoznačným kandidátem na zlatou medaili. Ó ano.

Pak měl dokonce tu drzost strávit s Dorou v pokojíčku asi hodinu, během níž si mu očividně „vylila srdce“ a osvětlila mu, že má pocit, že ona a já jsme už roky nepřátelé. Já nejsem její nepřítel, jsem její matka. Někdy to možná vyjde nastejno. Musí. Nejsem tady od toho, abych jí dělala kamarádku.

Od čeho tady vlastně jsem? Od toho, abych jí byla rádkyní, soudkyní nebo snad inkvizitorkou? V současné době plním tak akorát roli taxikáře, banky a občasného boxovacího pytle.

Jakkoli jsem to donedávna byla já, kdo u ní vysedával na posteli a odcházel s ramenem promáčeným od slz a umazaným od řasenky.

Rozdíl mezi patnáctým a sedmnáctým rokem věku je nanejvýš markantní. Během těch dvou let došlo k naprostému přerodu její osobnosti. Kam se poděla moje milá malá gotička? Ta s těmi rozmazanými očními stíny, červenými nylonovými dredy, v kanadách a s nasazovacími kroužky v nose? Bylo tak prosté ji milovat. Byla tak roztomile zranitelná a tragická. Proč jsem místo ní musela vyfasovat tuhle otrokyni módních značek s odbarvenými vlasy a nepřirozeně dooranžova opálenou pletí? Mám doma barbínu v lidské podobě, jejíž nesnesitelné hulvátství s každým novým dnem jen narůstá. A obávám se, že i s každou nocí. Jsem si jistá, že ani ve snu nepropásne jediný okamžik, ve kterém by mohla přiživit svou nenávist k mojí osobě. Může se u nenávisti projevit kumulativní účinek? Pokud ano, Dora vydělá na úrocích ze svých obrovských zásob zášti vůči matce majlant. Musím se prostě smířit s tím, že mě nenávidí.

Dnešní dávku nenávisti jsem si vysloužila za to, že jsem jí zakázala piercing v pupíku. Zvlášť v tomto ohledu se cítím prosta jakékoliv viny. Neznám ohyzdnější způsob znetvoření. Z pouhé představy se mi obrací žaludek (ukrytý pod mým nepropíchnutým a značně rozložitějším pupkem). Ještě ke všemu si vybrala tu odpornou, zaplivanou špeluňku naproti prodejně s koberci na hlavní ulici zvanou „Pangbourne Ink“. Ovšem že jsem tam v životě nevkročila, ale znám sestru toho exota, co to tam vlastní, a ta se celý loňský rok potýkala s chronickým impetigem, takže jestli si Dora myslí, že něco tak odporného schválím, a ještě ke všemu na tak příšerném místě, měla by se zamyslet ještě jednou.

Samozřejmě, brzy bude plnoletá, a bude-li se chtít nechat zmrzačit pak, může si to privilegium sama zaplatit. Nejsem sice praktická lékařka, ale kdyby se jí něco stalo s pupíkem, kdyby třeba chytila nějakou infekci, nemohla by si tím přivodit neprůchodnost pupeční šňůry? Jak by potom vyživovala moje potenciální vnouče? Ona prostě dává všanc budoucí možnost otěhotnění. Copak její sobectví nezná mezí?

TŘI / Oscar / (16 let)

Uplynulou hodinu provázelo nevýslovné utrpení. Obě Battleovic fúrie, jak zrůdná matka, tak i nestvůrná „Katka“, ječely tak halasně, že by probudily i dosud neobjevené měkkýše zavrtané v bahně na samém dně toho nejhlubšího oceánu. Zaváděním vlhkých smotků papíru z kuchyňské role do zevního zvukovodu jsem si osvojil umění ušních ucpávek. Jeden by řekl, že mu to přinese milosrdnou úlevu. A přece vůči jejich mrzkému harpyjímu skřehotání neobstálo ani to.

Jak se vůbec mohou k tak ubohému chování snížit? Jak mohou zahodit veškeré zbytky soudnosti a vybraných způsobů a nechat se spoutat maloburžoazními okovy vlastní ordinérnosti? Jakého, ó, jakého zklamání jsem se od nich nadál! Je to tak strašně únavné. Jsem z toho dočista uondaný. Musím nutně ulehnout na lůžko. Tolik potřebnou útěchu a klid naleznu jen mezi čtyřmi stěnami svého pokoje. Stále častěji zjišťuji, že jediným opravdovým společníkem, který mi přináší pravé potěšení, je má herní konzole od Nintenda s taneční podložkou. S nimi alespoň ukojím planoucí žár své vášně. Sbohem, milý deníčku, již brzy.

ČTYŘI / Mo

Nový rok. S předsevzetími je to rok co rok stejné, ale letos to myslím smrtelně vážně: všechno se změní. Radikálně. Včerejší večer byl zářným příkladem toho, že se z mého života nadobro vytratily všechny ty chvíle k nezaplacení, okamžiky plné hlubokých prožitků. Co se to se mnou stalo? Kdo je tohle? Kdo je Mo Battleová?

Zjevně je to osoba, co se na Silvestra schází v zaplivané putyce U Mlynáře se sousedy, které si její manžel, jemuž leží na srdci veřejné blaho, vzal pod svá křídla. Nemám s nimi nic společného a v podstatě je ani „nemusím“. Scházíme se, jen abychom zabili tu úmornou věčnost zbývající do závěrečného odpočítávání zániku, jež je předzvěstí odpíchnutého salchowa do dalšího roku ve znamení stagnace. Proboha svatého, celé dvě hodiny jsem byla v té hospodě nucena setrvat ve výlučně ženské společnosti a dopřávat sluchu kladům, které přináší obracení krocana během pečení. Ano, na dobré tři minuty mě tajemná zákoutí oné vědy opravdu pohltila – jistěže v průběhu pečení má šťáva tendenci vracet se do vysušenějších částí, zvlášť do prsou, a ano, uznávám, že obracení je výhodné a nejspíš i přidá na chuti. Upřímně to bylo tak všechno, co mě na tom zajímalo. Ale kdepak, musela jsem přetrpět dalších 117 minut detailního rozboru pečení drůbeže. Když Karen bez přestání žvanila o podlévání a teploměrech a konvektomatech a marinování a nadívání a bla, bla, bla, myšlenky se mi zatoulaly bůhvíkam, ale v zájmu dobrých sousedských vztahů jsem zkušeně nespouštěla pohled z její pusy, která byla k nezastavení a v ráži, a při tom jsem vydávala řadu přesvědčivě znějících zvuků na znamení, že ji pozorně poslouchám.

Zatímco já jsem uvízla v krocaním pekle s místními jalovicemi, Manžel byl samozřejmě – jak jinak – u baru s býky, kde s bučením přežvykovali svoje košilaté vánoční vtipy. Jako kdyby na svátcích bylo něco aspoň vzdáleně lechtivého. Není, ale oni stejně celý večer dokázali nechutně chrochtat, jako kdyby byli v pánském striptýzovém klubu, kde se podobné oplzlosti čekají. Manžel se obvykle nechová tak vulgárně, ale v rámci stáda se pravidla a stanovy přísně dodržují. Vždycky mě ujišťuje, že se spolu výše zmíněným způsobem rozhodně nebaví a nikdy se nevhodně nevyjadřují k jednotlivým manželkám.

Copak to pro mne není dostatečný důvod ho opustit? Z nějaké příčiny vždycky spatřuju v jeho touze držet s partou, separovat se a být ode mě co nejdál svého druhu zradu. Vždyť já tam vlastně vůbec být nechci, nestojím o to zůstat s „děvčaty“. Osobně proti ostatním manželkám nic nemám. Akorát bych si je nikdy nevybrala za kamarádky; byly mi podstrčeny, protože Manžel pravidelně popíjí se svým „Týmem G“, jak si říkají. Jemu je jedno, jestli jsou pro něj jako přátelé vhodní. Jsou prostě po ruce, a to mu stačí. Dost zvláštní. Tedy představa, že se z lidí, které náhodou večer co večer potkáváte v hospodě, stane soudržná a loajální kamarádská parta, jejímž jediným pojítkem je pravidelná konzumace guinnessu (odtud Tým G). Podle něj je to král zlatavého moku, korunovaný bohatou pěnou.

Sotva jsme zapěli půlnoční „Auld Lang Syne“ a hlasitým jásotem přivítali příchod nového roku, byla jsem nucena popadnout za klepeta mimořádně mdlého, voskově bledého chlápka s neskutečně dlouhými prsty, který se právě vynořil z „pánů“ – a dobře vím, že si nemyl ruce. V tu chvíli mi svitlo. Příští rok něco takového už nesmím dopustit. Ne. Příští rok bude v něčem, prosím Bože, aspoň v něčem jiný. Jsem rozhodnutá pro to udělat maximum.

Letos se musím zaměřit na několik důležitých bodů.

Musím zhubnout.

Musím vylepšit svoje vztahy s Dorou: musí si mě víc vážit.

Musím se vypořádat s tím, jak Peter neustále tvrdošíjně trvá na tom, že je nějak spirituálně propojený s Oscarem Wildem. Před dvěma lety se tím celá rodina bavila, ale dnes to ve mně už akorát vzbuzuje obavy.

Musím pokročit v psaní své knihy a musím pro ni konečně najít název. Jaký název by se nejlépe hodil pro příručku pro rodiče puberťáků? V současnosti zvažuju dvě možnosti: 1. Co zase!, nebo 2. Teenager: Návod k použití. Tak nevím. Myslím, že vykřičník tu první možnost jaksi vyčleňuje z oblasti seriózní literatury.

V neposlední řadě musím vážně promyslet, jak naložit se svými padesátinami, které mě v říjnu čekají. Pořád nevím, jestli je co oslavovat, nebo mám raději zalézt někam do jeskyně. Ne že bych si svůj věk nepřipouštěla, ale možná bych mohla dělat jakoby nic…?

Moje předsevzetí tedy zní: příští rok v tuto dobu chci mít jasno v tom, co to krucinál dělám a jak si vlastně ve všech ohledech… stojím.

Právě teď si namouduši připadám vnitřně naprosto rozháraná. Cítím se jako stará nepohledná bréca a navíc jsem permanentně vytočená. Možná je to menopauza. Abyste pochopili, v žilách mi nejspíš stále ještě proudí pár zbylých kapek likéru Southern Comfort ze Silvestra. A taky ten panák, co jsem do sebe kopla před deseti minutami. Vyprošťovák. Hrůza: v té nechutně upatlané sklence, kterou se Dora před tím, než ji vrátila do police, ani neobtěžovala opláchnout, bylo pár chlupů našeho psa. Ach jo, to mi připomíná dalšího člena naší rodiny, jemuž se letos musím víc věnovat… Bobina. Každopádně ji musím nechat vykastrovat. Už osmý rok v řadě jsem na to úplně zapomněla. Zajímalo by mě, jestli by se veterinář zároveň nemohl v tomto ohledu postarat o Doru…?

Šťastný nový rok.

Nota bene: Musím zarazit postupující kornatění veškerých nadějí do budoucna.

PĚT / Dora

Tečka. Sam Tyler je pošahanej kripl, vymaštěnec, zbabělec a teplouš. Nechápu, jak jsem s ním ve skutečnosti vlastně mohla chodit, takovej trapas. A ještě ke všemu je to jako naprostej a totální slizoid. Lottie mi vždycky říkala, že mi nesahá ani po kotníky, a má jako fakticky pravdu. Proč jsem ji neposlouchala? Myslela jsem, že žárlí! Jako na co? Na to, že chodím s tím největším retardem v Berkshiru? To těžko.

Akorát prostě nemůžu uvěřit, že mě jako prostě předběhl, když jsem mu stejně chtěla dát kopačky. Rozešel se se mnou minutu před půlnocí. Na silvestra. Přede všema – nepochybně kvůli maximálnímu ponížení. A hezky si tam přivedl svoji novou holku, takže to evidentně měl připravený. Ona je jako druhej největší retard v Berkshiru hned po něm. Fajn – doufám, že spolu budou šťastní až navěky v ňákým Retardově, kde můžou žít se všema svejma retarďáckejma kámošema a příbuznejma a pořídit si malý retarďata, ze kterejch vyrostou ještě větší retardi než oni dva.

Teď aspoň můžu s klidem přiznat, že mě vždycky vytáčely ty jeho nožičky, co je má jak párátka; že má nechutný zuby, protože si je jako od svých dvou let pořádně nečistil, a že si myslí, že s tím svým chmýřím pod nosem fakt vypadá jako Zac Efron, jenže to se fakt krutě mejlí. Vypadá to spíš jako holčičí knírek, jako ten, co má ta jeho nová retardice, co ho zas zdědila po svý mámě. A taky že Sam mizerně líbá. „Prober se!“ měl by mu konečně někdo říct. „Víš, že při tom můžeš hejbat pusou a nebejt u toho ztuhlej jak ňáká mrtvola?“

No nic, stejně je to fuk až na to, že jsem byla všem jeho kámošům pro smích, říkali, že mám prošlý „déemtéčko“. Nechápala jsem to, dokud mi Lottie nevysvětlila, že to znamená „datum minimální trvanlivosti“ a že to moje jako vypršelo poslední den roku, jako kdybych byla balíček šunky nebo co. Díky, Same, ty vemeno. Nemůžu uvěřit, že jsem mu dovolila, aby na mě sahal. Díky bohu, že to nezašlo moc daleko, i když se vsadím, že kámošům navykládal, že jako jo. Kecá. Nezašlo. Vždyť ani neví, kolik maj holky dírek – tvrdil, že osm!!! Hodně štěstí, ty nová, to se naležíš, než ti je všechny kromě tý pravý opíchá, a taky všechny dírky každý pipině, o kterou jen okem zavadí. Čurák jeden zadrbanej.

Akorát mě štve, že jsem bulila. Chtěla jsem zachovat kamennou tvář jako „No jo, fajn. To je fuk“, ale mám takovej pocit, že ten punč z tequily byl jako děsně silnej, úplně se mi podlomily kolena, a než jsem se vzpamatovala, bulila jsem jako ta největší blbka. Ach bože!! Všichni to viděli. Nenávidím ho. Děsně ho nenávidím.

Jenže dneska jsem se probudila a vážně se mi jako po něm stejskalo a po tý jeho roztomilý tvářičce a teď si říkám, že jsem ho možná jako fakticky milovala. Jako možná že byl moje spřízněná duše nebo co a já o ni teď přišla. Já ho děsně milovala a furt miluju. Furt ho opravdu miluju. Láska až za hrob. Jak jsme si slíbili. ACH SAME—

ŠEST / Oscar

Pravda, rodina je pro člověka strašlivá přítěž, ale v dnešní uspěchané době se bez ní jen těžko obejdete.

Battleovi. Moje rodina. Hmmm.

Jsem naprosto přesvědčen, že by stačilo její mdlou fasádu projasnit špetkou třpytek, a její členové by přec vyskočili na nohy a radostně by se zatočili v kole. Tato teorie se aspoň týká mojí stařičké (skoro sedm křížků, propáníčka) babičky. Po ničem žena nezestárne tak rychle jako po dietě sestávající z neustálé konzumace talk show a nekonečných telenovel, jako jsou Jeremy Kyle a Emmerdale. Důkazem je právě pramáti, která si za své věrné letité služby těmto dvěma náročným milostpaním nevysloužila nic než strašlivé vyčerpání a jizvy na duši.

Nabídl jsem se, že jí na Silvestra budu dělat společnost, ale upozornil jsem ji, že si přeji, aby mi úderem půlnoci neříkala jinak než mistře Oscare. Neboť to jsem já a nedokážu dostatečně vyzdvihnout, jak je důležité býti Oscarem.

Pramáti mou prostou žádost bohudík vyslyšela. Je sice příšerně staromódní, ale jinak dokonalé zlatíčko. Jmenuje se Pamela. Ptám se vás, jak to s tak ohavným jménem, jež ji muselo tížit jak mlýnský kámen, vůbec mohla někam dotáhnout? Zpravidla mám vůči ženám, které na sobě mají byť jen jediný kousek z nylonu, naprostou nedůvěru, ale v pramátině případě je vše odpuštěno díky nezvratitelnému faktu, že je radostmi módy slastně nedotčena a o stylu toho neví ani tolik, co by se za nehet vešlo. Proto ji nehodlám zesměšňovat ani popichovat; jaká by to byla bezcitnost. Vždyť chuděra ani netuší, oč ve své bláhovosti přichází.

Bůh jí žehnej, v celém svém sousedství je slavná pro jeden z nejlahodnějších moučníků, jehož přípravu a servírování dovedla k dokonalosti. Namouduši v tomto ohledu se považuji za nesmírného šťastlivce, neboť banánovo-karamelový dort v celé své banánovo-karamelové kráse patří k těm největším vášním mého života. Ochutnat jedno jediné sousto, nechat si ho rozpustit na jazyku a splynout s ním v nejvyšší kulinářské extázi mě přivádí do slastného vytržení a dává mi upřímně řečeno důvod žít. Co jiného mi zbývá?

A tak jsem se při honbě za touto kratochvílí vydal ve stanovenou hodinu prostřednictvím dvou zcela odlišných, byť shodně fádních autokarů na cestu k pramáti. Na ochranu proti ostrému větru jsem oblékl svrchník s vysokým límcem a na hlavu posadil jednu z matčiných beranic z falešné kožešiny. Mám dojem, že tento model byl aspoň drobet kouzelný a slušel mi v míře větší než malé, jelikož jsem zaznamenal několik pochvalných poznámek.

Když jsem dorazil do pramátina bydliště, s hrůzou jsem zjistil, že si tento večer nevyhradila výlučně pro mne, ale přizvala – i když jen na chvíli – svou přitroublou sousedku, onu úděsnou Janice. Ženu, jejíž tvář vám po jediném setkání sotva utkví v paměti. Nikdy se nenarodil nikdo, jehož tvář by na plakátech výmluvněji obhajovala právo na eutanazii.

Proč musí Pamelina generace být tak šeredná? Nepochybuji o tom, že Janice kdysi byla tou nejpohlednější husou v Anglii, ale dnes není ničím jiným než duchaprázdnou, postarší (dvaašedesát let) a ohyzdnou špindírou, jejímž nejtěžším zločinem je to, že musí být za každou cenu středem pozornosti. Nikdo jí však neřekl, že toto vyžaduje, aby byl dotyčný aspoň trošičku zábavný či zajímavý, žádám snad příliš? Jsem na prosťáčky zvyklý, bůh ví, že jsem jimi dennodenně obklopen ve vlastní rodině, ale ta příšerná Janice je všechny hravě strčí do kapsy. Porazí je o délku, u sta hromů, roznese je na kopytech.

Nastal čas utrpení, z něhož nebylo úniku. K těm nejšťavnatějším tématům z jejího repertoáru patřily novinky o její k smrti nudné rodině ve Walesu, výhodné koupě ve výprodejích a její obří mozoly. Přál jsem si být raději roztrhán a sežrán divokými psy než muset prodlévat v její otřesné společnosti, ale naštěstí se brzy s blekotáním poroučela kvůli svému opuštěnému psisku.

Před námi – pramáti a mou maličkostí – tak zůstával náš tradiční silvestrovský program sestávající z jedné partie hry cribbage, následované konzumací proslulého banánovo-karamelového dortu při sledování Silvestrovské šou Joolse Hollanda. Shodli jsme se, že Dizzee Rascal je prostě k sežrání. Uspokojivý večer se spoustou předností. Těším se na desetiletí pobuřujících slastí a slibuji, že navždy zůstanu Oscarem.

SEDM / Dora

Pro pět ran Kristovejch. Máma je jak zaseknutá deska. Mele furt dokola jedno a to samý, až ji nakonec jako vůbec nevnímám. Její kecy mi zněj jako to praskání, který se ozývá z rádia, když se snažíte naladit nějakou stanici a nedaří se vám to. Je rušivá jako ten rádiovej šum. Obvykle aspoň dokážu matně vytušit, kvůli čemu zrovna vyšiluje. Zrovna dneska kvůli mýmu opakování před zkouškama a motivačním dopisu, kterej se přikládá k přihlášce na vysokou. Pff. Jako kdybych nevěděla, že ho musím napsat, ne? Proto jsem to už z půlky udělala ve škole, ty máti jedna omezená. Ale kdybych jí ho ukázala, vypíchla by všechny slabiny a chtěla by, abych ho napsala znovu, tak proč bych se vůbec obtěžovala?

Měla by se vidět, je to k popukání, když je vzteky bez sebe. Poulí oči, zrudne jí krk, bije se do hlavy a její výrazivo, to je něco. Vypadá jak rozčilenej pavián. Strašně všechno dramatizuje, dostane záchvat a ječí na celý kolo. Když nadává, neumí u toho ani pořádně klít a vždycky vyrukuje s tím nejčernějším scénářem „co by, kdyby“. Dnes mi zabušila na dveře od pokoje a prohlásila:

„Doro! Okamžitě otevři ty dveře! Mluvím do nich už pětačtyřicet minut! Jestli se krucipísek neprobereš a neuvědomíš si, že ti s každou pokálenou minutou, kdy nemáš dopsaný ten motivační dopis, utíká mezi prsty tvoje pokálená budoucnost, měla by ses smířit s tím, že strávíš svůj pošahaný ničemný život na Oxford Street s reklamním poutačem na těle a budeš každému na potkání vytrubovat, kde zrovna do prkýnka probíhá výprodej golfového vybavení. Ano, přesně tohle tě čeká!“

Tohle má bejt podle ní moje jediná možnost!

Stejně nemá ani páru o tom, jak se takovej motivační dopis píše. SAMA ho naposledy psala, když se hlásila na vysokou, což bylo probůh někdy v podělaným minulým století, tak před sedmdesáti lety nebo co. Stejně to nejspíš vypadalo nějak takhle: „Já, Maureen,“… ta a ta…; netuším, jak se vlastně jmenovala, než si vzala tátu… „Já, Maureen Nudná patronka, hodlám navštěvovat tuto univerzitu, studnici vzdělanosti, abych se mohla dozvědět, co všechno obnáší práce mizernýho cvokaře, a mohla všem radit, jak žít, a všechny kolem sebe komandovat a prudit, že jsem chytřejší než oni, a tahat z nich nehorázný prachy. Nikdo nepozná, že se mýlím, protože vlastně nejde ani o vědeckou metodu a nedá se zjistit, jestli jako vůbec vím, co dělám, atd. K mým koníčkům patří: mluvení, křik, ječení, poučování nebo to, že mám hlavní slovo a tloustnu. Upřímně doufám, že se tato přihláška dočká pozitivní odezvy, protože chci skutečně někoho komandovat, a jestli nebudu přijata, tak si to prostě vydupu a vyřvu u všech kolem, takže prosím o přijetí. Slibuju, že budu vždycky a ze všech sil pacienty balamutit, aby si mysleli, že jsem klidná a moudrá bytost a mám mnohem větší rozhled než oni.“

Jo jo, mami, ty fakticky dokážeš pomoct, vážně toužím po tvý radě – ani ve snu.

Taky mi dala šílenýho stěra kvůli mýmu profilu na Facebooku. Vůbec netuší, co to vlastně je a jak to funguje, ale stejně tvrdí, že tam dávám pornografický fotky a posílám a dostávám zprávy s „nevhodnými výrazy“. Jak to může vědět? Vždyť je nečetla. A vlastně to jsme se navzájem fotily s Lottií a ta podprda, co mám na sobě, fakticky stála majlant, prosím pěkně. Koupená v Juicy Miss nebo tak někde. Takže žádný coury, jak naznačuje, nejsme.

Podle ní bych se mohla klidně začít bavit s ňákým starým úchylákem, ale pff, budíček, stařenko, nejprve musíš jako někoho přijmout do přátel a proč bych jako měla přijímat úchyláky? Z té tvojí zabedněnosti, máti, a z těch mezer, co máš v oblasti informačních technologií, bych se zatraceně propadla studem. Dokonce i u nich v práci jí musí sekretářka přepisovat ty pitomý poznámky o pacientech na stroji, protože ona je tak stará, hotová a má bobky nebo co, než aby se jako naučila s počítačem. Proberte se, paní Plchová! Na světě není jedinej člověk, kterej by neměl kompůjtr – kromě ní. Dokonce i obyvatelé horských jeskyní někde na Borneu je mají. Já jsem se naučila s počítačem, když jsem byla ještě mimino, prokristapána!! Když to zvládne mimino, tak to snad může zvládnout i vysoce kvalifikovaná dětská psycholožka, ne?!

Táta prohlásil, že jí sežene kus kamene a dláto, aby mohla napsat další knížku. Jako fakt, copak dneska ještě někdo píše knihy tužkou a na papír? Dokonce i zatracenej Shakespeare musel mít lepší trik než tohle. Kdyby si ta ženská, co napsala Stmívání, musela vystačit jako s pitomou tužkou, psala by první kapitolu asi tak šest let a já bych se zatím unudila k smrti. Měla bys začít trochu žít, máti! Prober se už.

Beztak jsem na tom motivačním dopise trochu zapracovala, jen aby máti sklapla. Myslím, že teď už je vážně dobrej. Nakonec jsem si ho znovu přečetla, jako kdybych nebyla já, ale jeden ze členů tý zkušební komise, a myslím, že vyznívám jako věrohodnej, upřímnej člověk, co má zájem a jako kouzlo osobnosti nebo tak něco. Malinko jsem sice v něčem zalhala, třeba jako že jsem školní prefektka, všestranný řečník nebo že jsem v závěrečných zkouškách dostala deset výborných, kdežto doopravdy mám jen jednu, a to z výtvarky. Jako kdyby si to někdo ověřoval! Ve skutečnosti z toho mám vážně dobrej pocit, a kdybych jako byla na místě toho, kdo na Metropolitní univerzitě v Manchesteru vybírá uchazeče ke studiu potravinářské technologie, na tuty bych se vybrala. Stopro.

Panebože na nebi, letos mám jít na vejšku! Nemůžu tomu uvěřit, konečně svoboda! Vejška, do toho – vejška, do toho! Furt nevím, jestli si mám dát rok oraz, nebo ne, ale asi ne, protože máti prohlásila, že v takovým případě si budu muset najít džob a nejprve si vydělat, jestli chci jako někam vycestovat. O čem to mluví? To si jako myslí, že když si člověk udělá kurz na instruktora snowboardingu, tak nepracuje nebo co? Jako že si jen užívá nebo co? Ne, hlavní důvod, proč se do toho kurzu chodí, blbko blbá, je ten, že pak můžeš učit za prachy, ty zatracená debilko, vo to tady gou!!! Večer bych mohla vařit večeře rodinkám lyžařů v chatkách. Přesně tohle totiž dělala Lottiina ségra, takže vím, jak to chodí.

No teda, to bude fakticky boží, protože se to tam hemží božskýma týpkama. Jo, až vejdu do údolí žhavejch maníků, nesmím sundat foťák z krku, abych jako mohla na Facebook pověsit tuny fotek, na kterejch jsem jak Dán, aby Lottie pukla závistí. JUPÍ! Možná že se na moji stránku podívá i Sam Tyler a aspoň uvidí, o co přichází, debil jeden. Jo, Same, to čučíš – já a spousta namakanejch lyžařskejch instruktorů, fakticky se mi po tobě stýská – tůdle nůdle!

Máma tvrdí, že lidi z výběrový komise na vejšce budou na tuty procházet u všech uchazečů profily na Facebooku, aby viděli, jací doopravdy jsou. Ach bože, máti – sni dál, to bych je musela potvrdit jako svoje přátele!

OSM / Mo

Dora si umanula, že si zničí život. Její přihláška na vysokou je prostě strašná. Pokusila jsem se jí – taktně – nabídnout pomoc, ale samozřejmě jakoukoliv radu či podporu šmahem odmítla. Její motivační dopis začíná jakýmsi pomýleným pokusem o vtip. Formulovala to jako inzerát z rubriky Ona hledá jeho: „Hezká blondýnka, 17, se smys. pro hum. a vlastním skútrem hledá VŠ, kde to žije, se špičkovou katedrou potrav. technologie a vypracovanými borci ke společnému studiu, legraci a možná i něčemu dalšímu…“ Panebože.

Načež následuje otřepaná, hrůzu nahánějící fráze:

„Ptám se: Co je to univerzita? Odpověď najdu ve svém věrném slovníku: ,vysokoškolská instituce, v níž studenti po ukončení studia získávají titul a kde probíhá akademický výzkum‘. No, to se hodí, protože právě tohle hledám – teda až na ten výzkum – s tím na mě nechoďte. Takže zdravím, Metropolitní univerzito v Manchesteru! Jmenuju se Dora a zdá se, že se k sobě náramně hodíme…!“ Ach, bože.

Následuje zcela nepokrytý výčet mnoha lží včetně falešného skóre v závěrečných zkouškách. Když jsem navrhla, aby větu „ráda hraju badmington“ (což není pravda) nějak rozvedla, s nevolí do ní připsala slůvko „moc“. Už stačila přihlášku odeslat, takže mi nezbývá než si rvát v duchu vlasy. Což taky dělám.

Další nepříjemné překvapení na mě dnes čekalo po svátcích v práci, když jsem zjistila, že George v rámci nějakého neformálního mentorského programu iniciovaného lékařskou fakultou přijal dva praktikanty. Před Vánoci se o tom zběžně zmínil, ale to byla řeč jen o jednom, který by nás měl oba střídavě sledovat při práci. Ta představa byla už sama o sobě dost nepříjemná – před kýmkoliv cizím mě vždycky přepadá podivný stud. Pod dohledem se jen těžko dokážu chovat přirozeně; to neustálé vyptávání a hodnocení mě dost rozptyluje.

Je strašně zajímavé, že se George zničehonic rozhodl vzít rovnou dva praktikanty. Ještě zajímavější však je, že ten, kterého si přidělil, se jmenuje Veronica, má neskutečně veliké kozy a neustále špulí rty. Navíc už stačila zjistit, že když se bude hodně hihňat a bude Georgeovi pochlebovat, může si s ním dělat, co bude chtít. Vytáčí mě, jak jsou oba ohromně předvídatelní a nepřiměření ve svém chování. Pevně doufám, že během své nechutné veřejné milostné předehry budou aspoň oba nějak ku prospěchu svým klientům.

Kupodivu zklamáním je pro mě hlavně Veronica. George prostě jen reaguje přesně podle Pavlovových reflexů jako pes s několika péry, což je celý on. Vždycky byl takový. Má to prostě v genech, nemůže si pomoct – jakmile se objeví mladé maso a projeví o něj sebemenší zájem, je bezmocný. Zazvoní zvonek, pes začne slintat. Je mu úplně fuk, jak dotyčná vypadá, vyhovuje mu opravdu každá a taky to tak často dopadá.

Nikdy nezapomenu na ten příšerně nechutný způsob, jakým vyrukoval na naši bývalou recepční, když přišla první den do práce:

„Proč krucinál takové božské stvoření jako vy ničí svoji překrásnou prdýlku vysedáváním na kancelářské židli na recepci, místo aby mi sedělo na klíně a nechalo se zahrnovat obdivem, no? No?“

Myslel si, že je v tom kus ironie a flirtu. Nebylo. Myslel si, že je to vtipné. Nebylo. I když vtipné bylo to, jak mu po tváři upocené přílišným vzrušením stékaly blátivé čůrky barvy na vlasy Grecian 2000.

Veronica je očividně přesvědčená, že je ta pravá a dokáže v Georgeovi konečně vyplnit propast bolestně zející prázdnotou, již v něm zanechal nezájem jeho manželky. Té překvapivě svůdné Jess, kterou George nepochybně zbožňuje, která je mu oporou a které věrně stojí po boku. Aspoň já teda o žádném nezájmu nevím, spíš naopak. V bezpečné náruči její očividné lásky si vypěstoval impozantní aroganci a sebedůvěru, díky nimž může rozehrávat divadýlko se staromládeneckým hřebcem v hlavní roli. Je to celé hra, v zásadě naprosto neškodná. Jistě, možná to působí trochu žalostně a vlastně nejde o nic nového, vždyť je ze stejného emočně porézního těsta jako téměř každý druhý chlap.

Nejsem si jistá, jak se vztah Veroniky a George projevuje, když jde o práci. Možná že nabuzený George jen překypuje sebevědomím a touží se předvést jako ukázkový exemplář mazaného psychiatra. Naparuje se jako páv a staví na odiv sporou figuru a sexy mozek. Je chytrý a navíc to tu má na povel. Vítězná kombinace. Jeho moc je podle mého soudu afrodiziakem jak pro něj, tak pro ženy. Připouštím, že v práci podává vynikající výkon. Vždycky podával. Hodně jsem se toho od něj naučila. To se mu musí nechat.

Ale Veronica. Chuděrka Veronica je jen další z nekonečné, ke všemu svolné řady dívek. A co její zrada vůči druhé ženě, Jess, která jí přece vůbec nijak neublížila? Bože, já nevím, nemluví ze mě žárlivá husa, co na každém vidí jen chyby? Dospívala jsem v době, kdy ženy sváděly bitvu o to, aby byly uznávány pro svůj intelekt a osobnost SPOLU S báječně vyvinutým poprsím, a ne jen kvůli němu. Doposud nemáme vyhráno, a tak mě vždycky strašlivě zklamou ty z nás, které jsou svolné udělat ze sebe pouhé nádoby pro mužský chtíč. Bůh ví, že každá špetka uspokojení chtíče, které se vám dostane, JE senzační, a já jsem se rozhodně nabažila a užila si svoje, ale samo o sobě to není zrovna nejšťastnější vyhlídka.

Jakým právem někoho kritizuju? No, tak já vám tedy řeknu jakým – neustále se pídit po tom, proč se lidé vymezují, tak jak se vymezují, a proč mají s druhými takové vztahy, jaké mají, mám v náplni práce. V důsledku toho se jen těžko můžu vyhnout tomu, abych na chování George a Veroniky pohlížela ze sociálně antropologického hlediska. Přestože mě to deprimuje, jsem tím fascinovaná. Oba tito konkrétní jedinci navíc den co den ordinují druhým určité postupy a chtějí po nich, aby monitorovali své vlastní chování. To je jejich práce. Hodnotí vůbec někdy sami sebe? O tom pochybuju. Zajímá je tak akorát to, aby se jeden druhému dostali do kalhot. A jsme u toho…

Já jsem svého praktikanta ještě neviděla. Prý se jmenuje Noel, byl na svátky v cizině a vrací se až příští týden. No, tak to do toho bude muset skočit rovnýma nohama, protože můj diář doslova praská ve švech, což je po každoročním nuceném veselí na rodinných vánočních oslavách vždycky stejné.

Když už jsme u diáře a objednaných pacientů, musím si s Georgem promluvit kvůli Lise. Je to zlatíčko, vynikající recepční, ale podle toho, jak často mi vykládá o metodách nácviku přežití ve volné přírodě, usuzuju, že je už duchem jinde, a obávám se, že nám brzy zmizí někam do džungle, pouště nebo na ostrov, na něž se tak přepečlivě připravuje. Například dnes ráno mi zpoza svého pultu a před zraky zcela zaplněné čekárny poskytla vyčerpávající výklad ohledně všeho, co bych měla vědět, chystám-li se k lovu v divočině. Takže teď mám techniky jako vykrvácení kořisti, stahování z kůže, vyvržení a naporcování v malíčku.

„Mo, prvořadé je nepromrhat jedinou kapku krve – je bohatá na vitaminy a minerály včetně soli, která by mohla každému, kdo bojuje o holé přežití, ve stravě chybět. Nezapomeň: když kanibalové pili krev svých nepřátel, evidentně se jim zlepšil zrak. To si pamatuj.“

Z toho možná plyne, že bych napříště mohla ušetřit za optika tím, že si budu dopřávat plné poháry Lisiny krve. To je jen takový nápad. Co kdybychom se ještě před tím, než začneme s tou krví, poohlédli svým zesláblým zrakem po nějaké nové recepční?

DEVĚT / Oscar

Musím najít nějakého příhodného krejčího. Musím. S žalostně bídným vkusem nabízeným v Pangbourne nebo ve Wokinghamu nejsem dvakrát spokojený a Bůh mě chraň před sestupem do té nejhlubší kulturní propasti: města Readingu, hlavního města Pekla. Nikoho, kdo hledá aspoň špetku dandysmu, tyto přístavy zla neuspokojí. Dodavatelé údajné módy v těchto pekelných místech jsou nemastní neslaní a zcela postrádají jakoukoliv osobitost. Pořád to samé dokola, samá uniformita, samá šeď. Považuji ohyzdnost, kterou jsou ochotni propagovat, za svého druhu neduh. Chorobu projevující se naprosto prohnilým nevkusem. Nákazu pandemických rozměrů, která se jako lesní požár šíří naší zelenou a krásnou vlastí.

Minulý týden jsem se kupříkladu pokusil koupit si obyčejný šátek na krk. Naprosto nemožné, jako bych si chtěl opatřit duši dalajlámy. Zavítal jsem do pověstné pánské konfekce. Člověka by napadlo, že neshání nic tak neobvyklého, ale tamní zaměstnanci a Satanovi pohůnci svým neustálým pochechtáváním a urážlivým špitáním jen předvedli své neomluvitelně nízké mravy. No, špitání je silné slovo. Na to, aby se na něco takového zmohli, jim chybí fištrón. Jen zřídka se člověk setká s tvory, kteří naprosto postrádají intelekt a u nichž se projevuje do nebe volající neschopnost. Učinění holomci a hulváti.

Odmítám, že by moje záliba v kravatách a šátcích veselých barev byla něčím, co bych měl skrývat jako nějaké skandální tajemství. Nenechám si přece od duševních omezenců diktovat osobní vkus. Mně je jasné, že hodnota oděvu a elegance jdou ruku v ruce. Stejně jako je nabíledni, že velmi rozšířená infekce přezdívaná „mikina s kapucí“ zplenila na území v současnosti dost pokřiveného módního návrhářství celá pole vkusu. Nehodlám se v tom příliš dlouho babrat, abych se náhodou nezalkl hektolitry vlastní žluči. Postačí, řeknu-li, že jsem dal Burtonově konfekci vale bez jediného ohlédnutí. Z mého nemalého kapesného neuvidí ani CENT. Od Vánoc jsem totiž majitelem více než čtyř desítek ctihodných britských liber. Můj odchod jen podtrhl konec něčeho, z čeho se mohl vyklubat oboustranně výhodný obchod, ale je ne regrette rien, kdeže.

Moje pátrání po králi mezi krejčími a značkami pánské konfekce tak pokračuje. Nesměle jsem naznačil tatíkovi, že by mě mohl v dohledné době doprovodit do Londýna, kde hodlám ve svém úsilí pokračovat. Série bonmotů, v níž naše vtipná konverzace vyústila, mi rozhodně byla vzpruhou. Papá se hodlá mermomocí pasovat do role pouhého šoféra, a nikoli společníka. Ovšem že má pravdu. Byť je to veskrze slušný chlapík, jen těžko se můžeme považovat za spřízněné duše. Popravdě často přemítám, zda jsme skutečně pokrevní příbuzní, když máme tak málo společného.

Jistá nevyvratitelná genetická podobnost zde nesporně je. Mám jeho nos, oči, bradu i vysokou postavu. Zdědil jsem po něm i plavé vlasy, barvu očí a ruce; ty máme na chlup stejné. Moje chůze však s tou jeho nemá pranic společného. U tatíka jde o do očí bijící hopsání, kdežto já dávám přednost poněkud ladnějšímu kroku.

Ze spolehlivého zdroje jsem se dozvěděl, že moje vystupování je porůznu hodnoceno jako „zajímavé“, „působivé“ nebo „nabubřelé“. Posledně zmíněný výraz mě nejprve urážel, ale v době, kdy byl pronesen, jsem byl ještě velice mlád, bylo mi pouhých čtrnáct let, kdežto dnes – ve věku šestnácti let a celých dvou měsíců – už jsem mnohem odolnější. Zocelila mě má mravní síla. Teď už na „nabubřelost“ pohlížím vyloženě jako na kompliment. Věru, jsem nadutý. S oblibou kompenzuji svou nabubřelost jistým elánem a vyrovnaností, které náležejí spíše někomu o dvacet let staršímu, někomu, jako jsou kupříkladu Stephen Fry nebo Dale Winton. Oba tito milí chlapíci zjevně těží z umu nějakého velmistra vytříbeného vkusu a právě někoho takového, milý deníčku, musím stůj co stůj najít. Renomovaného krejčího, mistra jehly zvučného jména. Alou do Londýna, otče, a již žádné otálení!

DESET / Dora

Tak si říkám, jestli tím, že půjdu na potravinářskou technologii na Metropolitní do Manchesteru, nedělám jako hroznou chybu. Je mi jasný, že by bylo jako fakticky skvělý, kolik bych tam načerpala zkušeností a tak, ale neplejtvala bych náhodou akorát časem, jestli to není to pravý ořechový? Vždyť by mě to probůh na tři roky odvedlo pryč od toho, co chci vážně dělat. Možná bych už nikdy nedostala šanci a koneckonců, jestli to chce člověk doopravdy někam dotáhnout jako zpěvák, musí začít fakt brzo.

Už teď ztrácím čas. V mým věku za sebou Adele měla tři roky veřejnýho vystupování a jako fakt makala na svým profilu. Můj profil rovná se jako nula nula prd. Zeptejte se, koho chcete, v životě o mně neslyšeli. Což je jako totálně mámina chyba, protože jsem ji loni jasně požádala, aby mi jako dárek k narozkám zamluvila nahrávací studio. Vyrukovala s klasickou plejádou podělanejch výmluv – „Musíš mít připravenou nějakou píseň.“ „Kdo tě bude doprovázet?“ „Je vám známo, mladá dámo, že to stojí dva tisíce liber?“ – prostě samý prvotřídní kraviny a klasický cancy, kterejma se mě snaží zbrzdit v mojí hudební kariéře.

Je jí prosím známo, kdo vyhrál v devítce školní pěveckou soutěž? Koho vzali do sboru? Koho požádali, aby dělal křoví Judith Taylorové ve školní kapele Girls for Hire? Bylas to snad ty, ty bečko sádla v matčině těle? Nebo jsem to byla já, ta s tím fakticky „osobitým“ a „nezvyklým“ hlasem, jak řekl pan Solomons, což je samotný šéf hudebky, takže by to měl poznat.

Tohle nejsou žádný vzdušný zámky – jako vážně o tom fakticky uvažuju a v hloubi duše vím, že můj sen se mi jednoho krásnýho dne splní a budu stejně slavná jako Cheryl Coleová nebo tak někdo. Pro Kristovy rány, vždyť mi není třináct, v srpnu mi bude osmnáct, tak snad vím, co ve mně je. Kdo jsem, jaká jsem a co ze mě může bejt. Kdyby mi tak moji pošahaní rodiče přestali ničit moje sny tím, že mi je rozdupou hned, jak s nějakým vyrukuju.

Lottie říká, že fakticky zpívám líp než kdokoliv z americké Superstar a o hodně líp než pitomá Susan Boyleová. Kdo to jako je?! Vím, že to zní jako totální úlet, ale mám nápad a naprosto vážně uvažuju, že ho zrealizuju, a ten nápad zní: přihlásit se do X Factoru. Na konkurz do Londýna se v pohodě dostanu vlakem. Doufám, že bude v sobotu, protože ve škole se teď přísně hlídají absence a tak. Kvůli zkouškám nebo co.

Budu si muset vybrat nějakou písničku, ale myslím, že už to mám, bude to „Beautiful“ od Christiny Aguilery, protože slova znám a protože mi jako úplně mluví z duše. Základ přece je, aby vám ta písnička mluvila z duše a tahle je fakticky jako o mně. Protože se v ní zpívá: „Čas od času znejistím ze všeho toho žalu, tolik se stydím,“ a přesně takhle mi je od tý doby, co mi dal Sam kopačky.

Lottie je jedinej člověk, kterej ví, jak mizerně se ve skutečnosti cítím. Všichni ostatní si prostě myslí, že je mi to šumák, protože přesně to tvrdím… proč mi dal kopačky? Protože jsem ošklivá? No, já vím, že jsem, ale snad nejsem největší ošklivka na světě. Nejsem snad osobnost nebo co? Znám mraky holek, co jsou o moc zajímavější než já, zábavnější a hezčí a vůbec. Je to kvůli tomu, že nosím brejle? Půjdu na laser, ale ještě ne, protože máma říká, že se mi nejdřív musejí dovyvinout oční bulvy.

Hrozný je, že mám pocit, že udělal dobře, když mi dal kopačky, protože – co si budem namlouvat – má na víc. Přesto byl aspoň na šest týdnů můj. To je zatím můj nejdelší vztah. Možná že příště si najdu někoho sobě rovnýho. Možná bych neměla mířit tak vysoko, pak by se mnou ten kluk třeba vydržel dýl, protože by byl taky vděčnej, že někoho má. Potřebuju někoho, komu se líbí někdo, jako jsem já. Někdo, kdo má slovy Christiny: „Plno překrásnejch chyb“.

JEDENÁCT / Oscar

Nuže, co naplat, kdybychom se mohli sakumprásk přestěhovat do Londýna, můj život by doznal změn k lepšímu na všech frontách. Vždyť je až děsivě zřejmé, že právě tam skutečně patřím, drazí moji. Představa, že i nadále trčím v nudném Berkshiru, je naprosto skandální, vlastně nemyslitelná. Ne, to odmítám.

Pokaždé, když zavítám do Londýna, uvědomím si, že žiju. Člověk někdy prožije celá léta – což je věru můj případ –, aniž by okusil opravdový život, tu nejdrahocennější věc na světě. Většina lidí existuje, toť vše. Jako můj vlastní milovaný papá, který je zjevně v každém ohledu a podle všech vnějších znaků a definic lidskou bytostí, ale upřímně, jako takový v podstatě živoří.

Laskavě svolil, že mě zaveze do našeho zářného hlavního města, abych se poohlédl po vhodném krejčovství, ale svým nepřetržitým tlacháním příjemnou vyjížďku prakticky zničil. Jistě že to myslí dobře, jenže my dva máme jen málo společného a je pro mne nevýslovně únavné neustále odpovídat na bezpočet dotazů ohledně mé školní docházky, přátel, života či budoucnosti. Rád bych věděl, zda se nám někdy podaří zapříst hovor třeba o přednostech dobrého doutníku nebo o tom, kdy je vhodné vzít si šerpu kolem pasu. O tom pochybuji.

Beztak je to v zásadě dobrý a nesmírně laskavý člověk. V autě se mi dělá špatně a i za těch nejpříhodnějších okolností je pro mne dálnice M4 veskrze nelibým zážitkem. Cestu mi zvlášť znepříjemnilo několik mohutných záchvatů zvracení, s nimiž jsem se potýkal. Otec se choval obzvláště pozorně; při každém z nich mě konejšivě poplácával po zádech a zajišťoval mi pravidelný přísun dětských vlhčených kapesníků, připravených v autě právě pro tento účel. Při každé příležitosti jsme si dali něco malého k zakousnutí, včetně Heston Services, mého nejméně oblíbeného dálničního odpočívadla. Zde se také tatík bravurně projevil jak muž činu a poskytl mi otcovskou ochranu, když se mi při odchodu z toalety dostalo, tak jak se to často stává, posměšků od jistých ordinérních mladíků. Zdá se, že jim ze všeho nejvíc vadily moje žluté kárované kalhoty. Otec je zprvu počastoval jemným „padejte darebáci a nechte ho na pokoji“, ale když to nestačilo, sáhl po údernějším a daleko účinnějším „JDĚTE DO PRDELE! A HNED!“, což zabralo. Občas je mi vlastně jeho přítomnost celkem ku prospěchu.

Podstatně méně úspěšní jsme však byli při svém vpádu do svatyní skýtajících slasti zakázkového krejčovství na Savile Row a Jermyn Street. Tak dlouho jsem snil o tom, že do jedné z nich vstoupím. Pánská konfekce jak se sluší a patří. Překypoval jsem očekáváním a samým vzrušením tajil dech. Nad prvním podnikem, do něhož vedly naše kroky, zacinkal zvoneček… a ta vůně, ach, ta byla božská. Vůně tvídu, citrusové vody po holení a nových kožených bot. Vůně elegance. Jasně jsem obsluze vyložil, že sháním kvalitní vycházkový oblek a možná i jeden kus redingotu. Papá se posadil a začetl do Independentu; za celou dobu na sobě nedal znát sebemenší rozpaky.

Báječný prodavač pan Berry mi s nesmírnou pečlivostí ukazoval štůček za štůčkem skvostné látky, z nichž by mohli moje šaty stvořit. Proužek, rybí kost či pepito; vlna, hedvábí nebo lněné plátno. Jeden krásnější než druhý. Shodli jsme se, že ve městě by člověk neměl nosit hnědou barvu, aby příliš nepobuřoval. Rovněž jsme prodiskutovali výhody, které v jednotlivých ročních obdobích přináší nošení „bouřky“. Kdy sáhnout po panamáku, po plstěném klobouku nebo prostém fezu? Který z nich je přesně tím le chapeau juste? Ráj na zemi. Vzal mi míru a pod mým dohledem bleskově načrtl skicu přesně toho, co hledám. Konečně někdo, kdo plně rozumí mým potřebám a dokáže je nadmíru uspokojit.

Chystal jsem se zadat svou objednávku, když přišlo na přetřes ožehavé téma peněz. Proč musí vždycky všechno sklouznout k takové ordinérnosti? Pan Berry mi tlumeným a vážným hlasem vyložil, že oblek by mě přišel asi na „800 liber“ a redingot na nějakých „1200 liber. Pane“. To mi úplně vyrazilo dech, a i když to ticho bylo nesnesitelné, neměl jsem na vybranou. Došla mi řeč. Nevydal jsem jediný zvuk. V několika přerývaných zajíknutích ze mě vycházel jen vzduch. Pak jsem se musel posadit a znovu se uklidnit. V tom okamžiku zasáhl papá a vysvětlil, že disponuji všehovšudy čtyřiceti librami, které mám v kapse.

Pan Berry byl natolik shovívavý, že nám ukázal celou řadu šátků na krk v mých cenových možnostech, a já jsem si vybral přepychový kousek z rudého hedvábí. Papá mi k mým čtyřem desítkám přidal potřebných 12,50 liber a co nejrychleji jsme se poroučeli. Podařilo se mi aspoň zajít za roh, pryč z očí panu Berrymu, než jsem se znovu vyzvracel. A to jsem ani neseděl v autě!

Myslím, že v dohledné době asi zůstanu u civilního šatu. Tihle londýnští krejčí, i když jsou to mistři dirigující orchestry plné elegance, jsou – abych pravdu řekl – tak trochu hulváti.

DVANÁCT / Mo

Doprčic. Zrovna když jsem se po svátcích dostávala zpátky do pracovního tempa, sklátila mě děsná chřipka. Celá rodina se ke mně s nelíčenou radostí chová, jako bych v sobě měla nějaký supersmrtící virus, jehož pandemie by dokázala zničit celou planetu. Všichni začali nosit roušky, které Manžel používá při malování, plus moje gumové rukavice.

Peter si samozřejmě přizpůsobil úbor k obrazu svému: doplnil ho o župan, který nosí zapínáním dozadu, a starou kytičkovanou koupací čepici. Je přesvědčený, že vypadá zajímavě a jako chirurg. Ve skutečnosti z něj jde hrůza. Tak trochu jako z matky ve filmu Psycho. Není to moc uklidňující pohled, když vám není zrovna nadvakrát. Kdyby na mě vytáhl břitvu jako ďábelský holič Sweeney Todd, jen stěží bych se mu ubránila. Vím, že nic takového neudělá, protože by nesnesl pohled na stříkance krve. Příliš velký svinčík. Až se z té chřipky oklepu, požádám George, aby si Petera pozval na pár sezení a pokusil se zjistit, o co přesně v případě „Oscar“ vlastně jde.

Bože, chřipka je hnus. Je to věkem, nebo tím, že ten virus skutečně nabírá na síle? Když člověk dřív dostal chřipku, kňučel dva dny bolestí a v horečkách s nudlí u nosu a pak byl zpátky na nohou. Šupky dupky. Teď strávíte aspoň týden v posteli a připadáte si pro kočku a ještě ke všemu jako ufňukanec. Mám za to, že ty neustálé výbuchy pláče souvisejí hlavně se zdrcujícím pocitem zbytečnosti vyvolaným naprostým nedostatkem fyzických sil. Cítím se jako mátoha. Ach bože, už zase brečím. Proboha, Mo, vzchop se.

V průběhu té zatracené choroby musela celá rodina přiložit ruku k dílu. V čele s Manželem mi střídavě zajišťují přísun všemožné stravy i zábavy. Oscar přinesl řádně naložený tác, na kterém byla papírová podložka s květinou ve váze, talířek sušenek s rozinkami a hotovka z Marks and Spencer ve formě chlazených krevet, „plodů moře“, které považuje za vrchol kultivovanosti. Neopomněl mě informovat, že rybí tuk působí blahodárně na vlasy, nehty a – především – na IQ. Zřejmě se mi nedostává zejména toho posledního. Počítají se krevety vůbec mezi ryby? Netuším. Zároveň mi sdělil, že telefonicky oznámil mému praktickému lékaři, že mám podle něj chronickou prasečí chřipku, a vyjmenoval celou řadu příznaků, které se u mě jednoduše neobjevily, jako například „krůpěje potu“. Následkem toho si tam teď nemůžu zajít pro antibiotika, protože musím zůstat v nucené izolaci a monitorované karanténě.

Oscar tahle dramata zbožňuje. Touží se o mě starat, ale jen pokud to nepřesáhne míru, s níž Bette Davisová pečovala o ochrnutou Joan Crawfordovou ve filmu Co se vlastně stalo s Baby Jane? Jen když v mém zdravotním stavu bude jisté romantické kouzlo a budu na něm naprosto závislá. Dnes ráno mi například přinesl vějíř a noční kabátek ze secondhandu. Tím mám na mysli stařičký háčkovaný, limetkově zelený krátký kabátek na jeden knoflík, flekatou obludnost s mašličkami u krku. Páchne kafrem, karamelem a cigaretami. Ta věc je nechutná, a on ji odmítá vyprat se slovy, že „by tím znevážil její historii a zbavil ji té zašlé krásy“. A tak sedím v posteli, ovívám se a jsem vděčná za sušenky. Aspoň že Manžel splašil ucházející zeleninový vývar, a i když o mně mluví jako o „milejdy“ až příliš často na to, aby to bylo vtipné, zná mě natolik dobře, že mi přinesl i kus papíru a zastrouhnutou tužku. Můžu se aspoň tak jako každý den pokusit vyluštit křížovku, což se mi pravidelně nedaří, stejně jako u sudoku nejnižší obtížnosti.

Včera večer mi Dora přinesla krevetové lupínky (Co mají moje děti s těmi krevetami?) a sýrové nitě, které koupila z kapesného. Strašně mě to dojalo. Poprvé po dlouhé době jsme spolu vedly něco na způsob hovoru. Posadila se na postel, a přestože se na mě v podstatě nedívala, odpovídala na moje zvídavé otázky. Pravda mrzutě, vyhýbavě a jednoslabičně, ale i to se počítá:

Já: Jak ses dneska měla?

Ona: Fajn.

Já: Cos dělala?

Ona: Šprtala.

Já: A co?

Ona: Věci do školy.

Já: Jaké věci?

Ona: Prostě věci do školy.

Já: Jak se má Lottie?

Ona: Fajn.

Já: Jak se máš ty?

Ona: Fajn.

Já: Máš starosti?

Ona: Jo.

Já: Chceš se mi svěřit?

Ona: Ne.

Já: Mám už radši sklapnout?

Ona: Jo.

To je pokrok přímo seizmických rozměrů. Když jsem ochutnala ten krevetový hnus, podařilo se nám dokonce spolu chvíli příjemně mlčet. Dora to přerušila tím, že přistoupila k velikému zrcadlu na skříni a začala se v něm prohlížet. Kupodivu se přede mnou vůbec nestyděla. Přesně to dělávala, když byla ještě hodně malá – nakrucovala se a natáčela před zrcadlem, důkladně zkoumala svoje vlasy, pleť a tělesné křivky. Ovšem že tehdy to mělo objevitelskou příchuť, zkoušet všemožné tvary, jaké její tělo dokáže vykouzlit, a prozkoumávat záhadné části svého fyzického já, na které jen těžko dosáhla zrakem, jako byly záda, uši nebo nosík. Tajemství a nová místa. Vůbec nejvíc vzrušující na tom bylo to objevování a její zvědavost neznala mezí.

Tady a teď jsem však byla svědkem studia zcela odlišného druhu. Zatímco centimetr po centimetru lustrovala svou zjevně neuspokojivou tělesnou schránku, v obličeji se jí pomalu usazovaly chmury. Bylo vidět, že je přesvědčená, že na ní není vůbec nic v pořádku. Nic. Štípala se, plácala a píchala do všemožných nedokonalostí, dokonce i ramena a prsty na rukou se jí hnusí a urážejí ji. Vyděsilo mě, když jsem viděla, jak sama sebe nenávidí. Hnusí se jí vlastní odraz v zrcadle.

Paradox je samozřejmě v tom, že Dora je krásná. Vím, je to moje dcera, a možná že jisté nedokonalosti jen příliš snadno přehlédnu, protože – proč asi? – jsou naprosto stejné jako ty, které jsem před lety viděla sama na sobě? Buclaté tváře, tučná kolena, kypré boky. Dnes už vím, že tohle všechno je na mladých dívkách NESMÍRNĚ půvabné, ale kvůli egocentrické zaslepenosti mládí to prostě nevidíme.

Dora je skutečná kočka, báječná, temperamentní mladá žena s tak nízkou sebedůvěrou, že na sobě nevidí kouska čehokoli dobrého. Vždyť by stačilo jen tak málo. Slůvko obdivu. Špetka. Základ, na němž by mohla stavět. Nesměle jsem se pokusila její sebeúctu nakopnout tím, že jsem jí – zcela popravdě – řekla, co vidím: energickou, zdravou, zářivou dívku s překrásným tělem a andělskou pletí.

Když už se mi naskytla tahle ojedinělá příležitost a Dora jakžtakž naslouchala, neopomněla jsem jí zopakovat své výhrady k tomu, že si pořád odbarvuje vlasy. Že je smutné, jak si je ničí, že vypadají jak sláma, působí lacině a že mám radši její přirozenou hnědou barvu i kudrliny. Když nad tím tak uvažuju, možná jsem nezvolila nejvhodnější způsob sdělení – vylétla totiž jak čertík z krabičky. Ano, určitě jsem na to mohla jít jinak a lépe – možná přestat, dokud jsem byla na koni a ona poslouchala.

Buď jak buď, aspoň o něco jsme náš vztah utužily a při troše štěstí na to Dora nikdy…, doufejme…, nezapomene…

TŘINÁCT / Dora

Díky moc, mami, můj život je kvůli tobě v troskách. Jsem ráda, že máš chřipku, nic jinýho si ani nezasloužíš, a doufám, že se nakonec udávíš vlastníma hlenama. A já káča pitomá ti kupuju čipsy! Ty jsi ale odpornej sobec! Jak se opovažuješ vystavovat mě takovýmu stresu? Jako kdybych v tuhle chvíli nebyla do prdele už tak dost vystresovaná. Ze zkoušek, z přijímaček na vejšku, z konkurzu do X Factoru, ze Sama, z prachů, z kreditu do mobilu, z fotek na Facebooku a ona si klidně dovolí k tomu všemu přidat ještě stres z pitomejch vlasů!

Mám toho věčnýho vysvětlování zatraceně plný zuby. Poslouchej, ty hlupaňo – JÁ SI MUSÍM BARVIT VLASY!! Když má na naší pošahaný škole někdo kudrnatý hnědý vlasy, NIKDO s ním do řiti nemluví. Šmytec. Seš malomocnej. Seš retard. Seš malomocnej retard s kudrnatýma hnědýma vlasama. A klidně rovnou chcípni samotou a trýzní, protože tomu nakonec stejně neutečeš. Tak si vyber, mami – blond, nebo smrt?!

Možná bys byla raději, kdybych chcípla, aby ses nemusela v jednom kuse dívat na tu moji „počůranou slámu“? Jo, tvůj podělanej život by byl najednou mnohem lepší. Jen to přiznej, mohla bys udělat kus práce a pohnout se svojí knížkou, kdyby tě v jednom kuse nezdržovalo to otravný – jak se tomu nadává? – jo jasně – DCERA!!!

Soráč, že žiju, soráč, že dejchám – soráč, že tě uráží moje páčo a můj ksicht a všechno ostatní, co se ti při pohledu na mě a mý tělo hnusí. Už je asi pozdě, aby ses mrkla do katalogu a vybrala si dokonalejšího potomka, co? Pak bys mě mohla vrátit a objednat si bezchybnou dcerunku s ideálníma hnědýma kudrlinama, co vypadá jak chodící záchodová štětka a spolu s tebou přesně zapadá do tvojí představy zdánlivě dokonalé rodinky. Bůh chraň, aby dětská cvokařka měla dítě s tak odporným defektem. Blond vlasy – jak nechutné!

A přestaň mi říkat, že jsem „pozérka“. NEJSEM. Možná tak vypadám zvenčí, ale to nic neznamená. Skutečný pozérství vychází zevnitř, což teda není můj případ, kdyby ses vůbec někdy obtěžovala zastavit a podívat se. Vevnitř, máti, jsem naprosto přirozená. Jsem přirozená na 143 %. A co ty?!

ČTRNÁCT / Oscar

Kdo by si byl pomyslel, že se z prostého omylu vyklube brána k mojí osobní nirváně? Kdo mohl předvídat, že se ve čtvrtek – a v Pangbourne – přihodí něco tak nesmírně úžasného? Ale posečkejme, vždyť kvap je úhlavní nepřítel rozkoše, a já chci ten dnešní zázrak vysvětlit od samého začátku.

Máti je vskutku kouzelně starosvětská. Tomu, jak se brání všem „hypermoderním“ technologiím, mi nezbývá než se obdivovat. Sám dost významně odolávám, ale již jsem uvykl jejich nevyhnutelnosti a dokáži poznatků a výhod, které písíčko přináší, náležitě využít. V těchto matoucích časech, které tak neprozřetelně označujeme za „moderní“, jsme všichni do jednoho – víceméně – barbary, ale takový už je život a upřímně řečeno bez hněvu pana Giliconea, cholerického učitele informatiky, se skutečně obejdu. Není nad to, udržovat ho pěkně v klidu. Je-li rozlícen, představuje nebezpečí a dokáže mi ze života učinit nesnesitelné peklo. Zvlášť když se rozhodne uvalit na nás přísný režim spočívající v pobytu po škole a omezeních o přestávkách. Vždyť ty jsou koneckonců mou jedinou možností, jak se scházet s Kouzelnými.

Copak, copak, můj milovaný deníčku, snad se neptáš: „Kdo jsou to Kouzelní?“ Nuže, jelikož jde o uzavřený, tajný elitní spolek, správně bych ti neměl vůbec nic prozrazovat. Avšak pomyslím-li, že až se jednoho dne proslavím, budou tyto nevalné spisky nepochybně vydány jako tlustospis nemalého významu, měl bych tě do celé věci zasvětit. Ale snažně tě prosím, nikomu ani muk, neboť samotné heslo Kouzelných zní „semper arcanus“, což znamená, že kdo promluví, jednou provždy zhyne. A to já nemohu. Ne, ne. Je toho tolik, co mohu světu nabídnout; jsem několik chodících svazků ve foliovém formátu. Nesmím o sebe svět připravit, to by bylo vrcholně sobecké.

Takže, Kouzelní. Založil jsem tento spolek jako tajné kolegium vyvolených. Vytipovat potenciální členy v naší škole nebylo nikterak těžké, protože jestli je tam něčeho trvalý nedostatek, pak je to právě forma jakékoliv výlučnosti – zvlášť u lidských bytostí. Nakonec se jejich počet ustálil na čísle tři. Včetně mé maličkosti. Já jsem předseda. Roddy Hargreaves z mého ročníku je místopředseda a dalším členem je Wilson z devítky. Roddy našemu radostnému spolku přispívá výjimečnými znalostmi z oblasti muzikálu a vlídným důvtipem spolu s uměním hry na fortepiano.

Wilsona opravňuje ke vstupu jedna jediná věc – jeho oslňující krása. Jako by se do devítky snesl rovnou z nebe. Není přece možné, aby někdo tak přenádherný pocházel z pouhých smrtelníků druhu homo sapiens. V jisté fázi se na jeho stvoření museli podílet i andělé.

Já samozřejmě dávám vplén sám sebe. Všichni se shodujeme, že to je samo o sobě víc než dost.

Za příznivého počasí se scházíme každou středu na mýtině u starých tenisových kurtů. Je-li sychravo, uchylujeme se do kumbálu v zadní části velké tělocvičny, kde je uskladněno tělocvičné nářadí. Pro náš účel je to prostorově dostačující. Naše typická schůzka začíná heslem (obvykle jméno toho nejkouzelnějšího člověka, který se v daném týdnu objeví ve zprávách) a po něm následuje patnáctiminutová rozprava o všem, co nás okouzluje. Nakonec přísaháme věrnost Afroditě, té nejúchvatnější ze všech starověkých bohyní, jeden druhého letmo políbíme na tvář a spěcháme zpátky do třídy. Vůbec nepochybuji o tom, že díky tomuto rozkošnému rituálku je pro mne pobyt na tom příšerném, ordinérním místě označovaném jako škola aspoň o něco snesitelnější. Patří to k mým největším radostem a je to naprosto nezbytné pro mé přežití.

Takže, znovu opakuji, za žádnou cenu nestojím o to, zavdávat panu Giliconeovi důvod, aby mi znemožnil se s Kouzelnými sejít, protože jeho tresty se odehrávají zásadně o středečních přestávkách. A tak se vždycky snažím do puntíku splnit vyčerpávající požadavky, které na nás „Guma“ Gilicone v domácích úkolech z informatiky klade. Toto je ten hlavní – a zároveň jediný – důvod, proč používám počítač. Přesto si vůči němu zachovávám jistý odstup. Pravidelně sedám ke Googlu, abych vyzvěděl, kdo si zaslouží označení Kouzelný – a opakovaně je mi jako nejpřijatelnější verze nabízen kdosi jménem Paris Hilton. S tím tedy nesouhlasím.

I se svou elementární počítačovou gramotností máti stonásobně předčím. Podle mého se to nikdy nezmění, protože už je beznadějně, nezvratitelně věkovitá. Je k nevíře, že v říjnu – pokud se toho tedy dožije – oslaví padesáté narozeniny. Padesáté?! Můj ty smutku. Je vůbec možné, aby za nějaký čas po tomto datu nezačala být svému okolí na obtíž?

Kdyby náhodou ochořela, nabídl bych jí samozřejmě svou pomoc, ale pouze seč by moje bavičské a společenské síly stačily. Kupříkladu bych jí s neskonalou radostí předčítal literární klasiky nebo ji obveseloval nejnovějšími společenskými skandálky a zlomyslnými drby. Za nic na světě bych se jí nedotýkal či se jakkoli staral o její základní tělesné potřeby. To je práce pro ženy, manžely a placenou výpomoc. Nikdo z Kouzelných by neměl být nucen vykonávat tak podřadné a potupné služby. Máti by si to stejně nepřála. Zbožňuje, když ji bavím, a přesně to bych také dělal. Kvůli nám oběma jen doufejme, že se u ní nemohoucnost dostaví spíš později než dříve.

Takže, teď k onomu přešťastnému „prostému omylu“. Kvůli matčině chatrnému zdraví a nedostatečné zběhlosti v moderních technologiích jsme se tento týden já a Dutohlávka Dora dohodli, že jí budeme střídavě vyzvedávat materiály z práce. Dnes byla řada na mně. Tatík mi u snídaně jasně řekl, že se tam mám po vyučování zastavit, a když jsem se poslušně dostavil na místo, zjistil jsem, že Dáreček Dora už se usadila na recepci a zmíněné složky již omylem přebírá. Je možné, aby nějaký smrtelník žil, dýchal, chodil a mluvil bez použití mozku? Jestli ano, pak je Dacanka Dora opravdu ohromujícím příkladem.

Mezitím jsem se jí neodkladně pokusil vysvětlit, že si spletla den a má službu až zítra. Ona však zůstala ke všem rozumným argumentům hluchá a trvala na tom, že je v právu. Možná jsem vyšší, silnější a bezesporu inteligentnější než ona, ale Dodo Dora je bohužel neurvalejší a neumí se ovládat. Celoživotní zkušenost dlážděná bolestí a občas i zanícenými štípanci a rankami mi je dostatečným ponaučením, abych se od ní držel dál a nechal ji vždy vyhrát. Tak aspoň mohu vyváznout se zdravou kůží (oči, vlasy a všechny končetiny nevyjímaje). Dávám přednost civilizovanějším způsobům jednání. Ježto měl přijet tatík a určeného kurýra – tedy mě – vyzvednout, rozhodl jsem se vyčkat, zůstat s Děrohlavou Dorou a nechat se odvézt domů.

A tehdy můj zrak poprvé padl na Noela.

Ach, to sladké pokušení. Právě když jsem žil v přesvědčení, že Wilson je dokonalým ztělesněním krásy, objevil se Noel a já jsem byl nucen zeptat se: „Je krása dostačující?“ Až do dnešního dne byl Wilson vskutku dostačující. Pouhý pohled na něj ukojil mé vilné chutě. Jenže Noel…

Ach Noeli. Kde ses tady vzal? Snad ti nedal sám Santa Claus tak výstižné jméno a nepřivezl tě na Štědrý den na svých saních až z Nového Zélandu, abys mohl být tím nejtřpytivějším dárkem ze všech? Surový, huhňavý novozélandský přízvuk mě zpravidla nechává chladným, ale ve tvém podání, Noeli, se z něj stala přelíbezná árie. Med. Elixír. Jaká byla naše první slova? Ó ano:

„Ještě jsme se s tvou mámou neviděli, ale už se těším, až ji poznám. Tady jsou ty složky, které chtěla. Vyřiď paní Battleové moje pozdravy.“ Ano. Ano, Noeli, vyřídím. Udělám, oč žádáš.

Deníčku, dovol, abych ti o něm všechno vypověděl: Noel je vysoký, statný a blonďatý. Ne jako Darebná Dora. Přirozený blond. Jako Marilyn Monroe. Nebo archanděl Gabriel. Nebo jako Adonis. Myslím, že je mu kolem třiceti, a má dobře řezanou bradu a plná ústa. Jeho oči zeleně září jako dužina plodu kiwi. Honosí se plátěnými kalhotami. Plátěnými! V Pangbourne! Aleluja! Jak božské. Mé modlitby jsou konečně vyslyšeny. Zdá se, že ho nic nedokáže vyvést z míry, dokonce ani představa těsné spolupráce s máti, která dokáže pořádně nahnat i těm nejchrabřejším z nás. Podal mi ruku a nepřeháním, když řeknu, že nám oběma po těle kradmo přeběhl záchvěv vzrušení. Přeskočilo mezi námi cosi tajemného a významného. Cosi, co vypovídalo o zázracích, které se mají teprve stát… „Velice mne těší, pane! Smím vás seznámit se vším, co je zde vůkol kouzelné…?“

PATNÁCT / Dora

Panebože na nebi. Můj bratr je debil na en-tou. Máma sice říká, že je výstřední nebo co a že je to jen takový období, ale je to děsnej trapák. Nemůžu uvěřit, že jsme příbuzní. Zvlášť dneska. Sprdnul mě jak alíka kvůli tomu, kdo je na řadě a má mámě vyzvednout složky z práce. Blbeček. A pak, když nám je ten novej borec přinesl, stál tam jak tvrdý Y a ani nepípnul! Díky moc, Pete, žes jako nechal mluvit jen mě. Vždyť ten týpek se jen snažil bejt milej.

Je Australan nebo co – vypadá a mluví jako starej Krokodýl Dundee.

„Páni, vy jste ale vysocí!“ řekl. „To bych v Anglii nečekal, ani nevím proč.“

Co jako čekal? Trpajzlíky? Jako za viktoriánský doby nebo tak něco?

„Vaše máma je taky vysoká?“

Peter neodpověděl, vůbec nepromluvil, akorát na něho čučel jak podělanej puk, a tak jsem musela říct: „Ano, hodně vysoká. Taková menší žirafa.“

Naštěstí se tomu zasmál, páč máti nám kladla na srdce, abysme byli milí, páč s ním bude muset celej rok spolupracovat.

Byla tam i nová holka jménem Veronica, kterou má zas na krku George. Je fakticky moc hezká a vůbec. Měli ji přidělit mámě – proč se nedávají holky k holkám a kluci ke klukům?

Je vidět, že se George před Veronikou rád předvádí – brejlí na ni zblízka přes vršek obrouček, jako že nemá oči pro nikoho jinýho než pro ni. Je to trochu děsivý. Jednou na mě přesně takhle koukal a málem mě z toho kleplo. Je to strašidelný. Přijde mi, že se akorát naparuje. Jako „Já jsem tady šéf, jasný? A ty budeš dělat, co ti říkám“, No, můj šéf to není, a beztak, prober se, Georgi, vím, že máš jako manželku, Jess, pamatuješ? – protože to ona mi jako v desátý třídě pomohla s referátem o Shakespearovi. Je moc milá, tak proč tady tak očumuješ Veroničiny megakozy? Pitomečku jeden! Můj šestnáctiletej brácha-exot je jako vyspělejší než ty! Chovej se do prdele jako dospělej. Jako táta. Ten by se v životě k ničemu takovýmu nesnížil. Možná proto, že na sebe furt neupozorňuje. Jemu je fuk, když si ho nikdo nevšímá. Má to tak rád. Pan Průhledný.

Táta dneska udělal k večeři fajitas. Mmm, panebože na nebi, ty jo, já je prostě jako ZBOŽŇUJU. V klídku bych se za tortillu i provdala, kdyby to šlo. Mňam, mňam. Páč tortilly jsou k sežrání a v životě by vás jako nezklamaly ani neodkoply nebo tak.

Dnes jsem potkala Sama. O polední pauze si v pekařství kupoval párek v těstíčku. Bože, jo, tohle jsme přece dělávali spolu a on si jako vždycky vybral ten nejvíc spálenej. Ty má nejradši. Prohlásil, že to jsou takoví vyděděnci světa párků, ty nemilovaný, co nikdo nechce, jako kdyby spáchaly bůhvíjakej zločin proti vypečenosti.

Sam vždycky vystupoval proti bezpráví, a to byl jeden z důvodů, proč jsem se do něj zabouchla, přestože Kitty Cooková, hlavní pozérka v našem ročníku, prohlásila, že je to záprtek. Jenže ona ho nezná tak jako já, protože jediný, na čem jí záleží, je jak kdo vypadá. To je ale povrchní, co? Mimochodem, ona je pozérka a hlavní pravidlo pozérství je, že musíte bejt povrchní. Hloubka se nevyžaduje. Musí do vás prostě bejt jako vidět. Jsem možná blondýna, ale mě tak jednoduše neprohlídnete…

Tak jako tak bylo divný Sama vidět. Nevím, no. Jako kdyby věděl, že tam jsem, ale nemohl se na mě prostě tak ňák podívat. Vytáhl mobil a začal do něj mluvit, jen aby se se mnou nemusel bavit. Dělal, že mu právě někdo volá, jenže ve skutečnosti nevolal, protože bych musela slyšet jeho vyzvánění, což je melodie z Mission Impossible. Má ji nastavenou pěkně nahlas a nikdy nepřepíná na vibrace. Prostě se zničehonic zjevně začal vykecávat s nikým…

„Jo? OK. Jo. Budu. Jo. Fakt? OK. Jo. Jo. Jo. Já taky. Jo. OK. Jo……… Jo.“

Bylo to děsně trapný. Je mi to jasný, Same. Nechceš se mnou mluvit. Fajn. Myslím, že se stydí nebo tak něco, že se mnou chodil. Možná jsem póvl, jasně, ale nemusíš se proto chovat jako kokot, Same. Já se nestydím, že jsem s tebou chodila, a přitom máš nohy jako skřet! V životě bych mu to nedávala sežrat, tak proč se ke mně tak chová? Skoro by bylo lepší, kdyby se mnou jako mluvil a řekl něco vážně hnusnýho, než když mě takhle zasklívá. Jak mi asi tak má bejt? Tak akorát na blití. Přesně tak mi teda je.

Abych řekla pravdu, fakticky je mi na blití. Je mi šoufl od žaludku. Zamotala jsem si do tortilly pár Peterových krevet a mám takovej pocit, že byly prošlý. Myslela jsem, že krevety z ledničky se dají jíst kdykoliv. Táta tvrdí, že minimální doba trvanlivosti se na zboží uvádí, jen aby měli zákazníci nahnáno. No, tak díky za útěchu, tati, ale cítím v těle strašný pochody. Jdu si lehnout.

ŠESTNÁCT / Mo

Jsem úplně hotová. To byla noc. Ke konci té chřipky je mi dost mizerně. Děcka mi přinesla z práce nevyřízené složky, a tak jsem se do nich večer v posteli pustila, i když mi ještě pořád třeští hlava. Manžel připravil kolosální grog s hřebíčkem a whisky a brzy jsem začala podřimovat…, když vpadla dovnitř Dora a rozpoutala tak jako každý večer bitvu.

Myslím, že ji pořád ještě trápí, co se stalo s tím přítelem na Silvestra, ale o tom mluvit nechtěla. Svůj dnešní výpad zahájila patetickým kázáním na téma nutnosti nechat si už tak dokonale zničené vlasy zvýraznit dalším melírem a pak mě obvinila, že jsem z ní onehdy udělala blba, když jsem jí řekla, že je krásná.

„Ty víš vždycky všecko nejlíp, že jo? Já ten pitomej melír prostě potřebuju. Je to to jediný, co odvádí pozornost od všech ostatních ohavností na mým těle. Podívej se na moje nohy, jak jsou vypasený! Jsem prostě jako fakt odporná. Jsem tak tlustá. Jen se podívej na moje podělaný boky. Vypadám, jako bych na nich nosila boky ještě někoho jinýho. A moje paže! Proboha, jsou tak úděsný, vypadají jako fláky masa nebo co. A moje chodidla? Jen se na ně podívej. To nejsou chodidla, ale dva pláty sulcu. Žádnej sulc…, chci říct podělaný hovězí vnitřnosti…, jak se tomu říká? Pajšl! Dva pláty slizkýho pajšlu. S nehtama. Humus! Jestli nevidíš, jak nechutně vypadám, musíš bejt jako slepá, hluchá a úplně pitomá. A jestli nic z toho nejsi, musela sis aspoň všimnout, že jsem do prdele jen ubohá zrůda, takže když mi tvrdíš opak, seš akorát pořádná lhářka, že jo?!“

Buď jak buď, všechno je to prostě moje vina. Jak je vidět, za to, že si připadá k ničemu a ošklivá, můžu já. Když na ni Manžel zezdola houknul, že má hotové fajitas, vyřítila se z pokoje, ale ještě než odešla, mrskla po mně přes rameno poslední urážku – „Je mi z tebe nanic, ty prolhaná mrcho.“ Hezké.

Nuže, poté, co jsem si připomněla a sama sebe ujistila, že tyhle iracionální slovní výpady jsou jen zhmotněním jejích vlastních nejistot a že tím, že je po mně vrhá, si ulevuje, a také že mě může ponížit, jen když se nechám, jsem se párkrát zhluboka nadechla a povedlo se mi znovu usnout. Netuším, v kolik hodin se Manžel vplížil do postele, ale vím, že tam byl, když mě někdy kolem čtvrté ráno zničehonic probudily Dořiny vzlyky: „Mami, mami.“

Rozsvítila jsem lampičku a zjistila, že stojí u mojí postele, celá se třese a pyžamo má pokryté krevetovými zvratky. „Já jsem se poblinkala, mami!“ Najednou jí znovu byly dva roky a vcukuletu jsme se obě přenesly zpátky do doby před nějakými patnácti lety. Manžel vyskočil z postele a bez jediného slova šel ten svinčík uklidit. Já jsem napustila horkou vanu s dětskou pěnou do koupele, vysvlékla ji a posadila do bublinek. Hladila jsem ji po vlasech a mydlila jí záda, zatímco její štkaní pomalu sláblo a měnilo se v nářek a pak v pláč, který přecházel v pofňukávání, to zas v občasné zakňourání, až se nakonec úplně uklidnila. Vyprala jsem jí v ruce noční košili a žasla nad neuvěřitelným množstvím maličkých krevet, které v té spoušti byly. Zasrané krevety.

Osušila jsem ji, a dokonce jsme se i chichotaly, když jsem ji celou pudrovala svou báječnou velkou růžovou labutěnkou, kterou jsem dostala na Vánoce od Manžela. Když jsem jí přetáhla přes hlavu jednu ze svých starých nočních košil, hihňaly jsme se nanovo. Vypadala v ní tak drobounce. Manžel přinesl sladký čaj a já jsem ji zachumlala pod peřinu v její čerstvě povlečené posteli a políbila na dobrou noc. Takže tamten vztah – mezi matkou a batoletem – zůstal nedotčený… Zajímavé. A moc milé. Jsem úplně vyšťavená, jak citron.

SEDMNÁCT / Dora

Celou noc jsem házela jednu šavli za druhou jak carskej důstojník. Dneska zůstanu v posteli. Táta zavolal do školy, aby mě omluvil. Řekli mu, že pokud doma udělám nějaký úkoly, abych nebyla moc pozadu, tak je to v pohodě. Jedinej fakt velkej úkol, kterej mě čeká, je složit písničku do hudebky. Měla by to bejt hračka, páč si jako v jednom kuse něco prozpěvuju. A jestli umí složit pitomou písničku i holčičí kapela jako The Saturdays, svedu to stopro i já! Správně jsme s tím měli začít v minulým pololetí, jenže to jsem neměla kdy. Teď mi zbývá čas jen do příštího pátku, kdy vyprší termín odevzdání.

Myslím, že napíšu něco o lásce nebo tak a o tom, jak člověku zlomí srdce, když dostane kopačky. S tím se jako naprosto ztotožňuju. Možná by to mohlo začínat nějak takhle:

Ach bejby, jsem tak smutná

Ach bejby, tobě je to ale putna

Budeš litovat, žes mě nechal jít

Nikdo už tě nebude milovat tak… móc.

Refrén by mohl bejt následovně:

Miluju tě tak móc, tak móc.

Miluju tě tak móc… ou jé.

Miluju tě tak móc a móc a móc

Miluju tě fakt móóóóc.

Možná bych do toho mohla šoupnout kousek rapu, něco ve stylu Aleshy Dixonové, jako třeba:

„Řekni, bejby, řekni mi pravdu – co to kotě malý, jak tě asi balí? Je na mým místě a já fuč. Jen si v noci brečet zkus. Pojď, bejby, zkus si mě tu najít. Pojď, zlato, jen si mě najdi – bulím tu jak alík. Jdi do toho!“

Jo, myslím, že to by šlo. Možná to bude chtít ještě druhou a třetí sloku. Tak jo, to by bylo, takže si můžu přečíst nový číslo časáku Heat nebo se v telce mrknout na Půdu plnou peněz, což je reality šou o tom, co všecko se dá najít na půdě a zpeněžit. V poledne se má za mnou zastavit táta, aby mi něco uvařil a zkontroloval, jak mi je, protože máma je furt v posteli. Když se mě ptal, co bych chtěla k obědu, řekla jsem, že Pop Tarts. Fajn, kývl, ale mámě ani muk. Musí je skočit koupit, protože máma s nima odmítá bejt pod jednou střechou, že prej stačí pouhej dotyk a otrávíte se, protože obsahujou ňáký šílený náhražky cukru nebo jedy. Táta bude muset jít do Teska a propašovat je do bytu. Jak daleko to má z práce do Teska? Netuším – nemám ani páru, kde vlastně pracuje. Mám takovej pocit, že někde na druhý straně Readingu nebo co. Dělá něco s počítačema, že jo? Stejně ty Pop Tarts stopro sežene. O tom žádná. Když táta něco slíbí, tak to dodrží. Do oběda zbývají ještě 3 hodiny a 55 minut. Začíná odpočítávání do příchodu sladkejch toastíků.

Vlastně bych si mohla dát pár čokopiškotů, abych to ňák vydržela…

OSMNÁCT / Mo

Pořád jsem v posteli. Mám příliš mnoho času na přemýšlení. Jsem přesvědčená, že stojím na prahu menopauzy. Perimenopauza. Tak trochu si připadáte jako ve startovních blocích – víte, že každou chvíli se ozve výstřel, ale zatím vás obchází jen nejistota a dostanete pár varovných signálů.

Je to úplně jiné, než jsem si představovala. Souvisí to především s mozkem a myšlením. Zdá se, že ke zpracovávání informací používám zcela odlišné metody. Takové, co počítají s malým, leč patrným množstvím ztráty paměti nebo jistým zmatením, které jsem na sobě nikdy dřív nepozorovala. Je to, jako bych tak trochu počítala s tím, že jsem kapánek pomalejší. Například vím, že je pro mě poněkud obtížnější zvládat deset myšlenkových pochodů současně. Osm ještě zvládnu, ale deset už je nad moje síly.

Potíž je částečně v tom, že si to odmítám připustit, zvlášť v práci. Co mám asi tak říct?

„Georgi, můžeš na slovíčko? Chci tě jen krátce upozornit, že už nejsem tak chytrá ani rychlá jako dřív, a vím jistě, že se to bude jen skokově a podstatně zhoršovat. Jasné?! Fajn.“

Jako bych existovala v růžové mlze, která mi tak trochu rozostřuje hrany. Paradoxně až teď si uvědomuju, že ty mám na sobě ráda ze všeho nejvíc. Představují totiž křehké a riskantní okraje mého duševního útesu, kde se cítím nejméně zkušená a nevyrovnaná. Právě na nich experimentuju, jsou to polohy, kde jsem malinko pomatená a dost vyděšená. Připadá mi, že ta mlha mě tlačí zpátky k bezpečnějšímu, odolnějšímu středu útesu, kde mám dobrou oporu ve svých návycích a známém prostředí.

Nejvíc mě na tom znepokojuje asi to, že se nezadržitelně blíží chvíle, kdy mi dojde, že jsem možná narazila na svůj strop. Až doposud jsem nikdy nepochybovala o tom, že své mantinely dokážu posouvat, jak intelektuálně, tak i fyzicky. Teď jsem možná pomalu – a bezděky – dosáhla hranice, za kterou už se nikdy nevydám. Jako ti mamutí žraloci v obřích akváriích, co neustále plavou těsně kolem skla, dívají se skrz něj, ale nikdy se nedostanou na druhou stranu. To je vážně krutý žert přírody. Mám dost silné svaly, jsem zocelená dlouholetými zkušenostmi, mám dokonce slušnou dávku prozíravosti, ale to sklo je příliš tlusté. Potud, co se týká hlavy. Pokud jde o tělo, to je něco jiného. Zatímco zatemňování mozku probíhá pomalu, nenásilně, téměř nepostřehnutelně, tělesné změny se dostavují s děsivou rychlostí. Vlastně se to celé seběhlo v jednom dni. Přesně před čtrnácti dny v úterý.

Stoupla jsem si před zrcadlo, abych si namalovala nějaký obličej. Když jsem si začala jemně nanášet hydratační krém, uvědomila jsem si, že tu tvář, co na mě kouká ze zrcadla, tak úplně nepoznávám. Bylo v ní sice dost známých stop, které mě ujistily, že jsem to ve skutečnosti já, jenže… co ty faldy, trhliny, spousta červených žilek a fleků a rozšířené póry? Komu tohle všechno patří? Okamžitě mi došlo komu – Pamele. Mojí zatracené matce. Mockrát jsem tuhle topografickou mapu měla před očima, ale nikdy ne v zrcadle. Ne že bych měla něco proti tváři vlastní matky; jde jen o to, že patří k ní, a ne ke mně.

Natočila jsem si k sobě zrcadlo zvětšovací stranou a zažila něco, co se dá popsat jako nefalšovaný horor. Takové to zděšení, při kterém máte pěkně stažený zadek. Co je tohle za novopečené peklo?! Tolik změn najednou. Nic z toho jsem si takhle vůbec nepředstavovala. Jasně že jsem čekala povislou pleť a vrásky, ale ne v téhle formaci. Moje rysy vypadaly, jako kdybych nechala obličej přes noc ve svěráku. Většina vrásek připomínala hluboké strouhy, táhnoucí se přes celý obličej odshora dolů. Co to má být?! Průrvy po stranách nosu, úst i brady, rozsedliny na čele, a co je vůbec nejpodivnější – obrovské vertikální rýhy na víčkách, od obočí až k řasám. Cože?! Tohle jsem v životě na nikom neviděla. Vypadám jako střecha z vlnitého plechu. Jsem speciálně navržená k tomu, abych čelila prudkému dešti. Na mou tvář si žádný slejvák nepřijde, to si pište. O to se postarají okapové roury a žlaby v mojí tváři.

Taky vypadám, jako by mi narostla ještě jedna víčka. Hned nad těmi mými. Jako kdyby mi kůže přetekla jako horká láva přes obočí a teď se rozlézala přes řasy, které tu váhu sotva unesou. Odkud se všechna ta kůže vzala? Copak se ukrývala ve vlasech nebo za ušima a čekala, až budu mít na krku padesátku? No, ani ne tak na krku, jako spíš na víčkách. Můj obličej vyhlásil kapitulaci. Ještě před čtrnácti dny jakžtakž vzdoroval, ale teď už touží jen po trvalém odpočinku. Musím přiznat, že mu to nemám za zlé. V minulosti se pěkně nadřel, vezmeme-li v potaz střídání všemožných grimas a výrazů. Nemluvě o tom, že se na něm podepsaly vlivy počasí.

Takže ve tváři teď mám obličej svojí matky.

Mám ji snad celou dobu v sobě? Choulí se mi pod kůží, těsně pod povrchem a s tím, jak čas odlupuje jednu vrstvu za druhou, se dostává stále víc a víc nahoru, jako když sfinga vystupuje z písku? Nevím, co si o tom mám myslet. Celý život jsem se ji ze sebe snažila vymýtit. Dělám všechno pro to, abych nakonec nebyla jako ona. V mnoha ohledech je dobrý člověk, ale nechtěla jsem zdědit její nedostatky. Chtěla jsem je vzít na vědomí, pojmenovat a pak změnit. Chtěla jsem jít dál, dál než ona, vytvořit si svou vlastní osobnost a své vlastní místo na zemi.

Některé z jejích stránek, které jsem chtěla pozměnit, vlastně ani tak nejsou nedostatky, jako spíš povahové rysy, které mi jdou na nervy: její nekonečná tolerance; její pasivní smířlivost; to, jak ji přitahují tragédie a trauma, i její zdánlivě neutuchající schopnost se vším si poradit. Je ode mě směšné a nehezké, že mě to rozčiluje. Jenže je to tak, a teď ještě ke všemu zjistím, že všechny ty roky prostě číhala uvnitř mého těla. S každým dnem se víc a víc zhmotňuje, takže mi nakonec schlamstne celé tělo. Mou povahu, osobnost, duši i ducha stráví obří mateřská stvůra. Celé ty roky mě pomalu a vytrvale, aniž bych o tom věděla, požírá parazit gigantických rozměrů a nakonec mě zhltne.

Ach bože, buď mi milostiv – vím, co to do prdele znamená! Znamená to, že jsem s ní spojená. Vážou nás pevná pouta. I po všech těch letech. Ať se mi to líbí, nebo ne. Jsem spoutaná opratí. Ale jsem v pasti? Ne, protože v tu chvíli se hlásí o slovo moje svobodná vůle. Nechat si na obličeji narůst její tvář jako takovou mateřskou masku je jedna věc (a nic zas tak hrozného – má vlastně docela hezkou, půvabnou tvář –, pokud si libujete v hlubokých svislých vráskách po kotníky), ale nemusím se jí přece rovnou stát. Jsem přece dospělá. Zdánlivě. Můžu být, kým chci, a já chci být výhradně sama sebou. Takže jdi mi z cesty, Pamelo, teď se prosadím já!

Prozatím hodlám utratit nehorázných osmdesát liber za zázračný krém, který stejně nebude fungovat, čehož jsem si dobře vědoma, a pokusit se tak utěsnit některé z těch hlubších trhlin v mojí ubohé rozpraskané tváři. Když utratím tolik peněz, aspoň se budu cítit líp. Aspoň se tak budu aktivně bránit. Koneckonců já za to stojím…

Ach kristepane. Nebo ne?!

DEVATENÁCT / Oscar

Nepozřu jediné sousto. Nezamhouřím oka. Sotva dýšu. Můj život nestojí za to žít. Jsem pouhý stín svého starého já. Do měsíce se nepochybně ztratím před očima. V duši mám jen svár a bídu. Vzdal jsem se svého srdce. Zcela. Jen nahlédněte do mého nitra a zjistíte, že tam zeje průrva ve tvaru srdce, díra, ve které bývalo to moje. Ale už není. Bydlí u někoho jiného. U někoho, kdo má jen mizivé nebo spíš žádné ponětí o tom, že mi ho ukradl. Lapka, nic netušící zloděj. Zloděj mých citů. Ten div divů. Ten moudrý, sladký, okouzlující ,milý urozený muž. Troufnu si zmínit jeho jméno? Troufnou si mé rty jeden sladký taneček kolem jeho jména? Ach, jsem jen pošetilý, pošetilý chlapec. Ano. Troufnou. Jen do toho, rtíky moje, do toho. NOEL Jednou… dvakrát… a do třetice. Noel, Noel, Noel. Ach, ten závratný vír tance. Noel. Rty to řeknou polibkem. Noel. Ach, nenávidím každičký zbytečný okamžik, kdy ho nevyslovím. Noel. Je v něm cosi darebného… Noel. A taky andělského, smím-li tvrdit. Noel. Nechť umřu s jeho jménem na rtech a budu umírat šťastný. Noel. Dokonalý v každém ohledu. Noel, můj milý Noel. Je nesmyslné představit si život bez tebe, Noeli. Ach, když je člověk tolik zamilovaný, to poblouznění je nesnesitelné. Umírám kvůli tobě, Noeli, jen s tebou zažívám bezbřehé štěstí. Hrome, miluji tě. Miluji tě!

DVACET / Mo

Ještě mi není nadvakrát, nemám svou obvyklou šťávu, ale v žádném případě už nevydržím doma ani o den víc. Včera jsem se dokonce začala štítit zatuchlého zápachu, který vycházel z mého vlastního chorého těla i z mojí postele. Jsem přesvědčená, že po týdnu, kdy člověk hnije upoutaný na lůžku, od něj ta postel tu chorobu chytí a nasaje ji do své konstrukce a látky. Pokud se rychle neuzdravíte a z postele nevyskočíte, tak vám to vrátí i s úroky a znovu vás nakazí, ale desetkrát hůř, jako trest za vaše žalostné slabošství.

Každopádně jsem dnes vyrazila do práce. Moje nohy sice poněkud překvapilo, že se mají tak náhle a rychle uvést do pohybu, malinko se mi klepala kolena, ale sotva jsem usedla za volant, všechno se zdálo být jako vždycky. Stále stejná cesta kolem stále stejných obchodů, školy, kriketového hřiště a památníku válečným obětem. Občas mě napadá, jestli můj zrak neunavuje, že se před ním den co den míhají stále stejné orientační body. Myslím, že bych tu trasu zvládla projet se zavřenýma očima. Jasně že zvládla, vycítila bych, kudy mám jet, nebo ne? Mimoděk bych poznala, kdy a jak moc zatočit volantem, šlápnout na plyn, zastavit, znovu se rozjet. Jasně, problém by mohla představovat nevypočitatelnost ostatních aut nebo nevyzpytatelný chodec, ale jinak jsem si naprosto jistá, že bych to zvládla. Co třeba v neděli ráno, kdy venku není ani noha? Sebrala bych k tomu odvahu? Dokázala bych se takhle vyzkoušet? Našla bych v sobě dost nezodpovědnosti? Bylo by to pro mne naprosto netypické. Nebyla bych příliš vystrašená? Mám přece ráda bezpečí. Jak bych se asi zachovala, kdybych nebyla vystrašená? Kdybych nechtěla být v bezpečí a chovat se rozumně? Ano, pak bych to rozhodně dokázala. Rozhodně…

Ale zatím jsem jen seděla v autě a jela jako v kterýkoliv jiný den do práce. Těšila jsem se, že se zase pustím do terapie se svými klienty. Když většina z nich v minulém týdnu zjistila, že jsem nemocná, přeobjednala se na jindy. Chápu, že potřebují terapii, ale musím přiznat, že mě potěšilo, že si raději počkají, až budu zpátky. George za mě v nejnutnějších případech zaskočil a byl u toho i praktikant. Můj praktikant, ne ta jeho. To mě těší. Vážně si neumím představit, co by si asi někteří z mých náctiletých hochů pomysleli, kdyby se před nimi zjevila nesmírně obdařená a nedostatečně oblečená Veronica. Jak by se asi dokázali soustředit, kdyby měli před očima tohle? Hrozné je, že mám takové tušení, že ona by si jejich pozornost vychutnávala. Kéž bych dokázala obhájit její právo prezentovat se v práci, jak se jí zachce. Moje mínění o sobě samé by to bezesporu posílilo, ale copak se dá taková nezodpovědnost schvalovat?

Probůh, sklapni, Mo, a poslechni si, jak jsi zapšklá. Co když prostě je sexy, tečka? Znamená to snad, že by jí měl být zakázán výkon profese? Ne. Ovšem že ne, ale nemůžu se zbavit dojmu, že se k tomu nehodí bez ohledu na to, jak je chytrá, protože se vědomě rozhodla při jakékoliv interakci s muži nebo chlapci užívat svou účinnou ženskou sexuální moc. Nic jiného zjevně neumí.

Na vysoké jsme říkali, že mají „dvojí“ chování. Takové ty, co s klukama jednají prostě jinak. Zrazují své pohlaví tím, že se neustále chovají submisivním, škádlivým a koketním způsobem, čímž nás všechny vracejí o několik desetiletí zpátky. Žádný z těch signálů sem na toto konkrétní pracoviště nepatří. Vlastně na žádné pracoviště – tedy pokud se nejedná o striptýzový noční klub. Prosím tě, Veroniko, prokaž mi laskavost a neuč ty mladé muže, že s tebou mají komunikovat jen na frivolní úrovni. Prosím, prokaž svou moudrost, zahal své vnady a výstup kypré selky si schovej do ložnice, kde můžeš předstírat, co hrdlo ráčí. (Jsem osobně přesvědčená, že právě tam by se předstírat nemělo, ale… každému co jeho jest.) Aspoň ty triky nezkoušej v práci na mužské, o kterých moc dobře víš, že ti nemůžou odolat. Měj aspoň trochu úroveň. Nezavdávej skeptickým profesionálům jako já – a zvlášť mužům – příčinu, aby si tě zaškatulkovali jako povrchní koketu. Jako přelétavou, pomíjivou věc. Jako koťátko. Jako slabocha. Jako něco bezvýznamného. Místo toho zapoj svůj nedocenitelný intelekt a dokaž, že umíš vzbudit respekt a jsi hodnotná bytost. Bože – proč se tím tak užírám?! Místo abych v jednom kuse plácala o Veronice, měla bych se pustit do práce a zanechat ji jejím metodám. Jen ne s mými pacienty, díky.

Přivítala mě Lisa, která – pokud se tedy moc nepletu (nemyslitelné) – se chová ještě nevrleji než dřív. „Dobrej.“ Nevrlejší než Bubák po návratu z intenzivního kurzu pro příšery. Upřímně řečeno na psychologickou poradnu pro děti to není zrovna ideální první dojem. Tohle je vystupování ideální pro neohroženého dobrodruha, schopného přežít v každém prostředí. Čím dál tím víc připomíná nějaký nešťastný plod lásky dvojice světově proslulých dobrodruhů Beara Gryllse a Raye Mearse. Svazku, který si raději ani nechci umět představit… Hotová khaki invaze! Kousek po kousku vyměňuje svůj normální civilní šat za ekooutdoorový ohoz, a protože jsem týden marodila, závratnou rychlostí se to zvrtlo v téměř hotovou uniformu. Dnes na sobě měla maskáčové kalhoty, béžovou košili s krátkým rukávem a na nohou pohorky. Vypadala jako nadšená pracovnice v safari parku čerstvě přijatá do práce. Žádným kouskem svého já nedává najevo „Já jsem tady recepční – vítejte – jak vám mohu pomoci?“. Jediné, co z ní jasně vyzařuje, je: „Jestli mě budete jakkoliv provokovat, zakousnu se do vás svými děsivými tesáky a sežeru vás.“ Takže na recepci máme zabijáka a v jedné z ordinací zas sedí coura. Jen do toho, děvčata…

V mojí kanceláři to vypadalo víceméně stejně, jako když jsem tu byla naposledy, s výjimkou několika dalších obálek na stole a 126 e-mailů, které čekaly na vyřízení. Stavil se George a s objetím mě přivítal zpátky.

„Á, božská paní Battleová je zpět, aby navrátila našemu chaosu řád a prozářila všechny naše temné a darebné kouty! Vítej zpátky, Mo, ty stará vojno. Děsně se mi stýskalo.“

Honosil se květovanou košilí od Paula Smithe, kterou měl na sobě už dřív, ale jen když chtěl udělat dojem. Veronica je zjevně vystavována kvalitním dojmům.

Proplula kolem a mávla na mě: „Nazdar, Maureen, děsně ráda vás vidím!“ Byla oblečená v tyrkysové tunice s hlubokým výstřihem pošitým flitry a bílých kalhotách. Snad si nemyslí, že fundovaná psychologická praxe rovná se plavba po Středozemním moři? Už dost. Buď zticha. Vraťte se do přihrádky na nože, paní Vostrá.

Před prvním sezením mě George pozval do své kanceláře, abych se v přítomnosti praktikantů pokusila dohnat, co se dá. Popadla jsem blok a zamířila na chodbu. Svůj blok miluju. No, spíš miluju ten kožený obal – dnes už pořádně ošoupaný, vždyť má za sebou třicet let bojů v přední linii –, který jsem dostala od Manžela k promoci. Dokonale mi sedí na klíně, podpírá blok a navíc má poutko na pero. Chrání papír před pacientovými zraky, ale nepůsobí nepřátelsky. Je obnošený a ošlehaný nepřízní počasí jako spolehlivý přítel – pro mne i moje pacienty.

George seděl za stolem a my tři – já, tyrkysová fuchtle a můj nový stín Noel – v křeslech. Noel vypadá naprosto sympaticky, ne příliš nafoukaně, ale mile sebejistě. Novozélanďané se mi zamlouvají; mají v sobě cosi svěžího. Podle Dory je podobný Krokodýlu Dundeemu. Kdepak. Mně spíš připomíná náruživého hráče kriketu. Je stejně jako oni vysoký a štíhlý a má nenucené chování. Vypadá uctivě. Ano, myslím, že spolu budeme dobře vycházet, a koneckonců je to jen na rok. Obtěžovalo by mě, jen kdyby byl neodbytný, dotěrný nebo arogantní. Pro případ potřeby mám v záloze svou duševní Maginotovu linii. Zatím nebyla potřeba. Díky bohu.

DVACET JEDNA / Dora

Věci, který na sobě nesnáším:

1. Jsem tlustá. TLUSTEJ ksicht, tlustej nos, tlustej krk, tlustý uši, tlustý oči, tlustý břicho, tlustý paže, tlustý boky, tlustý stehna, ty nejtlustší kolena z celýho šesťáku, tlustý lýtka, tlustý chodidla, tlustý prsty u nohou. Jediný, co tlustý není a co bych jako jediný tlustý mít chtěla, jsou vlasy.

2. Jsem šereda.

Oči nejsou na stejný úrovni a jsou moc malý. Nad obočím jizva z toho, jak jsem spadla z koloběžky. Nechutný uhry. Lupy. Křivý žlutý zuby bez ohledu na to, jak často si je čistím. Osm brad. Krk vypadá jako předkožka. Teda aspoň myslím. Doopravdy jsem nikdy žádnou neviděla. Paže jako bachratej vysloužilej zápasník. Všude samá celulitida. Kozy příliš maličký a špičatý. Nesouměrný bradavky vypadají jak sušený meruňky. Za NIC na světě bych je neukázala. Trup v poměru se k délce nohou příliš dlouhej. Skutečně odpudivý pas vypadá, jako by k sobě v pase izolepou slepily tři šeredy. V životě bych ho neukázala. Frnda – jako fakt nechutná. Vypadá, jako bych si ji koupila v lahůdkách. Nemůžu uvěřit, že je to normální. Je tam toho ňák moc. NIKDY V ŽIVOTĚ bych ji nikomu neukázala. Nohy alias dubiska bez tvaru. Holeně mají divnou barvu a jsou posetý červenobílejma flekama. Chodidla jsou obrovský a připomínají spíš ploutve než lidskou nohu. Mrňavý prsty u nohou se kroutí dolů, jako by tam ani nebyly. Ruce, prsty, nehty – znetvořený.

3. Mám všude chlupy.

Jsem jako malí Mexičani s vlkodlačím syndromem. Příliš hustý a přerostlý obočí. Kotlety po stranách obličeje jako pan Darcy. Knírek nad horním rtem. Něco řídkýho ochlupení pod bradou. Chlupy v nose. Ohavné chomáče chlupů v podpaží. Drobný ochlupení na pažích. Chlupy na frndě – rostou do stran a jsou jak ze železa. Chlupy kolem řiti! Není jich moc, ale jsou tam. Ach bože, jsem odporná. Nejsem člověk. Chlupy po celých nohou. Chlupy na prstech u nohou. Jako hobiti. Veškerý výše zmíněný ochlupení si s každodenní pravidelností holím tátovou ostrou břitvou. Máma doporučuje depilaci voskem, jenže nemůžu jako přece tak dlouho čekat, než to všechno dostatečně povyroste. Chlupy po celým těle. Jsem chlupatice chlupatá.

4. Pleť.

Suchá kůže – na kolenou, loktech, hlavě a chodidlech.

Mastná pleť – v obličeji.

Ekzém – lokty, kolena, podkolenní jamky.

Uhry – v obličeji a na zádech.

Strupy – kůže na hlavě, jeden na paži, dva na nohách.

Celulitida – břicho, nohy, horní část paží.

Barva – z velký části našedivělá nebo ostře červená. Kromě frndy – ta má divně hnědofialovou barvu.

5. Vlasy – normálně nechutně hnědý a kudrnatý.

Párkrát už jsem se nechala odbarvit, ale vypadá to hrozně a nemůžu si dovolit chodit k holiči tak často, jak bych potřebovala, takže u kořínků mi odrůstají a vypadají tááááák uboze. Nechala jsem si prodloužit vlasy, ale konečky mají jinou barvu, slepily se a vypadají úděsně. Barvením se mi vlasy strašně vysušily, takže je nemůžu strčit do žehličky ani na ně dát velký natáčky. Prostě mi sedí na hlavě jako nějaká hnusná hučka z dlouhých suchých vlasů. Nemůžu si je ani vyčesat nahoru, protože by vylezly ty hnědý kousky, co jsou dole. Prostě totální hnus, takže je musím schovávat pod vlněnou čepici. Závěr – jsem odpornej, nechutnej Glum v holčičí podobě. Není divu, že nemám kluka. Ani já bych se sebou nechodila.

Jsem odporná. Ohyzda. Šereda.

DVACET DVA / Oscar

Ačkoliv je máti veskrze dobrá duše, v poslední době jsem postřehl, že není tak docela obeznámena s přítelíčkem, kterému říkám „vkus“. Vůbec si nepovšimla oslnivé krásy té nejzářivější hvězdy na boží báni nebeské, která čirou náhodou pracuje u ní v ordinaci. Oficiálně tak může být zařazena do registru k těm, co jsou z estetického hlediska slepí, hluší a natvrdlí.

Chuděra nešťastná. Tolik toho propásne. Bojím se, že kdykoliv jí život nabídne skvosty v celé jejich přepychové nádheře, bude se prostě dívat jinam. Zemře poté, co prožije ten nejpřízemnější život. To je čirá tragédie, zvlášť když její pokročilý věk naznačuje, že už jí nezbývá mnoho času, aby zastavila tuto politováníhodnou spirálu, po níž se řítí do neštěstí. Její život tak bude jen řadou nudných, fádních epizod. Pěkně jedna za druhou, jako odbíjení zvonu zkázy. Bim. Bam. Bim.

Aťsi. Zosnoval jsem ten nejdůmyslnější plán a chudák natvrdlá máti ani v nejmenším netuší, k jak rafinovaným trikům se chystám uchýlit. Nabídl jsem Georgeovi své služby: budu dobrovolně „archivovat“. Nevím přesně, co to obnáší, ale mamá se o tom párkrát zmínila. Tuším, že to dělávali mnozí z těch, co si po maturitě vzali rok volna. George byl jako vždy vlídnost sama a navrhl, ať přijdu příští úterý po vyučování. Úterý! Ach, úterý. Prosím buď mým „dnem dobrých zpráv“. Prosím, sveď mě na oběžnou dráhu mého milovaného, ať kolem sebe můžeme kroužit ve stejné konstelaci. Nechť je máteřina ordinace galaxií, v níž já jsem Zemí a on mým Sluncem.

Co na sebe? Musím být ztělesněním nedbalé elegance. Takové, z níž nečouhá jediný náznak snahy. Nemohu uvěřit, že při našem prvním setkání mě spatřil ve školní uniformě. Jak děsivě nelichotivé a hrozně unylé. Školní řád zakazuje jakékoliv svévolné úpravy, přestože tu a tam si zastrčím do kapsičky u saka slušivý kapesníček, a když cestou do školy zahlédnu čerstvý kvítek, co mi jde k pleti či šatům (pro tento účel si nosím miniaturní zahradnické nůžky), tím lépe. Až dosud jsem za své nadšení nebyl kárán, ale nechali mě „po škole kvůli zneuctění uniformy“, když jsem si na slavnostní udílení cen oblékl lila košili a vestičku s prýmky, v čemž vedení školy podle všeho spatřovalo těžký zločin. Nedokázal jsem odolat. Představa, že vystoupám na pódium, abych převzal diplom „nejlepšího čtenáře“ a poukaz na nákup knihy, oděn v něčem tak nevýslovně nudném, jako je uniforma sestávající z předepsaných ponuře šedivých kalhot, bílé košile a zeleného saka, mě naplňovala hrůzou. Co by si lidé pomysleli? Že jsem jen nějaký robot, trubec, co nevybočuje z řady? Při tak příhodné příležitosti? Takové, co si žádá, aby byla uctěna v barvách a ve velkém stylu. To jsou moje dvě milostnice, samozřejmě spolu s mým velkým mistrem – vkusem. Ve škole není jediná autorita, která by mě od nich, od mých pravých učitelů, mých guru, dokázala odradit.

Myslím, že sáhnu po bílé plátěné košili s fiží a žlutých kostkovaných kalhotách. Celkový dojem – ležérní, byť rozpustilý. Budu přitahovat jeho pohled, a on nebude vědět proč. Všechny rozparky, dvojité manžety, honzíky, vlečky a tiáry, co mám v rukávu, zatím počkají na vhodnou příležitost. Budou se hodit později, až se moucha chytne do sítě. Prozatím mířím stále blíž a blíž ke své Severce, svému Noelovi, a sázím na rafinovanost.

Když už jsme u pravidel správného oblékání, dnešní den se nesl ve znamení pádu Divé Dory do nových nevídaných hloubek nevkusného odívání. Ta pitomá běhna napochodovala do obývacího pokoje v upnutém růžovém tričenku, jež bylo podle všeho určeno zhruba čtyřletému dítěti. Ten kus oděvu zcela postrádal tvar, přes prsa se jí brutálně zadrhával a odhaloval pořádný kus tučného sulcu kolem pasu. Na hrudi se jí skvělo děsivé řvavě vyvedené logo hlásající, že je „Pornohvězda“. Rozkošné. Nejen že je to ubohé, ale zároveň vrcholně nepřiměřené. Degen Dora by strčila do kapsy i Máří Magdalénu.

DVACET TŘI / Mo

V pondělí se u Dory ve škole konaly třídní schůzky. Ve středu pak u Oscara (pořád mi to nejde přes pusu). Jako vždy šlo o naprosto protichůdné zážitky.

Je stále zřejmější, že vzdělání, které svým dětem dopřáváme, je hra podle nefér pravidel. Když je přijmete za svá, slavíte úspěch jako Oscar, ale pokud jako Dora patříte k jedincům, k nimž nejen že jsou ta pravidla nefér, ale jsou pro ně přímo nepřekonatelná, jste totální propadák. Podle všeho neexistuje systém, který by změřil osobnostní růst nebo úspěch. Všechno stojí a padá s jednotností a standardními měřítky. Zkoušku buď uděláte, nebo v ní pohoříte. Je úplně jedno, jestli jste předtím „pohořeli“ ohromně, kdežto teď jen „o fous“. Prostě jste pohořeli. Tím to hasne. Zkušební systém vás nepochválí za zlepšení. V uplynulých sedmi letech jsem byla po každém „rodičáku“ u Dory na mrtvici. Každé z těch schůzek jasně odpovídá jedna konkrétní, nesmazatelná vráska, která se mi vryla do čela. Teď čekám, až se mi tam jako cejch „frustrovaného rodiče“ vypálí sedmá brázda.

Škola Brook’s Meadow, kterou Dora navštěvuje, je údajně přátelské a umělecky i sportovně zaměřené vzdělávací zařízení. Pravý důvod, proč jsme se ji tam v šestém ročníku s vynaložením pošahaně MONSTRÓZNÍCH výdajů rozhodli přeložit, byl ten, že na bývalé škole prožívala peklo. Dora jak známo není studijní typ, ale jsem přesvědčená, že je mnohem talentovanější, než jí škola nebo ona sama sobě přiznává. Velice brzy přišla na to, že pokud se pachtíte o něco pomaleji než vaši vrstevníci, pokud se jako štítník červený držíte u mořského dna a živíte se tím, co tam najdete, učitele to nakonec přestane bavit a nechají vás zaostávat. Britský vzdělávací systém poskytuje útočiště jak lajdákům, tak duševně nepříliš vybaveným.

Myslím, že Dora patří spíš k těm prvním než k těm druhým, protože se čas od času, je-li dostatečně motivována a projeví-li zájem, dopustí jedné elementární chyby: roztáhne závěs, za nímž se ukrývá ten nablýskaný skvost alias její mozek, a nechá vás na okamžik nakouknout. A že ho má hezky zašitý. Je-li člověk hloupý, může se snažit sebevíc a stejně nezazáří, ale pokud svůj poklad jako Dora ukrývá, najít se dá. Je přece povinností – a mělo by být i potěšením – učitelů ten klenot vypátrat a pomoct jí ho ukázat.

Jen tu a tam, naprosto sporadicky, se mi podaří vetřít se do její přízně a můžu na jeden mizivý okamžik spočinout zrakem na té její sbírce. V takových chvílích se dmu pýchou. Ani ne tak kvůli tomu, co v ní má, ale kvůli odvaze, s níž něco takového – i když jde o mne – udělá. Zkušenost ji totiž naučila, že to, co v ní je, nejspíš nebude stačit. Opakuje se to stále znovu a znovu, a tak Dora raději volí cestu nenáročného skrývání a přehnané skromnosti. Je to pro ni pohodlné a důvěrně známé a jako bonus jí to kupodivu přináší postup na společenském žebříčku. Pozici outsidera, údajně nebezpečného a neohroženého rebela. Zařadit se buď mezi anorektičky, nebo k těm, co to mají na háku, je hustý.

Netuším, jak se jí v bývalé škole podařilo složit KTEROUKOLIV z postupových zkoušek, ale svědčí to o tom, že je v podstatě velice bystrá. Mám takový pocit, že tam nikdo neocenil, kolik sil ji stálo to, aby se na ty zkoušky vůbec dostavila. Sama to vnímala tak, že když si k nim stoupne čelem, dostává se na dostřel a je snadným terčem někoho s hodně pevnou mušku. Ale šla do toho a ráno co ráno, když jsem ji vysazovala před školou, bylo zřejmé, co se v ní děje: jít tam a propadnout? Nebo se ulejt a propadnout stejně? To druhé by bylo spolehlivější a jako prémii by s sebou neslo zdání autority a moci. Zkoušku podstoupit naproti tomu znamenalo ztratit tvář a přiznat, že vám na výsledku přece jen záleží.

A podívejte se, jak to dopadlo! Čtyři z nich složila. Jistě, s trojkou, ale složila – a pak jde a z výtvarné výchovy získá jedničku s pochvalou! Naprosto neuvěřitelné. V tomto konkrétním případě jejímu všímavému a účastnému učiteli Rayovi bohudíky neušlo, že se snaží sabotovat ročníkovou práci, projekt na téma otcové, jehož součástí byl překrásný Manželův portrét ve stylu pop-art. Tolik se s ním nadřela, a přesto měla pocit, že má minimální nebo nulovou cenu. Předpovídala nezdar. I v případě něčeho tak očividně dobrého.

Takže v tomhle stavu jsme Doru přeřadili na školu Brook’s Meadow. Navykládali jsme jim, že se nám úplně ztrácí před očima a hrozí, že zmizí docela, a oni nás ubezpečili, že „přesně takové typy žáků jsou u nich vítány“. Ředitelka Doru ujistila, že když bude chtít, bude mít příležitost se znovu nalézt, ukázat, co v ní je, a plně se zapojit. Vím, že představa onoho nového já, motivované „úspěšné studentky“, ji vzrušovala, ale zároveň jsem tušila, že se bude muset zbavit celoživotních návyků, a to se nedá zvládnout přes noc. Jsou totiž hluboce zakořeněné, i když má za sebou jen kousek života.

V průběhu prvního roku jsme jen bezmocně přihlíželi, jak Dora se všemi zapásí a vrací se ke starým vzorcům chování, paličatě umanutá se zničit. Věčně byla kvůli něčemu po škole. Odmítala si trest odsedět, čímž si vysloužila jen další a další tresty. Ty nesplnila a tak dále… a tak dále… a tak dále. Učitelé si rvali vlasy a zvali si nás na nejrůznější mučivé schůzky. Na nich byl mým spasitelem Manžel. Kdykoliv jsem se chystala řvát jako pominutá, obhajovat, vysvětlovat už vysvětlené nebo jen plakat nad tím, jak je to celé smutné a beznadějné, vždycky mi byl milou a klidnou oporou. Ucítila jsem konejšivý dotek jeho ruky na paži i ve chvíli, kdy se pan King, její třídní učitel, zeptal, zda se domníváme, že je Dora schopná „dosáhnout alespoň nejnižší úrovně, která je v jejich škole požadována?“. V tom byl ten háček, přesně v tom zájmeně „jejich“. Ne v Dořině, nýbrž v jejich škole. Že by tam Dora nebyla nakonec tak vítaná? Že by tam nepatřila? Nezapadala?

Manžel mi v jednom kuse připomínal, že je to jen škola, že Dora by tam v souladu se zákonem už vlastně ani nemusela být, že nejvíc přece jen záleží na tom, aby byla šťastná. „Je zdravá a silná. Nebere drogy. Nepije. Není těhotná. Je krásná. Ty jsi krásná. Všechno je krásné. Už mlč,“ opakoval v jednom kuse a měl nezvykle pravdu.

Na každý pád v posledních měsících u Dory s potěšením pozorujeme skutečné změny. Poslušně chodí každý den do školy. Neslýchané. Jak jim mám vysvětlit, že Dora vynakládá herkulovské úsilí, že se vážně svým vlastním neochotným, nabručeným způsobem moc snaží zapojit se do života? Otevřít si cestu ven z chladného nezájmu? Počítat sama se sebou? Z našeho pohledu jde o seizmický otřes a chystáme se na oslavu s vlajkoslávou. Ve skutečnosti jsem se rozhodla sama jeden prapor spíchnout a poslat ho poněkud jízlivému panu Kingovi, aby se i on připojil k oslavám její překvapivě vzácné docházky, místo aby ji káral za to, že je kvůli věčným neúspěchům stažená do sebe.

A tak Dora konečně v posledním ročníku přestala bojovat a daleko víc se snaží. Lepší pozdě nežli nikdy. Tak nějak si přeju, aby se mohla vrátit do sedmičky a uvěřit, že škola není peklo, kde vás ďáblové neustále pošťuchují rozžhaveným železem zvaným postupové zkoušky. Nebo písemné práce. Nebo ročníkové práce. Právě ty odsunuly v mém seznamu „zbytečných, odporných a naprosto nesprávných věcí“ ze druhého místa legíny.

No nic, konec vylévání žluči. Třídní schůzky u Dory se tradičně nesly v neveselém duchu. Člověk čeká, až na něj přijde řada, a pak vás s lehkou, ale znatelnou blahosklonností začnou cupovat nejrůznější draci a gorgony. Ovšem že konkrétně mě si vždycky vychutnají. Jsem přece dětská psycholožka. Oni děti učí. Probíhá to podle jednoho z následujících scénářů:

1. Dávají najevo škodolibé potěšení z toho, že mám nedokonalé dítě. Takové, co nedokážu „zachránit“ ani „vyléčit“. Vychutnávají si to. Doslova si na tom zgustnou. NEBO 2. Bojí se, abych náhodou nerozebírala, proč právě mému dítěti nerozumějí. Jinými slovy mají za to, že umím „okecat“ úplně všechno. Jsou přesvědčeni, že mám svou dceru a její problémy zanalyzované do nejmenších detailů.

Možná že na obou těchto pohledech je špetka pravdy, ale z velké části jsou naprosto MYLNÉ. Pokud jde o rodičovské schůzky a o Doru, jsem prostě její máma a podle toho se chovám. Nesnesu pomyšlení, že ji někdo kritizuje. Samozřejmě že si to beru příliš osobně, protože vidím, kam to jejich bezohledné podkopávání vede, a je mi jí líto.

Tentokrát to tak zlé jako dřív nebylo. Většina učitelů na nás sice vyrukovala s tradičním kyselým úsměvem a poněkud pohrdavým tónem, ale vesměs museli uznat, že se Dora rozhodně snaží víc než minule. Ze spletitosti procesu rozhodování, který předmět pustit a ve kterém pokračovat až k maturitě, jsem stejně jako většina ostatních rodičů zmatená jak včela.

Nakonec jsme s Manželem pořád dokola přikyvovali a opakovali prosté „Rozumím“, jen aby už přestali vysvětlovat. Nerozumíme tomu však ani za mák. Rozhodnutí je na Doře a na jejích učitelích. Pokud jí zůstane výtvarka a bude mít známky potřebné k tomu, aby se dostala na vysokou podle svého výběru, je mi to fuk. Aktuálně uvažuje o tom, že půjde na Metropolitní univerzitu do Manchesteru studovat potravinářskou technologii. To beru. Vaření. Ale jistě. Doma zatím vyplodila jednu jedinou omeletu – s nešťastnou ančovičkovou náplní –, ale pokud je přesvědčená, že je to její osud, tak ať.

Pětiminutová rozprava s jejím učitelem hudební výchovy však byla velmi poučná.

„Zdravím, pane a paní….“

Sklopil zrak ke svému seznamu a jal se ho zuřivě prohledávat:

„Battleovi. Jistě, zlatíčko Dora. Taková přátelská, vysoce hudebně nadaná dívka.“

„Ano. Také si to myslíme,“ neodpustil si Manžel.

Sekla jsem po něm nevraživým pohledem, načež sklapl.

„V tomto pololetí dostala Dora za úkol složit původní píseň. Mírně se sice opozdila, ale nakonec ji přece jen odevzdala. Což nesmíme zapomenout ocenit hlasitým hurá. Hurá!“

Ryzí optimismus toho chlápka nám úplně vyrazil dech.

„Nutno však připustit, přátelé, že ta písnička je tak trochu…, jak to jen říct?... ehm… neslaná nemastná. Ano, tak trochu obecná, se spoustou ,ó bejby‘, tak jak se to dělává, ha ha, ehm, ale rozhodně je slibná, takže klobouk dolů! Tak tak, nadějná, moře naděje, tedy až do druhé a třetí strofy, které zní takhle:

Sweet dreams are made of this

Who are we to disagree?

Travel the world and the seven seas

Everybody’s looking for something.

Some of them want to use you

Some of them want to get used by you

Some of them want to abuse you

Some of them want to be abused.

Chtěl vědět, jestli nám ta slova nepřipadají tak trochu povědomá. Matně, shodli jsme se. Poté nás upozornil, že je to dost ubohé i jako cvičení v plagiátorství. Ve druhém verši se obtěžovala pozměnit jen slova „am I“ na „are we“. Mám takové tušení, že se nejspíš věnovala sledování Půdy plné peněz v televizi a moc práce si s tím nedala.

Po skončení schůzek jsme si zašli s Manželem do hospody na panáka a celou cestu domů jsme se smáli. Ach Doro. Tolik tě i s tou tvou báječnou naivitou milujeme.

Třídní schůzky u Oscara ve škole sv. Tomáše nemohly probíhat v odlišnějším duchu. Také on si vysloužil pár školních trestů, z valné většiny za porušení školního řádu v bodech věnovaných nošení uniformy nebo za to, že se k některým méně zkušeným učitelům choval příliš přemoudřele a arogantně. Má však stoprocentně spolehlivý odhad; v každém troubovi vždycky odhalí troubu. To se mu musí nechat. Prokazuje bystrý a trefný úsudek. Dokáže vyslídit sebemenší neupřímnost či závan snobství. Jsou z něj opravdu zmatení. Je dost výstřední a jako takový zcela jedinečný, takže pro něj v systému není vhodné místo. Ve skutečnosti by se ho rádi zbavili, je to s ním trochu na ostudu a trapné, ale spolknou to, protože je chytrý. Ve všech předmětech má políčeno na výbornou a je školním šachovým přeborníkem, hrdinou debatního klubu a králem kvízů. Nemohou si dovolit ho ztratit. Pohoršili by si ve statistikách. A tak je mu vše odpuštěno, kdežto Doře neodpustí nikdy nic. Otřesné.

DVACET ČTYŘI / Dora

Panebože na nebi jako. To byl ale totálně suprovej den. Což jen dokazuje, že nemáme soudit knihu podle obalu, protože by mě ani v tom nejhlubším snu NIKDY nenapadlo, že bábinka Pamela je jako fakt úžasně Úžasňáková. Měla jsem tam jen odvézt Bobinu, protože zítra ji mají vykastrovat a bábinka Pamela to má ke zvěrolékaři nejblíž, tak tam s ní půjde. Máma by to stejně nezvládla, ohledně všeho, co se týká psa, děsně vyšiluje.

Co vlastně znamená vykastrovat? Jako že jí odeberou vajíčka nebo tak něco, aby nemohla přijít do jinýho stavu? Doufám, že dostane takovej ten obrovskej kužel, co se psům nasazuje na hlavu, aby si nelízali stehy. Nosila ho, když měla zlomenou nohu, byla to prča jak hrom. Furt narážela do nábytku, a když jste se k ní zezadu připlížili, vyděsila se k smrti. Srandy kopec.

Ale stejně si přeju, aby jí to nedělali. Bylo by jako fakt roztomilý, kdyby mohla mít štěňata, byla bych z toho fakt úplně hotová. Ty jejich pidimini zoubky a pidimini horký jazýčky, co vám oblizujou obličej. Určitě by se jim sehnal domov. Všechny moje kámošky by jedno chtěly, zvlášť kdyby ti pejsci jako mohli bejt fakt maličký a vešli by se do kabelky, že jo? Bobina je poměrně malá, jako všichni border teriéři, ale aby měla fakticky pidimini štěňata, musela by se spářit s nějakým čivavou. Spářil už někdy někdo psa a kočku? To by bylo jako fakticky sladký.

Jenže táta pes by musel mít bílou barvu nebo tak, protože Bobina je hnědá, a kdyby táta byl černej nebo hnědej, a ještě k tomu mrňavej, štěňata by jako byly fakt maličký a hnědý. Takže Bobina by vrhla koš plnej bobečků. Prostě by bylo lepší, kdyby táta byl bílej; ti mrňousi by se aspoň víc podobali psům. Zbožňuju, když pes jako fakt ladí s kabelkou. Jako když máte třpytivě růžovou kabelku a s tím ladí i pejskův obleček a obojek. Je to tááák boží. Vím, že chtít mrňavýho čoklíka je jako totální pozérství, ale tohle je to jediný, co pozérkám závidím. Nic jinýho. Jen ty mrňavý čoklíky.

No nic, když jsem dorazila k bábince Pamele, uvařila mi horkou čokoládu a vyptávala se mě na Sama a tak vůbec. Bylo to fajn, protože i když naši vědí, co se stalo, moc se o tom se mnou nebavěj. Máma si nejspíš myslí, že to byl jen takovej puberťáckej úlet nebo tak něco, na čem jako moc nezáleží, jenže ono fakticky záleželo, protože jsem tak dlouho ještě nikdy s nikým nechodila, a navíc jsme to spolu málem dělali, takže je to jako důležitý, ne? Nedělali jsme to doopravdy, což mě teď jako dost těší, ale on ve skutečnosti chtěl, dvakrát. Takže k tomu klidně mohlo dojít.

Vyprávěla jsem o něm bábince Pamele a ona fakticky poslouchala. A bylo to moc prima, koukala na mě s tou svou milou tváří, tak jako celej můj život, vždycky ji zajímá, co říkám, a nikdy nemluví jen o sobě jako máma. A taky jí v jednom kuse nedrnčí mobil a nemusí nic sepisovat nebo se zajímat o jiný teenagery v práci víc než o mě, o svou vlastní podělanou dceru, jako sorry! A tak jsem mluvila a mluvila a vyklopila jí všechno o Samovi a o škole a o Lottii a tak. Pak mi jako totálně spadla čelist, když na mě vybalila: „Pověz mi, zlatíčko, už jste si spolu vrzli?“ Ach probůh. Prostě jen tak. S tím cáklým slovem, co používají starý lidi a co vyznívá, jako že se vlastně nic nestalo, akorát jste si tak trochu zařádili nebo co. Jako Tygr z Medvídka Pú.

Rozesmály jsme se a bylo to moc fajn. Řekla jsem jí, že jsem to vlastně ještě nikdy nedělala, a pak jsme se o tom pořád bavily a ona navrhla, že si zahrajeme takovou hru, ve který se můžu zeptat na COKOLIV, co se týká sexu, a ona mi musí popravdě odpovědět. Takhle to probíhalo:

JÁ: Fajn. Jak dlouho ve skutečnosti trvá sex?

BÁBINKA PAMELA: No, mazlení a tak může trvat věčnost, ale samotné číslo je obvykle otázkou takových pěti minut. V lepším případě.

JÁ: Ach bože. Myslela jsem, že to trvá hodiny.

BÁBINKA PAMELA: Kdepak, zlatíčko. Jen u někoho, jako je Sting a jeho překrásná manželka Judy, ale i tehdy jsou to z velké části řeči. A nekonečné, hrozně významné pohledy z očí do očí. To si umím představit.

JÁ: Jak se pozná, že je v tom člověk dobrej?

BÁBINKA PAMELA: Všechna děvčata jsou v tom dobrá. Být děvče automaticky znamená, že jsi v tom dobrá.

JÁ: Funguje potravinářská fólie stejně jako kondom?

BÁBINKA PAMELA: Ne, to raději nezkoušej. A naopak, nikdy si nebal sendvič do kondomu.

JÁ: Co je to ženskej kondom?

BÁBINKA PAMELA: Hloupý nápad.

JÁ: Smíš klukovi dovolit, aby ti strčil, ty víš co, do zadku?

BÁBINKA PAMELA: To je jen na tobě, ale osobně si myslím, že tamto je východ, a ne vchod.

JÁ: Může se stát, že se do tebe místo toho druhého vyčurá?

BÁBINKA PAMELA: Ne. Nemůže. Muži mají rozvody, které jim spolehlivě říkají, kdy a co přesně mají dělat. K selhání dochází jedině, když si jejich mozek splete parkoviště a vstupní dveře do obchodu s toaletou.

JÁ: Dá se mu věřit, když ti tvrdí, že mu přetékají koule a že když mu nepomůžeš, mohlo by se mu to vrazit zpátky do těla, způsobit otravu krve nebo že mu můžou dokonce prasknout?

BÁBINKA PAMELA: Ne. Ale mohla bys mu navrhnout, že mu usnadníš vyprazdňování a propíchneš mu je nebo rovnou rozřízneš něčím ostrým. Uvidíš, co na to řekne.

JÁ: Kdy bych měla souhlasit, že to chci udělat se vším všudy?

BÁBINKA PAMELA: Až to bude překrásná a šlechetná duše, která tě miluje a které záleží na tom, jak se cítíš, a nedotírá, když ještě nejsi připravená. Až poznáš, že jen on ví, jak to bude pro oba jedinečný okamžik. Až to bude namouduši bezvadný kluk, který tě považuje za prima žábu a chce, aby to něco znamenalo…

A pak se bábinka P. rozbrečela a já jsem nechápala, co se stalo. Ujistila mě, že se nic neděje, že si jen vzpomněla na dědečka Teda a na to, jakej to zamlada bejval fešák. Nemohla jsem tomu jako uvěřit, když mi řekla, že to dělali, když jim oběma bylo šestnáct! Ty krávo. V písečný duně v Dorsetu! Když bylo jako po všem a leželi vedle sebe, řekl jí, že je „ten nejvzácnější z drahokamů“, a bábinka P. říká, že to znamená, že ji přirovnal k diamantu tý nejvyšší kvality, k tomu nejčistšímu, jako voda či co. Prý si připadala „opojená“, a přesně to si taky zasloužím já, protože jsem podle ní báječná. Jo. Jenže jak můžete „opájet“ někoho, kdo má vepřový kolena? Pak jsme si pochutnaly na famózním obráceném ananasovém koláči, který upekla, protože ví, že je můj nejoblíbenější. Prohlásila, že se mi to natuty nevrazí do kolen.

DVACET PĚT / Oscar

Budiž, konečně se uráčilo dostavit úterý. Celý týden jsem byl jeho otrokem a ono mým pánem. Ach, s jakou krutostí mi vládlo. Jak jen mě mohlo tak „houpat“, schválně šlapat na brzdy času? Každých čtyřiadvacet hodin se jako věčný lenoch proplazilo kolem šnečí rychlostí a nestydatě se mi posmívalo. Život jako by probíhal ve zpomaleném tempu. Puf, puf, puf. Ocitl jsem se na pokraji deprese, když tu – jakoby mávnutím kouzelného proutku –, kde se vzalo, tu se vzalo, bylo tu pondělí a zvěstovalo bezprostřední příchod nádherného úterý.

Moje podpažní potní žlázy začaly úderem čtvrt na pět – jako by je našlápnutím nastartoval školní zvonek – skrápět nejprve mou školní košili a vzápětí i bílou lněnou košili s fiží, do níž jsem se na záchodě převlékl spolu se žlutými kostkovanými kalhotami a špičatými botami, které jsem vydoloval z tatíkovy šatní skříně. Při bližším ohledání zmíněné košile jsem si povšiml, že už zdaleka není bílá a hodí se k ní spíš výraz zašedlá. Tristní – nikoli troufalá, rezolutní, odvážná šeď. Spíš jako mdlá znavená šedá, jež se nejspíš zrodila poté, co se do pračky omylem připletla jedna bezstarostná děravá černá ponožka.

Máti, jak známo, má v třídění prádla značné rezervy. Za oběť její nešikovnosti v něčem, co tak dokonale ztělesňuje ženské schopnosti, již nesčetněkrát padla celá rodina. Běda mi. Neměl jsem jinou možnost než vyrazit do boje oděn v nezáživnou šeď. Útěchou mi byla skutečnost, že můj milý Noel se nepochybně zaměří na můj nezkrotný vtip a jiskřivé bonmoty, a ne na onu ostudnou halenu.

Nacpal jsem školní uniformu do aktovky a chvíli se věnoval úpravě zevnějšku. Pravý džentlmen se pozná podle toho, že se vždy dostaví vzorně upraven a navoněn. Doufal jsem, že štědrou dávkou tatíkova sportovního deodorantu zastavím příval potu pod pažemi, a pokud ne, alespoň problematické partie provoním. Krk i tvář jsem si postříkal Pamelinou levandulovou pleťovou vodou a do bujné kštice jsem si vetřel trochu vlasové pomády. Brady jsem se ani nedotkl – s potěšením jsem nedávno zaregistroval, že mi na ní vyrašil početně sice skrovný, leč důležitý projev mužnosti. Při posledním zběžném pohledu do rozbitého zrcadla jsem sám na sebe docela zapůsobil. Žel jsem na sebe musel před odchodem ze školy hodit to příšerné sako (školní řád), ale suma sumárum mi bylo jasné, že celkový dojem je příznivý.

Cesta k máti do práce byla prodchnuta radostí. Kdybych byl odsouzen k chůzi po chodníku, trvala by podstatně déle, ale já přec seděl na obláčku. Můj krok byl lehký, mým dopravním prostředkem byl vzduch a společníkem mi byla radost. Spěšný tlukot mého srdce zrychloval každý můj krok a Noel mě k sobě vábil svým bytím. Obloha byla modřejší, slunce jasnější, květy barevnější než jindy. Všechno se zelenalo a bylo svěží. I když je pravda, že už jsem „velký“ chlap, na křídlech nejsladšího z vánků jsem nevážil víc než věchýtek. Řítící se, svištící dál vstříc svému osudu. Své lásce. Noelovi.

Jako mávnutím kouzelného proutku jsem stanul přede dveřmi. Srdce mi divoce bušilo a odmítalo se upokojit. Naléhavě toužilo po fyzickém spojení s tím jeho a ze všech sil se mi dralo ven z hrudi. Lisa mě přivítala s poněkud nepřístojným: „Ha! Už je tady, Velký lord Fauntleroy, přichází pracovat se smrtelníky!“ a obratem mě poslala do zadní místnosti hned za recepcí, v níž se nachází kartotéka.

Lisa nám začíná podivínštět. Stále víc se podobá tomu šílenému australskému lovci krokodýlů, co umřel na bodnutí rejnokem. Stevu Irwinovi. Ano, z Lisy se stává Steve. Hlavou mi blesklo, že jedním neuvěřitelně strašlivým vysvětlením její podivné metamorfózy by mohlo být to, že se pokouší svést Noela, a proto se chce vzhledově co nejvíce přiblížit protinožcům. Rychle jsem to však pustil z hlavy – bylo to příliš děsivé, než abych to vůbec zvažoval.

Zběžně mi předvedla, jak funguje jejich předpotopní kartotéční systém. Nemohu pochopit, že dosud používají rukou psané lístky, ale soudím, že to musí z velké části souviset s matčinou averzí k moderním technologiím. Jako bych se ocitl v časech Dickense, ale aspoň mám žalostně snadný úkol. Seřadit složky v abecedním pořadí. Ano, jsem přesvědčen, že to svedu. Ve skutečnosti mi brzy došlo, že se budu muset schválně brzdit a celé to trochu protáhnout. Po celou dobu jsem musel vymýšlet falešné výmluvy, abych mohl opustit zadní místnost a pokusit se zahlédnout svého milence.

To je prokletí těchhle duševních lékařů – pracují v hermeticky uzavřených místnostech za pevně zabouchnutými dveřmi. Během „sezení“ platí přísný zákaz vstupu, dokonce i pro nabídku občerstvení. Sám jsem na to přišel velice záhy, když jsem coby třináctiletý jinoch vpadl k máti do ordinace přímo uprostřed sezení a uvelebil se na židli. Říkal jsem si, že bude prima se k nim přidat, a zajímalo mě, zda bych do dané diskuze nemohl něčím přispět. Podle všeho šlo o hanebný čin, za který jsem byl okamžitě vykázán a doma u večeře jsem si pak vysloužil dlouhé kázání na téma slušného chování. Tak únavné.

A tak, abych svého milovaného zahlédl a umožnil mu popást se na mně očima, musel jsem se jakoby nic, naprosto náhodně zjevit po jeho boku. Muselo jít o krajně nahodilou akci. Nic neodradí potenciálního milence víc než závan zoufalství. Abych poznal, že se blíží, musel jsem se zdržovat v blízkosti recepce, a tím pádem i Lisy. Znamenalo to vymýšlet si bezpočet důvodů, proč opustit kamrlík a postavit se vedle ní. Produkoval jsem nekonečnou řadu otázek a komentářů, abych ji zabavil, povětšinou praktického či banálního rázu jako:

„Líbí se ti tady?“

Nebo:

„V kolik hodin jsi dnes ráno přišla?“

Nebo:

„Ten účes je moc pěkný a praktický.“

Její zájem však začal brzy upadat, a aby se trochu rozpovídala a umožnila mi prodlévat o něco déle, musel jsem udeřit na poněkud plodnější strunu.

Na zlatou žílu jsem narazil, když jsem zavadil o její nadšení pro svět outdooru a přežití za každých podmínek. Vodítkem mi byl její oděv, ale jinak jsem zůstával duchem nepřítomný.

Po téměř dvouhodinové neúnavné rozpravě na téma závěsných sítí a jejich širokého použití, životního cyklu jedovatých rostlin a výhod králíka připraveného pod zemí maorskou kulinářskou metodou hangi, jsem byl takřka vyřízený. Po Noelovi dosud nebylo vidu ani slechu, a tak jsem obrazně řečeno vyvěsil bílou vlajku a ustoupil do kartotéční místnosti.

Sama katalogizace ve mně probouzela jen mizivý zájem, ale jistou útěchu jsem nacházel v zápiscích, jež jsou nesmírně čtivé. Mamá je poměrně dobrý psavec. Ony dokumenty mají formu poznámek, tudíž obsah je stručný a zhuštěný, leč prýští z nich živý a poutavý styl, s povětšinou velmi trefnými vyjádřeními. Soudě podle toho, s jakým množstvím „diagnóz“ za máti pacienti přicházejí, nemohu jinak než dospět k přesvědčení, že má svatou trpělivost. Někteří jsou skutečně neúnosní. Co si proboha myslí ti mladí lidé, když nahlas hovoří o tom, že se „cítí mrtví“, „nenávidí tátu“ a „chtějí si podřezat žíly“? Pro krindapána, hošani hloupí, běžte se projít na čerstvý vzduch a vzmužte se! Přestaňte mou matku deprimovat a zdržovat nesmyslným fňukáním, vy přerostlá mimina. Být já vaším terapeutem, vstal bych ze židle, namířil si to k vám a vlepil vám pořádnou facku. A pěkně celou dlaní. Vy jste ale pochmurné hejno vrcholně uskuhraných hnid. Přinejmenším byste si mohli aspoň vymyslet neduh, ze kterého čiší zrnko originality. Jak mrzké – nudit svou terapeutku až do malátné otupělosti.

Čtením jsem se zabavil asi na hodinu, než jsem s překvapením zaslechl, jak se Lisa rozkřikuje: „Padla, vážení! Zavíráme. Poslední přání, prosím. Blouznivci, pošetilci a ztracenci nechť se dostaví k východům. A v těsném závěsu za nimi i jejich pacienti. Děkuji vám a přeji dobrou noc.“

Quelle horreur! Ordinace se zavírala a já jsem s milovaným mužem svých snů nestrávil ani vteřinu. Hrůza – celé je to hrůza! Máti se vynořila ze své fádní ordinace a nabídla mi, že mě sveze domů. Zpočátku jsem se zdráhal, protože co kdybych ho teď, za pět minut dvanáct, konečně zahlédl? I s jeho nade vše milovaným, krásným obličejem? Co kdyby se teď, na sklonku pracovního dne, konečně zjevil a zařadil k ostatním zmoženým dříčům? Nepohrdl by snad kapkou osvěžujícího dubonnetu či limonády v mojí společnosti v nedaleké krčmě? Neocenil by rychlou masáž krku? Co nejledabyleji jsem se odvážil máti zeptat: „Noel ještě nekončí…?“

Její odpověď byla úsečná, leč veskrze zdrcující.

„V úterý tu není.“

Klatě!

DVACET ŠEST / Mo

Alergie na ten předražený krém proti stárnutí mi vyvolala v obličeji bouřlivou vyrážku, A ABY TOHO NEBYLO MÁLO…, ta zatracená fena je zatraceně březí. Tomu se říká pech, co? Když se konečně rozhoupu a chci ji nechat vykastrovat, veterinář mi oznámí takovou novinku. Ne že bych si nevšimla, že trochu přibrala, ale to my všichni. Taky jsem přibrala, a nejsem v tom. Dora přibrala, a není v tom…

Ach bože… Prosím řekni, že není těhotná! Určitě ne? Řekla by mi, kdyby začala pohlavně žít… Nemohla s tím přece začít a nic mi neříct – že ne? A rozhodně ne s tím páskem – jak že se jmenuje – Ben? Tom? – jen ne s ním, prosím. Vždyť měří tak metr dvacet. Prosím, řekněte mi, že neměla sex s Tomem Palečkem, aniž by mi o tom řekla. Ne, opravdu si myslím, že by se mi svěřila. V otázce otevřených diskuzí na toto téma již byl vytvořen precedens – když jí bylo asi třináct, posadily jsme se spolu a mezi čtyřma očima jsme si povykládaly o sexu a všem, co s tím souvisí. No ovšem. Brány jsou otevřeny. Ano. Vím to jistě.

Beztak tématem číslo jedna je v tuhle chvíli pes. Děcka jsou samozřejmě nadšená, dokonce i Manželovi se zdá být „prima“, že Bobina dostane možnost stát se matkou. Ano, štěňátka zbožňujeme všichni, ale co s nimi proboha budeme dělat? Komu je dáme? Kolik jich bude? Veterinář soudí, že přijdou za šest týdnů na svět, tedy někdy kolem Dořiných narozenin. Skvělé. Najednou se nám tu sejdou dva různé megastresy.

Dora touží uspořádat „třídní párty“. Co se to jen stalo s britskými teenagery? Je to, jako by byli všichni něčím nadopovaní a přesvědčení, že hrají v nějakém laciném americkém hororu. V jejím věku jsem o třídní párty neměla ani páru. Netušila jsem, jaká noční můra se může vyklubat z Halloweenu. Proč se všichni chtějí naparádit do smokingů a laciných saténových šatů, nechat si na hlavě vyvést obrovské kokrhely zdobené diadémy a předstírat, že pocházejí z amerického Středozápadu? Co je špatného na cideru a pár špecích u kamaráda, následovaných zběsilým osaháváním na zahradě? Tak má přece vypadat správný večírek. Ále, na tom nesejde. Myslím, že nějakou děsnou „párty“ snad přežijeme. Pokusila jsem se ji přesvědčit, že o pár týdnů dřív se přece koná „školní ples“ (zdá se, že celá škola pozřela stejnou halucinogenní pilulku), ale ujistila mě, že „pff, to je přece něco úúúplně jinýho“. V čem?!!

Proč mi vždycky, když přijde řeč na dětské oslavy, naskočí v hlavě zlá předtucha, že to špatně skončí? Začalo to, když byly moje děti ještě malé a mezi matkami se rozpoutal lítý boj o to, která z nás uspořádá tu nejlepší oslavu. Bez ostychu přiznávám, že mě to k tomu táhlo jako můru ke světlu. Pravidla byla jasně daná. Zpočátku šlo o to, obstarat nejlepšího klauna, loutkové divadlo nebo vypravěče. V tom hravě zvítězila matka Ruby Bondové, protože přes „tlačenku“ v BBC sehnala skutečného moderátora z oblíbeného dětského pořadu Modrý Petřík. Pak převážil ekologický a umělecký rozměr. Vyrobte si svou vlastní pinatu a namalujte si talíř. Jasnou favoritkou se opět stala Rubyina matka, když zajistila, aby byly všechny ty ohavné talíře opatřeny glazurou a doručeny rodičům spolu s hrníčkem ozdobeným rozkošným obrázkem malé oslavenkyně. Čert ji vem, sama jsem měla co dělat, abych sehnala správné narozeninové taštičky, které by patřičně zapůsobily.

Nakonec nás ale všechny stejně trumfla matka Nell Barlowové, když objednala sakumprásk dětskou zoo včetně toho, že si děti mohly pochovat koalu, spatřit na vlastní oči hroznýše královského nebo se projet na oslíkovi. Navíc dostaly osvědčení o tom, že se každé z nich stalo adoptivním rodičem vlastního konkrétního orangutaního mláděte, kterému mohly samy vybrat jméno. Všechny do jednoho. Prdím na to. Tehdy jsem hodila „oslavovou“ flintu do žita. Vítězství je tvoje, Nellina mámo.

Nesmím se nechat stále něčím rozptylovat a musím pohnout se svou knihou. Přikláním se k titulu Teenager: Návod k použití. Aby to za něco stálo, musím si neustále připomínat, že svou práci dělám dobře. Vím, že v zásadě dělám. Lidé si mě mezi sebou doporučují. Vracejí se ke mně. Tu a tam v ordinaci potkávám dvě generace jedné rodiny, takže musím být v něčem dobrá. Jsem dobrá v hodně věcech. Člověk se nedožije devětačtyřiceti, aniž by si v jisté fázi neuvědomil, zda je, nebo není úspěšný. Patří to k mojí práci, že časem získáte ten správný „čich“ na lidi. Často dokážu odhalit prapříčinu problému po několika málo větách.

Ovšem že se můžu nakonec mýlit, ale upřímně řečeno nestává se to často. Možná že to nějak souvisí s mou pevnou vírou v to, že příčinou prakticky všech batolecích a dětských neduhů jsou rodiče. Ti něco takového samozřejmě nechtějí slyšet, takže první překážkou, kterou musím vždycky zdolat, je ujistit je, že A) projevili velikou odvahu, když vyhledali odbornou pomoc, a B) že to není jejich chyba. Ve skutečnosti jim při desátém sezení obvykle oznámím, že to jejich chyba je. Samozřejmě že nepoužívám slovo vina. U mě v ordinaci na nikoho vina nepadá. Nikdy.

Dnes jsem se pustila do kapitoly nazvané „Čas a teenagerovy vnitřní hodiny“. Budu se v ní snažit laickým slovníkem objasnit některé složité pojmy z vědy zkoumající neurony. Mám o mozku dospívajících už něco načteno a je to strašně zajímavé, protože se od mozku dospělého liší prakticky v každém ohledu. Nejen že ještě není hotový, pokud jde o vývoj, ale zdá se, že má i některé funkce, které u dospělých nenajdete. Jako například tzv. „časový posun“, podle něhož k nočnímu propadu tvorby melatoninu a jejímu navýšení během dne dochází u dospívajících o dvě hodiny později než u dospělých. To znamená, že mají svůj vlastní časový rámec, dvě hodiny zpožděný oproti všem ostatním, a tady se nabízí možné vysvětlení ošidných nabručených rán nebo věčného ponocování. I když upřímně řečeno, pokud jde o moje vlastní dospívající děti, ty jsou časově úplně jinde, kdepak dvě hodiny.

Dora poměrně pravidelně vysedává u Facebooku ještě ve dvě ráno. Probudím se a okamžitě poznám, že ťuká do klávesnice. Jasně že já jsem v jejím věku nic takového neměla k dispozici. Určitě by mě to přitahovalo stejně jako ji. Jsem ráda, že za nás nic takového nebylo. Čím víc přemýšlím o tom, kolik času stráví u počítače, tím víc si s hrůzou uvědomuju, že pravou příčinou toho, proč se kvůli tomu neustále vztekám, je svým způsobem žárlivost. Je to, jako by mi zabouchla dveře do svého života. Rovnou před nosem. To je absurdní. Nechci být její kamarádka. Přesně tuhle radu nejčastěji dávám svým klientům. Rodič, který se chce svým dětem zavděčit, se řítí do záhuby. A přesto… Sama toužím po tom, abychom si byly bližší, abychom spolu pořádně promluvily a především SI NASLOUCHALY.

Mám-li být zcela upřímná, mám na mysli hlavně to, aby ona naslouchala mně. Koneckonců v tom, co říká Dora, není nic, co bych nesčíslněkrát neslyšela z úst jejích vrstevníků. Jsem aspoň o deset kroků před ní, dokážu předpovědět, jak co dopadne. Je to hračka. Naše rodina se liší tím, že jak Dora, tak Oscar mají k dispozici matku, která je vyškolená, aby rozuměla dospívajícím a jejich problémům, dobře ví, že jde hlavně o to, aby jim člověk naslouchal a věnoval jim dostatečné množství hodnotného času, který se točí jen kolem NICH.

Zatraceně! Manžel na mě zespodu křičí, že mám jít obědvat. Já žádný oběd nechci, proboha svatého, já si nechci povídat, chci jen makat na svojí knize. Kdy někdo daruje hodnotný čas mně? Nikdy, do prkvančic.

DVACET SEDM / Dora

Měla jsem fakt ujetej rozhovor s mámou. Někdy je jako totálně vyšinutá. Vážně by jí měli zakázat výkon jejího povolání; dyť jak by asi lidem bylo, kdyby věděli, že je sama praštěná? To ona má bejt ta vyrovnaná a rozumná, ale přísámbohu někdy je jako úplně mimo mísu. Většinou všechno děsně dramatizuje. A prožívá. Jako by se prostě neuměla hodit do klídku. Dyť ji to klepne nebo tak něco, jestli se nezklidní.

Všecko začalo, když mi oznámila, že Bobina bude mít štěňátka. Jupí! Osm let už si já, táta a Peter nepřejeme nic jinýho. Není fér nechat ji vykastrovat dřív, než dostane šanci povít aspoň jednu vlastní chlupatou kuličku, kterou by mohla s láskou olizovat. Nemůže o ničem spolurozhodovat, všecko se rozhoduje za ni, vůbec nemá na vybranou. Vybrali jsme jí jméno, obojek, pelíšek, vybíráme jí žrádlo i to, kdy půjde ven a kdy ne, prostě všechno. Teď se zařídila po svým. Rozhodla se spářit s jiným psem. Nevíme se kterým; klidně to mohl bejt ten urousanej pudl z cukrárny nebo ten labrador z parku – mohl by to bejt jako kterejkoliv čokl.

Jak je vidět, psi se s tím nijak nepárají. Možná by to prospělo i lidem. Potkáte v parku nějakýho borce, pořádně si jeden druhýho prohlídnete, bleskově se rozhodnete – ano, ne, očicháte se vespod… Vlastně, tuhle část bych vynechala. Pak na to prostě vlítnete. A je to, odejdete bez jedinýho ohlídnutí. Děkuju. Poklusem v klus. Velmi pěkné. Nashle. Tak by vám aspoň nikdo nemohl zlomit srdce a ten nejmenší úchyláček na světě, Sam Tyler, by z vás neudělal velkýho tlustýho břídila. A o chvíli později byste si to mohli rozdat v parku s někým dalším, aniž byste si museli pořizovat novej melír, holit třísla, koupat se nebo shánět nový hadry a tak. Bylo by to jedno. Vám i tomu druhýmu. Prostě byste na to vlítli. Je to upřímnější, abych byla upřímná.

Vlastně mám jako už po krk svýho panenství. Moc si přeju, abych o něj brzy přišla. Osmnáctiny za dveřma, a jsem probůh jako furt panna. Je to děsně trapný. Ty krávo.

Prostě máma jak kolovrátek v jednom kuse drmolila: „A vůbec, no, co bude s těmi štěňaty? Kde je asi přivede na svět? Budeme muset zavolat veterináře, aby nezemřela…“ Bla, bla, bla. Furt dokola vyšiluje. „To bude v pohodě. Instinktivně pozná, co má dělat,“ uklidňovali jsme ji s tátou. „Uložíme ji někam do koutku. Můžeme dát inzerát do místních novin, že prodáme štěňata.“ A tak dále, ale ona vůbec neposlouchala a zničehonic, jako blesk z čistýho nebe, chce, abych se posadila ke stolu. Což nikdy, když zrovna není čas na jídlo, nevěstí nic dobrýho. U nás doma se jako pro nic za nic NIKDY ke stolu nesedá. A nedívá jeden na druhýho.

Máti spustila, jako by to byl nějakej normální holčičí pokec, kterej je u nás na denním pořádku. Kdepak. Pak na mě jak ujetá vyjela: „Nejsi těhotná, Doro, že ne?“ Jen tak. Jako z podělanýho kulometu nebo co. Fena je březí, tak musím bejt těhotná i já, nebo co? O čem to mluví? Jako že se březost přenáší z psa na člověka? Na jaký planetě prokrista žije? A moc díky, že mě považuješ za nějakou couru nebo co. Jako že vlezu do postele s KAŽDÝM, kdo jde okolo. A díky, žes mi to dala hezky sežrat, když si připadám jako panna tak na 188 %, beztak se se mnou nechce nikdo vyspat, páč jsem zasraně tlustá nebo co. A díky moc za to, že mě ještě upozorňuješ, jak moc jsem přibrala, když si zasraně myslíš, že jsem zatraceně těhotná, ty pošahaná matko pitomá.

Naskakuje mi z ní husí kůže. Proč musí bejt zrovna ona moje matka? Proč nemůžu mít takovou, jakou má Lottie, co prostě umí poslouchat a nemele furt dokola samý kraviny a lži, jen aby vám zatraceně ublížila? Proč jsem musela vyfasovat já tu střelenou? Táta se prostě zvedl a samým znechucením jako odešel.

„Ne, máti, ty nadutče snobáckej, nejsem těhotná. Nechceš to dát do novin, aby to všichni věděli? Třeba jako ,Pan a paní Battleovi s potěšením oznamují, že jejich dcera Dora není v současné době v jiném stavu‘. Bude ti to stačit?”

Mlela dál a dál o tom, že má „právo se zeptat“ a že kdybych jí „jen trochu otevřela dveře“, necítila by se tak vyšachovaná z mýho života. Já ji ale ve svým životě nechci, tečka – natož abych se jí s něčím svěřovala. Žiju s ní jen proto, že musím. Už se krucinál nemůžu dočkat, až vypadnu z domu. Vážně ji nenávidím do nejvyšší možný míry. Fakticky. Nenávidím ji.

Jen se podívejte, k čemu mě dohnala. Abych se cítila aspoň o chlup líp, musím spořádat celej balíček čokopiškotů. Takže díky moc, mami, za veškerou tvou neutuchající víru ve mě. Možná kdybys mě přestala považovat za lehkou děvu, měla bych se ve skutečnosti sama trošku víc ráda a pak bych NEMUSELA sežrat jako tunu čokopiškotů. Cože? Není psychoterapie náhodou její parketa?

DVACET OSM / Oscar

Co naplat. Je snad mým údělem zažívat celý život jen nevýslovná zklamání? Dnes jsem byl nucen smířit se s nespornou skutečností, že se možná i z Kouzelných nakonec vyklube povrchní seskupení. S jedinou výjimkou, a tou jsem samozřejmě já. Člověk se kojí marnými nadějemi, že své členstvo vybírá po důkladném a pečlivém zvážení, a přesto…

Sešli jsme se v obvyklou dobu na mýtině. Dnešní heslo znělo „Audrey Hepburnová“. Hargreaves dobře věděl, o koho jde, ale Wilson započal sérii otřesných prohřešků, když její jméno vyslovoval jako „Angela Hopburnová“. Ó, jak krásný se z něj vyklubal hlupáček. Tvrdil, že o ní v životě neslyšel. A tak následovala patnáctiminutová instruktáž spojená s výčtem mnoha atributů zmíněné paní Hepburnové. Hargreaves se vytasil s přívlastky jako „elegantní“, „drobná“ a „nóbl“. S radostí mohu poznamenat, že jsem byl drobet výmluvnější a kontroval spojeními jako „diblík“, „bez chybičky“ a „líbezná“. Dovolil jsem si dokonce nadhodit poněkud pikantní slovo „provokativní“. Nakonec oba uctivě zmlkli, uzemněni mým obratem „zářivý ideál“. Ano, příhodné vítězství.

Poté jsme přikročili k řadě dalších témat včetně nezbytného odstranění Antona du Bekeho z žebříčku Top Ten Kouzelných idolů kvůli jeho nedávným prohřeškům proti dobrým způsobům a samozřejmě také k stále ožehavému a spornému tématu, kterým je Peter Andre. Hargreaves byl vesměs výřečný a ochotně přispíval do diskuze, kdežto Wilson z nepochopitelných důvodů zaostával a vykazoval žalostnou natvrdlost.

Snad jsem ho tolik nepřecenil? Možná jsem se nechal zaslepit jeho krásou. Ve své shovívavosti bych snad měl mít na paměti, že je teprve v devítce, a tudíž je o dobrých pár let mladší než já a Hargreaves. Jednoduše žil v jiné době. Nedostatky ve znalostech z oblasti Kouzelných by mu měly být prominuty, a přesto mi jde čím dál tím víc na nervy.

Je možné, že v Noelově stínu bledne. Jsem bolestně stižen noeli-tidou, to je nabeton. Náladu mi nezvedl dokonce ani Hargreavesův hřejivý pokus – nezvučné provedení Gershwinovy skladby „Someone to Watch Over Me“. Mé srdce zůstává jak z olova. Využil jsem toho, že mám před sebou ochotné a zaujaté publikum, a přednesl jim několik veršů z Ódy na Noela, kterou jsem rozepsal.

Tep vášnivé mé krve je ten tam, doléhá malátný žal

Má mysl, jak bych usrk zmijí mízy

neb vlil mámivý jed do srdcí ryzích –

dvou přenešťastných kvítků – z nichž život vyprchal.

Do jisté míry jsem nesporně zavázán Keatsovi, ale jsem si jist, že by se mu můj pokus zamlouval. Wilson se zdál být po mém přednesu poněkud zasmušilý. Možná vytušil, že jeho místo v mém srdci teď patří Noelovi. To připouštím. Mám Noelovu horečku. Pomozte mi, pane doktore.

DVACET DEVĚT / Dora

Dnes ráno jsem dostala dopis. No, ne opravdový psaní, ale něco jako pozvánku s přesným datem konání – ty krávo – prvního kola konkurzu do X Factoru v Londýně!!! To je jako naprostá bomba! A je to tady, bejby. Fáze jedna splněna. Můžu dál pokračovat v cestě za svým snem stát se budoucí jedničkou v britský hitparádě.

Akorát to nemůžu říct našim. Vůbec by to nepochopili. Jsou už oba staří a svoje sny dávno vzdali. Teď mají akorát svoji práci. Ať už dělají, co dělají. No, máma se věnuje rodinný terapii a puberťákům a tak a táta… taky někde pracuje. S počítačema nebo co.

Kdepak, já nehodlám promrhat život v nějakým podělaným kanclu, kde se sedm dní v týdnu můžete ukousat nudou. To probůh nejde. Mám talent a bylo by setsakra špatný ho neprodat, nedopřát ostatním, aby mě slyšeli. Jak by mi asi bylo, kdybych šla na vejšku, získala diplom, sehnala nějakej flek, založila rodinu, pořídila si psa, koupila dům? To by mě zabilo. Jako fakticky. Já chci ŽÍT. Já chci zpívat, zpívat, ZPÍVAT! „I believe I can fly. I believe I can touch the sky…“

TŘICET / Mo

Zajímavý den. Jsem sice poněkud rozladěná, ale nikoli nešťastná. Jen trochu zmatená. Nic vážného.

Slíbila jsem Noelovi, že se mu budu na konci dne chvíli věnovat a zodpovím mu všechny jeho dotazy. Zatím se chová jako dokonalý stín – skoro o něm nevím a stojí mě jen velmi málo času. Jistěže Georgeovy zkušenosti s Veronikou jsou zcela odlišného rázu – ale zase George je celý žhavý, že ano, najít si na svou tolik potřebnou chráněnkyni čas a odpovědět na každou její sebenicotnější otázečku a zaplašit jakékoliv pochyby. Ehm.

Noel je praktik a na rovinu i větší profesionál. Nadchlo ho, že patřím k hrstce těch, co si stále vedou ručně psané záznamy. Během sezení jsem poznámky vždycky omezovala na minimum, aby nedošlo k přerušení očního kontaktu, a upřímně řečeno je to přece jen trochu neslušné. Ale zase myslím, že nikoho neurazí, když si do bloku ve svém milovaném poškrábaném obalu tu a tam něco čmrknu. Po každém sezení si píšu záznamy slovo od slova, a tak nevidím důvod, proč všechno ládovat do počítače. Paradoxně mám také pocit, že je bezpečnější uchovávat karty pacientů v této hmatatelné formě, protože jsou evidovány mimo dohled a spolehlivě. Prostě mi tak nějak přijde, že do počítače se může dostat každý. George mi sice neustále tvrdí, že nejrůznější hesla a podobné vymoženosti jsou silní ochránci, ale já dávám přednost svému osvědčenému a prověřenému systému. Dokud mě někdo nevyvede z omylu, nehodlám na tom nic měnit.

Tohle všechno u Noela probouzelo neskrývané nadšení. Na okamžik mě napadlo, že v sobě potlačuje úsměšky, nechává si uchichtnutí na později, ale uvědomila jsem si, že jsem vedle a že ho moje metody vážně zajímají, což je u takového třicetiletého hejska dost pozoruhodné. Byl pozorný, zvídavý a svými otázkami jasně dokazoval, že mi naslouchá. Mám takové tušení, že ze mě má trochu vítr. George mi neustále opakuje, že jsem jako Jekyll a Hyde – ke klientům klidná a trpělivá, ale k ostatním přísná a úsečná. To mi vyhovuje. A navíc je to pravda. Zeptejte se mých nejbližších – nikdo z nich není mým klientem, a tudíž by se jistě shodli, že v jejich matce a manželce je především kus ďábelské paní Hydeové. Špetka symbolického strachu u praktikanta neuškodí, aspoň je stále ve střehu. Noel se se svými pochybnostmi statečně potýká, touží se dozvědět víc, a tak jsem se mu snažila pomoct. Přestože jsem byla v časovém presu.

Vlastně momentálně nevím, kam dřív skočit, což jsem se mu snažila vysvětlit, když se mě nesměle zeptal, jestli bychom nemohli v naší debatě pokračovat v hospodě. Lisa se nás totiž snažila všemožně vykopat. Dusala po chodbě a roztrubovala konec pracovní doby; k tomu ještě začala neurvale chřestit klíči. Pasovala se do role bachařky. Ještě větší záhadou však bylo, že všichni jsme ochotně přijali role vězňů. Nebo spíš vězňů na vycházce, protože po Lisině striktním vyhlášení večerky se nesmíme nadále zdržovat „v celách“. Jsem si naprosto jistá, že to má být obráceně.

Buď jak buď, na představě, že si odskočím na rychlý drink ke Klíčům, jsem neviděla nic špatného, zvlášť když George s Veronikou tam po práci vysedávají pravidelně. Tentokrát tam však nebyli.

Když Noel koupil pití – pro mě malý cider, pro sebe velké pivo, posadili jsme se k jedinému volnému stolu u dveří, kde strašně táhlo. Nejdřív se vyptával na nejrůznější aspekty naší práce a byl do toho velice zabraný. Je bezpochyby inteligentní a má naprosto jasno v tom, čeho chce ve své psychologické kariéře dosáhnout. Není tak projungovsky orientovaný jako já, tíhne spíš ke Kleinové, k větší interpretaci, nicméně podle mě mu to pálí. Oceňuju, že se nechá vyprovokovat i k menší polemice. Rozpoutala se mezi námi poměrně přínosná přenice o otázku diskrétnosti, při které se dost rozohnil:

„Jde o to, Mo, že když před sebou budu mít dítě, které se mi svěří s tím, že má sebevražedné sklony, co mám dělat? Neříct to rodičům? A co trestná činnost? Mám to tedy rodičům zatajit? Nebo policii? Nebo vám? Je to setsakra těžké…“

Byla to velká vzpruha. Výborně. Už jsme byli téměř na odchodu, když přišla řeč na naše vlastní rodiny. Podle všeho ho ohromilo, že jsem vdaná už dvacet šest let. Ujistila jsem ho, že není ohromen o nic víc než já. Vážně mě to ohromuje. Šestadvacet let s jediným mužem. Dokonce ani když jsem u oltáře slavnostně stvrzovala svůj závazek na celý život, žádných dvacet šest tam nepadlo. Najednou mi došlo, že jsem provdaná větší část života, než jsem byla svobodná. Zaplavila mě vlna hrozivého, prudkého zmaru. Jsem usazená déle, než jsem byla v rozletu.

Noel prohlásil, že „obdivuje“, jak „jsem to všechno mohla vydržet“. Co „všechno“ má vlastně na mysli? Vždyť mě vůbec nezná. Nemá o ničem z toho absolutně žádnou páru – a přesto jsem překvapivě byla za jeho uznání vděčná. Nemůže znát žádné detaily, v žádném případě. Určitě to myslel obecně, měl na mysli moje obecné „všechno“. Takhle to určitě myslel. Přesto jeho slova obdivu nemůžu pustit z hlavy a chlubím se jimi jako oblíbeným svetrem.

Ještě teď se tím opájím. Proč? Možná proto, že mám pocit, že už mě dlouho nikdo neobdivoval. Nehodna „obdivu“. Vím, že jde o odborný termín, ale stejně mě krapet překvapilo, jak rychle jsem si ho přisvojila a jakou mi to udělalo radost. Ten Noel je vážně milý chlapík. Příjemný společník a dobrý žák. Čas letěl jak blázen, a ještě než jsem se ho stačila zeptat na jeho rodinu, uvědomila jsem si, že je pozdě a že jsem nestihla Oscara vyzvednout ze šachového kroužku. Nepochybně mi to bude ještě několik týdnů předhazovat… Vím jistě, že v tomto směru o „obdiv“ ani nezakopnu.

TŘICET JEDNA / Dora

Lottie dneska přišla tááák pozdě; měla dorazit jako kolem šestý, ale objevila se až někdy po devátý. Na mámě bylo vidět, že je jí to proti srsti, ale kvůli Lotts sehrála divadýlko, jako že náš dům je místo, kam můžete přijít, kdy se vám zachce, páč jsme všichni děsně v poho. Nazvala ho „průchoďákem“. Což je jako na 108 % totální lež.

Máma nesnáší, když k nám někdo chodí, páč to znamená, že musí celej večer předstírat, a to ji dost unavuje. Dokonce přinesla do pokojíčku tácek s horkou čokoládou a malým občerstvením… jako křupky a tak. NIKDY nic takovýho nedělá, ale chovala se, jako by to byla normálka. Jo, tácy s prima pitím a křupkama jsou u nás na denním pořádku, hele víte, „děcka se na ty zkoušky tak nadřou“ anebo „proč je dnes pořád někdo hodnotí a měří“ – to je „příšerné“ a „demotivující“, měly by mít možnost prostě „být dětmi“, a ne „zkouškovými roboty“. A když všichni odejdou, je zpátky na svým. „Už máš hotovou tu ročníkovku?! Máš ji odevzdat v polovině pololetí. Mělas to mít hotové už včera. Ihned vypni tu televizi!“ A zase je z ní jako totálně vystresovaná královna dramatu. Jako proč se prostě nerozhodneš, kam patříš, a nechováš se podle toho, ty psychouši?

Lottie byla z tý čokolády úplně nadšená, a když jsem řekla, že je to celý jen přetvářka, namítla, že její máma se chová úplně stejně, ale copak na tom sejde – hlavně že máme horkou čokoládu, ne – JUPÍ! Přišlo mi to trochu divný, protože vždycky, když jsem u nich, její máma mi připadá jako fakt správňácká. Nikdy mě nenapadlo, že by to jen hrála. Chová se prostě jako normální, přirozeně milá a laskavá bytost, kterou bych chtěla za mámu i já.

Stejně myslím, že Lotts to říká jen proto, aby mi udělala radost. Je prostě děsně milá. Dnes jsem prohlásila, že je moje nevlastní sestra, a ona s tím jako naprosto souhlasila. Vážně ji mám moc ráda. Nemáme před sebou vůbec žádný tajemství. Všecko si říkáme. Jako prostě vím, že kdyby ji chtěl někdo zastřelit při bankovní loupeži nebo tak – prostě bych jako řekla, zastřelte místo toho mě, a vrhla bych se před ni, aby se jí nezkřivil ani vlásek. A Lotts tvrdí, že by to samý udělala pro mě. Říká, že kdybych jako jednou nemohla mít dítě nebo tak, klidně by mi ho donosila. To je tááák milý. Jako že by mi půjčila dělohu.

Zkoušely jsme si představit, jak by se to ve skutečnosti dalo provést, a zdá se, že by musela dostat sperma mýho manžela. Namítla jsem, že to by se mi asi moc nelíbilo, a ona řekla, že by to vlastně nic neznamenalo, že by se na něho jako vůbec nedívala nebo by se namazala, a museli by jako totálně přísahat, že při tom nebudou vůbec nic cítit, a nesměli by zapomenout, že to oba dělají jen kvůli mně. Jako takovej dáreček. Pro ně dva by to vůbec nic neznamenalo, vůbec nic, bylo by to jen kvůli mně.

Stejně mi z toho bylo tak trochu nanic, protože bych ho jako fakticky milovala a říkala bych si, že se do ní totálně zamiluje, zvlášť když to dělají v jednom kuse, i když jen proto, abych měla dítě. Jenže až by to malý přišlo na svět a přinesla bych si ho domů, pokaždý, když bych se na něj podívala, viděla bych její obličej. Z toho mám husí kůži, takže bych na to nejspíš nepřistoupila. Nechtěla jsem ale Lotts kazit radost, protože to myslela dobře.

Přišlo jí, že jsem zhubla, a má pravdu, protože vůbec nejím hlavní jídla, akorát svačím, takže moje váha jde asi pozvolna dolů, hlavně v bocích. Taky jsem si toho všimla, protože mi džíny zase spadly na boky – tam, kam patří, když jsou to bokovky –, ale když mi naroste břicho, kalhoty se mi zaryjou pod pupek a vylezou mi v pase špeky, což bolí. Myslím, že džíny by neměly nikde řezat. Stejně bokovky už nikdo nenosí, ty už dávno vyšly z módy. Lindsay Lohanová na sobě měla takový skvělý modrý kalhoty s vysokým pasem, fakt hustý, takže je chci taky, budu se po nich muset poohlídnout. V Pangbourne to nehrozí, budu muset zajet do Readingu. Možná bysme to mohly sfouknout o víkendu s Lotts. Táta mi dá prachy a hodí nás tam. Máma určitě řekne, že si to nejprve musím odpracovat a „zasloužit“.

Možná bych si teď neměla pořizovat nový kalhoty, páč zřejmě shodím spoustu dalších kil; možná bych s tím měla počkat nebo si je koupit až těsně před tím konkurzem do X Factoru. Budu mít nový kalhoty a budu hubená, a to bude dokonalý, ne? Půjdu v nich na ten konkurz.

Potěš koště, musely jsme s Lotts předstírat, že jako makáme na ročníkovce, jenže ve skutečnosti jsem pilovala svoji písničku a ona si hrála na Dannii Minogue a radila mi, co mám jako dělat. Ten song od Christiny se jí děsně líbí a myslí si, že ho zpívám líp než Christina, protože ta je ve skutečnosti jako krásná, ale v mým podání to zní věrohodnějc, páč když zpívám „Jsem krásná – ať si říkaj, co chtěj“, zní to jako pravdivějc, páč nikdo by přece neřekl, že Christina Aquilera není krásná. Kdežto o mně se to říct dá.

Což mi připomíná, že si na ten konkurz nesmím vzít brejle. Lotts tvrdí, že to nejhezčí na mně jsou moje oči, a tak je nesmím schovávat. Pojede stopro se mnou. Už se nemůžu dočkat, ale našim to říct nemůžeme, protože by děsně vyváděli. Beztak máme fůru času, páč ještě předtím nás čekají zkoušky, ples i můj večírek. Začínám si říkat, že dva podobný večírky v řadě možná není nejlepší nápad, takže možná svou párty přejmenuju na Zaječí večírek a všechny holky se budou muset převlíknout za zajíčky. To by teda jako fakt byl odvaz. Když Lotts odešla, připojila jsem se na Facebook a všem o těch zajíčkách napsala. Ještě nikdo neodpověděl, ale je moře času.

Sem tááák unavená. Jdu spát a nechám si zdát o tom, jak Simon Cowell překvapeně vykulí oči, až mě uslyší poprvé zpívat, a řekne: „Propáníčka, Doro. Ty jsi jako vůbec nejlepší zpěvačka, co jsme zatím slyšeli. Ztělesňuješ to, co je smyslem týhle šou. Mladá dámo, z tebe jednou bude hvězda. A navíc, máš nádherný oči a Doro?... jsi krásná, ať si říkaj, co chtěj.“

TŘICET DVA / Mo

Jsem tak ráda, že Dora má Lottii. Chvíli už se zdálo, že moje dcera žádnou opravdovou kamarádku nemá, a pak se objevila Charlotte, která vybočila z řady děsných „pozérek“, a podpořila Doru, když nastal poprask kolem toho, který upíří seriál v televizi je nejlepší. Život celého nižšího šestého ročníku se jednou v poledne zastavil v rozechvělém vyčkávání, patové situaci, kde stačila už jen jediná jiskra, aby došlo k explozi. Dora byla osamělá na jedné straně barikády, dokud se jí Charlotte s prořízlou pusou nezastala a nepostavila se za seriál Za svitu měsíce proti nestvůrnému kolosu upířího triumfu v podání Pravé krve. Teprve až když Lottie všechny zúčastněné upozornila také na to, že obě znesvářené frakce se naprosto shodují v nepopiratelné nadvládě filmu Stmívání, bylo celé pozdvižení s relativně zanedbatelnými civilními újmami na obou stranách zažehnáno.

Naštěstí tehdy nedošlo ke ztrátám na životech, přestože mnohé účastnice přiznávají, že by smrt z tesáků Roberta Pattinsona přivítaly. Svým způsobem to chápu…, ale zároveň jsem tak trochu mimo mísu. Na můj vkus je příliš zženštilý, jako kdyby roztavili Juda Lawa, Orlanda Blooma a Bélu Lugosiho a ze spojení jejich kouře vzešel jejich éterický upíří potomek.

V každém případě Lottie byla a stále je Dořinou zastánkyní a jedinou kamarádkou. Je prima, když se u nás staví a společně se učí. Ne že by to bůhvíjak přeháněly, ale aspoň jsou spolu, kují pikle, špitají si a hihňají se, přesně tak, jak se to v sedmnácti dělává. Na první pohled se ty dvě k sobě vůbec nehodí. Lottie je drobounká a od pohledu křehká. Dívka s neurčitým, ale nekonečným astmatem. Tělesně je Dořiným protikladem a obě nepřestávají marně toužit po tom, aby vypadaly jako ta druhá. Lottie chce být vysoká a silná, mít Dořinu zdravou pleť a bohaté rovné vlasy. Zničené, ale rovné. Dora zas touží po subtilnější a ženštější figuře i po kávové kráse báječně pihovaté míšenky Lottie. Ta má ten nejtroufalejší účes, jaký jsem kdy viděla: rozcuchané afro, z něhož odstávají na všechny strany kudrliny jak hřebíky. Lottie svoje vlasy nenávidí a stěžuje si, že si dělají, co chtějí, kdežto Dora se kolikrát nemůže dočkat, až do nich zaboří prsty a začne si s nimi hrát – splétat je, zaplétat do copánků, uhlazovat, spínat třiceti nejrůznějšími barevnými, blyštivými sponkami ve tvaru motýlků. Doru těší všechno, co jí Lottie na své hlavě dovolí. Dora chce víc vlasů, Lottie zas méně. Lottie věčně nosí legrační klobouk nebo velké látkové květy ve vlasech; Dora noc co noc sní před spaním o tom, aby mohla taky někdy vypadat tak nedbale exoticky.

Kdyby byly květinami, Dora by byla slunečnice a Lottie fuchsiově červená orchidej. Ovšem že ani jedna z těchto typických pubescentních krásek v sobě samé krásu nevidí, jen v té druhé. Za což jsem moc vděčná, protože Lottiina hojná slova chvály jsou jediná, která si Dora připouští, takže když slyším, jak s nimi Lottie nešetří, je to rajská hudba pro mé uši. Ať žije Lottie a její štědrá duše, co umí dělat zázraky.

Nemůžu si pomoct a vím, že Doru to vytáčí, ale když jsou ty dvě spolu, zmocňuje se mě touha opečovávat jejich přátelství bezpočtem mateřských gest. Nic mě netěší víc, než když jim můžu připravit tác plný dobrot a podstrčit ho Doře do pokoje. Přesně tohle pro mě dělávala Pamela během příšerného opakování před přijímačkami na vysokou a já jsem na ten slastný pocit nikdy nezapomněla. Myslím, že se snažím předat dál kus té péče, kterou mi tehdy prokazovala. Ovšem že to není zcela nezištné. Ten pocit uspokojení, který mi to přináší, se nedá popsat a ve skrytu duše bych si moc přála, aby mě pozvaly dovnitř a vzaly mezi sebe. Jistě že bych nešla, ale bylo by hezké představit si, že by mě tam Dora chtěla…

TŘICET TŘI / Oscar

Dnešek z valné části za moc nestál. Drcnutá Dora odkryla u snídaně pravou míru své do nebe volající hlouposti, když s nadutou sebedůvěrou oznámila, že od této chvíle bude jíst jen potraviny bílé barvy. Tvrdí, že to má z důvěryhodných zdrojů (nejspíš z bulvárního časopisu Heat) a že když se člověk stravuje výlučně podle barev, zaručeně zhubne. Navrhl jsem, že moudřejší by byla modrá dieta, neboť by se omezila jen na borůvky, modré lentilky a jedovatou modrou limonádu. Ačkoliv právě toto je reprezentativní vzorek oblíbené stravy Drakonické Dory a zcela jistě by se jí přecpávala, dokud by v šířce, výšce a obvodu kolem pasu nedosahovala skandálně totožných hodnot.

Moc bych si přál, aby v sobě moje sestra měla aspoň špetku soudnosti, už proto, že tam kdesi, pod vším tím tučným panděrem a pozérstvím, dřímá cosi podobného kráse. A tak pokud Děsivá Dora vytrvá, jednoho dne by se z ní mohla stát Dora Dokonalá.

Jsem si dobře vědom toho, že sám nejsem žádný hezoun, ale bohužel holou pravdou je, že u chlapců na tom zase tolik nezáleží. Statná, hřmotná figura jako ta moje se přece může někomu zamlouvat, neb nese známky dobrého postavení a významu. Jsem muž s vynikajícím držením těla. I když to možná vyzní ješitně či nadutě, myslím, že s klidem mohu prohlásit, že jsem člověk nemalého formátu. V každém případě aspoň tělesně. Dopletená Dora působí jako někdo, kdo má vizáž na háku. Paradoxně jí však na tom, jak vypadá a co si o ní myslí druzí, strašně moc záleží. Z řad halasnějších, nejapnějších spolužáků ve škole se mi doneslo, že je považována za takřka hezkou, ale příliš zakřiknutou.

Kdyby jen Děsná Dora věděla, co v ní je, jsem pevně přesvědčen, že by jí to šlo k duhu. Avšak tyto poslední projevy šílenství jsou v tomto ohledu spíš přítěží. Bílé jídlo. Co obmýšlí? Možná bude živa jen z oblaků.

Po tomto neblahém začátku jsem se musel smířit s tím, že je opět úterý a já nemám vyhnutí. Musím dostát svému slibu, který jsem Georgeovi dal, a dokončit práci v kartotéce navzdory tomu, že o svého miláčka okem nezavadím. Kdybych měl před touto povinností couvnout, jen bych všechny upozornil na svou vášeň, a proto musím těch pár posledních planých, jalových úterních odpolední nějak přečkat.

Jen těžko dokáži najít společnou řeč s Lisou, která bez ustání mele pantem v blažené nevědomosti toho, že můj zájem skomírá. To, co z ní padalo dnes, bylo obzvlášť úděsné:

„Fajn. Poslouchej. Amputace. Zní to nepravděpodobně, ale co když, Petere alias Oscare, někomu uvízne končetina v hořícím vraku, no? Jen si to představ. Hrůza a děs. Je třeba bezodkladně jednat. Bod jedna! Aplikace provizorního zaškrcovadla, vyrobeného z kusu oděvu. Bod dva! Je třeba vést precizní řez a vyhnout se životně důležitým tepnám. Bod tři! Nezbytnými kroky k úspěšnému zotavení je kvalitní přetnutí svalů a zatažení kůže. A věř mi, brácho, že budeš potřebovat, aby se tvůj kámoš rychle zvetil a pomohl ti odehnat divou zvěř, která kolem vás začne kroužit hned, jak dohoří oheň a šelmy nasají pach krve.“

Všechny tyto detaily jsou podle všeho rozhodující a vyžadují zevrubné objasnění. A to tak drásavě obšírné, až se zvedá žaludek. Měl jsem sto chutí podvázat Lise tepny a za použití všech fíglů, které mě naučila, jí vyříznout jazyk. Místo toho jsem se pomaličku odšoural ke dveřím a nadobro zmizel v kartotéce.

Zbývalo mi roztřídit posledních pět písmen abecedy, což naštěstí není tolik. Zaujalo mě, že sem pravidelně dochází již druhá generace Vickerových, jejichž škále nejrůznějších obtíží vévodí deprese a nízké sebevědomí. Mírně zábavné byly i problémy Walkerovic rodiny, včetně jedné epizody sebepoškozování řezákem na karton. Už jsem byl se svým úkolem téměř u konce, když jsem si povšiml nezařazené složky pod písmenem „W“. Po bližším prozkoumání mě zaujalo, že je nadepsána Wilson. Jistě že jsem musel číst dál, navzdory skutečnosti, že se jedná o velice běžné příjmení, a je tudíž velmi nepravděpodobné, že by dotyční byli nějak spřízněni či spojeni s mým známým Wilsonem.

Ten případ byl neuvěřitelně tragický. Chlapci jménem Luke byly podle všeho tři roky, když s otcem chytali na mělčině v moři platýze a příliv je odřízl od pobřeží. Otec přikázal, aby mu chlapec vylezl na ramena a zůstal nad stoupající hladinou. Matka se starším bratrem zavolali na břehu pomoc, ale dvanáctiletý hoch nevydržel čekat a zběsile jim plaval na pomoc. Když k nim doplaval, zjistil, že otec uvízl nohama v blátě a nemůže je vytáhnout. Příliv zatím rychle stoupal a voda začala dosahovat otci nad hlavu. Starší syn se opakovaně potápěl a pokoušel se otci nohy vyprostit, ale bez výsledku, a navíc dával všanc svůj život. Když pro Luka dorazil záchranný člun, pořád ještě nejistě trůnil na ramenou utonulého otce.

Když jsem to otřesné vyprávění, jež mojí matce dojemně povykládal samotný Luke, dočetl, tonul jsem v slzách. Je vůbec možné, aby se někdo z takové tragédie vzpamatoval? Bylo vidět, že máti podrobila dlouhodobé pocity viny u toho truchlivého chlapce velmi moudré analýze. Lze jim připsat na vrub jak mizerné školní výsledky, tak všeobecné neúspěchy, kvůli nimž si jeho zkormoucená matka dělá takové starosti. Chlapec často předpoví vlastní nezdar, a pak udělá vše proto, aby se naplnil. Týden co týden dochází na sezení k mamá a pomalu se snaží vyzout z těch velkých mizerných cementových bot plných viny, do nichž zabředl. Chudáček Luke. Krvácelo mi pro to nebožátko malé srdce.

Pak jsem mrkl na kontaktní údaje nahoře na poslední stránce složky. Lukova matka, která na sezení jednou měsíčně dochází se synem, se jmenuje Karen a pracuje ve školní jídelně. V mojí škole. Wilsonova matka pracuje ve školní jídelně v naší škole. LUKE WILSON. Netušil jsem dodnes, jak se jmenuje křestním jménem. Deváťáci nemají křestní jména. Luke je Wilson.

TŘICET ČTYŘI / Dora

Fajn, do konce tohohle týdne bezpodmínečně MUSÍM dodělat ročníkovku z výtvarky, takže to musím provést následovně: ještě než s tím začnu, udělám si seznam všeho, co si musím obstarat a sehnat kvůli školnímu plesu a párty se zajíčky.

Školní ples:

1. Fialové plesové šaty (pod kolena, bez ramínek s tylovou spodničkou).

2. Kabelka k šatům (malá, ale musí se do ní vejít mobil).

3. Boty k šatům (podpatky: aspoň 9 cm).

4. Podprsenka s kosticemi, bez ramínek. Vel. 80E.

5. Vhodné kalhotky. Bez výztuhy.

6. Příčesek ve stejném odstínu jako vlasy, aby se daly natočit a vyčesat.

7. Diadém nebo květinová či štrasová spona do vlasů.

8. Krátký kabátek nebo pléd z umělé kožešiny.

9. Silonky (v případě opálených nohou nebudou potřeba).

10. Umělé řasy se třpytkami.

11. Šperky – náhrdelník, náušnice, prstýnky (draze vypadající nebo půjčit od mámy).

12. Objednat se do solárka, k holiči, na manikúru i pedikúru včetně francouzského lakování.

13. Objednat limuzínu nebo zjistit, jestli bych se nemohla s někým v nějaké svézt.

14. Sehnat foťák. Mám ho sice v mobilu, ale to je šunt.

15. Nabít a vypůjčit si tátovu videokameru.

16. Narazit si kluka nebo aspoň nějaký doprovod pro daný večer.

Oslava 18. narozenin – „zajdové“:

1. Objednat velký salonek v hotelu.

2. Sehnat kostým zajíčka. (normální sexy obleček, ale se zaječími oušky a ocáskem).

3. Síťované silonky.

4. Lodičky – černé lakovky (podpatky: aspoň 10 cm).

5. Velké náušnice (kruhy, ale nic lacinýho).

6. Diadém (s nápisem OSLAVENKYNĚ).

7. Obrovský dort (s mojí soškou nahoře – legrační, ale lichotivé) NEBO mraky minibáboviček alias cupcakes s polevou, co hrajou všema barvama.

8. Zamluvit dýdžeje (nepustit k tomu mámu).

9. Sehnat zrcadlové diskotékové koule.

10. Vypůjčit zařízení na karaoke.

11. Objednat hummera jako limuzínu, abych měla v čem přijet

12. Spoustu piva, vodky, koly atd.

13. Brýle (s deštníčkama, třešinkama apod.).

14. Nechat pro všechny natisknout odznáčky s nápisem „Osmnáctka Dora“.

15. Zkusit zamluvit chlapeckou kapelu nebo něco na ten způsob (třeba nějakou starší jako Blue nebo tak, aby to vyšlo laciněji).

16. Domluvit někoho, kdo to celé natočí (dá dohromady spoustu kamarádů a příbuzných, aby mi popřáli všechno nejlepší a říkali o mně samé hezké věci. Až se to bude večer promítat, budu se tvářit překvapeně a budu bulet – což by se taky mělo natočit).

17. Naplánovat jídlo – (co třeba 8 rodinných balení v kyblíku z KFC?).

18. Sehnat si na ten večer kluka nebo aspoň doprovod.

TŘICET PĚT / Mo

Dnes v poledne jsem se zahlédla v prosklené stěně banky. Na tisícinu vteřiny jsem ten odraz opravdu nepoznala. Nejprve se strašně rychle hýbal, takže jsem ho zahlédla jen velice zběžně, jako když se vám před očima mihne ptáček a zmizí v křoví. Střemhlavý, nenadálý, pouhým okem sotva zachytitelný pohyb. Teprve až když jsem prošla a začala zpracovávat, co jsem právě viděla, uvědomila jsem si, že kráčím poměrně svižným tempem a že s tím rozmazaným šedivým rancem, který jsem právě zahlédla v okně banky, ve skutečnosti držím krok. V okně. V odraze v okně. V odraze.

Takže jsem to opravdu musela být já.

Pod vlivem toho otřesného poznání jsem zvolnila krok a nakonec zůstala stát. Přímo před realitní kanceláří. Otočila jsem se, abych se znovu podívala, tentokrát do jiné výkladní skříně, plné informací ze světa realit zavěšených v průhledném plastu. Za nimi byla kancelář plná přitažlivých, prolhaných nadšenců za stoly. Nedívala jsem se na ně, jen jsem se chtěla utvrdit v tom, že ten odraz, který jsem zachytila koutkem oka, jsem opravdu já. Ta neforemná, ztrhaná šedivá almara na mě skutečně hleděla vyplašenýma očima ve tváři, jež se podobala té mojí, ale byla starší a vypadala spíš jako Pamela. Takže není pochyb. Rozhodně jsem to byla já, jen v trochu jiné podobě, než bych si představovala.

Dejme tomu, že kdybych o tom vůbec přemýšlela, měla bych za to, že každý, kdo se na mě podívá, vidí nadprůměrně vysokou ženu s atraktivním kratším sestřihem tmavých vlasů, jaký nosívají Francouzky, protáhlou tváří s velkýma, sytě zelenýma očima (předmět častých komentářů), dlouhým ušlechtilým nosem a velkými ústy se dvěma řadami rovných zubů. Tvář, která říká, jsem chytrá, ale není se čeho bát. Nikdy jsem si na svou výšku nepotrpěla, takže snad nepůsobím nafoukaně, ale vždycky jsem si v duchu přála, abych svým fyzičnem dávala najevo, kdo je tady pánem a že není radno si se mnou zahrávat.

Nejsem otrokem módních výstřelků a do práce musím samozřejmě chodit vhodně oblečená, ale i přesto jsem si jistá, že mám poměrně dobrý vkus. Vím, jak správně sladit a nosit jednoduché klasické kousky. Mám ráda lněné věci, vrstvení a tlumeně modré, zelené a hnědé odstíny. Mým oblíbeným oděvem je pašmína a na rozdíl od valné části vysokých žen ráda nosím podpatky. Zbožňuju výmluvné šperky se silným sdělením. K mým nejzamilovanějším patří mohutné náhrdelníky z pravého jantaru a oblázků tygřího oka. Dávám přednost punčochám před punčocháči (jediný důvod, proč mě Manžel požádal o ruku) a plnicím perům před propiskami. Používám svěží, čerstvé citronové vůně; žádné santalové dřevo ani pižmo. Neobejdu se bez vysoce kvalitního kabátu, za který každé dva roky neváhám utratit měsíční mzdu.

Dnes jsem ten drahý kousek měla na sobě, což je jeden z důvodů, proč jsem se tak zhrozila, když na mě z výlohy koukala utahaná ženská středního věku v laciném hacafraku. V jakémsi nepadnoucím chmurně šedivém svrchníku. Copak jsem s tou šedou šlápla úplně vedle? Považovala jsem ten sytě šedý odstín za elegantní, tajuplný a nadčasový, vhodný pro majetné lidi s vytříbeným vkusem. Jenže místo toho přidává roky, působí olezle a ne moc kvalitně. Můj kabát je nedostačující, stejně jako já. V tom skle jsem zahlédla všechno, čeho jsem se vždycky nejvíc bála. Zatímco jsem se nesmyslně užírala strachy, ono se to stalo. Vypadala jsem tak nějak utahaně a zoufale. Vypadala jsem, jako by se se mnou můj život nemazlil. To se nemělo stát. Nikdy, neřkuli už teď. Vypadám jako kus nekvalitního šatstva, co si na sebe navléklo nějakou ženskou. Jsem sice vysoká, ale přesto působím dojmem ženské na pokraji fyzických i duševních sil. Z čeho jsem krucinál vůbec někdy usuzovala, že mám byť nepatrnou moc? Jsem očividně… troska.

Proč mě na to nikdo neupozornil? Proč Manžel nevykazuje žádné známky šoku a zděšení? Proč ke mně Pamela nevyslala varovný výstřel? Seběhlo se to snad tak pozvolna a nepostřehnutelně, že mi to uniklo? Známky kapitulace v obličeji už jsem zachytila, ale kdy to vzdal zbytek těla? Chodím v tomhle těle v domnění, že má poměrně dobrou podezdívku, ale zjevně se sesunula, aniž by to někdo postřehl a informoval mě. Není to tím, že se vždycky dívám do malých zrcadel, a tím pádem přicházím o dojem v životní velikosti?

Byla jsem tím pohledem tak otřesena, že jsem se několikrát pokusila odejít a uniknout tomu, ale vždycky jsem se musela vrátit a přesvědčit se, že to, co vidím, je skutečně pravda.

Nakonec se z šera za sklem vynořil jeden z těch prolhaných přitažlivých jedinců a vrhl po mně spiklenecký úsměv. Jeho rty něco artikulovaly… Ale co? Usmíval se a lákal mě dovnitř. Ach bože, domníval se, že si prohlížím jednu z těch nemovitostí ve výloze, kdežto já jsem zkoumala sama sebe. To už stál ve dveřích a zval mě dál. To, co jsem v tom okně spatřila, mi tak vyrazilo dech a bylo mi tak stydno kvůli tomu, že si myslel, že se dívám na něco úplně jiného, že jsem ho z nepochopitelného důvodu poslušně následovala do kanceláře. Za čtyřicet minut jsem odtamtud odcházela s hrstí letáků, plných skvělých venkovských chatek podle všeho v mojí cenové relaci. Celou polední pauzu jsem promrhala s mladíkem, který mi byl protivný, prohlížením domků, které nechci, a předstíráním, že jsem někdo jiný. Co se to do prdele děje? Vždyť těch čtyřicet minut mi v životě, který je už půl roku pozadu s placením, nikdo nevrátí.

Pospíšila jsem zpátky do práce a těch několik málo cenných minut, které mi do konce polední pauzy zbývaly, jsem strávila na záchodě. Zuřivě jsem si patlala na obličej make-up a nanášela si svou vlastní masku sponzorovanou drogerií Boots, jen abych se pokusila vytěsnit tu hrůzu.

Ohromilo mě, že nikdo z mých odpoledních klientů se s odporem neodvrací, a tak můžu jen usuzovat, že se nemýlím a že ten úpadek je pozvolný a nikdo si toho nechce všimnout jako první. Nebo možná je to ještě horší a nikdo z nich si mě vlastně vůbec nikdy nevšímal. Naslouchají mi a slyší mě, ale ve skutečnosti se na mě nedívají – je to tím? Jsem snad zničehonic neviditelná? Nepodávala bych lepší výkon formou audiosezení? Stala se ze mě nešťastnice, na kterou už se nedá dívat, a je prostě pro všechny snazší hledět skrz mě, tak jak se to dělá, když stojíte tváří v tvář někomu znetvořenému? Upíráme zrak někam za něj, snažíme se sami sebe rozptýlit obsahem sdělení, jen abychom se nemuseli soustředit na ten nesnadný pohled.

Nikdo se na mě nedívá, nikdo mě nevidí. Jsem vzduch.

TŘICET ŠEST / Oscar

Tento týden jsem zadobře s panem Zármutkem a jeho matkou lady Ostudou. Jak jsem se mohl k Wilsonovi chovat tak podle? Ustavičně ho jen nemístně očerňovat? Snížil jsem se dokonce k tak mrzké nadutosti, že jsem ho otevřeně sepsul v přítomnosti Hargreavese.

Pravdou je, že se z Wilsona vyklubal otravný holobrádek, jenže to jsem neznal jádro jeho převelikého smutku. Muka, která nepochybně požrala jeho sebedůvěru a radost ze života. Jak se vůbec může něčemu naučit, když se utápí v takovém neštěstí?

Nejsem nic než nejapný, neschopný a necitelný hlupák. Tak mimořádně ohavné chování je obvykle pod mou důstojnost, ale v tomto případě jsem se jednoznačně stal tím největším trotlem na světě. Měl bych se nechat brutálně zmlátit od psychopatických jeptišek a nechat si vyklovat oči od nepříčetných datlů. Srdce z těla by mi měli vyrvat slintající vlci a měl bych být vděčen, že mi údy jeden po druhém oseká opilý dřevorubec s tupou sekyrou. Jsem věrolomný, odporný hajzlík, a jako takový bych měl být přinejmenším okamžitě sprovozen ze světa.

Wilson je vzácný člověk, strhující mistrovský kousek a naprostý miláček. Měl bych se mu od rána do večera klanět a zasypat ho mořem valentinek.

A přece. Nemohu. Neb jsem blázen do jiného. Jsem připraven vydat tomuto lačnému poblouznění svůj život na milost i nemilost. Noel. To on je ten plamen. A já můra.

TŘICET SEDM / Dora

Mám takovej pocit, že když jím jen bílý jídlo, fakticky to zabírá. Tak na 120 % a nemůžu uvěřit, kolik mňamek se při tom dá sníst. Během včerejšího dne jsem slupla chleba, těstoviny, majonézu, bagely, bílou čokoládu, vanilkovej koktejl, bílou cukrovou vatu, marshmallows, bílej sýr, mléko a spoustu dalších věcí. Úžasný je, že po každým z těch chodů je člověk nacpanej k prasknutí, a nemá už na nic dalšího chuť až do svačiny nebo do dalšího jídla. Zatím sice nemůžu říct, že by na mně oblečení nějak plandalo, ale počítám, že za pár dní kila půjdou jako samy dolů. Nemůžu se dočkat.

Tenhle tejden je zatím ten nejnudnější tejden v mým životě. Všichni jenom furt skuhrají nad zkouškama: ve škole, doma, prostě všude. Opakuj si, uč se, udělej zkoušky, dodělej školu, vypracuj úkoly. Nic jinýho neslyším. No, občas bych si taky docela ráda orazila, jestli můžu? V rádiu jsem slyšela, že když si dáte každou hodinu patnáctiminutovou pauzu, jako že se vám pak šprtá líp. Takže když se budete drtit dejme tomu šest hodin, dělá to

15 + 15 + 15 + 15 + 15 + 15 = 90 minut.

Prostě si myslím, že nejlepší je vybrat si tu přestávku v kuse, hned po obědě, ale KDEPAK, podle mámy je něco takovýho hřích a „naprosto mylné nakládání s časem“. A tak jsem si dnes ráno sedla, nachystala jsem si tvrdý papír, fixy, třpytky atd. a pustila se do vyrábění učebního plánu. Do svačiny jsem s tím byla hotová a je jako děsně krásnej. Jedna z nejlepších věcí, co jsem kdy vyplodila. Neonovou fixou jsem nakreslila tabulku a v ní označila každej den a předmět látkou jiný barvy a tak. Pak jsem si z mámina šuplíku s věcma na balení dárků vzala kousek stužky a všechny předměty pospojovala s učebníma blokama. Ke každýmu předmětu jsem dala přelepku, aby to bylo jako takový překvápko, když ji nadzvednu a ejhle – jů, fajn, dneska ráno musím zvládnout „nauku o vedení domácnosti“, no páni, uvidíme, co mě čeká odpoledne. Vypadá to jako obrovský adventní kalendář a na konec každýho opakovacího bloku jsem přilepila malou krabičku od sirek a do ní za odměnu nějakou drobnost (samozřejmě bílý barvy).

Takže, řekněme, že po čtyřicetiminutovém opáčku z výtvarky si otevřete krabičku a ta-dá – „Nazdárek, Doro!“ – můžete slupnout osm bílých čokoládových čoček atd. atd. Jako za odměnu, že tak makáte. Dole na konec každýho dne jsem pomocí lepicí pásky a samolepicího bločku Post-It přidělala něco jako posuvný dvířka z kousku lepenky, který po skončení odklopíte a přečtete si nějakou zdravici: „Hej! Dobrá práce, Doro! Můžeš se podívat na jeden díl ze seriálu Pravá krev, protože sis to vydřela, madam!“ a celý jsem to pak jako takovou malou vzpruhu popsala krátkými hláškami a pracovními mantrami. Např. NIKDO NENÍ DOKONALEJ! nebo ZKOUŠKY JSOU LEDA PRO ŠKOLU, A NE PRO ŽIVOT! nebo ŠPRTEJ, TY NADRŽENÁ ČUBKO! A podobně.

Hned jsem se šla na Facebook pochlubit Lottii a vystavila tam pár fotek, aby se mohli všichni podívat. Je to táááák hustý. Teď po mně všichni chtějí, abych jim vyrobila taky takovej plán, takže na to nejspíš padne celej víkend. Dostala jsem boží nápad, jak Lottii ozdobím ten její – polepím ho samejma kožešinkama, páč ona je miluje, kožešiny – to je JEJÍ.

Krucinál, nesnáším podělaný zkoušky. Jakej to má podělanej smysl? A učitelé jsou jen banda podělanejch pokrytců, protože nám furt jen meldujou, jak je podělaně důležitý ty zkoušky udělat, páč se nám prej „otevřou obzory“ a tak, ale jen se na ně podívejte! Co ksakru dokázali oni? Šprtali podělanej zemák na střední, pak šli na vysokou a šprtali ho víc do hloubky a dnes učí kvanta děcek, co zemák nesnášejí. No jo, vám to teda obzory fakticky otevřelo, co, pane Parkere?

A navíc mám v tuhle chvíli tělo nabitý hormonama, což mi to podělaný opakování akorát znemožňuje, i když mě každejch čtyřicet minut čeká odměna. Taky mě bolí záda a oči a bolí mě břicho z krámů a vůbec v mojí zprávě z psychologický poradny stojí, že jsem kinestetický typ žáka, takže podělaný kantoři by mě měli nechat bejt, mám si dělat myšlenkový mapy, říkám jim to furt dokola, ale kdepak – jen se do toho pusť, Doro, a hezky makej. ZAMAKALA BYCH, KDYBYCH MOHLA, VY PODĚLANÝ MAGOŘI!

Stejně vtip je v tom, že pro mě nemá vůbec žádnej význam ňáký podělaný zkoušky dělat, protože nic z toho, co jsem se naučila, teda kromě hudebky, nikdy nebudu potřebovat. Zeptejte se Leony Lewisový, kdy naposledy používala mluvnici anglickýho jazyka? Nikdy! V tom je ten fór! Když projdu v konkurzu do X Factoru do dalšího kola, pak jim ukážu…

Až se ze mě stane obří světově uznávaná megastar, vrátím se do školy a poprosím ředitelku, aby učitele svolala do sborovny. Až se všichni posadí na místo se svejma hrnkama a celozrnnejma chlebíčkama Wasa, spustím: „Tak jo, mockrát děkuju za všechno, co jste mě naučili v matice a anglině a zemáku a dějáku a vedení domácnosti a výtvarce a vůbec ve všem, ale představte si, že jsem nepoužila jediný slovo z toho, co jste kdy říkali, vy nýmandi, a navíc – jsem velká hvězda a každý tři minuty – jo, stačí lusknout prstama – každý tři minuty – vydělávám víc než vy všichni dohromady za celej rok. Zopakujte si TUHLE látku, vy parchanti, a dobře vám tak, že jste přišli. Sbohem!“

TŘICET OSM / Mo

Dnešek byl plný překvapení. Na překvapení jsem alergická. Z ničeho se mi neobrací žaludek tak jako z překvapení. Ještě že překvapení je tak nečekané, protože kdybych věděla, co mě čeká, měla bych z toho dlouho dopředu hrůzou stažený zadek.

Den však začal způsobem, který nebyl ani zdaleka překvapivý, spíš naopak. Snídaně, děti, Manžel, pes – stále stejná písnička. Občas v tom kolotoči nacházím jisté uspokojení. S jistotou třeba vím, že když Manžel zamíří ke kuchyňské lince a chystá se sáhnout po celozrnném müsli, vzdá to, sotva zahlédne chléb, croissant nebo zbytky z předešlého večera. Pokud prokáže pevnou vůli a nasype si müsli, posadí se se svým Independentem a příšerně schlíplým výrazem v obličeji na židli, přes jejíž opěradlo má přehozené sako, a vypadá, jako kdyby mu odepřeli tu poslední špetku radosti v životě. Když podlehne pokušení a dá si něco, na co má opravdu chuť, září jako školáček, kterému právě vypršel školní trest. Poskakuje, vtipkuje a všechny nás hubičkuje. Tak prosté, drobné a snadno dosažitelné požitky jsou pro něj životně důležité. Osobně si myslím, že by měl všechny pokusy se zdravou výživou vzdát a být prostě šťastnější, ale on ten test podstupuje každé ráno znovu a znovu. Oscar se ho jednou zeptal, proč se vůbec namáhá zvažovat tu zdravější variantu.

„Víš, věc se má takto,“ odpověděl Manžel. „Jako hlava této rodiny jsem její ochránce, živitel, lovec a sběrač současně.“

Nedokázala jsem v sobě dusit smích.

„Co jsem pak já? Jsem snad vosk? Myslím, že mi dáš za pravdu, že i já přispívám svou troškou do mlýna…“

„Mlč, pračlověčí ženo, nebo na tebe budu muset vzít hůl a naučit tě respektu. Já jsem tady muž, já jsem hlava jeskyně a jako takový mám povinnost žít co nejdéle.“ Začal se kymácet po kuchyni s přihlouplým jakoby pračlověčím výrazem v obličeji, ale podobal se spíš gorile než neandrtálci.

„Vyrazím na lov, holýma rukama zabiju šavlozubáka, grr, a dotáhnu ho do jeskyně, ať se pomějem. Vláčím obří balvany celý, grr, míle, rozestavím je do kruhu kolem naší jeskyně, grr, abych odehnal ostatní lovce mamutů a divou zvěř. Grr. Grr. Tohle je můj cíl, a tak se musím cpát müsli a udržovat tělo v kondici.“

Jeho kondice už dávno není, co bývala. I když kdysi opravdu býval ve formě. Vyžadovalo to jeho vášnivé zaujetí pro rugby a všechno, co s tím souvisí. Vlastně si myslím, že rugbisté musejí mít super kondičku, protože po jednom každém zápase prolévají v baru svá vymakaná těla guinnessem. Musejí být v provotřídní formě, aby se porvali s opicí. Po mnoho let to úspěšně zvládal, a teď se pyšní znaky pravého pivaře: „pivním mozolem“, dvojitou bradou, tučnými stehny. Ty přibyly k původnímu rugbyovému vzezření – zlomený nos, býčí šíje a houževnaté vousy, které se mu nikdy nedaří úplně odstranit, zůstávají tam i vteřinu poté, co se oholí; jsou prostě tam, hned pod kůží, připravené znovu vyrašit a hnané tím jediným – testosteronem.

Na rozdíl od nemalého počtu členů býčí party je ale Manžel takový malý zázrak, protože má na hlavě stále vlasy. Fůru vlasů. Hustý, šedivý hřebíkovitý porost, se kterým by se klidně daly po večeři vydrhnout nepoddajné kastroly. Jsou to vlasy válečníka, spartánský porost. Ty nikdy nezemřou, budou bojovat a zabíjet.

Je tedy s podivem, že i s figurou bývalého rugbisty, věčným strništěm, širokými plecemi, býčí šíjí a náznakem zlomeného nosu už nepůsobí tak impozantně. Pohltila ho jeho vlastní šeď a stal se z něj, stejně jako ze mě, někdo, kdo není hezký ani nehezký – prostě má už roky. Léta ho oloupila o rysy v tváři a tak nějak mu je vrátila po příliš mnoha vyvářkách. Jeho držení stále ještě odpovídá držení muže, kterého jsem znala, ale je tak nějak rozmazané.

Oscar dává přednost čokoládovým lupínkům nebo jiným křiklavě barevným batolecím cereáliím, po nichž přicházejí na řadu tlusté skývy opečeného chleba, ze kterých doslova cáká máslo a džem. Ten se však smí nabírat výlučně malou stříbrnou lžičkou, kterou dostal při křtu. Dora byla pět let závislá na Pop Tarts a odmítala vyzkoušet cokoli jiného, ale od chvíle, co se vrhla na dietu podle barev, baští i ona bílý chléb. S pomazánkou z bílého žužu. Pfuj. Pes si dnes ráno bohatě pochutnal na misce naplněné croissantem a chlebem s džemem a zajedl to čokoládovými lupínky. Kéž by už všichni dokázali pochopit, že Bobina je pes, a ne odpadkový koš.

No nic, po jediném banánu, což je snídaně podle mého gusta, jsem odjela autem do práce. V práci se nikdy nenudím, spíš naopak, ale každodenní rutina – snídaně, hašteření, stále stejné obličeje kolem stolu, stále stejná cesta do práce – doleva, doprava, na druhé křižovatce vpravo – kolem stále stejných míst – obchody, škola, kriketové hřiště, památník válečným obětem – mě někdy prostě rozčiluje.

Doufala jsem, že mě nakopne psaní té knihy, ale i z něj se vyklubalo cvičení v omílání stále stejných informací, které se mi honí v hlavě už roky. Předpokládám, že všichni jsme čas od času otrávení sami sebou. Nebo ne?

TAKŽE – po příchodu do práce na mě přece jen čekala malá změna, když jsem zjistila, jaké nám George uchystal překvapení. Odpoledne jsme měli mít všichni společné podpůrné sezení. Nikdo z nás neměl objednané klienty, a tak George rozhodl, že dokud přeje počasí, mohli bychom si dát piknik u řeky a udělat si sezení pod širým nebem. Najednou jsem si uvědomila, že se tomu bráním z naprosto trapných důvodů jako například:

Nemám to správné oblečení.

Co když se zhorší počasí? Budeme mít s sebou deštníky?

Někoho z nás by mohl píchnout komár a ranka by mohla zhnisat.

Mohli bychom se říznout o stéblo trávy.

Mohly by tam být zmije…, ba co hůř… hraboši.

Zklamání ve tvářích Noela a Lisy mě vyburcovalo k tomu, abych přestala malovat čerta na zeď, a když jsem viděla, s jakým úsilím Jess připravila skvostný piknik pro manželovy spolupracovníky s celou plejádou domácích delikates, zastyděla jsem se, že jsem z toho původně chtěla vycouvat.

A tak jsme se všichni vmáčkli do Georgeova kombíku a vyrazili. Na kratičký okamžik se mě sice zmocnilo roztrpčení a taky – ano, připouštím – žárlivost, když si Veronica vylezla na přední sedadlo vedle George. Na sedadlo vedle řidiče. Na místa vyhrazená rodičům. Ty snad představujeme George a já, ne? Hned mi došlo, jak jsou podobné úvahy absurdní, a beztak tulit se vzadu mezi Lisou a Noelem nebylo zase tak špatné.

Ach bože, nejraději mám lidi, se kterými je legrace. Nakonec se stejně neubráníte a musíte je milovat. Dokážou vás rozesmát a úplně si vás získat. Nevzpomínám si, kdy jsem se naposledy tolik nasmála. Je to opojné. Pamatuju si, co vždycky říkával můj otec – myslím, že je to citát J. M. Barrieho – „Ti, jež vnášejí do životů druhých slunce, se mu sami neubrání“. To je pravda. Lisa je sluníčko. Chopila se role velitele tanku a hlasitými rozkazy navigovala pomalého, mátožného a slepého řidiče George. Dovedla nás díky své pozoruhodné orientaci v mapě k místu, kde se měl piknik konat.

Trmáceli jsme se přes obrovské pole na břehu řeky až k místu, které se Georgeovi zamlouvalo, a tam jsme rozložili piknik. Bylo zvláštní a báječné zároveň dělit se o rady a naslouchat jeden druhému, zatímco jsme popíjeli řecké víno a pojídali Jessin lahodný rajčatový chléb s pršutem. Nikdy bych nevěřila, že se pod širým nebem dá vůbec o něčem radit, ale ono to fungovalo. Díky bohu, že mě George z přípravy svého překvapení vynechal, určitě bych se mu to pokusila rozmluvit.

Kupodivu jsem málem pocítila sympatie i k Veronice. Projevila totiž zranitelnost a připustila, že u jedné konkrétní rodiny jí chybí odvaha. Když nám daný případ objasňovala, povšimla jsem si, že se pevně drží v mezích diskrétnosti, což je můj hlavní strašák – diskrétnost je prostě nutná, zvlášť na malém městě, jako je to naše. Všichni se vzájemně znají a nechci ani pomyslet, jak snadno bychom mohli kvůli jedné lehkomyslné chybě přijít o důvěru klientů. Veronica to chápe a zachovává odpovídajícím způsobem obezřelost. Dokonce se mi zamlouvala i její analýza – složitou teorii objasnila vtipně s pomocí lyrických a literárních metafor. Ano, je nápaditá, to se jí musí nechat, ale Georgeovi se kvůli ní ještě pořád mlží brýle, což je otrava, zvlášť když sedí za volantem – abych tak řekla.

Asi po hodině jsme byli s prací hotovi a jen tak jsme klábosili. Lisa nás obveselovala legračními historkami o svojí bláznivé rodině v Brightonu a Noel nám vyprávěl o tom, jak si přivydělával na Novém Zélandu jako průvodce a vozil auta plná vyjevených fanoušků Pána prstenů po hrbolatých cestách z jedné filmové lokace na druhou.

„Začalo mi to strašně lézt na nervy, vozit je pořád po stejných trasách, jako jezdily všechny další výpravy. Někdy se na silnici vyrojil až tucet hobitích džípů a všichni se navzájem překřikovali. Jedním slovem fantasy. Nakonec jsem je bral, kam se mi zachtělo, a vymýšlel jsem si historky z natáčení. Mimochodem lepší než ty opravdové! Byl jsem v tom skutečně dobrý a zapracoval jsem do nich pár falešných postav, víte, vymyslel jsem si pro oživení pár jmen. Někdy jsem, abych se pobavil, přihodil nějaké sprosté slovo nebo tak, třeba ,Boromrv, král Buranů‘ a ‚čaroděj Gandprd‘ nebo ,Sam Gandža‘. Jednou jsem to dokonce přehnal a bezostyšně stvořil celou novou postavu jménem ,Frnda‘. Vůbec nikdo se nad tím nepozastavil! Zatracení pitomci… pořád chtěli, abych jim popisoval, jak Frnda vypadá, jaké vydává zvuky… a tak dále.“

Ta představa mě tak rozesmála, že jsem smíchy začala nehezky chrochtat. Vím, že se říká smát se, až se za břicho popadat, a je to pravda, popadala jsem se za břicho a prosila o slitování. Bylo to osvěžující a vyčerpávající.

Dřív jsem se hodně nařehtala. Manžel mě uměl kdykoliv rozesmát. Myslím, že by to dokázal i teď. Kdyby se víc snažil. Mám pocit, že se o to snažit přestal. Proč?

No dobře, dneska se ale nikdo nesnažil, všichni byli prostě vtipní. To bylo ve skutečnosti to největší překvapení: jak snadno se člověk uvolní, když si nepřipadá starý nebo neviditelný. Bylo to moc fajn, vážně.

TŘICET DEVĚT / Oscar

O víkendech obyčejně vyhledávám samotu. Kvůli intenzivnímu zatížení ve škole se často ocitám na pokraji vyčerpání. Samotné studium není nikterak složité, spíš naopak, úroveň v naší škole mi připadá směšně primitivní, ale množství domácích úkolů je náročné, občas mě večer připraví až o čtyři hodiny mého času.

Nejsem z těch, kteří touží promrhat život honbou za bláhovými požitky, NICMÉNĚ čas od času bych měl mít možnost si odpočinout. Vím, život není žádný med, ale součástí vzdělání každého mladého Angličana by přece měl být i zdravě prožitý volný čas, ne? Právě v tomto duchu jsem minulou sobotu učinil výjimku ze svého typického víkendového režimu, který se nese ve znamení poustevnické samoty, a přijal pozvání na oslavu Roweových šestnáctin.

Co na sebe? Kéž bych vlastnil krátký domácí kabátek, po němž tolik prahnu. Řádně spíchnutý saténový kousek s plyšovým límcem, s kašmírovým vzorem a se zapínáním na tři masivní čínské olivky, možná v syté lesní zelené barvě alias šlechtické zeleni. Ó ano, to by bylo dokonalé. Do té doby se však musím spokojit s papínkovým starým županem, který jsem si upravil dle svých potřeb. Prozatím to musí stačit, ale jen Pán ví, jak citelně mi ten kus šatstva chybí. Opakovaně jsem oběma rodičům naznačoval, že kvalitní krátký domácí kabátek by byl mnohem vhodnějším dárkem než nějaký triviální iPhone, iPod či některý z nepřeberné řady ostatních iNesmyslů. Třeba se radosti ve formě kabátku dočkám na své narozeniny? Kdo ví?

Prozatím si při jakékoliv slavnostní společenské příležitosti musím vystačit s ustřiženým županem a svými charakteristickými hedvábnými kalhotami. Pro tuto příležitost jsem se rozhodl ozvláštnit svůj vzhled laškovným hroznem perel a řetízků, které jsem ovinul kolem jednoho z matčiných šátků a troufale zavěsil na hrudní kost. Tu a tam svým důvtipem udivuji dokonce i sám sebe.

Což byl rozhodně tento případ. Když jsem vyšel ze dveří, bylo na mně cosi dekadentně prostopášného. Rowe bydlí v privátní obytné zástavbě v těsné blízkosti golfového hřiště. Adresa, která se tváří jako větší snobárna, než ve skutečnosti je. V mých očích je z toho místa cítit zoufalá snaha poblouznit blouznivce. Veselý společenský taneček, ze kterého nakonec stejně nic kloudného nekouká. Přesto za pošetilé aspirace beznadějně maloburžoazních rodičů nelze vinit Rowea, stejně jako já nemohu za své zploditele. Ti moji aspoň projevují zrnko vkusu a nežijí nad poměry, což je vlastnost, kterou na nich již dlouho obdivuji. Jsou to upřímní, omezení lidé a na nic si nehrají, což je chvályhodné, a všichni společně chápeme mou neúprosnou potřebu vyniknout svým vlastním zvláštním způsobem. A být prostě dandy.

Tatík mě vysadil před domem Roweových a neodpustil si obvyklé žerty na téma drogy a alkohol atd., které jsou, ač naprosto zbytečné, tres roztomilé. Roweovi rodiče rozumně usoudili, že nesvěří synovi hostitelskou roli bez své přítomnosti, stáhli se do zahradního domku a zuřivým máváním vítali každého nového hosta. Rowea jejich chování přivádělo do strašlivých rozpaků: zatáhl závěsy, čímž uvrhl obývací pokoj do nečekaného přítmí vybízejícího k bezprostřednímu sexuálnímu chování. Jelikož večírek byl hodinu po začátku – tedy v devět –, když jsem dorazil, již v plném proudu, sexuální náboj byl přímo hmatatelný.

Většinu hochů ze školy sv. Tomáše ochromí tváří v tvář živým příslušnicím opačného pohlaví hrůza. Běžně se vychloubají svými nesčetnými imaginárními trofejemi a klidně tomu i věří, ale sotva se ocitnou ve společnosti ryzích panen, dočista ztratí řeč. V mých očích se těší pramalé úctě. Žádný z nich by totiž nedokázal suverénně okouzlit sličnou děvu ani se jí náležitě dvořit. Copak si nikdo z nich nikdy nekrátil lenivou sobotu sledováním Snídaně u Tiffanyho či Pouta nejsilnějšího nebo Nočního rozhovoru?

Bohužel se zdá, že žádných namlouvacích metod nebylo třeba, protože tento typ ohavných sešlostí nejčastěji navštěvují klisničky svolné ke všemu. Dřív než se zatažené závěsy dotkly se zhoupnutím jeden druhého, vrhly se na svou kořist jako mravenci na džem. Jejich taktika byla tak účinná, že vše musely mít upečeno několik dní dopředu. Mládenci byli ve svém odporu bezmocní, a tak se povětšinou pohodlně usadili a spokojeně si užívali pozornost, kterou si ale vůbec nezasloužili.

Ty nešťastnice mě velice zklamaly, když těm pitomečkům jasně dávají najevo, že snaha není třeba. Ti se pak klidně chovají jako ti největší křupani, jimž je třeba se za každou cenu vyhnout.

Ach ano, nic z toho se mne netýkalo jinak, než že jsem s narůstající rozmrzelostí pozoroval nepokryté římské orgie, které mi vypukly přímo před nosem. Rozhodl jsem se vymanit ze zmítající se masy těl a posadit se na houpačku v zahradě, jen abych popřemýšlel nad nedostatečným množstvím hrdosti, které v řadách dnešní mládeže panuje, a vyhříval se v záři zapadajícího slunce. Roweovi rodiče na mě i nadále horečnatě mávali a já zas na ně, ale obě strany respektovaly rozdělení hranic a držely si jedna od druhé odstup.

To, co přišlo, mnou nemělo otřást tolik, jak otřáslo. Na trávníku za domem se začaly jedna po druhé vynořovat ty nejatraktivnější a nejoblíbenější dívky. Zdá se, že se onoho zhýralého veselení velice rychle nabaží. Není divu. Vždyť v tom není za mák vzrušení, nadbíhání či dobývání. Ulovit ty poddajné nešťastníky je pro ně příliš snadné, a tím pádem málo zábavné. Nad svou kořistí neprojevují žádnou radost, stejně tak by mohly oslavovat dopadení slimáka. Není to nic složitého. Dívky už byly tak znuděné, že se vybatolily na zahradu a začaly pátrat po zábavnějších a, přiznejme si to, méně omšelých výzvách, takže se na mě slétly jako včely na exotický květ. Přilákalo je cosi na mém výrazném nedostatku zájmu. Jsem Sirénou, jež je vábí ke svým skaliskům. Jsem spíš to skalisko, neb jim nemám co nabídnout vyjma kratičkého, ne moc příjemného pobytu na rozeklaných hrotech svého pronikavého ostrovtipu. Nebezpečí mých útesů je však neodrazuje, hrnou se ke mně a ochotně se vrhají proti ostří mého meče.

Přiznávám, že jednou z věcí, ve kterých si nejvíc libuji, je, když se mohu předvést lačnému publiku. Ty děvy nejsou jen lačné, ba přímo vyhládlé, na kost vyhublé. Dychtí po sebemenším drobtu jakékoliv zábavy. Můj způsob upřímné a svobodné rozpravy vysoce lahodí jejich sluchu, a tak každý můj sebechatrnější bonmot spustí štěbetavou kakofonii holčičího hihňání. Zvlášť zbožňují rozohněný příval potměšilého klevetění, který jim mohu s radostí poskytnout vrchovatou měrou.

Jejich půvaby mě nenechávaly zcela chladným; byly roztomilé jako čerstvý vrh těch nejúchvatnějších štěňat. Stačí tyto děvy vystavit žáru okouzlení a odmění vás těmi nejžhavějšími lahůdkami z oblasti módy a zkrášlovacích tipů. Vyměňovali jsme si nespočet novinek a doporučení ohledně nejnovějších tužek na oči a doplňků, probírali výhody širokých opasků a zatracovali vynálezce tvarovacího spodního prádla Spanx k životu v očistci.

Tahle plodná rozprava mezi svazkem profánních květinek a jednou vykroucenou buzničkou vyústila ve vášnivou debatu o tom, kterému ze znepřátelených táborů jsme oddáni: týmu Andre, nebo týmu Pricey? Ach, ty svatá prostoto. Všechny do jedné byly nadšením bez sebe z čiré hloubky mých encyklopedických znalostí o fenomenálním krasavci Peteru Andrem. Vybídl jsem všechny zrádkyně, nechť přeběhnou zpět do Andreho týmu a vystříhají se své kruté a vrtkavé vládkyně. Zapřete ji, zatraťte, ODKOPNĚTE!! Ten diblík je pravou rukou Belzebuba a nesmí zvítězit. Jen přes mou, byť stále šviháckou mrtvolu.

Plkali jsme tímto zábavným způsobem celou věčnost a jim se od umytých a nablýskaných vlasů odrážela měsíční záře. Z tribuny nás závistivě a otráveně pozorovala armáda zavržených borců. Po několika hodinách a se zcela vyčerpanými hlasivkami jsme se všichni chystali zamířit do svých domovů.

A právě v té chvíli podbarvené soumrakem mě náhle dvojice smělých děv zprudka zatáhla do křoví a několikrát se pokusila o spojení našich úst. Zásadně se nechovám jako nezdvořák, a tak jsem se na čtyřicet minut podřídil jejich náruživému objímání, nepříčetnému přisávání k mojí pokožce a poměrně důkladnému francouzskému líbání. Celé to probíhalo ve velice říčné, pronikavé a dýchavičné atmosféře; sápání a drásání jejich drobných prstíků po mém oblečení mě sice rozčilovalo, ale vcelku to bylo poměrně příjemné.

Chválabohu se to nezvrhlo, a tak můj nezájem zůstal bezpečně ukryt pod poklopcem. Byl bych jen velmi nerad, aby mě tyto rozkošné dámy považovaly za hrubiána či nevděčníka. Když ony jsou, božínku, zcela mimo sféru mého zájmu. Obávám se, že mému milovanému nesahají ani po kotníky. Jak bych se k nim mohl připojit na cestě za jejich Šangri-la, když se řídím úplně jinou mapou? Beru to kouzelnou procházkovou trasou, která sice bude zrádnější a delší, ale dostatečnou odměnou za mou dřinu, moje drahé, bude to, až sevřu v náručí svého milovaného Noela. On je můj jediný ráj a já jsem zaměřen toliko na něj. Jsou tací, kteří si pomyslí, že toužím po nemožném, ale já jsem upřímně přesvědčen, že budu zcela šťastný, teprve až budu jeho a on zas můj.

Bojím se, že prozatím musím vzít za vděk jen dalším nežádoucím zájmem ze strany žen všeho druhu. Dnes mám ústa pohmožděná z líbání, a tak si dopřeji oddechu a smočím rty v mléce. Možná přidám i horkou čokoládu v prášku, aby to bylo snesitelnější. Přísahám, že jednoho dne snad budou moje rty opuchlé z vášnivých a dychtivých polibků mého jediného a nepřekonatelného. Cítím slastné chvění po celém těle, když na to jen pomyslím.

ČTYŘICET / Dora

Furt jsem panna.

Příští týden mě čeká praktická zkouška z potravinářské technologie a – světě, div se – máma koupila ještě jeden výtisk učebnice a s hlasitým žuchnutím mi ji mrskla na postel, takže jako nemám „žádnou výmluvu“ a musím šprtat. No jó, fajn, chápu, díky moc. Nejsem padlá na hlavu. Já přece vím, že se mám co učit. Právě proto snad mám studijní volno, ty trotle. Je to do prdele můj život, tak proč si jako nedá pohov?!! Zrovna teď je dole a myslí si, že se učím. Tak ať.

Pořád přemýšlím o narozkách a o všem, co je jako potřeba zařídit. Moji škrťácký rodiče mi oznámili, že pronájem hotelového salonku podle všeho vyjde příliš draho. Podle mámy tak na pět set babek plus aspoň deset babek na osobu za jídlo. Už jsem přece ŘEKLA, že objednáme fast food z KFC, ale to hotel z ňákýho cáklýho důvodu odmítá. Takže teď to vypadá, že budeme muset vzít za vděk cimrou nad hospodou, do který chodí táta a která sice zapáchá, ale furt je lepší než nic.

Další věci, co prej nemůžu mít, jsou limuzína (moc peněz), film o mně a mých narozkách (prej je špatný si o něco takovýho otevřeně říkat…?) a chlapecká kapela (taky moc peněz). Zbytek je v poho, táta už zjišťuje, kolik co stojí, a zamluvil klubovnu. Taky podělaně vyšilujou kvůli alkoholu, protože některým z pozvaných ještě nebylo osmnáct a jak se zdá, nesmějí pít. Jo jasně, dokonce i když si v tý samý knajpě nechávají každou podělanou sobotu kupovat cider, kterej pak popíjejí na lavičce rovnou před hospodou. Komu to jako rve žíly?!

V jednom kuse myslím na to, jaký to bude, až mi bude osmnáct. Dostala jsem od táty takovej letáček se vším, co budu smět dělat, ale je to všechno děsně neurčitý:

Můžu: volit. No jo. Ale fakt se mi jako chce? Protože politice vůbec nevěřím, páč jsou to všichni do jednoho lháři prolhaný, co jen kradou veřejný prachy a kupujou si za ně zámky a tak. Takže volit jako musím? Možná že nevolit je protizákonný – musím se zeptat mámy. Jestli není, pak nikam nepůjdu.

Můžu: uzavřít sňatek. Jo, a jako s kým? A kde? A kdy? A kdo by mě asi chtěl? A proč? A kvůli čemu? Stejně se nikdy nevdám. Půjdu na svatbu jako všem svým kamarádům, pobrečím si a zůstanu na ocet. Ve věku vetchých sedmatřiceti let mě nějakej bezzubej magůrek požádá o ruku, páč na sebe zbydeme, a já řeknu ano, páč samota mě bude tak dlouho stravovat, až budu poloviční. Paráda! Ženich a nevěsta, spadli spolu do těsta, nemohli se vyhrabat – jak byli tlustí a pitomí –, museli si pusu dát.

Můžu: se souhlasem rodičů vstoupit do ozbrojených sil. Jasně a nechat se jako zastřelit? Díky moc, královno a ministerskej předsedo, že jste mě poslali do Afghánistánu, kde se můžu akorát pěkně potit a bezdůvodně umřít. Vím, že vojákům to v uniformě fakt sekne a tak, ale to je trochu málo, ne?

Můžu: nakupovat cigarety a alkohol. Jasně, díky, tohle už stejně tři roky dělám, nic novýho pod sluncem. Ve skutečnosti kouření nesnáším, ale cigára kupuju ostatním holkám ze školy, páč z nich vypadám nejstarší. Abyste chápali, v tom krámě na rohu by prodali cigára i čtyřletýmu prckovi – vážně obslouží každýho. Kouření je nechutný. Lottie kouří a někdy jí jako pěkně smrdí z pusy. A má žlutý zuby. Hnus. Zato alkec ten přííímo zbožňuju a chystám se jako pořádně zapařit, zvlášť na svoje narozky. Ožeru se tak, že budu úplně našrot. Karen Burtonová se na svý narozky tak ztřískala, až jí prej vylezlo oko z důlku. To je fakticky nechutný, ale možná se picnu dost na to, abych nahlas zpívala nebo tak. Třeba tu písničku od Christiny. To by bylo bezva.

Můžu: založit si bankovní účet bez podpisu rodičů. Jo, jasně, a uložím si tam jako co? Knoflíky nebo tak?!! Stejně už jeden mám a dvakrát jsem se dostala do maléru, protože jsem přešvihla limit. Všecko jsem to pak musela doplatit! To není fér. Probůh, jak jsem měla vědět, kolik mi tam zbejvá peněz? Až podepíšu svoji první nahrávací smlouvu a dostanu první šek v životě, zařídím si účet. Vložím na něj prachy a rozhlásím: „Hej – šampáňo všem vespolek a hromady snobáckejch jednohubek! Všechno je to na mě, drahoušci!“ To bude velkej den. A ten den se blíží, bejby.

Můžu: změnit si jméno. Tohle je vážně první dobrá věc, abych pravdu řekla. Nebudu přece celej život Dora Battleová. Ani za nic, brouku, to si teda piš – to se nestane. Odjakživa toužím po skutečně kultivovaným jméně jako Susan nebo Terri – co se píše přesně takhle s měkkým i na konci. Jo. Terri Trent. Něco v tom smyslu s nepřechýleným příjmením, co začíná na stejný písmeno jako křestní jméno. Ahoj, jmenuju se Terri Trent. Jo, jsem zpěvačka. Jo. Můj autogram by vypadal nějak takhle:

Můžu: stát se členkou poroty u soudu. Jo, jasně, ale proč? Bylo by zajímavý vyslechnout si všechny pikantnosti ohledně ňáký vraždy nebo tak, ale kdyby obětí bylo malý dítě, stejně bych neposlouchala. Totálně bych neuposlechla a já nevím, co ještě. Navíc jako bydlíte v hotelu, kde máte k dispozici supr pokojovou službu. Když je nuda a jsou tam ňáký fešáci, můžete si s nima posílat psaníčka. To by bylo fakticky hustý. Zvlášť když jste spolu v jednom hotelu. Ó jé, bejby. S hezkým porotcem bych si dala říct…

Můžu: koupit si dům. Jo, jasně. Proč? Doma mám všechno, co potřebuju. Až na to, že je tam i máma. A stejně tam moc nepobudu, páč zpěváci jsou furt na cestách, jezdí po koncertech a tak? Žádnej barák nepotřebuju.

Můžu: někoho žalovat a být žalována. Jo, jasně. Ale já nechci na nikoho žalovat. Takže tenhle bod přejdu, protože vlastně nevím, co přesně to znamená. Můžete žalovat někoho, kdo vám jako fakt ublíží nebo třeba řekne, že jste prcek nebo tak? Nejsem si jistá. Zeptám se táty.

Můžu: napsat závěť. Jo, jasně. A proč jako? Ještě neumírám, nebo jo? Beztak každej ať si vezme na památku, co chce – prostě si pojďte do mýho pokojíku vybrat, co chcete a co by vám připomínalo naše starý dobrý časy. Lottie by stopro sáhla po mým iPodu a bedničkách. Peter zas pobere všechny moje hadříky, rozstříhá je a ušije si z nich vlastní kousky. Máma si… Myslím, že ta by nic mýho nechtěla. Má moje fotky z doby, když jsem byla mimino a měla mě nejvíc ráda. Od tý doby jsem ji akorát totálně ve všem zklamala. Možná by si třeba chtěla nechat krabici se všema odznáčkama ze skautu a mokrým vysvědčením a tak. To by jí mohlo připomínat, že aspoň v něčem jsem kdysi bývala dobrá. Bobina by si nejspíš nechala moji prošívanou deku. Je načichlá mým tělesným pachem. Hodně. To Bobině nevadí, ráda mě očichává. Po ní se mi bude stýskat nejvíc, až umřu. A jí zas po mně, protože ji mám z celý rodiny nejradši. Teda kromě bábinky Pamely. Táta bude brečet jak želva. Je prostě marnej.

Můžu: sázet na dostihy. Jo, jasně, ale jak? Někdo mi musí vysvětlit, jak se to dělá, páč to vůbec nechápu. Co znamená stejný šance? Co znamená sázet na 1. až 3. místo? To jako koně dobíhají jen na těchhle místech? Jen na 1. až 3. místě? Co znamená dvacet ku jedný? Je to poměr počtu koní k počtu závodů? Vůbec to nechápu, ale chtěla bych to zkusit. Táta mi to vysvětlí.

Můžu: nakupovat zábavnou pyrotechniku. Panebože na nebi! To jsem teda fakticky netušila! V tom případě si můžu nakoupit na oslavu rachejtle. Takový ty pro vnitřní použití. To bude aspoň skvělý vyvrcholení. Nikomu nic neřeknu, prostě to koupím. Jako překvápko. Bájo!

Ach bože, slyším na schodech sloní dusot blížící se matky, rychle musím popadnout učebnice a dělat, že se učím… Proč mě proboha nemůže NECHAT NA POKOJI!

ČTYŘICET JEDNA / Mo

Sotva odezněla moje panika kvůli Dořině domnělému těhotenství, uvědomila jsem si, že je nejvyšší čas, aby zašla za školní sestrou a nechala si předepsat nějakou slušnou antikoncepci. Sice po mně ječí, že je pořád ještě panna, ale vím já, jaké má během období naprostého zhroucení komunikace spády? Mluví se mnou jedině jednoslabičnou formou, sem tam něco zabručí nebo odfrkne a vůbec se mi nepodívá do očí. Veškerá výměna informací mezi námi tak probíhá zcela telegraficky. V případě mluvených depeší je jasné, že tyto budou stručné, konkrétní a přesné. Například když moje dcera potřebuje měsíční apanáž, postaví se vedle mě s napřaženou rukou, dívá se jinam a říká:

„Potřebuju kapesné… prosím… okamžitě.“ Nebo: „Potřebuju šampon…“ nebo: „Pes se vyblil za dveřmi do kuchyně. Je potřeba něco udělat.“

V písemné formě se jedná většinou o papírky ze samolepicích bločků Post-It přilípnuté na lednici nebo k telefonu – zkratkovité a k věci. Jeden z nich mi například radil: „Hleď si svýho, ty megero!“

Kouzelné. K nahodilým rozhovorům či diskuzím vůbec nedochází. Sem tam, když jsou u nás cizí lidé, kamarádi a nevím, kdo ještě, Dora, jen aby zmírnila napětí a působila přátelsky, předstírá fungující vztahy. Ocitá se tak v nezáviděníhodné situaci, kdy balancuje na hraně mezi vlastním zájmem a představou společensky přijatelných vztahů. Jde o klasický „Sturm und Drang“. My, rodina, jsme jednoduše překážky, které musí bouře na své ničivé pouti rozdrtit.

Vím, že jde o relevantní psychologický jev, ale ruku na srdce, co jí do prkvančic přeletělo přes nos? Mrzí mě, že je toho na ni příliš, ale naprosto jasně jsem jí dala najevo, že ten proces chápu, a to ze dvou důvodů:

1. Jsem cvokařka, takže mým úkolem je chápat.

2. I já jsem kdysi dospívala, děkuji pěkně.

Dobře vím, co se děje, a věděla by to i ona, kdyby jen na chvilku přestala zuřit a pochopila, že mám pravdu. Kdyby jen přestala tak prudit, poslouchala mě a vzala si k srdci moje rady; možná by se dokonce dokázala přes to nejhorší z horečnatého zmatku dospívání úplně přenést. Mohla bych jí naznačit, jak se tomu vyhnout. Proboha svatého, vždyť jí doma přímo pod nosem leží všechno, co k tomu potřebuje.

Je mi známo, že Dora, pokud jde o školu, není žádný lumen, a upřímně je mi to fuk, ale byla jsem přesvědčená, že má poměrně dobrý pud sebezáchovy. Tak proč neplave ke světlu, tedy ke mně? Nemůžu ji do ničeho nutit. Jediné, co pro ni můžu dělat, je držet v mezích všechen chaos, který kolem sebe šíří.

Právě to jsem dnes udělala, když jsem ji objednala ke školní sestře. Do sexuální poradny. Ach, můj bože, moje dcera bude mít/možná už má sex. Já jsem ho měla a následkem toho se mi narodila dcera, která je teď připravená s ním začít. V mých očích je jí však pořád dvanáct. Úplně jsem u Dory ztratila pojem o čase, a zatímco jsem měla plné ruce práce, ona doslova prosvištěla pubertou. Je k nevíře, že jí co nevidět bude OSMNÁCT. Sama jsem ve skutečnosti okusila první sex už v šestnácti, ale to jí přece nebudu vykládat…

Jsem přesvědčená, že je naprosto přirozené na něco takového myslet zrovna v den, kdy jsem objednaná na mamograf a stěr děložního čípku. Mám z obou vyšetření hrůzu. Schválně jsem se objednala hned brzy ráno, abych neměla po probuzení moc času zbytečně se nervovat. Absolvovala jsem to už mnohokrát. Vím, co mě čeká. Vím, že mě to nezabije. Ale proč je mi při pouhém pomyšlení na obě procedury tak zle? Doslova se celá třesu strachy. Při sebevětší snaze to nedokážu zamaskovat. Dokonce jsem se přistihla, jak říkám „brr, tady je ale zima, viďte?“, jen abych se pokusila ten trapný třas nějak omluvit. Sestra mi dá vždycky za pravdu, jen aby se mi pokusila dodat odvahu, ale tatáž sadistická fúrie mi stejně sevře kozy do svěráku a zanoří do mojí vyděšené, ztuhlé frndy kovový napínák na boty. Po celou dobu mě navíc obveseluje tím, co právě řeší místní městská rada nebo jak postupuje stavba obchvatu na křižovatce jedenáct na dálnici M4. Zatímco mě znásilňuje, vede tyhle odporné řečičky a já se samozřejmě přidám a snažím se švitořit jako ptáček, jen abych co nejvíc minimalizovala ten otřesný zážitek.

Čas od času mě během onoho ponižujícího vyšetření požádá, abych se „uvolnila“. S tím souhlasím. Ano, měla bych se uvolnit. Jistě, pomohlo by to. Jenže jak se mám uvolnit, když do mě vstupuje žena, kterou sem tam potkávám v uličce se sušenkami v samoobsluze Sainsbury’s, kde si vyměníme pár zdvořilostních frází a celou dobu se snažíme ignorovat skutečnost, že do mě pravidelně nakukuje a viděla i ty části mých genitálií, o které jsem sama nikdy ani okem nezavadila? Vždycky mě přepadne pocit, že jsem pod tou přívětivou maskou, kterou nosí do Sainsbury’s, zahlédla strašlivý záblesk mrtvolné hrůzy. Jako kdyby při pohledu na mě měla hned před očima moje ohanbí. Je to moje horší, nebo lepší, než mají ostatní? „Á, to je ta žena s tou pěknou, zdravou, čisťounkou frndou,“ bleskne jí hlavou. Anebo: „Á, támhle je ta stará rachotina s tím gigantickým vaginálním mutantem – ta, kterou jsem vyfotila a fotky rozeslala do lékařských časopisů jako příklad nesouměrné hříčky přírody; nebo možná je jen nechám kolovat mezi kolegyněmi na večírku, kdyby vázla zábava.“ Jak to tedy je?!

Ano, drahá sestro, velice RÁDA bych se uvolnila, ale nemůžu, viďte, protože musím být neustále ve střehu. Co kdybyste porušila naši gynekologickou úmluvu a zašla o krok dál? Mohla byste mě při tom neobratném šťourání v mojí dírce proděravět, štípnout nebo mi něco proříznout. V takovém případě na to musím být připravená, abych vás jako stočená pružina napjatá na maximum, mohla okamžitě vypudit nadlidskou silou svých mocných poševních svalů z oceli, které by vás vymrštily jako balistickou střelu Trident, až byste se rozplácla o ten pestrobarevný plakát s přenosnými chorobami na stěně. A proto se ani za nic „neuvolním“, dámo…, jasné?

Vlastně to dnes nebylo zase tak hrozné, dokonce ani mamograf mě neskřípl moc silně. O tom, jak moc budu mít zploštělá ňadra, rozhoduje drahá sestra a její noha na pedálu přístroje. Dnes byl nařízen na „tloušťku palačinky“, zatímco dřív, když byla zvlášť otrávená, přísahám, že nastavení odpovídalo placatosti „francouzských crepes“.

Hrůza, kterou při vyšetření zažívám, je ale zanedbatelná ve srovnání s obavami, s nimiž čekám na výsledky. Jediný šťastný okamžik nastane, když na rohožce přistane lékařská zpráva s negativním výsledkem ve všech bodech. Vzpomínám si, jak v ní jednou byly uvedeny „nepatrné buněčné změny“, načež jsem šla beznadějí do vývrtky a setrvala v ní až do příští kontroly, která prokázala, že všechno je – naštěstí – zpátky v normě. Připouštím, že od té doby jsem rozhodně vystrašenější.

Po příchodu domů jsem slečnu Doru prostřednictvím samolepicího papírku na dveřích jejího pokoje informovala, že je objednaná ke školní sestře. Budu-li vědět, že je náležitě zabezpečená proti nežádoucímu početí, rozhodně budu mít klidnější spaní.

Cestou domů jsem se zastavila u Pamely. Šlo o neohlášenou návštěvu, bez konkrétního důvodu. Ještě ve dveřích mě jako obvykle přivítala s nesmírně vřelým překvapením a zavedla mě do přecpaného obývacího pokoje. Jako vždycky měla právě rozkoukaný seriál Emmerdale, ale vypnula ho a šla postavit na čaj.

„Mo, proč jsi nezavolala, že se stavíš? – Mohla jsem ti upéct koláč s červenou řepou. Aspoň bys měla něco ke kafi, ty ťulo.“ Měla pravdu, měla jsem se ozvat předem. Ze všech koláčů, které máma dělá, mám právě tenhle nejraději. Peče mi ho už roky. Ten koláč prostě zbožňuju.

Musela jsem vzít za vděk celozrnnými sušenkami a čajem. Popsala jsem jí, co všechno mám ten den za sebou, a ona projevila jako vždy pochopení. Tyhle příjemné chvilky s mámou, když mě zrovna nepoučuje, jsou tak nabíjející; proč si na ně nevyhradím víc času? Bez ohledu na to, jak moc a často se spolu názorově rozcházíme, pořád na mě má uklidňující vliv. Pořád mě dokáže povzbudit. Vždycky budu její dcera, bez ohledu na to, kolik je nám let. Občas zapomínám, jak moc to potřebuju, když pořád lítám sem a tam a snažím se nějak zkrotit bouřlivý chaos panující kolem čtyř lidských životů.

Ano, Pamela je vlídná, hodná a velkorysá, ALE, ano, zároveň je to dotěrná stará bába. Zrovna když jsem se uvelebila v nanejvýš příjemné roli milované dcery, všechno zkazila tím, že náš rozhovor nasměrovala od mého trápení k Doře.

„Víš, já jen, poslyš, zlato, nic mi do toho není, ale trošku mi dělá starosti, abych řekla pravdu. Mám takový pocit, že vůči tobě chová jistý… odstup, a i když je tak nespoutaná, jsem vážně přesvědčená, že je poměrně zranitelná. Nemyslíš? Potřebovala by se cítit tak nějak víc… ukotvená, to je to správné slovo. Nebo by se nám vážně mohla odcizit, Mo. Natrvalo. A to přece nechceme. Nech si to projít hlavou, drahá, mám jen… strach…, že si koleduje o malér. To je všechno. Ještě sušenku?“

Taková drzost! Za prvé: Dořiny pocity jsou naprosto typickým průvodním znakem dospívání a za druhé: v žádném skutečném „nebezpečí“ není. Zajímalo by mě, zda si někdy VŮBEC NĚKDO z naší rodiny povšimne, že JSEM KVALIFIKOVANÁ DĚTSKÁ PSYCHOLOŽKA. Jestli někdo ví, jak se s těmito vývojovými peripetiemi vypořádat, pak jsem to JÁ. Proboha, byla bych první, kdo by si všiml, že jeho dcera má vážné problémy. Jak jsem mámě řekla, Dora prochází klasickou fází zmatků, které se objevují, když se adolescent pokouší osamostatnit, ale ještě na to není dost zralý. Přebývá v bublině bláhové sebedůvěry, kterou propichuje jen její zmatení. Potýkáme se – Dora a já – s tak složitými krokovými variacemi, mami, že bys to nepochopila… a rozhodně nejde o žádný valčík plný výmluv.

Nakonec už mi tak lezla na nervy, že jsem rychle dopila a co nejrychleji se poroučela. Proč mě prostě nemůže nechat na pokoji? Užívala jsem si naši vzácnou intimní chvilku, a ona mi ji zatraceně najednou, bez varování ukradne a začne se plést do věcí, o kterých nic neví. Proč mě proboha nemůže nechat na pokoji a HLEDĚT SI SVÉHO?!

ČTYŘICET DVA / Dora

To je ale podělaná drzost, objednat někoho, kdo do prdele s nikým nechodí a furt je panna, k podělaný školní sestře kvůli sexu. To je hnusný. Jo…, mami, proč mi radši jednu nevrazíš, ty blbko!

Stejně nikam nejdu. Probůh, vždyť mi sama furt opakuje, že se mám soustředit na ty pošahaný zkoušky. Tak mi dej pokoj. Nic takovýho zrovna teď nepotřebuju.

PROSTĚ MĚ NECH BEJT A VYSMAHNI!! A ZATRACENĚ CHCÍPNI!!

ČTYŘICET TŘI / Oscar

Trpělivost růže přináší. Dostalo se mi chválabohu nevalné výchovy, a tudíž ani v nejmenším nelituji lsti, kterou se chystám použít k získání své trofeje.

Mamá už několik měsíců mele svou o tom, že bych měl podle jejího psychonázoru podstoupit terapii, která by „odkryla“ prapříčinu mojí duševní spřízněnosti s Oscarem Wildem. Ó, jen samé žvásty a plky, bla, bla, bla, plky plk. Ta prázdná záplava slov mě nechává zcela chladným, ALE světe div se, v tom nesmyslném kafrání jsem přece jen spatřil zárodek své šance. Připustil jsem, že možná vskutku potřebuji odbornou radu, ale souhlasil jsem jen pod podmínkou, že tím, kdo mě vyslechne, nebude onen významný George, jak navrhuje ona, nýbrž neobyčejně vhodnější Noel. Podotkl jsem, že jsme si věkově bližší a nemáme žádnou společnou minulost, a proto bych dal raději přednost jemu.

Chudák stará máti, nemá o mých úmyslech či chtíči ani ponětí, a tak mileráda svolila, že to co možná nejrychleji zařídí. Mazaněji bych to nezvládl, ani kdybych se sebevíc snažil, a upřímně řečeno jsem se vlastně ani moc snažit nemusel. Jsem prostě takový. Jsem báječný eskamotér, můj milý. Sleduj, jak mizím v oblacích dýmu, ano?

A tak se moje vlastní matka nevědomky stala strůjkyní mého osudu. Dokonce přispěchala i s překvapivě pozitivní zprávou o tom, jak zdatně si Noel vede při analyzování nesporně nejistého světa teenagerů. Domnívá se, že má „potenciál“. Soudí, že je „smělý“ a „progresivní“. I já hodlám posunout jeho myšlení o kus dál a směle mu předvést svůj vlastní potenciál v celé jeho šíři…

Sezení má proběhnout za dva dny. Lépe už se to načasovat nedalo. Prozatím se budu neustále hydratovat, dokud má pleť nedosáhne oslnivého jasu, tolik potřebného k tomu, abych ho zaslepil svou neodolatelně pohádkovou krásou. Vím jistě, že ve mně dřímá, ale v poslední době jsem maličko vysušený a tu a tam mi na těle vyskakují neklamné známky jakéhosi ekzému. Nemám však sebemenších pochyb o tom, že do stanoveného termínu ve čtvrtek budu skrznaskrz hydratovaný.

S potěšením oznamuji, že se má ložnice stala vyvolenou svatyní neustále se zakulacující Bobiny. Proč by mělo někoho udivovat, že upřednostňuje moji blízkost před blízkostí kteréhokoliv z podstatně méně významných členů této rodiny? Všem je zcela jasné, že jsem její ochránce, ten pravý Robin Hood. Vůbec mě tudíž nepřekvapuje, že to ta němá tvář poznala. S radostí se o ni při slehnutí postarám. Přisvojila si zásuvku s ponožkami, která tak zůstává stále otevřená a plní roli psího pelechu ve všech ohledech; Bobina si hoví mezi rozmanitým punčochovým zbožím, podvazkovými pásy a podvazky. Čekám, že tam zůstane uvelebená až do oné šťastné události, s výjimkou toho, že si tu a tam potřebuje odskočit na zahradu a vyvenčit se.

Budu otcem. Jak vzrušující.

ČTYŘICET ČTYŘI / Mo

Všechno se se mnou točí.

Co se stalo?

Opravdu se něco stalo, nebo jsem jen pitomá husa v přechodu? Nevím. Jediné, co vím jistě, je, že jsem úplně rozhozená. Roztřesená. Celá se chvěju. Dokonce ani pořádně nedýchám… Hlavně klid. Uklidni se.

Jsem ráda, že mám tenhle kutloch. Jsem vděčná, že se mám kam zašít. Musím si na chvilku zalézt a všechno si promyslet. No tak, Mo, mysli přece. Není legrační, že zrovna když se potřebujeme na něco pekelně soustředit, začneme si najednou detailně všímat úplných a nahodilých maličkostí? Jedině tak totiž dokážeme vytěsnit něco, co je podstatné a momentálně vyžaduje všechnu naši pozornost. Díváme se tak nějak skrz a nesmírně se zajímáme o všechno, co stojí… třeba vzadu na polici.

A tak se rozhlížím po téhle pracovně a zjišťuju, že jsem si ji ve skutečnosti přivlastnila. Pro práci na svojí knize a pro veškeré nahodilé harampádí si uzurpuju dobrých devět desetin celkové plochy. Ve skutečnosti jsem ji zabavila Manželovi, jemuž – jak mi právě dochází – zbývá jeden malý koutek, který do posledního milimetru chrabře vycpal vlastními věcmi. Má v něm počítač. Používá ho. Děti ho používají. Já ho nesnáším. Vlastně mu závidím. Závidím mu čas, který nám jako rodině krade. Vidím, že je strašně zaprášený – obrazovka i klávesnice. A na černém monitoru je patrný takový duhový efekt. Kde se tam vzal? Že by tam odněkud dopadalo světlo a odráželo se skrz něco, co ho rozkládá? Závěsy jsou sice roztažené, ale venkovní světlo není nijak silné. Je pod mrakem. Nikde žádné přímé sluneční paprsky. Hmm. Co když je ta obrazovka vyrobená ze rtuti nebo podobného materiálu? Z něčeho, co na světle reaguje právě takhle? Pro ty závěsy mám velikou slabost. Vzali jsme si je s sebou, když jsme se naposledy stěhovali. V tom minulém domě visely v kuchyni. Připouštím, že se možná hodí víc do kuchyně než do pracovny. Offisu? Kutlochu? Obrovské výrazné rudé růže na světle modrém podkladu. Docela retro. Jako z dílny Cath Kidstonové. Nebo ne. Velice ženské. Vlastně jako stvořené do dámské pracovny. Jistě, od samého začátku jsem si značkovala svoje území, že? Jé, a tamhle je ten dřevěný andílek, kterého Dora dělala ještě ve školce. Vyráběli je každý rok o Vánocích jako dekorace na stromeček. Tak jako vždycky na něj měla napsat svoje jméno, ale tehdy místo toho roztřesenou ručkou napsala „mamka“. Podle učitelky na tom trvala. Žádné jiné dítě to neudělalo. Mohlo jí být tak… kolik?... šest? Mě to nepřiměřeně, nezvladatelně dojalo, až jsem se přede všemi rozbrečela. Dora se vyděsila, že se zlobím. Nezlobila jsem se. Jen mě překvapilo, jak to se mnou zacloumalo. Její srdíčko vedle mého srdce. Mezi nimi přímá spojnice. Teď tam není. Teď žádná spojnice neexistuje. Vůbec žádná. Mám takový nepořádek v knihách; musím je trochu porovnat, nemůžu ani přečíst jejich názvy. Teoretická psychologie, případové studie, rozsáhlé autobiografie význačných velikánů, které vždycky dostanu na Vánoce a nikdy nemám čas si je přečíst, dále jsou tam novinky od Anne Proulxové, Andrey Levyové, Lionel Shriverové a Marian Keyesové. Vedle leží kniha citátů a četné atlasy a co je to tam na konci? Ten svazek ještě zatavený ve fólii? Ach bože, to je ta příšerná kniha s názvem Sex od Madonny, dosud nerozbalená. Ještě jsem ji neměla v ruce. Manžel navrhl, ať ji nechám v obalu – že na ní jednoho dne vyděláme majlant. Chtěla jsem se podívat na její nahé tělo. Ale ne. Tamhle je ta krásná kresba tuší v secesním stylu Aubreyho Beardsleyho od devítiletého Petera. Skutečně jedinečná. Zázračně talentované dítě. Kvalitní kancelářská židle. Manžel ji objevil na eBayi a koupil mi ji kvůli mým bolavým zádům. Červený futon. Kristepane. Nepoužili jsme ho od chvíle, co… no, vlastně nikdy. Bobina ho má ráda. Jsou na něm její chlupy. I pachy. Právě teď ho ale nepoužívá. Spí v Oscarově šuplíku s ponožkami a je v pohotovosti… Kristeježíši – brzy se nám narodí štěňata. Jak tohle jenom dopadne? Vždyť je tady jen chaos –

NECH TOHO, MO!

No tak.

Mysli.

Co se stalo?

Jak k tomu došlo?

Vrať se na začátek a celé si to projdi ještě jednou…

Dobrá. Posnídala jsem. Normálně. Normálně jsem odjela do práce. Po staré dobré trase. Doleva, doprava, doleva, na druhé doprava. Stále stejné obchody, stejná škola, kriketové hřiště, památník. Dotud se nic zvláštního nestalo. Všechno dobře známé, život jako obvykle. Zaparkovala jsem, vešla do ordinace, pozdravila Lisu. Ta se pochlubila, že má kolem pasu opasek s pouzdrem zbraň, ale místo koltu v něm má zasunutý mobil. Pořád bylo všechno v naprostém normálu. Na autě, na Lise ani na mně nebylo nic neobvyklého.

Přišel za mnou Noel a prošli jsme spolu případy, které ho čekají. Normál. Na konci té kratičké porady mi oznámil, že jeho vlastní cvokař zrovna odešel do důchodu, a zeptal se mě, jestli by se mnou nemohl mít supervizní terapii. Samozřejmě že vím, že je prospěšné, aby každý terapeut docházel na vlastní terapii, zvlášť ti méně zkušení; rozhodně to podporujeme. Povzbudilo mě, že je tak horlivý, a pochopitelně mi zalichotilo, že stojí o mou radu. Nejsme příbuzní a on už má u nás za sebou polovinu zácviku, během něhož prokázal profesionalitu i zápal pro věc. Neexistuje žádný naprosto závazný protokol, který by mi zakazoval vést s ním pár supervizních sezení. To je naprosto oprávněné a zcela legitimní. Možná je jen trochu neobvyklé dělat terapeuta někomu z kolegů, ale rozhodně nejde o nic neslýchaného. Znovu opakuju: normál. Mrkli jsme do svých diářů a poprosili Lisu, aby nám vyhradila poslední hodinu pracovní doby. Normál. Věnovala jsem se svým klientům. Normál. No, oni zase tak normální nejsou, ale je normální, že se jim věnuju. Šla jsem na oběd. Normál. V tuňákovém sendviči z bistra jsem našla kus sardinky. To není normální. Fujtajfl, ale ve skutečnosti nic, co by mě nějak zásadně rozhodilo. Odpoledne další klienti. Relativně normální.

Čtyři hodiny a čas na sezení s Noelem.

Přišel a posadil se.

Křeslo vypadalo, že je mu malé. Když se v kolenou potáhl za nohavice, aby se mu sedělo pohodlně, všimla jsem si, že nemá ponožky. Snědé kotníky. Pro začátek naprostá rutina. Zbytečně jsem neřečnila a vybídla ho, ať vyjádří, co má na srdci. Objasnil mi, že doposud se ve své terapii z velké části zabýval těžkou ztrátou, kterou utrpěl v raném dětství. Zemřela mu matka a otec si s chlapcem nevěděl rady, a tak ho svěřil do péče babičce z matčiny strany. Noel byl jedináček. Babička sice nebyla zlá, ale citově chladná; taková byla odjakživa. Zároveň byla už starší a poměrně dost stonala, takže s ní nebyla žádná legrace. Odvrátil se, když říkal, jak se cítil opuštěný. Jakou cítil zodpovědnost. Zodpovědnost za svou babičku, za matčinu smrt i za otcovu neschopnost. Mylný pocit viny v tolika ohledech.

Zdálo se, že jako správný kleinián podrobil své pocity poměrně důkladné analýze a naučil se nedávat vinu sám sobě. Je si vědom toho, že má sklon velebit ženy, neboť některé příslušnice něžného pohlaví ho na rozdíl od kteréhokoliv z mužů skutečně inspirovaly. Zajímavé zjištění bylo, že uznává, že i mezi muži existují mimořádně chvályhodní jedinci, ale nejspíš kvůli dopadům absence matky je méně kritický vůči ženám, a dokonce je až patologicky vynáší do nebes.

To pro mě bylo naprosto fascinující, protože i když trávím většinu času prací s adolescenty, s modlářskými komplexy tohoto typu se setkávám velice zřídka. Pak jsem si vzpomněla, že zmínil, že i mě „obdivuje“, a tak jsem podotkla, že by to mohlo být příznačné pro to, o čem mluví. Načež ztichl jako pěna a dlouho jen tak mlčky seděl se sklopenou hlavou. Myslela jsem, že rozjímá nad naším sezením a nad vším, o čem jsme diskutovali.

Pak zvedl hlavu, vzdychl si a začal recitovat:

Obloha měla jablkovou zeleň,

obloha byla zelené víno, které na slunci svítí,

měsíc jak zlatý okvětní plátek seděl.

Otevřela oči a tu zeleň,

kterou vyzařovaly, čistou jako mladé kvítí,

poprvé, teď poprvé jsem uviděl.

Nespouštěl ze mě zrak a díval se mi upřeně do očí. Čekal, že uhnu jako první. Oba jsme mlčeli. Připadalo mi, jako by mě někdo katapultoval z mého života. Co se to tady děje? Neměla jsem nástroje, vybavení ani představu, jak se s něčím takovým vypořádat. Pak dodal:

„D. H. Lawrence. Je to tak, Mo. Teď poprvé jsem uviděl…“

Načež odešel. Nechal mě tam sedět samotnou a tamto se stále vznášelo ve vzduchu. Byla jsem jak zařezaná, ale myšlenky mi zběsile vířily hlavou. Pokoušela jsem se si to v duchu převinout zpět a znova přehrát, abych tomu přišla na kloub. Cože? COŽE? Měla jsem pocit, jako bych dostala pěstí. Vzápětí jsem měla dojem, že chci dostat ještě jednou, a to hned. Vrať se a vraz mi ještě jednu, abych tomu lépe porozuměla. Co tím chtěl říct? Mluvil snad o mých zelených očích?

Kolik uběhlo času? Možná tři minuty, možná že tři sta, než mi Lisa zabouchala na dveře a vyštvala mě. Pak jsem nějak dojela domů; připadala jsem si, jako bych hrála ve svém vlastním cizojazyčném filmu. Bylo to celé tak alarmující a podivné. Možná že můj život bude od této chvíle opatřen titulky a bude nadobro nesrozumitelný. Přijela jsem domů a hned jsem zapadla sem do svého doupěte. A teď tady sedím a civím do prázdna. Takže tak.

Můj domov se zaplňuje členy mojí rodiny. Je všechno jinak?

Co teď?

ČTYŘICET PĚT / Dora

Žeru akorát pusinky a bílý fazole. Jsem furt tlustá.

Dneska večer se chystám strávit na Facebooku jako celou věčnost.

Vím, že bych si měla opakovat atd., ale není moje vina, že mě máma poslala za školní sestrou ještě před zkouškama. Bylo to jako fakt hustý. Nedokážu o tom mlčet.

Máma mě tam v tichosti odvezla a počkala na chodbě, páč jsem nechtěla, aby šla se mnou, a tak trucovala. Nevěděla jsem, že existuje tolik možností. Ach panebože na podělaným nebi – sestra mi jako VŠECKO ukázala! Byla děsně milá a nemohla jsem uvěřit, že je tak mladá. Bylo to tak skvělý, protože se mnou mluvila jako s dospělou atd. Pořádně jsme se nasmály, když jsem se do toho zamotala jak trotl… Oznámila mi, že se mnou chce projít všechno, co se týká ochrany proti nežádoucímu početí. Namítla jsem, že nic takovýho nepotřebuju. Jak to? podivila se. Protože žádnýmu početí bránit nechci. Vysvětlila mi, že „ochrana proti nežádoucímu početí“ je jen jiný výraz pro antikoncepci, načež jsme se shodly, že je pěkně pitomej.

Pak hezky všechno vyndala a vyskládala na stůl. Ty krávo! Byla tam náplast, co se lepí na zadek (obrovská), hormonální antikoncepce (po tý se tloustne), kondom (starej balon), ženskej kondom (sáček do odpadkovýho koše), pesar (trpasličí rychlobruslařská helma), přirozené plánovaní rodičovství (kalendář a teploměr – nutná znalost matematiky), injekce (skutečná injekce se skutečnou injekční stříkačkou), podkožní implantát (mikročip), DANA –nitroděložní tělísko (mrňavý kovový kotvičky, který se zavádějí až úplně dovnitř, jauvajs), sterilizace (podvázání vaječníků).

Všechno vypadalo dost odporně s výjimkou těch prášků, který vypadaly prostě jako prášky. Řekla jsem, že chci rovnou dvanáct balení prosím, ale ona namítla, že když zrovna teď nemám pohlavní styk, měla bych si doma všechno v klidu promyslet. Byla moc milá a boží. Řekla, že sama začala s pohlavním životem až ve dvaceti a že mě nikdo nesmí k ničemu nutit. Mluvila přesně jako bábinka Pamela.

Pak dodala, že ať už zvolím jakoukoliv metodu, vždycky bych měla použít kondom, protože kluci můžou přenášet různý choroby a tak. Bože, kluci jsou občas tak nechutný. Nakonec otevřela krabičku s kondomy a na banánu mi ukázala, jak se takovej kondom nasazuje. Byla to děsná švanda. Byla v tom fakticky dobrá, ta musí být ale zkušená. Ne jako děvka nebo tak něco, ale s banánem to teda umí.

Při vypočítávání všemožných nepříjemností, který se můžou objevit, trochu zvážněla: bolestivá menstruace, přibírání na váze, bolesti hlavy, zvýšená citlivost prsů, nevolnost, vznik krevních sraženin, vznik pohmožděnin, bolesti v pochvě, bolesti a zase jen bolesti. A navíc žádná z těch metod není stopro bezpečná a furt můžete dostat opar. Do pytle. Protože jsem se definitivně rozhodla pro prášky, zajímalo ji, jestli jsem ten typ, co si nezapomene vzít pilulku každý den ve stejnou dobu. Odpověděla jsem, že jasně, a slyšela jsem, jak máma za dveřmi hlasitě zakašlala – sakra, musela celou dobu poslouchat! Takovej trapas. Cestou domů jsem na ni byla v autě fakt vytočená, ale ona jen namítla, že ordinace mají stěny z papundeklu a všechno je tam slyšet. Jo, jasně, díky, tam už mě v životě nikdo nedostane. Ani za nic.

Na Facebooku ale budu za hvězdu. Napsala jsem všem přátelům, aby dávali bacha na můj profil, páč ho asi tak za čtvrt hoďky zaktualizuju. STAV: MAJITELKA 20 NOVÝCH KONDOMŮ. Proboha, dala mi jich rovnou dvacet! Nemohla jsem tomu uvěřit! Možná bych mohla brnknout Lottii: pár jich můžem otevřít (nikdy ne zubama, v tom se sestra vyjádřila dost jasně…, a taky ne nůžkama…) a trochu se procvičit. Byla by to fakticky prča, páč máma každej den snídá banán, takže by si ráno pochutnala na tom, na kterej jsme navlíkaly kondomy. To by bylo fakt hustý. Dobře jí tak za to, že je ta největší šťoura, co strká ten svůj zvědavej nos tam, kam nemá.

Cestou domů jsme spolu skoro nepromluvily, což přesně odpovídá současný situaci. Ona nenávidí mě. Já nenávidím ji. Takže aspoň jsme si jako kvit. Položila mi akorát dvě ubohý otázky. Namouduši. To mě podržte. Ta první byla, jestli nevím, jak Peter přišel ke všem těm cucflekům na krku, a jednomu dokonce v obličeji? No comment, opáčila jsem. Ta druhá, to byl do prdele čirej sarkasmus. Zeptala se mě, jestli vím, že příští tejden maturuju. Ano, ó, choromyslná matko, DOBŘE to vím, mockrát ti děkuju…

DO ŘITI! DO ŘITI! DO ŘITI! Příští tejden maturuju!!!

ČTYŘICET ŠEST / Mo

Dnes jsem několikrát úplně zapomněla, že mám dýchat. Ještě štěstí, že moje tělo zvládá všechny nezbytné funkce pouhou silou zvyku, jinak nevím, jak bych chodila, mluvila, řídila, pracovala a vůbec. Všechny moje vnitřní hodiny se zastavily, nacházím se v časovém vakuu, a přece se navenek zdá, že žiju. Myslím, že nikdo jiný si toho nevšiml. Všichni se ke mně chovají normálně. Jako kdyby moje obvody nebyly dočista přeinstalovány. Jako kdybych byla ta stejná Mo jako před tím, než se to stalo. Nejsem. Jsem jiná: vyměněná a probuzená. Prozřela jsem. Jsem úplně bdělá.

Potkáváme se každý den, ale zatím ne o samotě. Bez skrupulí se mi dívá do očí. Probíráme to, co je třeba probrat, ale nepochybně je za tím něco víc, něco nevyřčeného. Připadá mi, že je na mně cosi nového, a myslím, že on jediný to vidí. Možná je to tím, že skrz něj jako by sleduju svůj vlastní odraz, jako bych byla někdo… nevím… nějak lepší, než jsem.

I jeho vidím úplně v novém světle. No – prostě ho vidím. Kochám se jeho nažehlenou bílou košilí a řemínkem u hodinek z pravé kůže i jeho ramenatou postavou, dlouhýma nohama a srpkovitými vráskami v koutcích úst, které se pokaždé, když se usměje – což dělá tak často – nakrčí. A ten úsměv… Proč to nikdo nevidí? Jak může záblesk meteoritu, který vyšle každý jeho úsměv, někomu uniknout? Proč to nikoho neoslepí? Vždyť zaplavuje celou místnost. Mě tedy ano.

Nestoudně jsem uťala v rozhodujícím okamžiku několik sezení v naději, že se aspoň na okamžik ocitnu v jeho blízkosti v kuchyňce nebo na chodbě, prostě kdekoliv. Nepadlo mezi námi jediné slovo. A přesto bylo vyřčeno mnohé. Celý boží den jsem si zcela vědoma jeho přítomnosti. Jsem vyladěna na jeho vlnovou délku. Vím, v jaké místnosti se nachází, slyším za dveřmi své ordinace jeho kroky, postřehnu, kamkoliv se vrtne, a to místo mě přitahuje.

Ještě však nedokážu nic z toho před ním vyslovit. Nesmím, protože si nejsem jistá, jestli jsem se náhodou nezbláznila a nesmyslně nezveličuju nějaký výplod svojí fantazie. Nejedná se jen o nějaký ošklivě krutý trik, kterým si se mnou zahrává menopauza? Opustily mě snad všechny moje smysly a mým jediným majákem v moři citů zůstává přesladká báseň od Elizabeth Barrett Browningové? Jsou mým jediným měřítkem sentimentální bláboly z blahopřejných pohlednic?

Až do našeho příštího soukromého sezení, které se koná za pár dní, budu bez sebe. Možná že pak se něčeho dopídím a přijdu na kloub tomu, co mi teď připadá naprosto nepochopitelné. A stejně tak opojné.

Kéž bych se na to tolik netěšila. Kéž bych se chovala soudněji a rozumněji. Je to však nad moje síly. Dobrý bože, mám závrať.

ČTYŘICET SEDM / Oscar

Dnešek byl Dnem D. Troufám si říct, že ani blecha by nebyla tak šťastná jako já. S vědomím, že půl pátá ohlásí zlatý hřeb, se zbytek dne rozhodl ustoupit do pozadí a příliš nezářit. Škola byla prostě škola: protivná, jednotvárná a přízemní. Vysloužil jsem si další školní trest, když jsem si při hře pasáka rezolutně odmítl obléknout nevzhlednou hazuku s obřím, ohyzdně vyvedeným „mým týmovým číslem“.

Pro mne i mé sportovní spolupsance je beztak zdrojem nesmírné potupy již pouhý fakt, že se musíme tohoto neradostného rituálu účastnit při každé hodině tělocviku. Jsme urozený spolek odpíračů z důvodu svědomí a správně by se nám mělo dostat úcty za to, s jakou odvahou pohrdáme odpornými nacisty, kteří stojí v čele předmětové komise tělesné výchovy. Místo toho jsme však vystavováni výsměchu, peskování a veřejné hanbě, když musíme obíhat nesmyslná kolečka navlečení v urážlivě nechutných kytlicích. Nejsem a nikdy nebudu pouhým číslem. Jsem báječný a kouzelný a nenechám se od nikoho ponižovat dětskými hrami.

Následoval úděsný oběd v úděsné školní jídelně, jejíž jedinou jistotou je fakt, že váš oběd prostě musí – z nařízení samotné kuchyně – být úděsný. V tom blivajzu na talíři jsem nedokázal rozlišit maso od zeleniny, tak slizká to byla krmě. Jediný povzbuzující okamžik nadešel, když kolem v houfu upištěných deváťáků přecupital Wilson a upustil mi do klína vzkaz. Quelle zajímavé.

„Já jsem taky kouzelný. Copak to nevidíš?“ stálo v něm.

Wilson se do mě přesně podle mých předpokladů a zcela přirozeně zamiloval. Musím přiznat, že ani mně není zcela lhostejný, a teď když znám jeho tragickou minulost, cítím, jak mě k sobě to zmučené nebožátko láká svou trvalou a krásnou bolestí. Jsou tací, co ho považují za poseroutku a padavku. Já tedy ne. Vím, že prožil nezměrný zármutek a hoře. Byť je malého vzrůstu a křehkého ustrojení, srdce má statečné. Utajované statečné srdce. Kéž bych mu mohl jeho náklonnost oplatit, ale bylo by kruté vodit ho pro nic za nic za nos. On ví, že mé srdce patří jinému, a tak musí přijmout svůj osud a stát se jediným hráčem na střídačce. Je nepochybně princem…, avšak mou pozornost si žádá sám král…

15.28. 15.29. 15.30… co je s tím proklatým zvonkem? Proč nezvoní, aby mě zbavil utrpení v podobě dvouhodinovky chemie se starým Kokotem Cooperem? 15.31. Minuta v přestrojení za hodinu… a pak to konečně přišlo. Krátký a pronikavý hlahol školního zvonku oznamující zrod mého štěstí.

Rychlá úprava zevnějšku, naprosto shodný úbor jako dle původního plánu, hbitá práce nohou a v 16.20 jsem v ordinaci jako na koni. Krátce jsem zahlédl, jak máti vyprovází „problémového puberťáka“. Poněkud stroze mi oznámila, že možná bude muset mou hodinku s Noelem o něco zkrátit, prý ho potřebuje na nějaké obskurní poradě nebo co. Rychle jsem ji vyvedl z omylu ujištěním, že nic takového za žádných okolností nedopustím, že jde o skandální návrh, že tu terapii nutně potřebuji a mám nárok na plných šedesát minut, děkuji mnohokrát. Moudře ustoupila.

Vstříkl jsem si do úst notnou dávku mentolového ústního spreje a posadil se na židli před jeho ordinací. Napadlo mě, že tohle jsou moje poslední okamžiky. Odtikávají poslední minuty mého života PŘED Noelem. Již brzy o nich budu hovořit jako o „předtím“. „Předtím“, než jsme se dali dohromady. „Předtím“, než jsme se poznali. „Předtím, než nás osud navždy svedl dohromady.“ Budeme se smát a nazývat tyto časy „ještě předtím“. Toto je teď a teď je ničím ve srovnání s pocitem dokonalého štěstí, který se za pár minut dostaví. Práh jeho dveří je bránou do mého ráje. Jakmile ho překročím, pochybuji, že se vůbec kdy vrátím. A je to. Bod, z něhož není návratu. Start. Haló, nový začátek… Haló…

„Haló?“

Ano… „Haló“…

„Haló, Petere, promiň, ale asi sis zdříml. Pojď dál.“

Zčistajasna tam stál, v celé své kráse, a mluvil nahlas, jakoby z nadpozemské dálky. Vešel jsem za ním dovnitř a posadil se na pohovku. V okamžiku, kdy jsem dosedl, jsem si spílal, neboť jsem si uvědomil, že na sobě stále mám to proklatě příšerné školní sako. Měl jsem v úmyslu si ho hned v úvodu svléknout, aby mě nepovažoval za nějakého ubohého školáčka. Kdybych se ho snažil ze sebe shodit až teď, vypadalo by to příliš horlivě a jen bych na sebe strhl pozornost, ale ve skrytu duše mě přepadl hluboký zármutek při pomyšlení, že Noel nespatří mou lněnou košili s fiží, kterou jsem od posledně poněkud vybělil ve snaze navrátit jí její původní zářivost. (Sice ne se stoprocentním úspěchem, ale aspoň je o něco světlejší, než byl její předchozí vlažně šedý odstín.) Děkoval jsem bohu, že jsem aspoň z ředitelovy úžasné předzahrádky ušmikl překrásnou oranžovou gerberu, která teď pyšně trůnila v mojí klopě a vybízela mou lásku, ať se kochá pohledem.

Pokud mě paměť neklame, v několika příštích chvílích se událo asi toto:

NOEL: Takže, Petere…

JÁ: Oscare, prosím. Kdybyste byl tak laskav.

NOEL: Vlastně bych si nejprve moc rád promluvil s Peterem.

JÁ: Prosím?

NOEL: Mohl bych mluvit s Peterem? Dovolil by mi to Oscar?

JÁ: No, ano, samozřejmě, vždyť já jsem oba.

NOEL: Toho jsem si vědom, ale chtěl bych, aby nás Oscar nechal chvilku o samotě. Mohl bys ho o to požádat?

JÁ: Odpusťte, ale to nemohu.

NOEL: S kým právě teď mluvím?

JÁ: Můj milý hochu, ovšem že se mnou.

NOEL: Které ,já‘ máš tedy na mysli?

JÁ: Sebe, Petera. A také sebe, Oscara. Jsme totiž jeden.

NOEL: Chápu. Situace je mnohem závažnější, než jsem předpokládal.

JÁ: Jak to?

NOEL: Petere, potřebuji, abys vystoupil do popředí a mohli bychom si mohli promluvit o Oscarovi. Prosím tě, Petere, vystup.

JÁ: Drahoušku, mluvíte se mnou, jako bych byl na věčnosti. A vy médium Doris Stokesová. Zanechte nesmyslného tlachání, prosím, vždyť si máme tolik co říct a jen se připravujeme o drahocenný čas. Takže, teď nastražte uši a připravte se na záplavu lichotek…

NOEL: Chtěl bych si jen promluvit s Peterem, prosím tě.

JÁ: Brouku, vězte, že já jsem Peter. Tak zní moje křestní jméno, ale snažně vás prosím, pokuste se pochopit, jaké utrpení život s tak bezvýznamnou vinětou přináší. Je to něco jako každodenní smrt. Moji rodiče jsou podle všeho sadisté. A tak jsem se rozhodl pro radikální změnu a zvolil si příhodnější přízvisko. Jak prosté. Pravdou je, že s neobyčejným Oscarem Wildem cítím jistou spřízněnost. Řekněme, že jsem jeho fanoušek. Toť vše. Vždycky jsem ho četl a hluboce obdivoval, ale nemyslím si, že jsem on, můj nejdražší. I kdepak. Ó, jakého požehnání by se mi dostalo! Jsem jednoduše nesmírně vkusným ztělesněním zásadní a svůdné vášně k životu a lásce. Jsem ukázkou toho, co nám Angličanům jde nejlépe, pane – nejsem cvok – jsem pouhý excentrik. Nechť žije vše kouzelné! TICHO NOEL: Hmmm (nádherně pihovaté čelo ovládlo zmatené zachmuření). Rozumím… ale mohl bych si promluvit s Peterem?...

Můj ty smutku, takové nadělení. Začínal jsem mít pocit, že můj milovaný novozélandský zelený ptáček není žádný lumen. Proč bych měl považovat za samozřejmé, že psycholog musí být inteligentní, když mám v osobě vlastní matky po ruce nesporný důkaz o naprostém opaku?

Naše sezení se v tomto nudném stylu vleklo dobrou půlhodinu. Jediné, co mě udržovalo při životě, byla upřímně troufalá zeleň jeho tuze nezbedných očí, které horečně pátraly v těch mých po odpovědích na zcela zbytečné otázky. Podle všeho v sobě choval zcela nepodloženou teorii, že se ve mně sváří několik osobností najednou, ba co hůř – cože? –, že se považuji za vtělení Oscara Wilda? Ach božínku. Nejsem sice cvokař, ale namouduši, Noeli, brouku, tady jsi šlápl vedle.

Ač jsem se ze všech sil snažil kormidlovat náš potápějící se koráb k pevnině, kde bych se Noelovi mohl začít seriózně dvořit, vystavoval náš kurz sílícímu větru svých zoufale scestných domněnek. Vím, že je důležité dopřát alfa jedinci jako on určitý pocit vůdčí role a uznání, takže jsem mu naoko dával za pravdu. Celou dobu jsem si však tajně přál, abychom s tou hloupou kratochvílí skoncovali a pokročili k tomu důležitému a podstatnému – tedy k líbání.

Měl jsem pocit, že bych ho měl popohnat, a tak naše sezení dospělo k poněkud neuspokojivému konci:

NOEL: Díky, žes byl dnes tak upřímný, Petere.

JÁ: Oscare. Být upřímný znamená být naprosto neodolatelný.

NOEL: Domníváš se, žes mluvil pravdu? Nebo spíš lhal?

JÁ: Lhal? Nemožné. Pocházím z Pangbourne, pane.

NOEL: Tak to je dobře. Nevadilo by ti, kdybychom si na našem příštím sezení přehráli nějakou scénku?

JÁ: S potěšením vám vyhovím, v čem budete chtít. I v tom, oč požádat se zdráháte.

NOEL: To se přece nehodí.

JÁ: Ó, v to doufám.

NOEL: Nashle, Petere.

JÁ: Oscare. Buďte zdráv. Sbohem. Auf Wiedersehen. Adieu.

Odešel jsem s působivým kroucením v bocích; tuším, že Noel ani nedýchal a toužil spatřit víc.

A tak to začalo. Tahle bláznivá milostná aférka.

ČTYŘICET OSM / Dora

Patnáct hodin výtvarky během dvou dní, to bylo jako za trest, a ne jako obyčejná zkouška. Nesměli jsme opustit třídu s výjimkou oběda a přestávek na vecko a tak. Bylo to jako fakt drsný. Rozhodla jsem se, že i kdyby se někdy ukázalo, že mám docela talent, netoužím vést uměleckej život. A už vůbec nechci bejt malířka. Celý dny jen malujete a pak se na to díváte a zas malujete a zas se na to díváte. Po těch dvou uplynulých dnech toho mám plný zuby, nikdy v životě už nechci žádný dílo ani vidět. V životě už nechci vidět učebnu výtvarky, mám pocit, že jsem tam strávila celej život ode dne svýho narození. A to celý předcházelo jednomu jedinýmu dni, kdy můžu s klidem prohlásit, že už nikdy žádnou výtvarku mít nebudu. Přestože mě učitel neustále pobízel: „No tak, Doro, přestaň mluvit a dej se do malování, to zvládneš. Do toho, Doro!“ a tak podobně, stejně mám pocit, že jsem právě strávila patnáct hodin nad něčím, co stejně bude nakonec stát za houby. Skoro všechno, co dělám, stojí za houby. Vím to. Nejsem blbá. Vidím, že ostatní si vedou o moc líp než já.

Stejně na tom nezáleží, je po všem. A před tím, než jednou provždy ukončím školní docházku, mě čeká ještě zkouška z teorie vaření. Probůh, už žádná škola! Tak sem s tím, bejby. Jaký to jen bude? Bože, není to ten budík, co zvoní v sedm ráno? Mám snad vstávat a hodit na sebe odpornou, smradlavou tmavočervenošedivou školní uniformu s naprosto nulovým stylem? Ne, kdepak – protože Dora Battleová už do školy nechodí. Sbohem, školo! Nashle! Hasta la Vesta, školo! Bon voyage!

Proč je šprtání z učebnice do prčic taková makačka? V osmičce jsem ze sebe zkoušela udělat dyslektičku, protože dyslektici mají na všechno víc času, mají k dispozici vyhledávač slovíček a korektor pravopisu a tak, ale očividně žádnou podobnou poruchou netrpím, což mě pěkně štve. Aspoň jsem zjistila, že potřebuju brejle. I když si nejsem jistá, jestli to jako stopro vysvětluje, proč tak nesnáším čtení. Mohlo by to být tím, že prostě k smrti nerada čtu slova a věty z učebnice a podobný kraviny. JENŽE, a to je fakt zajímavý – a podle mě by se měla vláda jako konečně rozhoupat a uvědomit si, že taková je dnešní mládež –, že opravdu strašně ráda čtu Facebook a textovky a tak, což je koneckonců taky čtení, ne? Furt jsou to slova.

Kdybych mohla a kdyby mi to moje matka alias bachařka dovolila, zůstala bych na Facebooku celou noc místo spaní. No, ne jako úplně celou, ale stačily by mi jako dvě hoďky spánku namísto těch osmi, co mi furt vnucuje.

Facebook totiž milujůůů! Miluju ho tak moc, že bych si ho klidně vzala. Milovanej Facebooku, prosím tě, vezmi si mě, abychom mohly být navždycky spolu a mohl bys mi poskytovat nonstop zábavu a nikdy bych se nenudila.

Ale škoda, že na něm nemám víc přátel. Lottie jich má asi tak tři stovky, jenže ona je jako fakt hezká a oblíbená atd. Bylo by jako fakt boží mít jich aspoň sto. Nedávno jsem získala pár nových, ale většinou jsou to bratrancovi kámoši ze školy a ti jsou jak malí. Mezi přáteli mám i Lottiina bráchu. Je hustej, ale málokdy odepíše a stejně věčně mluví o svojí holce. Jo, díky moc, vím, na co narážíš.

Docela dobře se kecalo na Facebooku se Samem, což bylo boží, protože jinak si s ním moc nepokecáte. Bože, pamatuju si, jak jsme byli na prvním rande a on se tak styděl, že byl jak zařezanej. Seděli jsme na lavičce a drželi se za ruce. Oba jsme při tom jako posílali textovky lidem a tak a pak mi od něj přišla esemeska: „Muzu ti dat pusu?“ To bylo tááák sladký. Stejně jako ta pusa.

Někdy mi připadalo, že je jako víc sám sebou, když mi může něco napsat na Facebook, než když mi to říká do očí. Je teda dost divný, že se tomu vůbec říká „Facebook“, když do obličeje tam jako nikomu NEVIDÍTE. Máma je úplně vedle, když tvrdí, že tam lidi o sobě vytvářejí falešnej obraz, že tam nejsou sami sebou a nikdo vlastně neví, na čem je. No jo, možná, někdy, ale za sebe můžu říct, že jsem tam víc svoje než kdykoliv jindy, stejně jako Sam. Trocha přetvářky ještě nikoho nezabila, matko, páč nikdy nevíš, jednou možná budeš taková, jaká chceš být. Přetvařování je podle mě dobrej trénink.

Beztak si přeju, abych měla víc těch, před kterejma bych se mohla přetvařovat, nic víc. Musím si zaktualizovat profil a šoupnout tam pár lepších fotek. Možná bych mohla založit otevřenou skupinu se spešl nabídkou a rozeslat ji – něco jako:

„Cupcakes zdarma pro prvních dvacet senzačních kluků, kteří se přihlásí do mých přátel! Musejí mít kondičku a smysl pro humor, břídilové ani hnusáci ať se nehlásí. Odpověď na každou nabídku zaručena.“

Něco v tom smyslu. Mají kluci vůbec rádi cupcakes? V životě jsem žádný nepekla, ale Peter je na to poměrně šikovnej, a kdybych tu nabídku rozeslala, určitě by si děsně rád moje odpovědi přečetl. Na počítače je docela machr; když nám jednou kiksnul kompjůtr, znova ho nastartoval. Navíc si nepouští před našima pusu na špacír ohledně mýho soukromí, i když někdy je pěkně ujetej. K výhodám toho, že máte matku z neandrtálský éry, patří to, že nemá ani tucha, jak se vlastně počítač zapíná, a nemůže vám v něm čmuchat, což jako vím, že by dělala, kdyby mohla.

Ty krávo!!! Lottie mi právě odepsala na moji zprávu týkající se šatů na ples a tak. Píše, že už asi má doprovod, ale stydí se o tom mluvit na Facebooku, a tak mi všechno řekne, až k nám přijde. V nejbližší době má ale zaracha, protože její máma vyvádí kvůli zkouškám.

Abych byla upřímná, kapánek žárlím, že někoho sehnala, protože jsme si chtěly dělat navzájem garde a těšila jsem se, že se budeme chystat a každýmu budeme říkat: „Jo, no a co – nepotřebujeme borce, abysme si to užily. Sledujte, volové, jsme nejlepší kámošky a budeme tancovat až do skonání světa!“ Tohle jsme měly v plánu, ale jestli Lottie někoho má, tak to nejde. Vlastně bych jí to měla přát. Možná že ten její kluk bude mít bráchu. Nebo kámoše? Nebo aspoň něco…?

ČTYŘICET DEVĚT / Mo

Hlavní rozdíl spočívá v tom, že si připadám lehčí. Jako tělesně. Což samozřejmě nejsem. Ten pocit je tak přesvědčivý, že jsem se přistihla, jak se prohlížím v zrcadle. Když jsem s nepatrným překvapením zjistila, že vypadám naprosto stejně jako předtím, zklamalo mě to. Na zlomek vteřiny jsem zadoufala, že to bude vidět. Jak? Že mi bude zářit pleť? Hrát jiskra v oku? Budu mít vzpřímenější držení těla? Méně tučná stehna? Nic z toho jsem nepostřehla, a přesto se cítím výrazně jinak.

Dokonce i cesta do práce probíhala jinak než obvykle. Jela jsem jako vždy po stejné trase. Stejná silnice, stejné domy, stejné obchody, ano, ale všechno bylo podivně intenzivní. Jakoby namočené do barvy nebo pořádně vycíděné vysokotlakou ruční pistolí. Všechno působilo kapánek čistějším a ostřejším dojmem. Nebo možná, že mám jen nový pár očí a uší, a ty vidí a slyší jednotlivé věci novým způsobem. Někdo mi v hlavě zesílil nastavení zvuku a jasu. Nacházím se přímo v jiskrně průzračném jádru všehomíra. Až na to, že není čiré, a už vůbec ne průzračné. Pokud se vůbec dá o něčem mluvit, pak jedině o rozmazanosti. Takže smysly se mi zbystřily, ale vnímání zůstalo otupělé. Říkejte mi něco o tom, když je člověk zmatený.

V zajetí oné emoční smršti jsme se dnes ráno s Noelem pustili do druhého sezení. Připadala jsem sama sobě směšná, když jsem si uvědomila, že si těsně před jeho příchodem nanáším další vrstvu řasenky. Make-up používám skoro denně, na tom není nic neobvyklého, ale každá žena ví, kdy si na něm dává obzvlášť záležet. Například, když má oko o kapánek tmavší a sytější konturu; když je linka ve vnějším koutku protažená o něco víc v elegantním kočičím stylu; když přidá jednu vrstvu tvářenky nebo výraznější tahy konturovací tužkou; nebo když sáhne po červené rtěnce, co má drzý a zcela nezpochybnitelně rudý odstín. Já jsem všechny tyhle drobné úpravy udělala, to se nedalo popřít, a nakonec jsem štětcem na tvářenku zajela do výstřihu nového topu, o kterém jsem věděla, že je příliš hluboký. Přespříliš hluboký. Co jsem si myslela? Ve skutečnosti jsem vůbec nemyslela. Nechtěla jsem myslet. Chtěla jsem cítit.

Zapudila jsem veškeré pochybnosti či výčitky svědomí a uvedla jsem Noela k sobě do kanceláře, načež on znovu udělal to, co předtím: začal mě hltat očima – strašně mě to znervózňuje. Pro začátek jsem se ho zkusmo zeptala, zda má něco na srdci. Chvilku mlčel. Pak řekl jediné slovo.

„Ne.“

Ach bože. Jsem idiot a celou tu otřesnou, trapnou epizodku jsem si bohapustě vymyslela. Ucítila jsem, jak mě zalévá potupa, a povytáhla jsem si top, aby neměl tak hluboký výstřih. V ústech mi vyschlo a začala jsem si nervózně pohrávat se svým blokem, který mi samozřejmě sklouzl na podlahu. Když jsem se pro něj natáhla, top mi sjel dolů a odhalil moje poprsí v ještě větší šíři, v objemu odpovídajícím lehkým mravům. Další horečnaté potahování, tentokrát evidentně nabité rozpaky. Když se mi ze sebe podařilo vydolovat aspoň kousek klidu a znovu jsem se mu podívala do očí, hrál mu na rtech ten podmanivý, suverénní úsměv.

„Chci říct NE,“ spustil, „nemám na srdci jen tak něco, ale něco důležitého. Spíš někoho. A jen toho jednoho člověka. Nic jiného, Mo. Prosím tě, zbav mě toho utrpení, přestaň s těmi frázemi a řekni mi, že to cítíš stejně.“

V ten okamžik jsem si uvědomila, že se mi to nezdálo a nic hezčího než on jsem v životě neviděla. Nevídaný pohled. Zničehonic mi došlo, kde jsme, že sedíme naproti sobě v mojí kanceláři, a celé mi to připadalo zcela nepřiměřené. Měli bychom přece stát u fontány ve Florencii, ne? V zaměstnání jsem naprogramovaná podávat profesionální výkon, zvlášť ve svojí ordinaci, kde je vyřčeno tolik tajemství a důvěrností. A tak jsem učinila chabý pokus o zachování normálnosti a dál jsem se nejspíš pod velením autopilota pachtila s terapií…

„Podle mého soudu, Noeli, ve skutečnosti prožíváš… něco…, co znamená přenos…, který jako první popsal Freud…, jak jistě víš, znamená to podvědomé přesměrování citů od jedné osoby k druhé… zpravidla nesprávným směrem k terapeutovi…, což… ehm… se nejspíš stalo právě v tomto případě. Navrhuji…. co kdybychom…?“

„Jasně. No, kdyby tomu tak bylo – a mimochodem jsem přesvědčen o opaku –, ale kdyby tomu opravdu tak bylo, nejsme náhodou svědky příbuzného fenoménu – tedy tzv. „protipřenosu“, kdy, smím-li tvrdit, najde pacientova situace vědomou odezvu u terapeuta… nebo ne. Díky empatii se terapeut… zamiluje.“

Řekl to. Jen tak. „Zamilovat“.

Zčistajasna.

Jen tak to slovo upustil, ono jako hlubinná puma vybouchlo a rozervalo mě na cucky. Rovnováha mezi mými duševními schopnostmi a nepopiratelnými zvířecími pudy byla rázem ta tam a já jsem byla jeho.

„Poslyš, Noeli, nemůžeme v tom pokračovat tady,“ namítla jsem a on s klidem dodal: „Ne. Já vím. Tak kde? Jen řekni kdy a kde. Prosím.“

„Rozmyslím si to,“ řekla jsem.

A to právě teď dělám.

PADESÁT / Oscar

Hargreaves se dnes nemohl zúčastnit schůzky Kouzelných. Odjel do Readingu, aby si nechal udělat obřízku. Tvrdí, že trpí fimózou, kdy je část předkožky příliš úzká a nedá se přetáhnout, ale já si to nemyslím. Jasně si vzpomínám, že když jsme si na zahajovací schůzce vzájemně předváděli „svou chloubu“, předkožka na té jeho byla zcela funkční. Mám takové podezření, že se nakazil dogmatickými názory potrhlého Bimbase Baileyho, který neustále opěvuje přednosti válečníka bez přilby. Je záhadou, jak se někomu takovému podařilo získat ctihodné místo školního prefekta. Vyžádá si nejméně deset let, než se těm nejbystřejším a nejvybranějším mozkům podaří této čestné funkci navrátit jakous takous prestiž.

Není kroku, při němž by kreténský Bailey nešlápl „vedle“. Kampaň, kterou vyhlásil v minulém pololetí a jíž volal po zákazu „vlasů volně sahajících pod límec“, byla primitivní a zkrátila mnoha příslušníkům folikulární smetánky vlasový porost na délku dvou a půl centimetru pod uši. Odmítl jsem dělat Samsona jeho Dalile a raději využil služeb důmyslné věcičky zvané „gumička do vlasů“, kterou mi darovala Drbohlavka Dora. Do konce školního roku jsem se pyšnil tím nejtroufalejším z šumných ohonů, vyčesaným pěkně nad límec, a unikal tak pekelnému hněvu Baileyho. Zapřisáhl jsem ho, že jestli na té pitomosti bude trvat i v dalším pololetí, sáhnu po síťce na vlasy.

Jéminkote, a co teprve, když Bailey rozhodl, že ho všichni musíme oslovovat „pane“, jako by byl učitel? Mizera. Po veřejné kapitulaci jsem přistoupil k mazané lsti a místo„pane“ jsem říkal „prde“. Když jsem to vyslovil dost rychle, nic nepoznal, a tak jsem ho aspoň mohl dosyta, třeba i dvacetkrát denně pohanět. Přinášelo mi to nesmírné uspokojení. Mou jedinou nadějí zůstává, že tyrani, kteří ovládají naši školu, se zavčas vzpamatují a postarají se, abych byl po právu zvolen prefektem já. První, co nařídím, bude, abych byl oslovován „Ten nejvznešenější z prefektů“. Můj druhý výnos se bude týkat pohybu po chodbách školy: jediným přijatelným způsobem přesunu mezi aulou a třídami bude hopsání. Je jedno, zda poskoky jednonož či obounož. Běh či chůze budou nepřijatelné a trestány naplácáním na zadek. Ručně. Mou rukou.

Ať už jsou Hargreavesovy důvody jakékoliv – a znovu opakuji, jsem si zcela jist, že se chce zmrzačit jen, aby uchlácholil Baileyho či dostál jakýmsi pofidérním estetickým hlediskům –, dnes chyběl, čímž se počet přítomných členů zúžil na Wilsona a mou maličkost. S výběrem hesla byl na řadě Wilson a zvolil „Jacqueline Onassisovou“. Tímto obrovským skokem kupředu dal podle mne jasně najevo, že se chce i nadále vzdělávat. Dojalo mě, že se mi snaží zavděčit.

Během několika minut jsme prošli hlavní body programu a všelicos, co se týká záležitostí Kouzelných, rozhodli. Přidali jsme na náš „autorizovaný“ seznam slovutného Clooneyho, přestože se strhla vášnivá debata ohledně jeho dosud neurčené sexuální orientace. Zadruhé jsme se shodli, že nechvalně proslulé gumové sandály zvané „kroksy“ jsou za všech okolností nepřijatelné. V neposlední řadě jsme posvětili a vyzdvihli slůvko „ideál“ a jednou provždy jsme ho připojili k božskému Johnu Barrowmanovi.

Jelikož už na programu nic dalšího nebylo, oddávali jsme se s Wilsonem svornému mlčení, než se ozval zvonek oznamující „konec polední pauzy“. Bylo nezvyklé tísnit se v tom uzavřeném prostůrku jen ve dvou, ale ani v nejmenším mi to nebylo proti srsti. Wilson mi pochválil kapesník, který mi vyčuhoval z náprsní kapsy saka. Vysvětlil jsem mu, že jde v podstatě o falzum. Jedná se totiž o jeden ze vzorků látek, které máti poslali, když se chystala přečalounit otoman v budoáru a vybírala potah. Zcela správně ho popsal jako „důvtipný oční klam, kapesní iluzi ve tvaru čtverce, chcete-li, toho nejšviháčtějšího druhu“. Výborně, Wilsone, chlapče milý. Odměnil jsem ho malou ukázkou dvou odlišných typů skládání – podle Cagneyho a můj nejoblíbenější styl dle Astaira.

Obdivoval se mojí zručnosti a zdál se nemálo dojat. Pocítil jsem k němu něhu a hned jsem se mu s tím svěřil. Živá očka se mu rozzářila a požádal mě, zda bych nemohl ještě přehodnotit svůj oficiální žebříček Kouzelných, zda by se nemohl posunout o pár příček výš? Ujistil jsem ho, že své má jisté, že bych se nikdy nemohl zachovat bezcitně k někomu, kdo prožil tak strašlivý žal, a že ho považuji za velikého pašáka a prvotřídního drahouška.

V ten okamžik jsem si však uvědomil, že jsem si asi trochu pustil pusu na špacír, což mi ostatně napověděl i jeho tázavě podmračený výraz. Zeptal se mě, jak můžu něco vědět o jeho minulosti. A pokud je to pravda, kolik toho vím?

„Ach, Wilsone,“ opáčil jsem, „žádný strach, tvé tajemství nikdy nevyzradím, můj milý hochu. Tolik jsi toho vytrpěl…“ A natáhl jsem se po něm. On však byl v tu ránu na nohou a pádil pryč; mám obavy, že jsem v jeho překrásném očku zahlédl slzu. A just, v tom druhém byla taky.

JEJDANÁNKY!

PADESÁT JEDNA / Dora

Nemohli byste mi prosím pěkně vrátit ty tři hodiny mýho života? Zkouška z teorie mi na beton potvrdila, čemu se chci v životě za každou cenu vyhnout. Vlastně nechápu, jak mě vůbec mohlo napadnout, že by mi potravinářská technologie mohla k něčemu bejt. Chci říct, ale no tak, copak dneska ještě někdo vaří?! Já v životě vařit nebudu. Tečka. Tak k čemu mi vlastně bude cokoliv z toho, co nás na těch hodinách naučili?

Jedna z otázek zněla: popište výživové hodnoty vaječného bílku a žloutku. Vo co tady gou? Ehm. Hele, pane zkoušející – položte si základní otázku – kdo by něco takovýho potřeboval vědět? Takový hňupoviny nikdo znát nepotřebuje, tak proč se mě ptáš, ty pako? Fajn, možná bych něco takovýho vědět mohla, kdybych byla:

a) učitelka vaření

b) specialistka na přípravu vaječných omelet nebo

c) kuře.

Jelikož nic z toho nejsem, NENÍ TO PRO MĚ DŮLEŽITÝ!! Zapište si za uši, (m)učitelskej sbore, že v životě žádný vajíčko vařit nebudu, jasný? Takže mi dejte se všema těma pošahanýma otázkama pokoj. Nezájem. Hladina zájmu na nule. Zájem? NULA. Vyřiďte to vaječný info třeba mýmu zadku, páč nemám zájem. Vyřiďte to noze, páč koleno nemá zájem. Vyřiďte to koleni, páč stehna nemají zájem. Vyřiďte to stehnům, páč… trup nemá zájem. Vyřiďte to trupu, páč paže nemá zájem. Vyřiďte to paži, páč ruka nemá zájem. Vyřiďte to ruce, páč obličej nemá zájem. Vyřiďte to obličeji, páč uši nemají zájem. Vyřiďte to uším, páč… hlemýžď ve vnějším uchu nemá zájem. A poslouchejte, vy sráči – Dora Battleová nehodlá nic z toho poslouchat!

Nakonec jsem napsala, že „veliký žloutek obsahuje zhruba 60 kalorií plus vitaminy A, B1, B2, D a E. Bílek neobsahuje tuk a jen přibližně 4 gramy bílkovin“. A víc nevím. Podle Debbie Gabbový to byla správná odpověď a ta je chytrá jak něco, takže myslím, že získám aspoň dva body. Ne že by mi na tom bůhvíjak záleželo.

Sotva jsme opustili zkušební místnost, zachvátilo nás doslova davové šílenství, protože to pro naši skupinu byl oficiální konec školní docházky. Všem nám stříkala na hlavu Fanta a všude samej řev, líbačky a tak, všichni jsme si navzájem podepisovali trička a čmárali na ně něco jako „vždycky buď svá“ a „pipky z potravinářský technologie rulujou“ a podobný hovadiny. Byl to fakt úlet. Vyčesala jsem si vlasy nahoru do ohonu, takže jsem vypadala jako velikej ananas, a sepnula páskou na tenisový pálky. Naprostý šílenství. V životě jsem nikomu kořínky vlasů dobrovolně neukázala, připadala jsem si jako… tak volná. Nemůžu uvěřit, že už v životě nepůjdu na žádnou další hodinu. Bohudík už se v životě nikdy nebudu muset nic učit. Jupííí!! Dvojitej smajlík.

Lottie a já jsme se v jednom kuse objímaly a pak udělala něco fakt úžasnýho. Dala mi takovou malou růžovou krabičku s mašličkou a řekla, ať ji otevřu. Uvnitř bylo takový jako suprový zrcátko polepený všemožnejma ozdobnejma perličkama a s přivázanou cedulkou, na který stálo: „Vždycky, když se do něj podíváš, uvidíš mou navždycky nejlepší kamarádku, ať se stane, co se stane.“ Jako fakt jsem tomu nemohla uvěřit, bylo to naprosto úžasný a okamžitě jsem se rozbulila.

Já jsem jí koupila akorát prstýnek na palec u nohy, kterej se jí líbil, když jsme byly na její narozky nakupovat v Oracle v Readingu. Musela jsem ho nejdřív popsat tátovi a on mi ho další týden zajel koupit (bože, zkuste popsat prstýnek na palec u nohy starci bez špetky módního cítění v těle. Ale světe div se, skutečně koupil ten pravej a navíc ho ještě zaplatil ze svýho, takže má velký plus), ale to, co mi dala ona, bylo jako tak pozorný a hlubokomyslný – prostě celá Lottie. Není divu, že je moje úplně nejlepší kámoška, páč se jí nikdo ani v nejmenším nevyrovná. Nothing compares to you, Lottie.

Když jsem přišla domů, zkusila jsem si plesový šaty na příští týden, který jsou tááák. Radikálně. Boží.

Objednala jsem si je po internetu s tátou, takže máma je vlastně vůbec neviděla; ne že by ji to zajímalo. Dokonce se mě ani VŮBEC nezeptala na tu poslední zkoušku. Nechápu nic, ty jo. Momentálně se mi ani nedívá do očí, očividně se jí natolik hnusím. Mně to neva. Jen si mě nepouštěj k tělu, je mi to úplně u pr… Vlastně se mi to hodí.

Ty šaty jsou boží, ale musím do nich fakticky jako něco shodit, aby to bylo ono, a mám na to jen týden. Takže místo abych jedla jen bílý potraviny, budu muset přestat jíst jako totálně. Jedině tak se dokážu zbavit těch obřích špeků, co se mi válej na bocích. Samozřejmě při tom budu pít jako hektolitry vody, páč člověk může umřít a tak, když nepije. Rozhodně budu potřebovat silonky, páč na solárko už není kdy, ale všechno ostatní, co potřebuju, aspoň myslím, už mám. Co nemám, je limuzína. Naši ji odmítli zaplatit a všichni ostatní už mají plno, tak ještě musíme s Lottií vymyslet, jak se tam dostaneme.

Takže zkoušky jsou za náma. JUPÍ!

Bože, vlastně se mi stýská po výtvarce. Kéž bych měla z výtvarky aspoň nějakej mrňavej domácí úkol. Došlo mi, že mám výtvarku docela ráda. Jojo…

Potěš koště. Já se T Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á K nudím.

Omrknu, jestli někdo náhodou někdo nezareagoval na tu moji facebookovou nabídku a nepožádal mě o přátelství.

Nemám totiž nic jinýho na práci.

PADESÁT DVA / Mo

Dobrý den, dovolali jste se k Mo. Pokud chcete mluvit s psycholožkou Mo, stiskněte 1. Pokud chcete mluvit s autorkou odborných knih Mo, stiskněte 2. Pokud chcete mluvit s matkou Mo, stiskněte 3. Pokud chcete mluvit s manželkou Mo, stiskněte 4. Pokud chcete mluvit se zhýralou, nemorální, povolnou, nevázanou šlapkou a potenciální cizoložnicí alias bláznivou Mo, jen špitněte, protože je hned vedle vás. Děkujeme. Zvolili jste potrhlou Mo. Ta nad sebou bohužel nebezpečně ztrácí kontrolu, protože se oddává bezuzdným myšlenkám na pošetilý románek a opovážlivě balancuje na pokraji šílenství, a v tuto chvíli je nedostupná. Zbytek hovoru vás přijde pěkně draho a nenapravitelně vás poznamená. Dřív než budete pokračovat, požádejte, prosím, o svolení dospělou osobu. Ještě jednou vám děkujeme, že jste využili našich služeb. Nezapomeňte, že mimo to vám můžeme podat informace o odjezdech vlaků, programech kin nebo poradit s úmrtím v rodině.

PADESÁT TŘI / Dora

Proč mi to ta chuděra vůbec jako dělá?! Mám dávno po zkouškách, matko, tak si snad proboha můžu chvíli orazit, ne? A nejlíp si orazím tím, že si pokecám s přáteli na Facebooku. UŽ JSEM TI TO ŘEKLA ASPOŇ MILIONKRÁT, TY DEBILKO!! Nejsem žádná únoskyně aut ani pirátka silnic, nekradu po obchodech, nenatáčím na mobil hnusárny, nejsem věčně v lihu ani nešlapu, abych měla na koks. Používání internetu přece není krucifix nic nezákonnýho, i když to trvá „dvě hodiny v kuse a obtěžuje to všechny kolem“. Přitom táta se dívá na zasraný rugby a Peter si v pokojíčku vyrábí kožešinový kamaše ze starýho kožichu bábinky Pamely.

Poslyš, máti, vždyť ani nevíš, jak se to zapíná, ty trubko, tak proč prudíš? Co je ti do toho, s kým jsem v kontaktu a proč? Sedmnáctky, co budou za pár týdnů plnoletý, prostě mají bejt na Facebooku a povídat si. To je zákon. Běž si promluvit se všema ostatníma matkama, ať ti podělaně konečně docvakne, že ve srovnání s někým jiným na Facebooku skoro nejsem. Promluv si s matkou Rachael Faulknerový – ta je na něm krucifix jako závislá! A navíc má svůj vlastní noťas. A taky iPhone. Na obalu má motiv ze Stmívání. A rodiče jí platí paušál. Takže myslím, že jsem vlastně úplnej břídil. Měla bys bejt vděčná, že máš někoho tak podělaně velkorysýho, jako je tvoje podělaná dcera, ty mizerná krávo. ODPREJSKNI!!!!!

No nic, během těch ubohých sedmadvaceti minut, který jsem u kompu směla strávit, jsem s potěšením zjistila, že díky nabízeným cupcakes jsem získala tři vážně kvalitní nový přátele. Jedním je kamarád Lottiinýho bráchy přezdívaný „Kredenc“. Druhým ňákej borec, co jsem ho loni poznala na večírku, ale nepamatuju si, jestli má nebo nemá kondičku, přezdívaný „Žádný Robert Pattinson“. A ten třetí je někdo, kdo tvrdí, že zná Petera, že mě viděl a že mu připadám sexy. Má přezdívku „X-Man“.

Panebože na nebi. Tři borci! To je víc, než jsem čekala. Vlastně o tři víc. Bylo to jako fakt supr si s nima povídat, i když mám takovej pocit, že Kredenc tu přezdívku nemá pro nic za nic, páč byl milej a všecko, ale nejvíc ho stejně zajímaly ty dortíky. Musím o něm všechno od Lottie vyzvědět, až k nám příští pátek před plesem přijde.

Ty krávo! Jsem na ten ples tak natěšená. Peter chce, abych se s ním dnes večer dívala na jeden film s názvem Carrie; prý je to o americkejch středoškolácích a o tom, jak to chodí u nich na plese. Brácha je momentálně poměrně milej. Že by mu došlo, že jeho sestra je jako konečně dospělá a měl by mě jako fakticky respektovat? Na ten film se těším – zbožňuju filmy plný nadýchanejch šatů a uhlazenejch chlápků.

Stejně jako Peter.

PADESÁT ČTYŘI / Oscar

To byl ale naprosto směšný den. Byl jsem už poněkud vyčerpán neustálým hartusením Dopálené Dory, jíž obsah jednoho z nejlepších filmů moderní kinematografie, Carrie, v režii půvabně pochybného Briana De Palmy, ani zbla nic neříkal. Připadal jí „úděsnej“ a „divnej“. Jak může být Dezorientovaná Dora tak strašně omezená?

Možná by nebylo od věci zeptat se, jak proboha můžeme být geneticky spřízněni? Musím uhodit na naše a položit jim nelehké, nevyhnutelné otázky týkající se skutečného původu Duchaprázdné Dory. Jediným možným vysvětlením jejího ptačího mozečku je, že jestli jsme skutečně biologičtí sourozenci, pak jsem nějakou pokřivenou mutací DNA nasál valnou většinu mozkových buněk, které poztrácela při tom, jak se někdy dva roky před mým početím snažila co nejrychleji opustit matčino lůno. Typická Dora – ani po sobě neuklidí. Ať už ten proces proběhl jakkoliv, výsledek je ohromující. Moje sestra je úžasnou hříčkou přírody. Dáma, co má v hlavě duto a tupo.

Navzdory absenci vyčíslitelného intelektu mi to stvoření stále připadá roztomile zábavné a nemohu jinak než ho mít rád. Poté, co jsem na příkladu tohoto konkrétního filmu odhalil pravou hloubku její negramotnosti, neodolal jsem a zblízka sledoval, jak jí v celé šíři dochází jeho hrůzná podstata. To, jak jí ohromením několikrát spadla čelist, bylo příliš legrační, než aby si toho nešlo nevšimnout. Když se toto mistrovské dílo filmového hororu pokoušela uchopit svým rozoumkem, opakovaně chmuřila tvář. Byl jsem u ní svědkem postupného, plíživého narůstání úzkostných křečí a projevů husí kůže. To, že by byla schopná zůstat valnou část noci vzhůru a probulit ji kvůli záběrům, co se jí tak neodbytně vryly do paměti, jsem však neodhadl. Její neustálé fňukání spolu s tím, že mě v průběhu noci pravidelně přicházela do mojí ložnice hlasitě proplesknout za to, že jsem ji vyděsil, vyústilo v to, že jsem byl druhý den jak mátoha.

Konkrétně dnes jsem po nějakém mátožném stavu ani v nejmenším netoužil. Dnes se totiž konalo nanejvýš důležité, v pořadí již druhé sezení s mým Milovaným. Mělo dojít k rozhodujícímu tahu na branku se všemi parádičkami a fintami. Nebylo v mém zájmu, aby mě v tento příznivý den hyzdil náznak vyčerpání či zplihlosti. Avšak místo abych sršel energií, jsem vinou Duchaprázdné Dory tak akorát uvadal. Aby ji ďas spral a s ním i všichni rohatí! Potřeboval jsem veškerý svůj důvtip, abych si zahrál se svým kleiniánským mistrem na jeho vlastním poli a oslnil ho virtuózní ukázkou šibalské moudrosti.

Heslem dne, pokud jde o šatník, se stala oceánská modř. Měl jsem být od hlavy až k patě zahalen do azurové barvy. Chtěl jsem, aby moje svršky hlásaly: „Jen vejdi, voda je příjemná. Do toho, Noeli. Já jsem tvůj oceán. Jen to zkus a ponoř se do mých hlubin.“ Jako naschvál jsem však zrovna nikde nesplašil modré kalhoty, a tak musely postačit moje mechově zelené proužkované zvonáče. Podle mě můj oděv stále zval „k ponoření do hlubin“, ale vzhledem k virescenci alias zezelenání látky kalhot současně varovaly „pozor na skály, a hlavně plovoucí chaluhy“. Nechápu, proč jsem se vůbec namáhal, protože mě Noel pozval do své kanceláře kývnutím, v němž – k mojí nelibosti – nebyla ani špetka zájmu. Jako kdybych byl jen další z dlouhé řady klientů. Dovnitř, ven, dovnitř, ven. Takhle se ke mně nechovejte, pane, anebo se připravte na pořádné tóčo.

Posadili jsme se, on s povzdechem a náznakem úsměvu, který mi za normálních okolností bere dech i rovnováhu. Dnes jsem v něm ale zachytil nepatrný závan strojenosti. Připadal mi poněkud nucený, ale říkal jsem si, že nad tím přivřu oko, vždyť by to mohla být jen známka nervozity. Je možné, že by Noela přepadly z té rodící se touhy rozpaky? Co když dokáže jen stěží potlačit obavy z projevů zapovězené lásky? Možná. Na jeho chování, z něhož čiší sebevědomí, cosi je, a přece… Hmm.

Zpočátku jen nesouvisle blábolil něco v tom smyslu, že „dlouze a obšírně přemýšlel o našem posledním setkání“ a že mu připadalo „podnětné a strašně zajímavé“. No jistě, můj milý. Tady mě máš, zalitého ve skvostném jantaru. Jsem velice rád, že se mohu označit za podnětného, a živá duše z okruhu mých známých by nepopřela, že jsem zcela jistě strašně zajímavý. Sám bych sice dal před výrazem „strašně zajímavý“ přednost výrazu „oslnivý“, neboť výstižněji zachycuje jemné nuance mého já, ale budiž.

Pak mi navrhl, abych se v myšlenkách vrátil zpět do doby, kdy mi byly asi tři roky, a zapátral ve vztazích k máti a tatíkovi. To, že jsem si dokázal vybavit jen poměrně příjemné věci, dělá pádnou čest mému spokojenému dětství: hlavně v souvislosti s máminým šatníkem a báječnými příběhy, které mi večer před spaním vyprávěl tatík. Obveseloval jsem Noela navýsost zábavnými historkami ze své panoramatické cesty z dětství do dospívání skrz širokou, pestrobarevnou paletu kouzelné obuvi. V tu chvíli namítl, že naše sezení neberu příliš vážně. Možná měl pravdu, jenže moje historky byly daleko zábavnější než cokoliv, co se ze mě zoufale snažil vyloudit, a já tolik toužil po tom, aby se nenudil. Copak něco takového v sobě má byť jen kapku kouzla? Zkrátka nemá.

Pak se do mě matoucím způsobem obul s tím, že moje „póza“ je jen způsob, jak spoutat svou vlastní osobnost a vytrhnout se ze spárů rodičů; že se možná považuji za natolik jiného než oni, že můj odpor lze označit za „vražednou agresi“. „Promiňte, skutečně vám nerozumím, můj milý chlapče pomýlený,“ řekl jsem, načež on hned dodal: „Netvrdím, že je chceš doopravdy zabít, ale že možná zabíjíš něco v sobě nebo se dopouštíš sám na sobě sabotáže, jen aby sis uchoval odstup. Je to čistá provokace a přechodná záležitost.“

No, to snad ne, ty mi tak budeš vykládat něco o „depresivní pozici“; kdybych se tak dychtivě nesoustředil na trofej, kterou jsem měl před očima, snadno bych na fleku zahučel do černé díry zoufalého rozčarování. Trofej, jež s každým dalším slovem, které jí vyklouzlo z úst, ztrácela na svůdnosti i lesku. Abych zarazil nevábný proud jeho nesmyslů, zakryl jsem mu rukou ústa. Tvářil se překvapeně. Musel jsem popadnout příležitost za pačesy, ani vteřinu už jsem nechtěl být součástí té frašky.

„Drahouši,“ spustil jsem poměrně galantně, tedy aspoň myslím, „mlč už, plácáš páté přes deváté. Chápu, že jsi nervózní, brouku, protože – věř nebo ne – já taky. Vidíš, jak se celý chvěju? Neprotahujme tu maškarádu. Jen si přiznejme, že nás to k sobě přitahuje. Nedokážu v sobě již déle chovat kusou naději. Buďme troufalí. Vejdi do mého labyrintu lásky. Polib mě, Noeli, snažně tě prosím. Pořádně mě polib, sakra chlape, a dej do toho všechno!“

Noel vyskočil ze židle, v obličeji nemalé známky překvapení, a vyhrkl: „Petere – Oscare – nebo jak se vlastně jmenuješ, jsi úplně vedle, člověče. Špatně sis to vyložil. Proboha svatého, vždyť je ti teprve šestnáct!“

Na což jsem hlasitě, možná až příliš, zareagoval: „UŽ NEJSEM DÍTĚ. JSEM HOTOVÝ KOUZELNÝ DŽENTLMEN, KTERÝ TĚ NÁHODOU ZBOŽŇUJE, TY JEDEN NEZBEDNÝ HLUPÁČKU!“

V ten okamžik vrazila dovnitř máti. Vždycky mi kladla na srdce, že v průběhu sezení je něco takového neslušné a nevhodné, nicméně sama to teď udělala. Taková neomalenost! Ani mě nenechala domluvit a přesně jak je jejím zvykem, proťala ten křehký okamžik svou hrubostí.

„Oscare,“ spustila. „Okamžitě přestaň mlít nesmysly. Není to rozumné ani vtipné. Je mi jasné, že ses do Noela platonicky (jauvajs) zabouchl (jauvajs), ale tohle je směšné. Nemá o tebe absolutně žádný zájem (jauvajs).“

Pohlédl jsem na svého miláčka, který se pro změnu díval na koberec. (Ten odporný vínově červený tepich. Pořád máti přesvědčuju, aby něco provedla s katastrofálním stavem bytového textilu na svém pracovišti; vůbec nepodněcuje pozitivní myšlení.) „Noeli,“ vyhrkl jsem, „je to pravda? Po všem, co jsme spolu prožili?“

Výraz v jeho tváři mi prozradil, jak odlišné je naše vidění. Ach bože, ten je ale povrchní a vlastně si říkám, že někoho tak plytkého bych v životě milovat nemohl. Potřebuju partnera, co má hloubku. Sáhy a sáhy hluboko.

„Petere,“ promluvil nakonec, „mezi námi v životě nic nebylo, není a nebude, člověče, nikdy. Tohle prostě… není moje parketa.“

O jaké „parketě“ to propáníčka mluví?! Že by nebyl… úžasný? O to tady jde? Není… strašně zajímavý? Není snad… zvláštní? Nebo… chytrý? Není snad… KOUZELNÝ? Jako by tohle samo o sobě nebylo dost urážlivé, řekl mi „člověče“. Dvakrát. Odvažuje se snad naznačovat, že jsem něco míň?! PCHÁ. Taková ubohost. ,

„Nejsem žádný váš ,člověk‘, pane, a nikdy nebudu,“ opáčil jsem pohotově. „Měl byste se mi klidit z očí a zvážit, co všechno ztrácíte. Proste Boha, abyste již nikdy více nezastínil některou z mých bran svou temnotou, vy ničemný nezdvořilý klacku. Vraťte se do svého Mordoru, vy jeden chlupatý… kiwi!“

Matka mě z toho příšerného místa kvapem vyvedla a posadila do své kanceláře. Ani tam nechybí vínově červený koberec. (To místo nenávratně degeneruje, jako antrax se tam rozšířil bohapustý nedostatek vkusu.) Zhluboka jsem dýchal a šly na mě mdloby. Hanebně, nesnesitelně jsem se ztrapnil.

Máti promluvila svým hrůzostrašným tichým hlasem. „Děláš ze sebe naprostého blbouna, Oscare, prosím tě, přestaň, nebo zabředneš do vlastního ponížení. Okamžitě to celé pusť z hlavy, s Noelem pláčeš na špatném hrobě. Žádná další terapie s ním nebude, rozumíš? Vím, že ti to načas zlomí srdce, ale dostaneš se z toho, a to z jednoho prostého důvodu: tvůj hluboký pád ztlumí tvé ego. A teď něco důležitějšího: pořádně jsi mě vytočil. Právě volal Luke Wilson a chtěl vědět, odkud o něm bereš všechny informace. Dobře víš, jak je diskrétnost důležitá. Nechceš mi něco vysvětlit? Anebo ti to mám raději vysvětlit já, hezky ručně stručně, ty užvaněnej idiote?!“

Odhalen. Vyzrazen. Hrůza. Všechno je to hrůza.

PADESÁT PĚT / Mo

Všechno je na kusy. Vůbec netuším, jak mám cokoliv poměřovat. Všechna moje obvyklá kritéria jsou naprosto zkreslená. Mělo mě napadnout, že bude obtížné chovat se před Manželem normálně. Koneckonců tím, kdo je potenciálně nejohroženější, je právě on. Paradoxně se však zdá, že on je z nás všech ten nejvyrovnanější a chová se naprosto normálně. Jistě že se chová normálně, Mo, ty náno pitomá, vždyť neví, že je něco v nepořádku. Jak je možné, že nic neví? Copak se mezi námi úplně přerušilo spojení? Nevidí to dilema, které mi kouká z očí? Nevšiml by si ho, ani kdybych ho měla napsané na čele?

Abyste pochopili, vytrvale se vyhýbám očnímu kontaktu, takže vlastně nemá šanci něco vyčíst. Což by samo o sobě mělo být dostatečným signálem. Nemůžu uvěřit, že nic netuší. Po téměř sedmadvaceti letech manželství! Copak se dodnes nenaučil analyzovat a vyhodnocovat moje chování? Rozhodně mám pocit, že já ho mám přečteného. Má to být snad nějaký příklad jedné z těch příšerných banalit typu Muži jsou ze severu, ženy z jihu? Muži jsou Slunce, ženy Měsíc. Muži jsou červení, ženy modré. Muži jsou káva, ženy čaj. Muži mají ptáky…, ženy žádné nemají. Co to má vlastně znamenat?! Ovšem že muži jsou jiní, ale copak nemáme být v tomhle manželství jaksepatří propojení, nemáme ho náhodou neustále opečovávat a udržovat, aby nám nezarostlo plevelem?

Měla jsem za to, že v tomhle jsme dost dobří, dokonce až ostražití. Při každém výročí svatby si spolu sedneme a vyhodnocujeme právě probíhající situaci a co k sobě cítíme, pokud jde o naše životy i o manželství. Vždycky jsem si myslela, že nám to docela jde. Nikdy jsem neměla pocit, že by mě – pokud jde o ventilování křivd – někdo omezoval. Dělám to pravidelně, zhusta dost náruživě.

Ve skutečnosti si s jistým zahanbením vybavuju, jak jsem si během výletu, který jsme podnikli do Paříže při příležitosti výročí svatby, myslela, že ušetřím čas, když na kartičku sepíšu, co mi na něm nejvíc vadí, něco jako takovou synopsi. Výsledek byl zhruba následující:

1. podlaha v koupelně poházená zpocenými ručníky z posilovny;

2. vychrchlávání hlenů ve sprše;

3. škrábání na koulích na veřejnosti;

4. stará, sepraná rugbyová trička nošená jako jako běžný civil;

5. nadužívání fráze „jak je“ přihlouplým, nabručeným hlasem;

6. to, že o mně pravidelně vtipkuje jako o „své první manželce“, načež se rozchechtá;

7. to, že pravidelně budí děcka, aby jim dal pusu na dobrou noc;

8. pšoukání vyvolané nadměrnou konzumací guinnessu. Ustavičné.

Vyškubl mi lístek a celý seznam nahlas přečetl; jednotlivé položky komentoval slovy jako „souhlasím, otřesné“ a „nepřijatelné chování“ nebo „Okamžitě se s tou zrůdou rozveď“. Nakonec se v té přepychové restauraci v Marais naklonil přes stůl a falešným francouzským přízvukem mi oznámil: „Madame. Teď už chápat, jak velká chyba fe fšem dělat. Fy muset padák mi immédiatament. Fy nemít jiná šans. Ale pozor, jesli to udělat. Já natotata začít s má neodolatelná sfůdcovská taktika na má celožifotní žena číslo dfě, bošská Coleen Nolanová. A já mít úspěch. Tím fy si být naprosto jistá. Můžete žít s tím?“ Hlupáček. Vtipálek. Vtipný hlupáček.

Když už jsme u toho, on si na mě – nebo na cokoliv – nikdy nestěžuje. Naslouchá problémům, zpracovává je a řeší, což očekávám, ale neháže po mně špínu. Nikdy. Myslím, že mě vlastně doopravdy miluje. Se všemi nedostatky a tak. Nesporně. Vždycky mě miloval.

Vzpomínám si, jak mi kdysi uprostřed večerního pátečního nákupu v Sainsbury’s řekl: „Víš, tohle miluju ze všeho nejvíc, to, jak spolu fungujeme jako tým. Vím, kterou omáčku na špagety máš nejradši, a ty zas znáš mou nejoblíbenější šunku. Oba víme, co mají rády naše děti. Poznáme, když se jim to omrzí a přijdou na chuť něčemu jinému. Víme dokonce i to, které položky v rámci zdravé výživy nakupujeme týden co týden, ale málokdy je sníme. Víme, že nám stačí k radosti, když jsou doma. Je útěcha mít v lednici čerstvý špenát, meloun, nízkotučný margarín bez špetky tuku. To zbožňuju. To všechno zbožňuju. V jednoduchosti je krása. To hlavní najdeš v maličkostech. Špagetové kroužky od Heinze? Určitě! Dresink do salátu? Sem s ním…!“

Ano, miluje mě a miluje naši rodinu. Má pravdu, klape nám to. Jsme dobrý tým. Zatímco já s radostí zařizuju, konám a mám ráda, když to odsejpá, on s radostí vítá každý zádrhel, háček či přestávku. Nemá strach z nepříjemných a zapeklitých věcí. Což je právě tak dobře, protože já se z nich můžu zbláznit.

Vím, že mi to řádně nemyslí. Nemyslí mi to vůbec. Nemám svou vlastní vůli. Až na to, že mám, protože mám-li k sobě být upřímná, rozhodla jsem se sama. Rozhodla jsem se, že nepřestanu. Zvolila jsem chaos.

V oku tohohle tornáda se zoufale snažím vést normální život, ale je mi jasné, že je to marné. Myslela jsem si, že když budu kopírovat Manželovo klidné, leč všímavé chování, budu vyzařovat stejný nadhled jako on. Chyba lávky. Já obvykle klidná ani všímavá nebývám. Očividně mi to snažení moc nejde – zdá se, že jsem všechny poplašila a vytočila. Jednoduše jsem se Dory zeptala, jak dopadla u zkoušek, a ona vyletěla jak čertík z krabičky a zlostně soptila, že jsem „sobecká, marná megera, která si ani nevšimla, že její dcera už má po matuře a jednou provždy skončila se školou, mockrát díky za nulovou podporu“. Manžel se s rozpačitým souhlasem podíval jinam. Oscar se mnou zcela odmítá komunikovat, protože jsem ho podle něj před Noelem ponížila. Musela jsem, choval se strašně, zneužíval ta sezení k naplňování svých ubohých nicotných fantazií. S Noelem. Jen si to představte. Mým Noelem.

A ještě k tomu se mi šťoural v papírech – k nevíře! – a prakticky sabotoval velice intimní a křehce důvěrný vztah, který mezi mnou a Lukem Wilsonem a jeho matkou panuje. Jen co začnu zvolna rozplétat příběh toho ubohého chlapce, přijde si Oscar a jako slon v porcelánu všechno rozdupe, trotl jeden. To si přece musel odskákat. Bylo to naprosto nepřijatelné a on to dobře ví. Namouduši, to je ale šťoural. Je tak chytrý, a zároveň tak zabedněný. Děsí mě to. Momentálně mi obě moje děti nahánějí hrůzu. Jsou jako neřízené střely, zcela mimo můj dosah. Vychýlily se ze svých drah a nejsem si jistá, jestli mám jednoho nebo druhého bůhvíjak ráda. Ony určitě nemají rády mne.

Dora nakvašeně odkráčela a momentálně napjatě diskutuje s Lottií u sebe v pokojíčku. Zítra mají ten ples, další věc, do které nemám co mluvit. Ještě jsem ani neviděla šaty, kvůli kterým byla ještě před pár měsíci tak u vytržení. Nemůžu si pomoct, celé mi to připadá směšné a absurdní. Jaký ples? K smíchu. Žijeme přece v Pangbourne, a ne někde v Ohiu.

Zcela kategoricky jsem odmítla její žádost o „limuzínu“…!! Aby ji odvezla těch pár stovek metrů ke škole? To snad ne. Dora je Dora. Dora není Elton John. Ani Mariah Carey. Ani Madonna nebo kdokoliv jiný, o kom sní. Je obyčejné děvče, co vychází školu. To je všechno. Vím, že jde o oslavu důležitého milníku v jejím životě a má to svůj význam, bla, bla…, jistě, pamatuju si, jak jsem se sama cítila osvobozená…, a právě proto jsem si zašla do hospody na malý cider s černorybízovým likérem. A došla jsem tam pěkně po svých, žádnou limuzínu jsem k tomu nepotřebovala. Když jsem to bez ní hravě zvládla já, zvládneš to taky. Páč to prostě není fér. Myslíš si, že jsi tak zvláštní, Doro Battleová. To teda nejsi, akorát jako každý druhý vycházíš ze školy. SROVNEJ SE S TÍM! Já mám na práci mnohem důležitější věci. Jako třeba svůj zatraceně zamotaný život.

PADESÁT ŠEST / Dora

Pane na nebi, nemůžu tomu uvěřit. Lottie jde na ples se Samem. S mým Samem. Samem Tylerem. Takže teď teda nemůžu nikam jít. Jak mi to mohla udělat? Říkala, že je to vůl. Říkala, že jí z něj naskakuje husí kůže. A teď s ním jako chodí, je to její podělanej kluk. Vsadím se, že jsem jediná na celým světě, kdo to nevěděl. Vsadím se, že jsem poslední, komu to řekli. Jako vždycky.

Tohle je postavený na hlavu. Ve skutečnosti je mi dost blbě. Myslela jsem si, že si to parádně užijeme, všechno jsem chystala a tak. Místo toho jsem totálně zdrcená. Nemůžu nikam jít. Nemůžu. Nechápu, jak mě mohla Lottie takhle zradit. A zrovna s ním. Proč PROBOHA SVATÝHO nemůže jít PROSTĚ S NĚKÝM JINÝM?! Ne s ním. Nenávidím ho. Nenávidím ji. Nenávidím je oba.

Ty krávo. Lottie a Sam jsou teď „oni“. Jsou pár.

Nemůžu přestat bulit. Jsem taková smolařka. Proč musím vždycky všechno tak zvorat? Smolařka. Smolařka. Pos… smolařka.

PADESÁT SEDM / Oscar

Člověk by měl mít vždycky jasno v tom, co je podstatné. V pekelně těžkých dobách jako nyní je prvořadé, ba životně důležité, aby měl zajištěný dostatečný přísun banánovo-karamelového dortu. Upadl jsem do bolestného stavu bezútěšné mizérie. Vím, kam se v tak beznadějné situaci vrtnout.

Pamela na mou vážnou situaci zareagovala velkolepě a připravila tu nejúžasnější krmi, kterou kdy upekla, tedy doposud. Vybídla mě, ať se posadím. Pustil jsem se do jídla i do vyprávění, dokud na talíři nezůstaly jen drobečky. Každičké sousto mi poskytovalo tolik potřebnou dávku uklidňujícího kulinářského potěšení, až celičký koláč o průměru pětadvaceti centimetrů skončil hluboko v mém žaludku. Nebylo pochyb o tom, že lahodná chuť banánů a smetany a jejich kašovité splynutí významnou měrou zmírnily můj očistec. Balzám na mé ubohé, otlučené, bolavé srdce.

Zevrubně jsem Pamele povyprávěl celou tu truchlivou epizodku s Noelem. Hovořili jsme tichými a tlumenými hlasy. Vycítil jsem, že to v ní probouzí respekt. Ujistila mě, že chápe, jak závažně a dramaticky svou první lásku vnímám, a uznala, že tak kruté zamítnutí člověka srazí na kolena. Rovněž mi – plným právem – připomněla, že v sobě mám obrovskou mravní sílu a odvahu a nakonec jistě vše překonám.

Souhlasil jsem, že časem se jizvy nejspíš trochu zacelí, ale momentálně jsem živ jen ozvěnou a vůbec mi není do zpěvu. Připadám si jako prázdný měch u dud. Seschlý, opotřebovaný a zbytečný šourek nějakého individua s těžkým srdcem. Poznamenal jsem, že má kolosální láska k tomu novozélandskému ideálu byla tak bolestivě zhrzena, že si nejsem jistý, zda se dokáži z té osamělé a bezútěšné jámy plné zoufalství vyhrabat. My, kteří se celý život lopotíme v dolech plných vášně a máme smysly mnohonásobně vytříbenější než průměrný smrtelník, se v emocionálně vypjatých časech ocitáme ve skutečném nebezpečí.

Jak se ukázalo, Pamela v sobě má kus starosvětského kantora, protože hbitě navrhla: „Hlavu vzhůru, mistře Oscare, no tak. Ten chlapík to prostě nepochopil, neměl zájem. Kdežto vy ano. On ne. Je to idiot bez kouska vkusu a je to jeho škoda, ale nemůžete přece nikoho nutit, aby vás měl rád. Ledaže byste byl Donald Trump.“

Zprvu se mi to sice zajídalo, ale věděl jsem, že má pravdu. Asi bych si měl ujasnit rozdíl mezi vrtochem a celoživotním vášnivým vztahem. Je možné, že Noel byl jen pouhý rozmar? Nic než kapric? Chvilkové poblouznění? Musím přiznat, že během údajné „terapie“, kdy se z něj vyklubal ten největší amatér a pomýlený šarlatán, co je v jednom kuse vedle jak tak jedle, mě postihl přímo seizmický odliv citů. Kam se na něj hrabe mistr světa v mýlení. Jeho diagnóza mu beznadějně nevyšla. Jak vážný chlapík se z něj vyklubal, jak solidní. Vždycky říkám, že serióznost je jediným útočištěm povrchních lidí, a obávám se, že mistr Noel nikdy, až do konce svého života, neokusí chuť hlubin, abych tak řekl, kdepak.

„Ale co moje budoucnost?“ hořekoval jsem před Pamelou. „Jak se mám pohnout z místa, když s sebou vláčím přetěžké břemeno zmařených citů?“

Na což Pamela opáčila: „Zlato, co kdybys na chviličku přestal být sobecká bačkora a zkusil myslet na někoho jiného? Copak ve tvém okolí není jistý konkrétní někdo, kdo si od tebe s radostí nechá zlomit srdce?“

Hned mi bylo jasné, kam tím míří. Ovšem že jsem přehlédl šanci na opravdové štěstí. Úplně jsem ji přeskočil. Já bláhový. Možná že to přece jen bude rok plný naděje a osvícení. Možná že jsem hledal na úplně špatné adrese.

V klíčových okamžicích, v okamžicích prozření, člověk nemůže dělat nic než to, co mu radí jeho svědomí.

Bez jediného zaváhání jsem vlepil Pamele polibek na ústa. Možná že je příšerně staromódní, ó ano, a utápí se v primitivních zálibách, to bez pochyby. Možná že je nezdravě závislá na věcech z viskózy, a pravdou je, že její botník je jedna velká tragédie, ale jinak je bystrá jak ohař a dokáže člověka zavést na tu správnou cestu. Ta stará čarodějnice má kupodivu čich.

Noelitida už mě naprosto a zcela přebolela. Sama od sebe. Je konec.

Našpul rty, Wilsone, jdu si pro tebe!

PADESÁT OSM / Dora

Všechno leží připravený na posteli, ale nemůžu se rozhoupat a hodit to na sebe. Ty fialový šaty jsou boží. I když je mi jasný, že vypadají líp na posteli než na mně. Dokonce ani po tom, co jsem se donekonečna cpala jen samým bílým jídlem, jsem jako nezhubla ani deko. To je dieta na dvě věci. Vážně ale nemůžu pochopit, že jsem neshodila ani z toho, jak jsem čtyřiadvacet hodin v kuse bulila; to je přece jako spousta vody a ta obvykle dost váží. Jak je vidět, moje voda ne. Je to v mým těle to jediný, co nic neváží.

Všechno to tam leží. Šaty, kabelka, lodičky, silonky, prostě všechno. Táta zaklepal na dveře od pokojíčku a podal mi máminu šperkovnici, jsou v ní její největší klenoty – vsadím se, že to ani neví –, ale k čemu mi to bude? Bude to tak úděsný. Naprostej děs běs. Budu muset jít sama pěšky a všichni budou vědět, že moje nejlepší kámoška dala přede mnou přednost mýmu bejvalýmu.

Moje nejlepší kámoška mi dala takovou podpásovku – nesnáší mě, musí mě nesnášet, proč by mi jinak něco takovýho dělala? Myslela jsem, že naše přátelství bude trvat navěky. Vždyť jsme si to slíbily. Myslela jsem to vážně. Ona ne. Lhala. O lásce by se nemělo lhát. To je jako totálně padlý na hlavu. Když řeknete, že někoho máte rádi, měli byste to jako myslet vážně, anebo to prostě do prdele neříkat. Sam, Lottie, máma, všichni do jednoho jsou to podělaný velký lháři. Nikoho nemám. Nikoho.

PADESÁT DEVĚT / Mo

Měla jsem se celý večer věnovat psaní. Tento měsíc mám odevzdat rukopis své knihy. Proč jsem krucinál přistoupila na tak nesmyslně šibeniční termín? Přistoupila, protože jsem netušila, že budu mít život obrácený naruby. Touhle dobou bych měla mít tu nejhorší dřinu za sebou, v ruce hotový rukopis a jen ho redigovat a učesávat, a ne se piplat se zbytečnou kapitolou o tom, jak klást teenagerovi otevřené otázky a získat na ně odpovědi. Koho to probůh zajímá?

Měla bych spíš psát o tom, jak je dobré je sklít, dokud nejsou schopni oslovit vás s trochou zdvořilosti. Nebo o tom, jak se s námi v době dospívání nikdo „nemazlil“; když jsme byli drzí, dostali jsme pohlavek a v sobotu byli bez sladkostí. A i když jsme byli drzí, nikdy bychom si nebyli dovolili tohle. Pamela mě klidně plácla jen za to, že jsem „kuňkala“ nebo jedla na ulici. V životě by mě nenapadlo pomýšlet na otevřenou odvetu, to by bylo nemyslitelné a vysloužila bych si jedině jistou smrt.

Dora se v náladě pod psa zavřela k sobě do pokoje a odmítá s kýmkoliv mluvit. „Ani se na mě nedívej! Pokaždý, když se na svou debilní posranou dcerušku podíváš, vidím ti na očích veliký zklamání. Běž si za Lottií a radši se dívej na ni, ona se k tobě mnohem víc hodí, obě jste totiž lhářky. Vy dvě jste se hledaly, až jste se našly! V pekle!!!“ zaječela mi do očí a zabouchla dveře tak silně, až ulomila kliku, načež spustila proud nadávek, za který by se nemusel stydět ani dlaždič. Domnívám se, že se nějak nepohodla s Lottií, což je škoda. Lottie je její jediná kamarádka. Dora musela udělat pořádnou hloupost, když se rozkmotřily. Já samozřejmě nic nevím, protože mně se nic neřekne, nepatřím k vyvoleným.

Ráda bych jí pomohla se strojením na ples. Nejenom proto, že mi ty šaty připadají jako pro couru a mají příliš hluboký výstřih, takže bych jí mohla pomoct se do nich nasoukat, aby jí nikde nic nevyčuhovalo. V mírových dobách, když jsme spolu tolik nebojovaly, jsem si ty holčičí přípravy, když se Dora někam chystala, vždycky moc užívala. Koneckonců jsem přece ženská a je fuk, kolik je mojí dceři let; jde o to hezky se načančat. Hřálo mě u srdce, když chtěla vědět, co si myslím.

Které boty?

Kterou kabelku?

I když mám už něco za sebou, radost z holčičích požitků mě dosud neopustila, stále ve mně dříme. Ve skutečnosti se s narozením dcery znovu vydatně rozhořela. Dora mi totiž dala šanci vpustit do života růžovou, síťovinu a andělská křídla způsobem, jenž je u dospělé ženy prostě nemyslitelný. V každé z nás se skrývá víla, ale podívejte se, jak bedlivě ji musíme ukrývat, aby nás brali vážně. Víly se vyskytují v různých tvarech, barvách, velikostech i typech, nemusí být zrovna nadýchané jako peříčko. Můžou být náročné a vzteklé, když se jim zlíbí. Avšak rozhodně musí mít ve vlasech diadém. To je prostě nutnost. Mám dokonce jeden někde zašitý v krabici ve skříni. Strašně ráda bych ho Doře pro dnešní večer půjčila, jenže momentálně každá dřepíme ve svém vlastním bunkru a cesta přes území nikoho by se mi mohla stát osudnou. Místo toho si ho může vzít na oslavu svých osmnáctin. Jestli spolu v té době budeme mluvit.

Je legrační, že ženy se stydí ke své vnitřní víle vůbec přiznat, kdežto muži se tím kovbojem nebo hasičem v sobě pyšně vychloubají v jednom kuse. Dokonce se ho ani nesnaží skrývat, ale zcela nepokrytě ho staví na odiv. Ovšem, je tu Oscar, který nás vílou v sobě bezostyšně ohromuje od samého začátku. Báječný to chlapec.

Stejně nejsem schopná psát. Nejsem schopná psát, protože nejsem schopná myslet. Nechce se mi psát. Mám k psaní té podělané knížky vyložený odpor. Je jako mlýnský kámen, co mi visí kolem krku. Přitom jde o něco, co dobře znám, není to nic těžkého. Možná že právě v tom je zakopaný pes. Měla bych se pokusit napsat přece jen něco náročnějšího, něco, v čem nejsem tak zběhlá. V dospívajících se vyznám, vím, jak s nimi komunikovat a jak jim porozumět. Měla bych místo toho psát o ženách na prahu padesátky a nepříčetnosti. Jenže bych to musela zvládnout při divokém víření v obřím šálku na čaj, protože přesně tak to prožívám.

Momentálně je moje vnímání reality velmi ošidné. Rozum a logika, dva dobří známí, mě dočista opustily a jako věrné průvodce mi zanechaly lehkovážnost a bláznovství. Připadám si, jako bych měla v hlavě místo mozku rtuť. Šílenou rtuť, co znovu a znovu stoupá a padá podle toho, jak kolísá má labilita.

Jednu chvíli stojím nohama pevně na zemi, druhou se vznáším.

V jednom okamžiku mi to celé přijde směšné, vzápětí v tom vidím osud.

Je to prosté, je to složité.

Je to správné, je to špatné.

Je to správné.

On je magnet. Já mu ze záhadných důvodů nejsem s to odolat. Nemůžu na něho přestat myslet. Jsem v opojení. Jsem naživu. Jsem žádoucí a naživu.

Jen se na mě podívejte. Rozložila jsem si na postel všechno, co si zítra obléknu, a už se nemůžu dočkat, až to udělám. Vím, že ten černý top s jemným lemováním mi sluší, vyniká v něm moje šíje. Má střih, který dokonale podtrhuje postavu, a záševky na těch správných místech. Dává vyniknout mému pasu a obrysu mých ňader. Dokonce jsem si připravila i příslušné spodní prádlo. Ta podprsenka je zázrak a umí dokonale zpevnit poprsí. Švestková krajka a vyšívaná modrá stužka jsou překrásné a navíc je to jediná podprsenka, k níž mám i stejné kalhotky.

Když jsem ji měla naposledy, slavili jsme výročí… nemysli na to.

Diagonálně střižená sukně. Nachová. Ach bože, samodržící punčochy. Vždyť jsem je ještě ani nevybalila. Zítra je budu mít poprvé na sobě. V čem je vlastně ten trik, že samy drží? Černé lodičky na podpatku. Kvalitní sako. Zúžený střih. Elegantní. Myslím, že bych v něm prostě mohla vypadat bezvadně. Že by snad sexy?

Sexy v práci?

Do řiti, stala se ze mě Veronica.

ŠEDESÁT / Oscar

Tu a tam se ukáže, že tatík je neobyčejně skvělý chlapík. Má neskutečně dobrý nos na správné gesto ve správný okamžik. Většinou v hodině dvanácté. Doslova v poslední minutě. Včerejší večer byl zářným příkladem.

Devastovaná Dora se nacházela v příšerném stavu kvůli kopačkám, které jí hanebně uštědřila Líná Lottie. Naprosto nevhodné načasování, zvážíme-li, že den nato měly společně oslavit ukončení školní docházky. Takové hulvátství. A nevýslovná krutost. Deprimovaná Dora zahořkla a s výhrůžným dusotem se rozkřikovala, že nikam nepůjde a zůstane doma. To by však byla katastrofa, neboť jsme se s tatíkem dohodli, že se společně podíváme na Vše o Evě. Bette Davisová se měla stát tématem mé příští rozpravy v Kouzelných. Po zralé úvaze si však nejsem jistý, nakolik je skutečně kouzelná. Vlastně působí dost děsivě. Asi si to rozmyslím.

Tatík se ke mně na pohovce obrátil s jednoduchou otázkou: „Jak si myslíš, že je Doře? Dělá mi starosti.“ Neodvažoval jsem se to nikterak rozvádět, ale musel jsem mu dát za pravdu, že to trdlo trdlovaté není ve své kůži. A tak okamžitě jednal. Zpočátku jsem se zdráhal jeho plánu účastnit, abych nepřišel o večer v potenciálně kouzelném stylu, ale tatík mi pohotově připomněl mé závazky vůči rodině, zvlášť když je máti ve vleku múzy. Aneb jinými slovy prchá před zbytkem rodiny, na který je v současné době zjevně alergická. Papá pro mě vyhledal smoking a pro sebe tmavý vycházkový oblek, který doplnil vojenskou brigadýrkou RAF po svém otci. Inu, sekáč.

„Jak vypadám, synu?“ Milý chlapík.

Smoking mi byl sice kapánek volný, ale stačilo ho jen krapet vylepšit (kožešinové kamaše, šerpa kolem pasu zdobená korálky, perly, turban s třásněmi atd.) a moje vizáž dostala ten správný šmrnc.

„Jak vypadám, otče?“

Načež dostal poněkud přehnaný záchvat smíchu, spadl na postel a popadal se za břicho. Nevím, mně to zase tak směšné nepřipadalo. Z jedné máminy orchideje jsem ušmikl zvlášť bujný květ – nebude ráda – a s ním v ruce jsme otec a já přistoupili ke dveřím Defétistické Dory. Otec si potáhl sako a nesměle zaklepal.

„Jdi pryč!“ ozvalo se v kouzelnou odpověď.

„Přišli jsme pro slečnu Doru Battleovou,“ zahlaholil legračně formálním hlasem.

„Tati, jdi fakt pryč, teď na to prostě nemám náladu!“

Přišla moje chvíle. „Doro Battleová, milovaná dcero pana a paní Battleových z Pangbourne a uctívaná sestro váženého Oscara Filipa Battlea, prokážete nám tu čest a doprovodíte nás…“ Ticho…

„Dejte si na čas, samosebou.“

„Bože můj!“ procedila skrz zaťaté zuby.

Bylo slyšet, že potichu přistupuje ke dveřím, které se jí nakonec poté, co chvíli zápasila podle všeho s ulomenou klikou, podařilo otevřít. Chudák ubohá Dodělaná Dora. Tvář měla zardělou a opuchlou od pláče a celou umazanou od rozpité řasenky. Vypadala jako nepříčetný kominík.

Tatík se zlehka dotkl štítku čepice a oznámil: „Slečno Battleová, šofér už čeká a zde je váš doprovod pro tento večer,“ načež mě poněkud nešetrně postrčil před sebe.

Pocítil jsem naléhavé nutkání sklonit hlavu a políbit jí ruku, něco, co jsem nikdy dřív neudělal a velmi pravděpodobně již nikdy v životě nezopakuji. „K vašim službám, milostslečno.“

Dora se rozplakala a vrhla se tatíkovi do náruče; všiml jsem si, že i jemu kapánek zvlhly oči. „Bože, tati, to je hrůza…“

„No tak, kocourku, nastroj se, přece si nenecháváš od těch dvou prvotřídních troubů pokazit celý večer. To je pod tvou úroveň. Jsi přece lepší než všichni pitomci světa dohromady. Tos nevěděla? Jsi přece Dora Battleová, nejkrásnější holka v celém vesmíru, no ne? Nemůžu uvěřit, že to nevíš, vždyť už to dávali i ve zprávách v deset a všude… ,Dnes byla v Pangbourne, hrabství Berkshire, zvolena nekrásnější dívkou v dosud známém vesmíru i za jeho hranicemi parádní sedmnáctiletá kočka jménem Dora Battleová.‘“ Po těch slovech vyprskla smíchy, ale při tom jí naneštěstí vyhrkla z nosu pořádná nudle, a tak se rychle odběhla dát do pucu a připravit, zatímco jsme s papá čekali u kuchyňského stolu.

Když se konečně objevila, její model naprosto odpovídal jejímu nevkusu. Špatná barva, příliš upnuté šaty, nevhodně zvolené doplňky apod. Navíc měla v obličeji znepokojivě oranžovou barvu, ale museli jsme uznat, že se vydrhla poměrně dobře. Tatík nás s přemírou klanění a smekání a téměř v předklonu usadil na zadní sedadlo auta.

Královna večera se ke mně otočila a řekla: „Díky, Pete, vážím si toho, co děláš…“ Konejšivě jsem ji poplácal po ruce, pročež dodala: „Ale jestli mě nějak ztrapníš, ufiknu ti koule a předhodím je Bobině, rozumíš?“

Samosebou.

A tak jsem prožil jeden z nejnudnějších večerů za celý svůj šestnáctiletý, jinak poměrně pestrý život. Sledoval jsem, jak se Děsuplná Dora nedůkladně vyhýbá obávané dvojici, nestoudně usazené u stolu a deaux. Během prvních osmi a půl minuty od příchodu vyzunkla nadměrné množství alkoholu, čímž se dopustila kolosální chyby. Znemožnilo jí to chovat se alespoň s minimální grácií. Moje sestra a alkohol netvoří zrovna harmonickou dvojici a laciná brandy na vaření, kterou si tajně ulila do kabelky, samozřejmě nepředstavuje zrovna prozíravý základ, na němž se dá vystavět důstojný večer. Vcelku brzy bylo jasné, že její šaty to pomalu, ale jistě vzdávají; nakonec se její neuvěřitelně obří bílé poprsí zcela vymanilo ze svého sevření a jalo se zcela nespoutaně křepčit.

Právě v oné příhodné chvíli jsem se rozhodl opustit tmavé zákoutí, do něhož jsem se stáhl (dovolím si dodat, že bez ohledu na tmu jsem znovu přitahoval nežádoucí pozornost spousty necudných mladých klisniček. Jak nemravné a oplzlé to plémě!), jen abych Desperátskou Doru bezpečně doprovodil domů. Mou nabídkou se cítila neuvěřitelně dotčená a zhurta se na mě obořila.

„Nešahej na mě, ty posranej čuráku! Pudu domů, s kým budu chtít a až budu chtít! Ty sračko… čuráku… jeden! Vypadni!“

Namouduši, to děvče nešťastné dovádí nevděk až za hranici přístojnosti. Dovrávorala k Samovi a Lottii a bláhově se rozhodla, že užaslého a zkoprnělého Sama obšťastní erotickým tanečkem na klíně. Lottie tím pochopitelně byla dotčena, a následovala rozběsněná rozmíška. Nebyla to hezká podívaná, i když – a to se musí Ďábelské Doře nechat – mi neuniklo, že si v klasickém pěstním souboji vedla poměrně zručně.

S pomocí hřmotného (a nikterak nepohledného) učitele tělesné výchovy Craiga se mi podařilo ty dvě od sebe roztrhnout a odvléct Doru k východu. Neodpustil jsem si však, abych mladičkému a bídnému panu Samovi pošeptal do ouška pár výchovných slůvek. „Bylo by velmi rozumné, pane, abyste se vy i vaše nevěrná ucouraná družka drželi od mojí milované sestry dál. Ve mně máte silného soupeře, vy hříšný grázle.“

Zdálo se mi, že se přikrčil strachy.

ŠEDESÁT JEDNA / Dora

Bože, prosím tě, smiluj se. Bolí mě úplně celej člověk, zevnitř i zvenku. Je to fakt jako úděsný. Probudila jsem se a na polštáři u hlavy jsem našla úhlednou hromádku zvratků. Svým způsobem je to fajn, protože kdyby to nešlo ven, mohla bych se tím udusit. Přesně tak totiž umřela ta bachratá žena z tý kapely z dávnejch časů. Jak se jenom jmenovali? Máma je děsně zbožňuje. Mamky a taťkové nebo tak ňák. Na každej pád přesně takhle ta ženská prostě zemřela.

Probudilo mě Bobinino chlemtání, a když jsem se otočila, právě se pouštěla do těch zvratků. Humus, naprosto nechutný. Ten pes prostě sežere, na co přijde: sýr, banány, práskací bonbony, žvejku, koňskej bobek, boty. Jednou jsem viděla, jak na poli z půlky sežrala shnilou krysí zdechlinu. Byla jsem z toho na větvi, nemohla jsem od ní odtrhnout oči. Ona prostě žvýkala a chroupala, až to celý snědla. Když jsme přišly domů, vyblila se před televizí, právě když táta sledoval Top Gear s Jeremy Clarksonem. Máma prohlásila, že vyvrhnutá krysa to „vystihuje nanejvýš dokonale“. Nevěděla jsem, jak to myslí. Nikdy nevím, jak to myslí. Už ani nevím, co je zač. Je mi to fuk.

Včera večer jsem ztratila jednu její náušnici. Nejspíš mě za to zabije. Táta říkal, že jsou to skutečný brilianty nebo co. Do prdele. Vězím až po uši v samejch sračkách. Zvratky jsem vyčistila, ale furt je tam flek, nemůžu se ho zbavit. Z čeho vlastně jsou zvratky? Proč mají žlutou barvu? Nic podělaně žlutýho jsem nejedla. Jedla jsem akorát bílý věci. Ve skutečnosti jsem včera nesnědla vůbec nic. V tom byl ten podělanej problém. Na prázdnej žaludek jsem vyžahla brandy. Všechno. Pak jsem si podle všeho dala vodku a Red Bull, což normálně nepiju. Myslím, že největší paseku nadělala kombinace megastrachu a prázdnýho žaludku.

Vzpomínám si, že jsem ,ty dva‘ uviděla hned, jak jsem vešla dovnitř. Zamířila jsem k baru a oni se dívali jinam. Ten ples měl znamenat jako konec školy, takže bylo fakt divný, že jsem v tu chvíli nepádila za Lottií a nepřitiskla ji k sobě. Snily jsme o tom celý roky. Ona a já společně. Ne ona a on.

Naštěstí to nikdo moc nerozebíral, ale upřímně já si na dění kolem sebe moc nepamatuju, vybavuju si akorát tak prvních deset minut, ale pak už nic. Peter mi prý všechno poví, až se vzbudí. Doufám, že to nebude žádná hrůza. Že se nestalo nic strašnýho. To bych přece musela jako vědět… aspoň myslím. Ach jo.

V hlavě mi buší kladívka. Svědí mě nohy. Bolí záda. Kůže na obličeji mi nějak nesedí. Mám překyselenej žaludek a nakřáplej hlas. Pořádně nevidím, dokonce ani když si nasadím brejle. Jediný, co vidím, je obrazovka počítače. A ta mi říká, ty krávo, že jsem dnes ve tři ráno byla na Facebooku. Bože. S kým jsem mluvila? Ó ne, jednou s Žádným Robertem Pattinsonem, kterej mi řekl, ať sklapnu a jdu do postele. Pak čtyřicet minut – to snad ne – s X-Manem. Bože, to je ale dlouhej chat. Z velký části jsem jen blábolila o Samovi a Lottii, takovej trapas. Ale on to vzal v pohodě. Bože, ten ale musí mít trpělivost, když mě nechá takhle vykecávat.

V jednu chvíli jsem mu napsala, že bulím jak želva a chvilku nebudu psát, a on mě celou tu dobu uklidňoval: „Nic se neboj, Dodo. Uklidni se. To je v poho.“ Dal mi přezdívku – Dodo. To je milý. Pak mi napsal, že „taky byva na vecircich nervozni“. Jé, milouš. Píše, že je „silenej stydlin a nejspis nikdy nesebere odvahu osobne se sejit“. „Jasne ze seberes, bejby, nic se neboj, tohle kote nekouse“, odpověděla jsem. Ach bože, to je trochu trapný. Pak chtěl vědět, v čem jsem na ten ples šla, a tak jsem mu to popsala. Hmmm, vyznívá to malinko víc sexy, než ve skutečnosti bylo.

„Prestan, strasne me to rajcuje,“ napsal.

Pane na nebi. Já ho rajcuju. To mi ještě nikdy nikdo neřekl.

Pak chtěl, abych mu „poslala fotku v plesovych satech.“

„Nejdriv ty,“ odepsala jsem.

„Ja ale zadny plesovy saty nemam,“ namítl.

Já: „Ha, ha. Vim, o co ti de. Chci videt, jak vypadas.“

On: „Ani za nic. Už nikdy se mnou nebudes chtit mluvit, jsem totalni magurek.“

Já: „Ale di, ty tulo.“

On: „Vsadim se, že ty si kus. Nechapu, kam dal Sam oci… jeho minus.“

Já: „OK, poslu fotku. To se pokochas. Napis, co ty na to!“ Pane na nebi. Co to bylo za fotku? ACH. PANE. NA. NEBI. NE!

Poslala jsem mu fotku, na které mám kozy venku. Podělaně šeredná fotka. TY KRÁVO. Co odepsal? Nic. Panejo. Nic. Ticho po pěšině. Teď jsem přišla i o X-Mana. A to jsem ho v životě neviděla. Jsem debil na en-tou. S hnusejma kozama.

ŠEDESÁT DVA / Mo

Dnes ráno vešel rozhodným krokem dovnitř a posadil se. Mělo to být naše třetí sezení, a ani jedno z nich zatím neproběhlo tak, jak má. Spíš naopak.

Vzala jsem si jako první slovo. „Minule jsem řekla, že si to musím rozmyslet. A od té chvíle nedělám nic jiného. No, používám sice sloveso ,myslet‘, jenže ve skutečnosti mi nefunguje mozek. No nic, promiň, musím totiž říct – přestože bych si moc… myslím, že bychom v tom neměli dál pokračovat…“

Postavil se a řekl: „Prosím tě, vstaň.“

Ta prosba byla tak prostá a bizarní. Vstala jsem. Díval se mi na ústa. Ach bože, nemám tam něco? Bezděčně jsem si přejela prstem rty, abych zjistila, jestli mi náhodou po snídani nezůstal knír od marmelády. Nic jsem necítila. Ale on se mi na ně nepřestával upřeně dívat.

Pak mi pohlédl do očí. „Mo. Musím vědět, jaké to je tě políbit. Nežádám tě o svolení, jen tě varuju, že si ten polibek chystám vzít. A to hned.“

Po těch slovech si to ke mně namířil třemi dlouhými kroky. Byla jsem úplně zkoprnělá. Mělo se to s konečnou platností stát a to očekávání bylo tak nabité vzrušením, že jsem nemohla dýchat. Najednou jsem si uvědomila, že pořád držím v ruce svůj blok a pero. Ten v tom krásném starém koženém obalu. V tom, co jsem dostala od Manžela. Krásného starého koženého Manžela, který mi ten obal dal. Teď tu ale není, že ne, zrovna když se mě chystá políbit hezký, asi třicetiletý mladík…

Otočila jsem se a blok odložila. To kratičké ledabylé rozptýlení sice skýtalo šanci k úniku, ale šmahem jsem ji zavrhla a obrátila se zpátky k němu. Jsem vysoká, ale ne tak jako on, takže abych se mu řádně podívala do očí, musela jsem zaklonit hlavu. Nepopadl mě silou ani mě nesevřel v bláznivém objetí. Tak trochu jsem v to doufala. Myslela jsem si, že přesně tak se to v takových chvílích dělá. Co tím myslím? V životě jsem žádnou takovou chvíli nezažila. Znám je jen z filmů. Ve skutečném životě jsem nikdy nic takového neprožila. Je tohle můj vlastní SKUTEČNÝ život?

Jemně mě vzal zahnutým ukazováčkem pod bradou a naklonil se až úplně ke mně. Ucítila jsem jeho dech. Ucítila jsem vůni jeho citrusové vody po holení. Uviděla jsem strukturu jeho báječné mladistvé pleti. Byl tak blízko. Pak vzal můj obličej do dlaní. Hleděl mi přímo do očí. „Co asi uděláš?“ špitl. „Uvidíme…“

Lehkost jeho dotyku. Měkkost jeho rtů. Jeho těžký dech. Chuť jeho jazyka. Byl tak plný života. Vdechoval mi ho. Domáhal se toho polibku. Vzal si ho ode mě. Pak si mě k sobě přitáhl, objal mě a to objetí bylo úplně jiné. Dával mi polibek a zkoušel, jestli mu ho oplatím. Nemohla jsem jinak, bylo tak naprosto báječné. Myšlenky na cokoliv a kohokoliv jiného dočasně upadly v zapomnění. To, že jsem se nechala políbit, bylo vysvobození, a sotva jsem tu hranici překročila, byla jsem jako utržená ze řetězu. Rázem jsem se přenesla do krásnějších časů, do doby, než jsem se vdala, měla děti, rozjela kariéru a vystudovala školu. Do nezodpovědných, nestřežených, bezstarostných časů, kdy se člověk mohl, když chtěl, líbat i několik hodin v kuse. Vlastně byl přesvědčený, že když odtrhne rty, umře steskem.

A přesně to jsme dnes – Noel a já – dělali. Zatímco moji přátelé a kolegové byli pouhé tři metry odtud na sezeních v jiných místnostech, na recepci, v kuchyňce, na záchodě nebo právě třeba hulili trávu, já jsem se líbala s Noelem, vzdychala u toho a sténala v senzační extázi plné rozkoše celých pětapadesát minut.

Padesát pět minut!

Odtrhli jsme se od sebe, teprve až když jsme uslyšeli, jak se otevírají dveře vedlejší kanceláře a George vyprovází klienta. Jinak – aspoň myslím – by to klidně mohlo trvat i několik dní. Dny a dny plné lačného líbání. I pak by mi zůstal nablízku. Cítila jsem se opilá z muckání. Točila se mi hlava. Chtěla jsem, aby mlčel a začal mě znovu líbat, ale on něco jasně říkal. „Polibky nelžou, Mo, konečně znám pravdu. Děkuju. Bože, tvoje tvář – vypadáš úplně jinak. Vypadáš na osmnáct. Prosím, řekni, že v tom budeme pokračovat.“

Na což jsem s úžasnou výmluvností odpověděla: „Ano, prosím, budeme, ještě, prosím, děkuji.“

Zasmál se a odešel. Slyšela jsem, jak se na chodbě zdraví se svým dalším klientem. Na fleku se přepnul. Jako by nic. Abrakadabra. A byl pryč.

Já jsem musela svého dalšího klienta nechat chvíli čekat. Musela jsem se uklidnit. Měla jsem pocit, že kdyby mě někdo v tomhle stavu viděl, na místě mi seberou licenci. Opilá ve službě. Omámená z líbání. Zkárovaná rozkoší. Podívala jsem se do zrcadla. Měl pravdu, vážně jsem vypadala jinak. Celá jsem zářila. Jako vánoční stromeček. A to všechno jen proto, že jsem věděla, že někomu stojím za líbání. Ještě pořád.

ŠEDESÁT TŘI / Dora

Kdybych byla někdo jinej, z vysoka bych se na sebe vykašlala. Vždyť jsem totálně marná, do prčic. Nebyla bych svoje kamarádka, nikdy bych se sebou nechodila, nechtěla bych bejt svůj bratr, rodič, doktor, pes nebo cokoliv jinýho. Patřila bych prostě k těm druhým, co sedí doma, vzájemně si volají a sdělují novinky: „Slyšel(a)s, co Dora Battleová vyváděla na plese? Jak jako předvedla jako ten nechutnej erotickej taneček Samu Tylerovi a vjela si do vlasů s Lottií Evansovou? A při tom jí jako bylo vidět až do krku? Fuchtle jedna.“ Tohle bych chtěla být místo sebe já. Jestli člověka tvoří řekněme ňákejch 100 %, pak jsem lidská bytost z pouhejch 22 %. Takže tělo tvoří 6 %, oblečení asi tak 12 %, vlasy – u mě pouhý 2 %, osobnost – asi tak 23 %, přátelé – v mým případě 0 %.

Šla jsem za babičkou Pamelou, páč je jako jediná, kdo ještě neví, co jsem provedla. Teda spíš byla. Už to ví, páč jsem jí to řekla. Ještě než mi upekla obrácený ananasový koláč, připravila mi horkou čokoládu. Jak to, že má vždycky po ruce všechny ingredience? I když vůbec neví, že se stavíte? V tom je úplně jiná než máma. Když má někdo přijít k nám, musí se mu poslat oficiální pozvánka se zlatým lemováním a na nákup je potřeba zajet aspoň osm týdnů předem, jen aby máti mohla trénovat a jako doopravdy předstírat, že ty senzační dobroty vyrábí naprosto běžně levou zadní. Když se objeví nějaká přepadovka, totálně vyšiluje, páč nemá ten správnej kus žvance, se kterým by se mohla blejsknout. Proč se to nenaučila od bábinky Pamely? Vždyť je to koneckonců její matka. Její skutečná matka. Dalo by se čekat, že si jí bude vážit a něco se od ní přiučí. Já bych se od bábinky teda něco přiučila, kdybych byla její dcera. Bože.

No nic, dopodrobna jsem bábince Pamele vylíčila, co se stalo, a ona si z toho jako fakticky dělala legraci: předváděla, jak se Sam s Lottií chystají na ples, a vykládala, že Lottie by musela Sama přinést v kabelce, páč je tak mrňavej a tak. Možná že by ho jako dokonce musela strčit do krabičky od sirek a pouštět ven akorát na jídlo nebo na večírek. Podle bábinky musí bejt pěkná dřina bejt Samovou holkou, páč jako v jednom kuse musíte dávat pozor, aby ho nikdo nezašlápl.

„A slečinka Lottie by si radši měla dávat bacha,“ dodala bábinka. „Copak neví, že začít si s bývalým klukem svojí nejlepší kamarádky je vrcholná zrada toho nejtěžšího kalibru? Je to trestuhodné. Patron přátelství, svatý Jan neposkvrněných svatých pout přátelských, vyšle své neviditelné démony-mstitele a ti jí vlezou do nosu a sežerou mozek a postupně ji celou sežvýkají a spolykají zaživa, než se bolestivě vysoukají ven řitním otvorem, aby jí připomněli, jaká ti způsobila muka. Tak tak, přesně o to se ten světec postará, bůh žehnej jeho milosrdenství a laskavosti.“

Ona jako prostě vždycky stojí při mně, když se ke mně všichni ostatní otočí zády. No, táta taky, ale ten se nepočítá, páč je to prostě táta. Bábinku zajímalo, jestli došlo k nějakýmu průlomu na poli antikoncepce, jestli už jsem se rozhodla pro nějakou metodu, ale já jsem jí řekla, že podle mě v příštích dvaceti letech jako žádnou antikoncepci stejně potřebovat nebudu, protože všichni, hlavně kluci, se mi obloukem vyhýbají. Čekám, že mi frnda zaroste mechem nebo tak něco, neprodyšně se uzavře, a jestli skutečně někdy dostanu v budoucnosti šanci s někým si zasexovat, s kýmkoliv, budu muset zavolat na technický služby a nechat si frndu zase zpřístupnit. Bábinka Pamela prohlásila, že se přiřítí dodávka se čtveřicí chlapů v kombinézách a reflexních žlutých vestách a veškerým potřebným vybavením pro danej účel. Na hlavách budou mít ochranný přilby opatřený čelovkama a kvůli bezpečnosti se budou muset navázat na lano! Děsná legrace. To bylo poprvý, co jsem se tak po sto letech zasmála.

Řekla jsem jí, že se jí chci svěřit s jedním tajemstvím, ale že si ho jako musí nechat pro sebe. Slíbila, že nikomu ani muk, a tak jsem jí řekla o konkurzu do X-Factoru a že se bude konat už za pár týdnů, kdy budu mít po narozkách a bude mi osmnáct, takže nebudu potřebovat ničí svolení nebo tak.

Zeptala se, jestli nemá jet se mnou. To bylo děsně milý, ale myslím, že teď, když se mnou nepojede ani Lotts, bude asi lepší, když pojedu sama. Beztak se tam čeká ve frontě i několik hodin a bábinka je chabrus na kolena. Naprosto s tím souhlasila a poprosila mě, jestli bych jí nezazpívala tu připravenou písničku. A tak jsem spustila. Když jsem se dostala až k „Jsem krásná, ať si říkaj, co chtěj“, vyhrkla: „Jé, tu znám, zadrž!“ A už sedala ke klavíru a pokusila se tu melodii zahrát, ale ve skutečnosti ji moc nezná, takže to znělo jako dost otřesně a totálně mimo mísu.

Nakonec přehrála „S nádhernou duhou“ od Evy Cassidyové, protože ji v mým podání zbožňuje. Tu aspoň jakžtakž umí, takže jsme si ji mohly spolu zazpívat. Bábinka si myslí, že bych ji měla zazpívat i na tom konkurzu, ale tu budou mít všichni, a já potřebuju fakticky vyniknout. Zůstanu u svýho výběru. Odstřelila bych se, kdybych dala na bábinku, a nepostoupila do dalšího kola. Nakonec je to můj sen. Musím si ho prožít. Svůj vlastní sen. Můj život nebude mít smysl, když se nedostanu až do finále. Když doopravdy nevyhraju. Žiju jen pro to jedno. Je to jediná dobrá věc, na kterou se můžu těšit.

ŠEDESÁT ČTYŘI / Oscar

Dnešní večer mi otevřel oči. Sdružení rodičů a přátel uspořádalo ve škole kvízový večer. Škola versus učitelský sbor. Masakr. Zažít šokující neznalosti učitelského sboru v jejich propastné hloubi, nezměrné šíři, závratné výši a neproniknutelné hustotě je vskutku mimořádné zklamání.

Domnívám se, že bych je neměl šmahem zatracovat všechny. Najdou se mezi nimi i tací, kteří si zaslouží jistý obdiv. Nic proti Šulínovi Shelleymu, když dokážete zvládnout jeho odporně páchnoucí dech. Alespoň je natolik zvídavý, že je schopen přečíst jednu dvě knihy o něčem, co se netýká přímo jeho předmětu. Kdybych tak jako on učil němčinu, v jednom kuse bych četl o něčem naprosto jiném. Člověk, který ze sebe od rána do večera jen vyráží drmolivé hrdelní zvuky, by neměl mít jedovatý dech. Další, koho si vážím, je paní Gibsonová, učitelka chemie, přestože jsem si plně vědom toho, že není třeba někomu být vděčný za něco tak prostého, jako že je ženou; křehkým a inteligentním plamínkem třepetajícím se v inkoustově černé temnotě, která panuje v naší škole alias jámě plné dehtu a symbolizuje politováníhodnou neznalost mužských členů sboru. Stydím se hlavně za ony hanebné příslušníky stejného pohlaví. Dokáži si tyto okamžiky, kdy jsou jasnými protivníky, a dokonce ještě jasněji nevzdělanci, náležitě vychutnat.

Já a tatík spolu s hrstkou statečných u našeho stolu jsme reprezentovali náš ročník. U jednoho z hůře situovaných stolů o kus dál jsem zahlédl Wilsona s matkou, takovou bledou křehotinkou. Je tak roztomile plachá; bylo na ní vidět, že se mimořádně necítí a tento večer je pro ni očistcem. Omluvil se jsem se a zamířil k nim. Hned jsem ucítil, jak na mě doléhá pocit viny za ten trestuhodný prohřešek. Kráčel jsem, jako bych měl z ostudy kabát. Málem jsem zůstal stát a obrátil se, příliš v rozpacích, než abych jim pohlédl do očí, ale cosi mě hnalo dál. Že by kajícnost?

Naklonil jsem se mezi ně a šeptem spustil: „Doufám, že odpustíte, ale nemohu si nevšimnout, že sedíte u stolu se samými ničemy a pacholky, v jejichž duchapusté společnosti jen těžko dobudete na konci večera spravedlivého vítězství. Je absolutně prvořadé, abychom na ty ubohé zloděje kantorské vyzráli a získali tak zpět kýžený Dimblebyho pohár, o který nás loni tak nepoctivě připravili. Za tímto účelem bychom vás, paní Wilsonová, spolu s vaším okouzlujícím synem s největší radostí uvítali u našeho stolu. Takové dvě drahocenné posily by byly požehnáním a vaše pomoc neocenitelná. Prokážete nám tu čest…?“

Naštěstí oba svolili a následovali mne k našemu mnohem kvalitnějšímu stolu. Tatík je roztomile uvítal ve stoji spatném. Když se pohodlně usadili, vyslal jsem ho k „baru“ pro džbánek pomerančové šťávy a dostatečnou zásobu sušenkového mixu.

Soutěž se nesla v poměrně nelítostném duchu, ale měla i své světlé chvilky. Zvlášť povedené bylo, když se Kokot Cooper blýskl svým nebetyčným neznabožstvím a usoudil, že „autokrat“ je totéž co „aristokrat“. Jak Wilson podotkl, vyznělo to téměř jako „aristokrt“. Což by po uvážení bylo bývalo mnohem lepší a na každý pád zábavnější. Náš stůl prokazoval nesrovnatelně bystřejší důvtip než všechny ostatní.

Tvrdá konkurence nám však záhy vyvstala u ředitelského stolu. Ředitel zcela proti pravidlům naverboval své dva syny – postgraduální studenty s poměrně dobře vybavenou mozkovnou –, kteří nejsou členy učitelského ani rodičovského sboru. Nemusím dodávat, že ani jeden z nich skutečně na naši školu nechodil, což – jak se ukázalo – rozhodně hovořilo v jejich prospěch. Jejich přítomnost pro mne byla dostatečným důkazem toho, že ředitel je s falší a černotou jedna ruka. Není žádným překvapením, že je všeobecně známý jako „zdatný rektální alpinista“. U nikoho, s kým přijde do styku, se zcela zaslouženě netěší úctě, avšak jejich stůl k mému znepokojení sbíral cenné a nečestně nabyté body. Když se mezi jejich otázky zcela nepochopitelně vloudil i prostinký dotaz „Jmenujte ministerského předsedu“, nemohl jsem uvěřit, na koho si to štěstí sedlo. Propánajána! Vy mi tak budete něco vykládat o švindlování. Mimochodem, zvážíme-li politické veletoče z nedávné doby, dalo by se to označit za otázku z kategorie náročnějších.

Tatík prokázal značnou erudici v oblasti sportu, Wilsonova matka si zas báječně poradila s vařením a historií. Ve skutečnosti si s tatíkem senzačně kápli do noty, už dlouho jsem neviděl, že by se tak chechtal. Wilsonovu matku jsem nikdy předtím smát se neviděl. Soudím, že člověku není do smíchu, žije-li ochromen tak vysilujícím smutkem. Aspoň na chvíli se zdála být vzkříšena. Díval jsem se, jak se oba ze všech sil snaží navodit družnou atmosféru a očividně v tom k vlastnímu údivu nacházejí zalíbení. Přál jsem si, aby i máti občas vyvinula trošku větší snahu a pokusila se v tatíkově laskavé tváři vykouzlit úsměv. Vždyť on netouží po ničem jiném než být šťastný. A ona se v poslední době ale vůbec k ničemu nemá…

Zničehonic jsem ucítil, jak mi Wilson pod stolem stiskl koleno. „Náramně si rozumějí, že? Mohli bychom být jako v Bradyových!“

S úlekem jsem si uvědomil, že Wilson je přesvědčen, že můj otec je k mání. Nebo ne?! Pevně doufám, že není. Není větší potupy než bezectný otec.

„Ale kdepak,“ ujistil jsem ho, „je jen rád, že si vyrazil mezi lidi. Je tak trochu přebuzený, toť vše.“

„Jasně,“ opáčil ne příliš přesvědčivě.

„Wilsone… Luku,“ špitl jsem, „musím se ti omluvit za svou nediskrétní opovážlivost. Hluboce svého činu lituji a nepřestávám si sypat popel na hlavu. Po tvé osobní minulosti mi vůbec nic není. Doufám, že víš, jak moc mě to mrzí. Byl bys té lásky a odpustil mi, můj milý chlapče? Vím, že máš plné právo být naštvaný.“

„Nedokážu ti to mít za zlé,“ ujistil mě, „máš mě zcela ve své moci a vím, že si to necháš pro sebe. A že i já u tebe budu v bezpečí.“

„To víš, že budeš, Luku, to víš že ano. Je třeba nasměrovat omluvu i ke tvé drahé matince?“

„Ta o tom nic neví, takže není třeba. A stejně, jen se podívej, jak je dnes večer šťastná. Přece jí to nebudeme kazit. Či komukoliv jinému, no ne?“ Neuniklo mi, že po těch slovech mu zajiskřilo v očích, a na oplátku jsem se sám malinko rozzářil. Ano, ten mladý Luke Wilson je krapet neobyčejný. To vám tedy povím. Musím připustit, nyní když mi to konečně přestalo unikat, že je tak trochu úžasný a svou ohromující silou a dobrotou mě nachytal na hruškách.

Vzápětí zodpověděl tři velice obtížné otázky za sebou. Hattrick, u sta hromů, který s velkou slávou navrátil Dimblebyho pohár našemu stolu i škole, kam po právu patří. Vítězství. Nemusím říkat, že ředitel prskal vzteky. Byl úplně nepříčetný. Měl pěnu u pusy. Wilson zachytil jeho pohled, povstal a vysekl mu překvapivě impozantní poklonu plnou vzdoru i znamenitých mravů. Ředitel byl tak nucen mu úsměv oplatit.

Wilson je bojovník. Ve všech směrech. Nelenil jsem a pozval ho jako svého partnera na oslavu osmnáctých narozenin Dámy Dory.

ŠEDESÁT PĚT / Mo

Mám snad v obličeji vypálený cejch s nejnovějšími zprávami? Jsem snad chodící reklamní cedule popsaná aktuálním stavem svojí duše? Jak je možné, že moje matka vždycky pozná, že se něco děje? Právě proto mi nebylo dvakrát po chuti jít ji navštívit. V poslední době se ze všech sil snažím, aby se řeč točila kolem NÍ, jenže ona mě hned prokoukne a své otázky klade s chirurgickou přesností. Ví, že mi na bedrech leží obrovské emocionální závaží, a chce, abych se ho zbavila. V několika uplynulých letech jsem všem pokusům zdatně odolávala. Její zájem mě obtěžuje a nemůžu jaksi skousnout, že mě má tak dobře přečtenou. Svými starostmi ve mně vyvolává klaustrofobii.

Nějakou dobu jsem žila v domnění, že je jen zvědavá a potřebuje vědět, kde se co šustne. Její život se totiž od chvíle, co táta umřel, strašlivě smrskl, takže touží žít skrz mě. Ve skutečnosti mi to zase tolik nevadilo, vlastně jsem své vyprávění někdy i přibarvovala, aby bylo zajímavější a ona se měla čím bavit. Přeháněla jsem, jen aby můj život vypadal komplikovaněji, než je. Ubohé, co? Nevinný klam je jedna věc, ale šidit vlastní mámu? Kvůli čemu? Jen abyste na ni udělali dojem? Nepotřebuju, aby mi máma něco schvalovala. Samozřejmě že jsem ráda, když je pyšná na moje úspěchy a potažmo i na mě jako na člověka, ale o žádné potvrzení nestojím. To přece dávno mám.

Šlo jen o čistě formální návštěvu. Rozhodně. Tentokrát jsem ji na svůj příchod včas upozornila, takže mi upekla koláč z červené řepy. Žádné náhražky v podání béčkových sušenek. Poleva byla božská – světle růžová a naprosto famózní.

Když jsem měla plnou pusu rozžvýkaného sousta a byla pěkně lapená v síti, Pamela udeřila.

„Takže co se děje?“ Zdánlivě bezelstný, neškodný dotázek, ale to neznáte Pamelu – netoužila po ničem jiném, než aby mohla násilím vypáčit víko mého soukromí a pořádně se v něm pohrabat.

„Nic moc, mami, všichni jsme v pohodě.“

„Opravdu všichni?“

„Ano.“

„Fajn, jestli si chceš hrát na schovávanou, moje milá, nevadí, ale až odsud vidím, že něco tajíš, holčičko, a klidně si počkám, až mi to budeš chtít sama říct.“

Doposud věděli o tom zvratu v mém životě pouze dva lidé: on a já. Jen obtížně jsem si dokázala představit, že se o něj s někým podělím, byť jsem po tom strašně toužila. Byla jsem naprosto rozpolcená. Ovšem že na jedné straně jsem jí to chtěla říct a vtáhnout ji do toho závratného mišmaše emocí. Toužila jsem se někomu svěřit, říct mu o dokonalé slasti, kterou zakouším při pomyšlení, že někdo tak báječný mě tolik chce. Měla jsem sto chutí to donekonečna podrobně omílat, plkat a hihňat se, právě to je na novém vztahu bezva, ten údiv, který ve vás vzbuzuje. Chtěla jsem, abychom žasly spolu, podrobně jí vylíčit, co se stalo, a dívat se, jak valí oči a opakuje: „Já vím, já vím.“ Jenže to nešlo, tak jednoduché to zas není. Znamenalo by to vpustit ji na velice důvěrné místo, kde nemá co dělat a kde by to pro ni mohlo být nebezpečné. Do komůrky zrady. V níž umíněně ignoruju svůj skutečný život.

Jedly jsme koláč a popíjely čaj v rozpačitém tichu. Koláč i čaj byly božské, což se nedalo říct o tom tichu. Učinila jsem pár chabých pokusů, abych se jí poptala na život, ale odpovídala velmi zběžně; zjevně nestála o jiné téma.

„Tak, jak se má Janice?“ zeptala jsem se.

„Stále stejně, díky,“ opáčila.

„Jasně. Máš hodně práce?“

„Ano, díky, Mo, strašně moc.“

„Bylas tento týden ve městě?“

„Ano, byla, díky.“

Pak mi vyrazila dech oznámením: „Včera tady byl tvůj muž, Mo. Myslím, že nepřišel jen na koláč s whisky polevou. Moc toho sice nenamluvil, ale to, co řekl, mi zlomilo srdce.“

„Vážně?“ snažila jsem se zachovat zdání netečnosti.

„Ano, řekl, že si připadá bezradný a zmatený.“

„Jistě. Zajímavé.“

„Nechceš mi k tomu něco říct? Nebo si dopřeješ další porci sebezapření?“

Měli by ji máčet v rybníce za čarodějnictví. Věděla to. Aspoň něco. Proč by sem Manžel sám od sebe chodil? Vím, že ti dva k sobě mají blízko, ale neměla by vaše matka – ať se děje co se děje – stát spíš při vás? Ke své vlastní hanbě jsem zjistila, že se zalykám závistí kvůli tomu, jak se ti dva proti mně spřáhli. Bylo to velice nepříjemné.

„Mami…, nic bych ti netajila, kdybych k tomu neměla důvod. Není to tak jednoduché.“

„Chápu, Mo, ale co nejdřív by sis měla uvědomit, že ono to bezesporu jednoduché JE. Buď svého manžela pořád miluješ, nebo ne. Jak prosté. Tak jak je to, zlato?“

Budu dál zatloukat, blesklo mi hlavou, ale ten nápor citů se nedal vydržet a dohnal mě až k pláči. Nejprve mi jen trochu vyhrkly slzy, což se ještě zčásti dalo kontrolovat kašláním a mrkáním, ale čím déle se na mě máma dívala, tím víc se mi to vymykalo z rukou, až jsem nad sebou nakonec úplně ztratila vládu. Došlo mi, že když už se to zlomilo a pláču, nemá cenu se tomu bránit. Můj bože, netušila jsem, že mám v sobě tolik vody! Ten výtrysk byl skoro orgasmický; bylo moc příjemné cítit, jak to napětí polevuje.

„No tak, ovečko, jen se vyplakej. Ven s tím, nedus to v sobě. Svěř se mi.“

„Bože, mami…,“ začala jsem mektat o tom, co se stalo i nestalo, o svém zmatení, procitnutí, šedi, prostě úplně o všem. Pusa mi jen jela a ona mě po celou dobu držela za ruku a trpělivě mi naslouchala. Řekla jsem toho mnohem víc, než bych měla, ale nebyla jsem schopná ten proud slov zastavit. Potřebovala jsem to ze sebe všechno dostat, vypovídat se, vyvrhnout to jako kočka smotek chlupů. Začínala jsem se cítit lépe.

Pamela trpělivě poslouchala, a když jsem ve svém vyprávění dospěla k závěru, zareagovala svým nenapodobitelným, lapidárním způsobem. „Toužilas po svém rytíři a teď si myslíš, že přijel, viď, Mo? Aby tě zachránil.“

„Ale před čím?“

„Před přesvědčením, že už na tobě nikomu nezáleží.“

To byla rána na solar. Bolelo to. A jak. Protože to možná byla pravda.

„Chci, aby až odsud odejdeš, ses nad něčím zamyslela,“ pokračovala. „Mně na tobě záleží.“

A bylo to, najednou jsem se ocitla v jejím náručí a vzlykala a vzlykala. „Je to nesnesitelné, mami, já jsem nesnesitelná.“

Chvíli jsme seděly v objetí, ona mě hladila po vlasech a po zádech. No, je to k nevíře, ale nejsem si tak úplně jistá, jak dlouho to trvalo, protože jsem si zdřímla s hlavou položenou na jejím rameni; najednou mě zalil pocit příjemné jistoty a zatoužila jsem, aby její klidná síla vstoupila i do mě a bezpečně mě provedla touhle strašlivou bouří.

ŠEDESÁT ŠEST / Dora

Když se něco zdánlivě bezdůvodně posmolí, tak jako pořádně. Pár dní všechno vypadalo totálně na levačku: to s mámou, to se Samem a Lottií i to s plesem, AŽ mi došlo, že na moje narozky jsou prakticky všichni někde v tahu nebo mi ani neodpověděli na moji e-mailovou pozvánku, takže ve výsledku můžou dorazit akorát tři holky od nás z ročníku, a navíc jsou to emařky.

Řekla jsem o tom tátovi a ten hned navrhl, ať zbytečně neutrácíme prachy za místnost v hospodě, a souhlasil, že místo toho mi těch 200 liber dá, a navíc obstará ňáký pití a bude se to konat doma. To znamená, že si můžeme objednat ty kbelíky z KFC, což mi naprosto vyhovuje. Aspoň co se jídla týká. Klasika, narodíte se uprostřed letních prázdnin a všichni jsou v čudu. Je to pěkněj opruz. Táta podotkl, že u nás aspoň můžou přespat, což jsem, jak zdůraznil, koneckonců vždycky zbožňovala.

Tři truchlivý emařky a já. Super. Zapomeňte.

Nikdo z mých nových přátel na Facebooku se mi neozval, a tak jsem si myslela, že jsem o ně jednou provždy přišla. Nemluvím s Peterem, páč si bez mýho svolení pozval novýho kamaráda. Nemluvím ani s mámou, páč ji nenávidím. Takže to celkově vypadalo dost bídně. Jenže pak se naštěstí stala jako fakticky úžasná věc. Na Facebook mi přišla zpráva, a rovnou od X-mana. Jupí! Je zpátky.

X-MAN: Sorac, ze jsem se neozval. Pripadal jsem si divne, kdyz jsi poslala tu fotku.

JÁ: Probuh. Za tu fotku se moooc omlouvam. Byla sem namol. Nemela jsem nic posilat. Oficialne prohlasuju, ze muj hrudnik normalne vypada milionkrat lip. Zadnej bronz. Byl divnej uhel. Sorac.

X-MAN: V poho. Jen nechci, aby sis myslela, ze jsem uchylak.

JÁ: Ha. Ha. Tak to si urcite nemyslim. Leda tak o sobe.

X-MAN: Jen abys vedela, hned jsem to smazal.

JÁ: Dik.

X-MAN: Mela by sis davat vetsi pozor. Na webu se to hemzi uchylakama.

JÁ: Ses snad moje mama?! Mluvis presne jako ona!

X-MAN: To stopro ne.

JÁ: Ses v poho?

X-MAN: Jo. Akorat vystresovanej ze zkousek.

JÁ: Ja taky. Mam je hotovy.

X-MAN: Me cekaj jeste 2. UAAA! Pak svoboda.

JÁ: JUPI! Ktery 2?

X-MAN: Obe z hudebky. Oblibenej predmet.

JÁ: Muj taky!! Hrajes na neco?

X-MAN: Jo. Klavir a kytara. Ty?

JÁ: Zkousela jsem. Des bes.

X-MAN: Neverim.

JÁ: Trochu zpivam.

X-MAN: Vazne?

JÁ: Jo. Trosku. Jako malinko.

X-MAN: Co poslouchas za muziku?

JÁ: Spoustu ruznejch veci. Miluju pop, dance, muzikaly. Spoustu veci. Osol to, bejby! Jupi! Ficime!

X-MAN: Ses ulitly kote.

JÁ: Tos este nic nevidel. Mozna zazpivam na oslave svejch osmnactin…

X-MAN: Wow. To zni skvele.

JÁ: Chces prijit?

X-MAN: HMMM… ses si jista?

JÁ: Bylo by supr, kdybys prisel. Jeste napisu, kdy a kde.

X-MAN: Parada. Prijdu.

JÁ: JUPI! Hele… chces znat tajemství?...

X-MAN: Sem s nim.

JÁ: Nereknes to nikomu?

X-MAN: Slibuju. Namoudusi, na psi usi (dulezity), na kocici svedomi.

JÁ: Jo jo, taky miluju naseho psa. Kazdou chvili bude mit maly.

X-MAN: Ju. Jak se menuje?

JÁ: Bobina.

X-MAN: Hahaha.

JÁ: Ja vim. Nech toho. Ne. Reknu ti tajemstvi pac, ti verim.

X-MAN: Muzes. Vzdycky.

JÁ: Jo. Predstav si, ze za 14 dni mam konkurz do X-Factoru.

X-MAN: Husty! Co budes zpivat?

JÁ: Beautiful. Ch. Aguilera.

X-MAN: Dobrej cojs. Budes to zpivat i na party?

JÁ: Jo.

X-MAN: Husty. Mam napad.

JÁ: Jakej?

X-MAN: V ramci matury z hudebky mam i vyuku zpevu. Chces helfnout?

JÁ: Tyjo. To snad neni mozny.

X-MAN: Je to pravda.

JÁ: Aleluja!

X-MAN: Se vsadim, ze ve zpevu ses dost dobra, co?

JÁ: Delas si prcu?

X-MAN: Vazne, moh bych ti pomoct. Ses nervak?

JÁ: Prisernej.

X-MAN: Chudacku Doro. Klidek, odtedka sem ti k ruce. Na tuty. Prisaham.

JÁ: Diky. Sem rada, ze se zname. Teda ne tak docela. Jeste ne.

X-MAN: Jo. Kdyz uz sme u toho. Chtela by ses sejit? Zaparit? Nebo staci rict, at vyhucim, jestli te votravuju.

JÁ: Nene. Uvidime se na oslave. Poslu co a jak.

X-MAN: Dikes, Doro. Ses ta nejlepsi.

JÁ: Ne ja, ty.

X-MAN: Ne ja, ty.

JÁ: Ne ja, ty.

ŠEDESÁT SEDM / Mo

Já tu podělanou knížku snad v životě nedopíšu. Nějak prostě nedokážu svěřit papíru, co si myslím. Copak něco z toho, o čem píšu, ještě nebylo napsáno nebo nepatří k všeobecně známým věcem? Možná, že jelikož sama tápu, nejsem schopná napsat něco, co by přinášelo nějaké rozřešení.

Nejspíš jsem doufala, že psaní mi nakonec půjde jako po másle, ale samozřejmě že nic, na čem skutečně záleží, není hračka. Doufala jsem, že dokážu sdělit něco prospěšného, že by rodiče mohli v Teenageři: Návod k použití najít pár užitečných postřehů, s jejichž pomocí by dokázali ustát vznětlivost a prudkost emocí, které provázejí období dospívání jejich dětí. Že by mohli lépe pochopit, že posláním každého teenagera je odsunout dětství na vedlejší kolej a spolu s tím se odpoutat od rodičů. Že od rodičů se nečeká nic jiného, než že přestřihnou pupeční šňůru právě ve chvíli, kdy je v sázce absolutně nejvíc a kdy sebemenší chyba může mít neblahé důsledky. Že zdůrazním, jak těžké je tomu přihlížet a nechat je chybovat, a ne je v jednom kuse zachraňovat.

Ze všeho nejvíc jsem však chtěla vypíchnout, jak je důležité, abychom si my, rodiče, byli vědomi toho, že naše děti často opodstatňují náš život a dávají mu hlavní smysl, takže bývá velmi nesnadné přeřadit na nižší rychlost a nechat je, ať si poradí samy… takže… možná že bezbrannost člověka zachvacuje právě v tak zranitelném okamžiku, kdy přezkoumává klíčový smysl svého života.

Nedalo by se to vnímat jako až příliš evidentní příležitost poohlédnout se po jiných možnostech naplnění? Jiných, nebezpečnějších možnostech, které vám rozhodí celý dosavadní rámec hodnot? Jako psycholožka chápu, jak snadno k tomu může dojít. Jako žena vůbec netuším, o čem to vlastně mluvím. Snad se nesnažím nahradit svůj neustále slábnoucí vztah se svými dospívajícími dětmi neméně odvážnou dávkou mládí ve formě mladšího milence? Ty dvě věci spolu přece nemůžou souviset. Nebo ano?

Dnes ráno stála Lisa na recepci v maskáčích a neprůstřelné vestě. Teď už je to normální, nikdo z nás se nad tím nepozastavuje. Dokonce ani naši klienti. Ona je tím, kdo to tady má na povel. Tedy rozhodně aspoň sjednávání schůzek. Připomíná mi postavu Klingera ze seriálu MASH: neustále nosil ženské šaty, jen aby dosáhl propuštění z armády. Že by Lisa naopak toužila upevnit svou čelní pozici na recepci tím, že nosí stále víc a víc součástí armádního úboru? Není sice – jako my – kvalifikovaná psycholožka, ale postupem času jsem si uvědomila, že pro chod této kliniky je v každém směru nepostradatelná. Chápe, že ti, kteří o nás mají nejvyšší mínění, na nás pohlížejí jako na sobě rovné, a možná že ona se zpočátku na svém postu cítila přehlížená. Z mojí strany tedy rozhodně ano. Teď už ne. Teď už se rozhodně „přehlédnout“ nedá, v pravém ani přeneseném slova smyslu. Jen doufám, že nezačne v rámci povinné výbavy nosit i kulomet.

Když jsem vešla, Lisa řekla: „Dnes vypadáš báječně, Mo.“

„Jé, díky.“

Myslím, že vážně vypadám… ne tak docela „báječně“, ale rozhodně lépe než před několika měsíci, kdy jsem byla v útlumu. Je překvapivé, jak zásadně vám dokáže zvednout náladu, když vás někdo vidí tak příznivě. Máma má skutečně pravdu. V Noelových očích jsem významná. Jsem dokonce víc než to. Jsem přitažlivá a k zulíbání.

Nejsem náhodou hamižná? Koneckonců i pro Manžela zůstávám žádoucí, líbá mě v jednom kuse. Když už něco, tak až moc. Jemu připadá k popukání, když mě může v ten nejméně vhodný okamžik kompromitovat polibkem. Třeba když hovořím s učiteli na rodičovských schůzkách nebo v bance při jednání kvůli hypotéce; běžně to dělá i v supermarketu u pokladny. Vždycky má hroznou švandu z toho, že mě přivádí do rozpaků, a ve skutečnosti je to docela legrační.

Ne že by se mi omrzel, náš vztah je akorát… tak trochu… zkostnatělý. Prostě jsme tak nějak ustrnuli ve vývoji. Jsme tak trochu usedlí. Vím, že nejde o nic ojedinělého. Není to zločin, ale je to zabiják. Důvěra a jistota, dva aspekty, které se tváří jako žádoucí, ale po pravdě jsou to teroristé. Neviditelné bombardéry, které se vám pod rouškou plynoucího času tajně vkradou do života a nechají ho vybouchnout. Pak už stačí jen přidat potřebu a příležitost, dvě nejzásadnější přísady pro jakoukoliv zradu, a neštěstí je na světě.

Vím, že by to bylo moc špatné, moc bych mu tím ublížila. Vím to, a přesto se dál nechávám unášet k chaosu. Toužím po tom tak moc, že jsem se rozhodla, že dám své touze volný průchod. Chci, aby mě vedla, kam se jí zamane, ať jsou ty vody jakkoliv nebezpečné. Právě proto se chystám lhát, jen abych mohla být s Noelem. Nikdy dřív jsem to neudělala, ale teď se tomu asi nevyhnu, cítím pnutí.

Koneckonců mám na sobě švestkově modré spodní prádlo.

ŠEDESÁT OSM / Dora

Doře Battleové je osmnáct! Fakt nemůžu uvěřit, že jsem se toho dožila. Máma upekla čokoládovej dort – není sice tak dobrej jako ten od bábinky Pamely, ale i tak mi chutná – s prskavkama a všichni se mi nasáčkovali na postel, kde jsme ho slupli i se šampáňem. Teda všichni kromě mámy – ta se totiž tak vyfikla do práce, že se nechtěla ušpinit.

Táta mi dal ty prachy, co ušetříme za pronájem klubovny na večírek. Hned je uložím do banky. Jenže v sobotu je možná zase budu potřebovat, páč jsem v Top Shopu viděla jedny hustý boty a musejí bejt moje. Máma tvrdí, že bych si za to měla koupit něco, co má jako trvalou hodnotu. Pff. Jo, jasně. A boty jsou jako co, ty čůzo?! Bylo to fakt divný, páč máma musela bejt milá, když mám narozky, ale obě víme, že spolu momentálně jako moc nevycházíme, takže to bylo trochu nucený.

Stejně od ní si přece svůj velkej den zkazit nenechám. Nemohla jsem se ho dočkat. Správně. Vážně jsem se nemohla dočkat, až se ho DOŽIJU. Jsem na týhle planetě celých osmnáct let. Táta byl celej naměkko a vyprávěl mi, jak jsem se narodila a jak se musel tvářit tvrďácky, a přitom byl tak vyděšenej. V životě mámu neviděl v takovým stavu, podle všeho vydávala hlasitý zvířecí zvuky, a táta přinesl takovou tu chladicí tašku jako na piknik, aby měl po ruce sáčky s ledem a mohl mámu chladit, kdyby se moc přehřívala. Jenže si do ní tajně ulil i plechovku guinnesse, aby to moje narození měl čím zapít, takže když máma křičela a klela jak pohan, aby jí „dal do prdele něco studenýho na tu pošahaně uvařenou palici, ty debile, všechno je to tvoje podělaná vina!“, sáhl do chladicí tašky a bleskurychle jí omylem přiložil na čelo tu plechovku piva. Tak se tomu smáli, že máma ani nemohla správně dýchat a tlačit a porodní asistentka jen opakovala: „Už vidím hlavičku! Ne, zajela zpátky. Už zase vidím hlavičku! Ne, zmizela.“

Jak je vidět, už tehdy jsem se nemohla rozhodnout a přišla jsem na svět uprostřed smíchu a křiku. Podle mámy se na tom od mýho narození nic nezměnilo. Táta zavzpomínal, do jaký doby jsem se narodila. Něco o Jugoslávii a olympijskejch hrách a požáru na Windsorským hradě a jak královna vystoupila v telce a řekla, že prej měla příšernej anus nebo co? Pak s mámou probírali jednoho ministerskýho předsedu, co vypadal jak láhev mlíka a v jednom kuse jedl hrášek.

Musela jsem jim do toho nakonec skočit. „Promiňte, ale oslavenec jsem tady já, prosím. Tohle jsou moje narozeniny!“

Peter mi věnoval náramek s písmenem „D“ jako talisman, co má podle něj „ochránit život kouzelné mladé dámy“. Milý. Pak jsem od mámy s tátou dostala hlavní dárek. Pa-ne-na-ne-bi. Stala jsem se hrdou majitelkou vlastního iPhonu. Jako fakt tomu nemůžu uvěřit, protože jsem si ho nevím jak dlouho moc přála. Navíc mi k němu dali kredit v hodnotě padesáti liber. Celý dopoledne jsem si do něj ukládala všechny svoje čísla. Lottii a Sama si tam stopro nedám. I když mi přijde dost divný nemít v mobilu její číslo. Většinou bylo hned první v seznamu „přátelé“. Ona je jedničkou mýho seznamu. Jo. Teda většinou.

Dopoledne to vypadalo tak trochu jako normální den. Koukala jsem na bednu, otevírala přání a tak. V pět dorazila bábinka Pamela a přinesla díky bohu pořádnej dort. Na zajíčkovský převlek jsem hodila bobek, takže jsem se ani nemusela moc šňořit, ale aspoň jsem se pořádně učesala a oblíkla si svůj novej top, abych se cítila slavnostnějc. Přece jen jsem se měla večer poprvé vidět s X-Manem. Neřekla jsem tátovi, že ho znám jen z Facebooku, řádil by jak černá ruka a nepustil by ho přes práh, a vlastně mě napadlo, že až X-Man přijde, táta si prostě bude myslet, že je to bráchův kámoš nebo tak.

Máma volala, že má ňákej naléhavej případ a dorazí hodně pozdě. Klasika. Vlastně bez ní to bylo lepší. Míň prudy. A tak jsme – já, táta a Peter – nazdobili celej dům pod velením bábinky Pamely, která pomalu upíjela svůj vlastní domácí trnkový likér a v osm vytuhla líznutá v tátově křesle.

Připravili jsme cider a alkec i všechny ingredience na nealkoholický pití zvaný koktejl Shirley Templeový, kterej jako děsně miluju, vlastně víc než samotnej cider. Připravuje se z limonády a taky z grenadiny. Máma nám je vždycky dělala na oslavu, když jsme byli malí, s deštníčkama, třešinkama a tak, a my jsme si vždycky připadali děsně dospělí, když jsme popíjeli něco tak luxusního ve vysoký skleničce.

Nafoukli jsme balonky s nápisem „Doře je 18“ a připravili odznáčky se stejným logem. Táta nachystal sadu na karaoke, připojili jsme můj iPod k pořádným reprákům a ztlumili všechny světla. Na poslední chvíli jsem si vzpomněla, že jsem si zapomněla napatlat na obličej bronzovej pudr se třpytkama, a tak jsem pádila nahoru a sfoukla to v okamžiku, kdy někdo zazvonil. Napadlo mě, že by to mohl bejt X-Man, ale byl to jen Luke Wilson, kterýho přivezla jeho matka. Šla dovnitř na čaj a plkala s tátou.

Jsem ráda, že ho Peter pozval; aspoň ho zabavil a brácha neotravoval moje kamarády. Nakonec se objevila čtveřice emařek s tím, že jedna z nich přivedla svoji kamarádku z Chorvatska, co si s ní dopisuje; byla sice fajn, ale hned jako sežrala všechen popcorn. Plus Peter a Luke a táta a bábinka Pamela (v limbu).

Furt jsem poslouchala, jestli někdo nezvoní, kdyby náhodou dorazil X-Man. Už jsem se jako fakt nemohla dočkat, až ho uvidím, jenže měl děsný zpoždění, a tak jsme se nakonec pustili do jídla (kyblíky z KFC – mňam!) a do tance. Teda hlavně já a Peter. Emařky naše hudba moc nebere. Snow Patrol a Girls Aloud v podstatě nemůžou ani cejtit. Jak tyhle kapely může někdo nenávidět? Žádnej punk ani metal nemám, ale když si daly trochu cideru, v pohodě s náma tancovaly na „Mamma Mia“, žádná křeč. I emařky jsou jen lidi.

Šla jsem se podívat ven, jestli se třeba X-Man nestydí zazvonit nebo tak, ale nikde ani noha. To už bylo kolem desátý. Rozjeli jsme karaoke. Bylo boží, když dvojice emařek zazpívala „I’m a Barbie Girl“ a „Reach for the Stars“ a pak nás na kolenou prosily, ať to nikomu neříkáme! Pak Peter celej zteplal a zapěl pecku „Mad About the Boy“ v podstatě jenom pro Luka, což bylo jako dost trapný.

Pak byla řada na mně. Byla jsem fakt smutná, že X-Man nepřišel, páč jsem mu chtěla tu písničku zazpívat, jak jsem slíbila. Táta poznal, že mi není moc do zpěvu, a snažil se mě povzbudit. „No tak, Doro. Pojď do toho!“ A tak jsem zazpívala ten song, co mám připravenej na konkurz, a bylo to fakt krásný, páč se všichni přidali a táta mával zapalovačem a tak. A největší podělaná ironie byla v tom, když na konci jedna z emařek zakřičela: „Měla by ses přihlásit do X-Factoru, všem bys jim krucinál vytřela zrak, ty jo!“ No jo, kdybyste jen věděli, říkala jsem si pro sebe.

Ale ještě paradoxnější bylo, že na mojí oslavě chyběla moje úplně nejlepší kámoška na celým světě. Nebylo to ani tak paradoxní, jako spíš smutný. A tak jsem bulila jak želva. Pak jsem se musela smířit s tím, že X-Man prostě NEPŘIJDE, a jako kde je máma a vůbec a začala jsem nanovo. Celý to bylo podělaně hrozný. „Když já ani nechci, aby mi bylo osmnáct,“ vzlykala jsem tátovi na rameni.

Zachoval se fakt suprově, páč šel rovnou ke skříni v obýváku, vyndal moje oblíbený dívídíčka, rozložili jsme na zemi spacáky, udělali z nich obrovskou postel, zhasli a dívali se na Malou mořskou vílu a na Pomádu a všichni jsme zpívali jako každou písničku a táta nám nosil kakao a chipsy. Dokonce jsem viděla, jak si jedna emařka cucá palec!

Asi tak v půl dvanáctý, právě když Travolta zůstane trčet v autokině a připadá si jak blbec, jsem si najednou na něco vzpomněla. Rychle jsem zaběhla do garáže a přinesla krabici s rachejtlema, který jsem zrovna dneska koupila, protože už můžu, jelikož je mi osmnáct. Všechny jsem je zapálila v kuchyni na tácu, jak píšou v návodu, a odnesla je za ostatníma do obýváku. V tu chvíli se to celý ňák zvrtlo. Rachejtle začaly příšerně prskat a pár jich dokonce vystřelilo. Emařky začaly ječet. Jedna z raket jako dopadla na pohovku a ta začala jako hořet. Táta přinesl hasicí přístroj a požár uhasil, ale zůstala po něm obrovská díra. Další vystřelila kolmo vzhůru, narazila do stropu, a všechny nás zasypala sprška jisker. Některá musela spadnout do vlasů i bábince Pamele, páč se probrala, začala poskakovat a křičet: „Krucipísek! Krucipísek!“ a plácat se po hlavě, aby ten požár uhasila.

Jako první to uslyšel Peter. Přimáčkl Luka k zemi a zalehl ho svým tělem, aby ho chránil před jiskrami, načež zařval, ať jsme všichni zticha. Měl pravdu, něco vážně bylo slyšet. Znělo to, jako když kňourá malý dítě, ale lidskej zvuk to nebyl. Bylo to fakticky jako podělaně děsivý. „Bobina!“ vykřikl Peter a vyběhl nahoru po schodech. Emařky si určitě myslely, že zničehonic dostal průjem. Pádili jsme všichni k němu do pokoje a tam jsme ji našli: ležela celá rozbrnkaná a otřesená vedle jeho šuplíku s ponožkama a byla šťastná, že nás vidí.

Táta si protlačil cestu a dolezl k ní po čtyřech. „Nazdar, Bobino, už je to v pořádku, holka, no tak, uklidni se. Copak to tady máme?“ Zastrčil ruku do šuplíku a vytáhl maličkou hnědou chlupatou kuličku, celou mokrou a upatlanou jakoby od slizu. „Á, Bobino, to je mi líto. Taková škoda,“ řekl a podíval se na nás. „Tenhle maličký to bohužel nepřežil,“ a něžně to ochablé tělíčko uložil do jedné Peterovy ponožky. Byl tak mrňavoučkej – roztomilej čumáček s velikým čelíčkem a zavřenýma očičkama –, že vypadal spíš jako krtek nebo tak něco, a ne jako štěně. A dočista mrtvej. „Všechno nejlepší, Doro,“ zabrblala jsem si pro sebe. Ale pak táta vyhrkl: „Moment, kdopak se nám to tam schovává?“ Zašátral rukou vzadu v zásuvce, odkud se ozývalo tichý škrabkání. Když ruku vytáhl, viděli jsme, že v ní drží ocásek. Černej jak uhel. Po něm se objevily zadní nožičky a s tím, jak táta pomalu tahal, se objevovaly další a další kousky štěněte, který bylo obrovský a černý a… živý! Rozhodně živý. Neuvěřitelně veliký. Zhruba jen o polovinu menší než Bobina a asi čtyřikrát větší než jeho mrtvej bratříček. Jak ho dokázala vytlačit? Není divu, že kňučela. Táta mi ho podal a popřál: „Všechno nejlepší, Doro!“ a ten mrňous mi olízl tvář a ožužlal mrňavýma růžovýma štěňátčíma dásínkama nos. Jo, VŠECHNO NEJLEPŠÍ. Bájo.

ŠEDESÁT DEVĚT / Oscar

Ach, mít tak na dosah parní lázeň. Můj život by doznal ohromných změn, kdybych blízko jedné bydlel. Nechci na všem jen hledat hnidy, skutečně ne, ale Pangbourne je bohapustá díra. Cítím se odtržený od reality, jako bych žil na opuštěném papírovém draku. Nebýt mého nedokončeného vzdělání, skrývané náklonnosti k nejbližším a příslibu nového milence, bez meškání bych práskl do bot. Vždyť já jen, hrome, toužím prožít něco podnětného a zajímavého, a Pangbourne mi nic takového poskytnout nemůže.

Moje touha pořádně se vydrhnout je prostá. Toužím po očistě. Chci ze sebe smýt všechny předchozí nečisté tužby a připravit se na tu čirou krásu, která mě čeká. Chci být čistý v myšlení, slovech i skutcích. No. V myšlení a slovech v každém případě. No. Aspoň ve slovech.

Vždycky jsem si představoval, že taková parní lázeň dokáže člověku ve vzpomínkách vybělit mravně závadná místa. Že by se bláhové pošetilosti z dávné minulosti postupně vypařily, daly se vyfrotýrovat a vypleskat z každého póru? Že by se člověk důkladným kartáčováním očistil od necudných představ? Možná. Rád bych měl tu možnost aspoň to vyzkoušet. Jenže to se mi v těchto končinách jen stěží podaří.

Na oslavě Delikventky Dory, což měla být v podstatě naše první skutečná schůzka s Wilsonem, jsem chtěl být čisťounký jak lilium a svěže vonící. Zkrátka nedokážu pochopit, jak jsem ho mohl dřív tak bláhově zasklívat. Nejspíš za to mohly ty Noelovy růžové brýle, co mi tak mizerně seděly na nose.

Namísto parní lázně jsem se tedy rozhodl pro rituální očistnou koupel v mámině koupelně, neboť příhodně nebyla doma a v této domácnosti je majitelkou zdaleka těch nejlepších kosmetických přípravků. Zapálil jsem si svíčku a naložil se do vany s přídavkem olejíčku s božskou jasmínovou vůní. Využil jsem také její kosmetické zvětšovací zrcátko a spatřil všechnu tu hrůzu. V životě jsem si neuvědomoval, kam až se mi zatoulaly chloupky v obočí. Taková drzost. Některé si zjevně usmyslely, že mají právo vyrůstat si mezi obočím. To tedy ne. Okamžitě jsem se na ně vrhl s pinzetou. Ustupte, sire! Zpátky! Skoncuji s vámi, ničemové! S notnou dávkou trpělivosti a špetkou zručnosti byly brzy zkroceny. V případě nutnosti dokáži být roztomile asertivní.

Vhodný oděv pro oslavu sestřiných osmnáctin? Odpovědí, zcela upřímně, je prostý krátký domácí kabátek. Už zase. Jeho nadčasovým šmrncem totiž nic nezkazíte. Takový kabátek je ideálním domácím oblečením, slušivým společenským oděvem i vkusným modelem na večírek. Navíc jsem přesvědčen, že ztělesňuje pravé pohodlí.

Přirozeně dosud sám tento krejčovský skvost nevlastním, takže prozatím jsem si musel vystačit se svým patřičně upraveným županem. Černé hedvábné kalhoty, brokátové pantofle, notná dávka otcovy brilantiny, nebezpečně svůdná brož a mohl jsem vyrazit do společnosti.

Drahoušek Dora byla celý den k nakousnutí a velmi vděčná za ten náramek. Aby ne. Ta cetka mě přišla na pětačtyřicet britských liber. Částku, kterou jsem byl v pokušení místo toho utratit za tlustý havanský doutník, který by se mi hodil ke kabátku. Avšak plnoletí jsme jen jednou, a i když mě ten hlupáček šikanuje a leze mi na nervy, nemůžu si pomoct a mám ho rád. Nejspíš to bude tím, že mě vždycky podrží, když je třeba, a já ji jakbysmet. Jen bůh ví, koho momentálně držím já…

Zakrátko dorazil Wilson, o jehož dovoz se postarala bezmezně milující matinka; otec ji pozval na malé občerstvení. Je pro mne těžké vyslyšet jeho přání a říkat mu „Luku“, snad proto, že to zní tak důvěrně. Je to k nevíře, zatím jsme se ani nedrželi za ruce. Přestože se mi tají dech, když na to jen pomyslím. Podvolil jsem se a říkal mu křestním jménem, a že je to velmi solidní, biblické, hezké a upřímné jméno. A jak se k němu hodí. Má v sobě vzletnost, takže se hodí pro anděla, ale zároveň i hloubku, a tím pádem je vhodné pro muže. On ztělesňuje obojí.

Ihned jsem si povšiml, že si dal zvlášť záležet na svém vzhledu, a polichotilo mi, že je to možná kvůli mně. Honosil se třešňově červenou košilí s příliš velkým límcem a šeříkovou kravatou s obrovským uzlem. Ta nadměrnost byla v každém ohledu slibná, tedy aspoň jsem měl ten pocit… V černých upnutých džínách s masivním ocvočkovaným řemenem vypadal jako mladý Jarvis Cocker, ale ne tak šprťácky a ulízle. Taková záplava krásných kudrnatých blond vlasů. Jako dítě musel být cherubín. Neuniklo mi, že má na nohou kovbojské boty s podpatkem, a nestydatě jsem si ho představil jen v nich. Tolik o očistné lázni…

Po většinu večera jsme se věnovali jeden druhému, protože Desperátská Dora sezvala velice podivnou společnost. Mám takový pocit, že od chvíle, co se rozkmotřila s Lottií, je z ní tak trochu Dohukaná Dora. Přesto jsme si spolu, ona a já, zatančili na „Sound of the Underground“ od Girls Aloud, přičemž mi neuniklo, že Wilson… Luke… ze mě nemůže spustit oči. Jen kvůli němu jsem předvedl pár pohybů, které jsem pochytil na své taneční podložce z PlayStation, a tím upevnil svou pozici bezkonkurenčně nejlepšího stepaře.

Když o něco později přišla řada na karaoke, zvolil jsem po pečlivém výběru skladbu „Mad About the Boy“ od Earthy Kittové. Adresoval jsem ji všem přítomným, leč tu a tam jsem vyslal potutelný pohled jeho směrem. Bylo to velice rafinované, ale věděl jsem, že ten hoch mě má přečteného jako pořádně ochmatanou lechtivou knížku. Byl jsem si jist, že tu procítěnost ocení. Když jsme se vedle sebe uvelebili pod dekou na pohovce a chystali se spolu s děvčaty sledovat Malou mořskou vílu, dalšího důkazu bylo netřeba. Museli jsme se k sobě přitisknout, rameno na rameno, stehno na stehno. Bylo to tak strašně vzrušující.

„Víš, že si tě velmi považuji, Oscare,“ pošeptal mi, „víš to, viď?“

„Jistě že vím, můj milý chlapče. Již v minulosti jsi mi naznačil, že ti nejsem tak úplně lhostejný.“

„Již dlouho otálíš, ale kdybys chtěl se mnou navázat oficiální vztah, jsem plně rozhodnutý tvou nabídku přijmout,“ pokračoval.

Rozesmál jsem se. „Musím se ti přiznat, Luku, že jsem dlouze rozprávěl se svým pokušitelským já, a věř nebo…“

„Ach, už prosím mlč a vyslov se, Oscare.“

„Luku Wilsone. Byl bys ochoten…?“

„Ano, byl. Jsem. Budu. Cokoliv,“ přerušil mě bleskurychle.

Chvíli jsme jen mlčky sledovali, jak se Malá mořská víla učí používat nohy, aby si podmanila princovo srdce. Nenápadně mi pod dekou vložil ruku do dlaně. „Smím se pokusit o kapku hříšnosti?“ odvážil jsem se zeptat, na což opáčil: „Tady ne, Oscare, ne. Ale věz, že ti nikdy nezapomenu, kdyby ses o to už nikdy nepokusil.“ Ten chlapík má ale temperament. Senzační osvěžení.

A tak se to stalo – na sestřiny osmnáctiny. Konečně mám partnera. Svlékl jsem si kabátek a přehodil mu ho přes ramena. „Chci, aby sis ho nechal, Luku. Nesnesu pomyšlení, že bys ještě někdy pociťoval samotu či chlad.“

SEDMDESÁT / Mo

Výčitky svědomí. Rozhodně někde v temném skrytu číhají. Můj mozek je tím vším zaměstnán od rána do večera. Na nic jiného nezbývá místo. Obzvláště ne na výčitky. Kdyby se v mojí mysli udělala díra, kapka té závratě by vytekla ven a v horní části by se uvolnil kousek pro nové myšlenky, vpustila bych dovnitř jen více těch nádherně povrchních a frivolních. Jsem jimi zahlcena, plná až k prasknutí, tak jak je horkovzdušný balon až po okraj naplněný horkým vzduchem. Žádná štěrbina či škvíra, v níž by se mohl zabydlet střípek viny, tu není. Dělá, co může, ale jsem rezolutní. Neochvějně si stojím za tím, že mám na takové zamítavé stanovisko svaté právo. Tím, že jsem se rozhodla nepřipouštět si žádné nepříjemné pocity, moc dobře vím, co dělám. Zatím se mi však nějak nepodařilo stanovit jasnou hranici mezi tímto skvělým dobrodružstvím a mým skutečným životem.

Po radostném začátku na Dořiny osmnácté narozeniny, kdy mi s nevolí dovolila, abych se připojila ke gratulantům, jsem jako obvykle jela do práce. Dárek jí podle všeho udělal obrovskou radost, vždyť po tom iPhonu prahla celý loňský rok. Byl to Manželův nápad; já jsem byla přesvědčená, že by měla dostat něco, co má trvalejší hodnotu, něco na památku. Co třeba nějaký první pořádný, solidní šperk? Ale měl pravdu, ona po tom iPhonu opravdu toužila, a když ho uviděla, sálalo z ní hmatatelné, nesporné štěstí.

Den D byl den jako každý druhý. Otřesně se vlekl, jako kdyby někdo držel nohu na brzdě. Veškeré moje soustředění a energii odčerpávalo napětí z toho, co má přijít. Namouduši bych svým klientům měla za tu mizerně odvedenou práci vrátit peníze. Myslím, že si ničeho nevšimli, což mě paradoxně moc nepotěšilo, nicméně já dobře vím, že jsem byla duchem nepřítomná, a to není dobře. Být duchem nepřítomný je špatné, ale ještě horší je, když to člověku nevadí. A to byl i můj případ: bylo mi to fuk.

Zpravidla lidmi tohoto ražení opovrhuju. Ano, myslím, že k sobě momentálně pociťuju nelíčený odpor, jenže je těžké tomu uvěřit, když vidím, že v jeho očích se zračí pravý opak. V jeho očích. Můj bože. Jeho oči jsou to jediné místo, do kterého se chci dívat a v němž se chci vidět. Chci, aby mě spoutal silou svého neochvějného pohledu a udržoval v tom báječném napětí. Už se nemůžu dočkat…

Ke konci pracovní doby nás Lisa zase naháněla, a já jsem předstírala, že se ještě nemám k odchodu. Ani nevím, proč jsem to udělala; snad jen, abych se ji pokusila setřást ze stopy, o které stejně nejspíš nemá tušení. Možná že její lovecké a průzkumnické schopnosti beru až příliš vážně. Teď už nosí i pokrývku hlavy. Takovou tu přilbu na safari, co je uzpůsobená k tomu, aby se k ní dala připevnit spousta nářadí a nástrojů, maličkých nožíků, šroubováčků a vývrtek spolu s něčím, co vypadá jako lékařská nebo zubařská sada. Podařilo se mi dokonce zahlédnout slušně velké kladivo. Vyprovodila nás hvizdem své pastýřské píšťalky a my jsme se poslušně strkali ven ze dveří. Posadila jsem se do auta a odjela.

Když jsem vjela na prázdné parkoviště u kriketového hřiště, měla jsem rychlý, mělký dech a jako mantru jsem si stále dokola mumlala „Ach můj bože, ach můj bože“, abych se pokusila ovládnout své soustředění a vzrušení. Vytáhla jsem taštičku s líčidly a ve spěchu jsem použila pár triků pro večerní líčení. Kouřovější, luxusnější tvář, která se možná bude zase líbat. Postřehne Noel ten rozdíl, když jsme se viděli před pouhými pěti minutami? Ovšemže ne. Je přece mužský. Třásla se mi ruka, zpětné zrcátko bylo příliš malé a tmavé a nevhodně umístěné. Dýchej, Mo, dýchej.

Cesta do hotelu trvala pětačtyřicet minut; dostatečná vzdálenost k zachování bezpečné anonymity. Manžel a já jsme tenhle konkrétní hotel v hovoru často zmiňovali. Že bychom si tam chtěli někdy zajet při nějaké „zvláštní příležitosti“, však víš, udělat si hezký večer.

Ach bože. Rychle ho musím vypudit ze všech svých myšlenek. Jestliže se do tohohle scénáře vplíží, nebudu schopná v tom pokračovat. Zavři pevně oči (hlavně si neznič to nové kouřové líčení) a vyžeň myšlenky na něj z hlavy. Jdi pryč, Manželi. Tohle přece nechceš vidět. Jen tě to raní.

Několik minut jsem bez hnutí seděla v autě. On zatím čekal v hotelu. Proč jsem tam seděla? Nepotřebovala jsem sbírat odvahu, půjdu dovnitř stůj co stůj. Napadlo mě něco strašného: že tam možná sedím jen tak na efekt. Hrůza. Seděla jsem tam jen proto, že to lidé dělávají, když balancují na kraji propasti? Poprvé v životě jsem se propleskla. Dost silně.

No tak, Mo, jestli se to chystáš udělat, dát všechno všanc, musíš si to užít. Vychutnej si to. Přivoň si k tomu. Dotkni se toho. Prožij to všemi smysly. Vždyť už se to možná nebude nikdy opakovat, tak si to vychutnej. Jen do toho!!

Tvář mě ještě pálila, když jsem vystoupila z auta a zamířila přes křupající štěrk ke vstupu do hotelu, gotického sídla, jehož rudá záře každého vítala už dálky. V dlani jsem svírala ucha kabelky a bytelnou koženou rukojeť nákupní tašky. V ní byl uložen důkaz toho, k čemu se chystám. Nová hedvábná noční košilka na ramínka a necesér. Dvě věci, které říkaly všechno. Veškerý podvod se vešel do tašky.

Sotva jsem vešla dovnitř, okamžitě jsem ho zahlédla. Seděl v malém baru u krbu v křesle s vysokým opěradlem a proti němu stálo druhé, prázdné, připravené pro mě. Kromě něj tam byl jen starší pár; hráli v rohu karty a zběžně se na mě podívali. To bylo všechno.

Noel vstal, aby mě přivítal, a nenuceně, důvěrně si mě přivinul k sobě. Když mě políbil na tvář a vyzval, ať se posadím, napadlo mě, jak asi vypadáme? Jako… co?... jako manželé? Milenci? I tím nepatrným gestem na uvítanou jsme překročili velmi důležitou hranici. Předstírali jsme, že jsme něco, co ve skutečnosti nejsme. Zatím. Nezapomněl, že mám ráda cider, a hned mi objednal dvě deci.

„Takže jsi přijela,“ pronesl tiše.

„Ano, přijela.“

„Jsem moc rád, že jsi tady. Vím, že to není snadné.“

Ach Noeli, tolik se pleteš. Ve skutečnosti je to velice snadné, protože jsem se odstřihla od všeho, co by mi to ztěžovalo. Úplně jsem se od toho oprostila. Veškerou svou pozornost soustředím na tebe, na nic jiného. Děkuji ti, že sis oblékl tu čisťounkou modrou košili jako ze škatulky a voníš vodou po holení. Děkuji ti, že sedíš v tom křesle, ve kterém ti na tvář dopadá světlo z krbu a tak jemně zvýrazňuje tvůj krásný úsměv. Děkuji ti i za to, že jsi z Nového Zélandu, což mi umožnilo přičichnout k vůni dálek a exotiky. Vzdálenost je místem, v němž jsem jako doma. Umím se v ní dostatečně ztratit. A zvlášť děkuji za to, že se soustředíš jen na mě na úkor všech a všeho ostatního. Ty a já. Na ničem jiném nezáleží. Jen na nás.

„Nechci tě žádným způsobem do ničeho tlačit,“ naklonil se ke mně, „ale napadlo mě, že bude jednodušší, když zamluvím pokoj, takže kdykoliv budeme…, všechno je připravené. Určitě bychom tam měli větší soukromí. Nebo ne, jestli chceš raději zůstat tady. Buď jak buď, není to žádný problém. Opravdu. V pohodě.“

Přesně tak to zatím probíhalo. Kromě toho smělého polibku nechával určování tempa pečlivě a taktně na mně. Právě proto nebyl „žádný problém“, abych jedním chlapským lokem vyžahla cider a během třiceti vteřin už s ním ruku v ruce mířila nahoru po schodech. Šla jsem za ním a vešla do pokoje. Přes práh. A ještě dál.

Pokoj byl groteskně romantický. Veškeré vybavení bylo červené a kaštanově hnědé, v barvách sexu. Byla tam až příliš velká tma, a tak jsem byla ráda, že ložní prádlo na posteli je sněhově bílé a vrhá do pokoje aspoň nějaké světlo, jistou ostrost. Velké letiště (kde na tuhle velikost shánějí povlečení? – je větší než klasické letiště – co je to? – letiště pro bohy?) s množstvím polštářků a podušek jako do harému. Stálo tam jedno křeslo a stolek, takže jediným místem, kam se dalo sednout, byla postel. Na stolku bylo připravené šampaňské v kbelíku s ledem a dvě vysoké sklenky. Všimla jsem si malé vázy a v ní něčeho, co vypadalo jako černucha damašská.

„To je černucha, latinsky nigella. Vědělas, že znamená vášeň?“

To jsem nevěděla. Po celém pokoji problikávaly čajové svíčky ve skleněných kalíšcích a vydávaly božskou vůni. Kdybych byla při smyslech, tohle by mě s jistotou odradilo. Nadobro. Muži, co si libují ve svíčkách, natožpak v jednoletých bylinách typu černuchy, by ve mně normálně probouzeli tak akorát fůru pohrdání. Ale teď, v tomto zaslepeném a oslepujícím okamžiku nemohl být dokonalejší. Muselo ho stát spoustu času, než to všechno připravil. Jeho úsilí mě dojalo. Ta pozornost, kterou kvůli mně věnoval detailům. Napůl jsem čekala a napůl doufala, že ze sebe horečnatě serveme oblečení a rychle si vlezeme do těch studeně bílých peřin. Jeho mladé, silné snědé tělo v bělostném ložním prádle hned vedle mého…, ale místo toho tichým hlasem řekl:

„Posaď se, Mo. Mám si raději sednout do toho křesla?“

„Ne, prosím tě, posaď se sem za mnou. Chci, abys byl… vedle mě.“

„Myslím, že s těmi bublinkami ještě chvíli počkám. Nechci, aby to vypadalo příliš troufale…“

„Ne,“ opáčila jsem, i když jsem toužila po opaku.

„Jde o to,“ pokračoval Noel a posadil se na postel hned vedle mě, naše stehna se dotýkala. „Strašně nerad bych to zvoral, víš? Chci na to jít správně, jinak to nebude nic znamenat a záhy to pomine…“ Vzal mě za ruku a stiskl ji ve svých dlaních s takovým zanícením, jako by se mu celý život nedostávalo dotyků. Vlepil mi polibek do dlaně a přitiskl si ji na tvář. Zadíval se mi do očí a odmlčel se.

„Takže v tom chceš pokračovat?“ Věděla jsem, že ta otázka je má zatraceně vysokou voltáž a dost si od ní slibuju.

„Ano, ty ne? Nepřijel jsem kvůli jedné rychlovce, Mo. Něco se mezi námi stalo, vím to a jsem si naprosto jistý, že ty také. Když se vrátím do minulosti, vím přesně, kdy k tomu došlo. Pamatuješ?“ Přikývla jsem, ale ve skutečnosti jsem si tím nebyla tak docela jistá. Napadlo mě, že možná, třeba, snad… že by na tom pikniku? Neodvažovala jsem se to vyslovit, aby se neurazil, a tak jsem jen sklopila oči k podlaze. Pěkná podlaha. Parkety a červený peršan s vysokým chlupem.

Velice mě překvapilo, když Noel nakonec řekl: „Stalo se to v okamžiku, kdy ses vrátila po chřipce do práce a vešlas do Georgeovy kanceláře. Když jsem tě poprvé spatřil. Od pohledu jsi byla celá oteklá a vyždímaná, jako kdybys potřebovala pořádně oprašovat a hýčkat. Ale když jsi promluvila, hovořila z tebe panovačná, věcná výkonnost. Ten rozpor se mi zamlouval. Ten meziprostor.“

„Vážně?“

„Jo, od té doby se netoužím zabydlet nikde jinde než v tom zázemí. Říkám si, že by tam mohlo být… tak nějak… ne moc rušno a útulno…“

Po těch slovech se naklonil a políbil mě. Nic dychtivého ani zbrklého, jen láskyplný… a procítěný polibek. Úplně jsem se v něm ztratila a nějak se nám při tom na posteli podařilo přejít ze sedu do lehu a vzájemně se proplést.

„Jsem připravený, kdykoliv budeš chtít,“ zamumlal. „Strašně bych si přál, aby to bylo už teď, ale s radostí počkám třeba tisíc dnů, když bude třeba…“

Oněměla jsem.

„Prosím odpusť, kdybych mezitím zkameněl… Co kdybys se mnou pořádně zatřásla, až se rozhodneš…? Sama si řekneš kdy…“

Teď už se smál. Ten smích byl nakažlivý, a tak jsem se k němu přidala. „Ty by ses klidně proměnil v kámen?“

„Jasně. Budu tvá osobní socha.“

„Ty bys tady ležel a čekal na mě? Strnulý, abych tak řekla?“

„Jasně.“

„Něco na způsob rigor mortis neboli posmrtné ztuhlosti?“

„Jasně. A o to tady jde, Mo, vita est brevis. Není na co čekat. Naskoč si.“

„Ach bože.“

„Buď se mnou.“

„Co se to stalo, Noeli? Já to nechápu.“

„Tak se o to ani nesnaž. Přestaň to řídit.“

„Myslíš, že bych tady teď ležela, kdybych to řídila?“

„Poslyš, v okamžiku, kdy jsem tě spatřil, přišel jsem o rozum a veškerou soudnost, a nevím proč. A je mi jedno, jestli to nedává smysl, jdu za něčím hlubším. Musím, nemám na vybranou. V životě jsem nic takového nezažil, Mo.“

„Já taky ne.“

„Je to do prdele krása. Ty jsi… do prdele… krásná.“

Znovu mě políbil.

Zničehonic se z mého mobilu ozvalo hlasité pípnutí oznamující příchozí zprávu. Skutečný život, který se dožaduje pozornosti. Měla jsem sto chutí ho ignorovat a dál být tou novou bytostí, líbající milenkou, bezstarostnou duší a předmětem jeho touhy. To, a nic víc. Jenže to jediné pípnutí mě s pořádným šťouchancem přepnulo zpět do režimu paní Battleová. Ještě víc mě uzemnilo, když jsem asi po sto letech přehrabování na dně brašny konečně vyštrachala ten pitomej mobil a uviděla, že ta esemeska je od Dory. Ano, pro mě, paní Battleovou – její matku. Dora musela nejprve najet kurzorem na položku označenou MÁMA a pak odeslat stručnou, strohou, účinnou zprávu následujícího znění: „Kde ses? Je mi 18. Ty sobecka kravo. Nenavidim te.“

Už jsem to byla zase já – satelit, co prudce vybočil z Noelovy oběžné dráhy. Kouzlo pominulo. Posadili jsme se a upravili. On se přesunul do křesla. Šla jsem do koupelny a usrkávala vodu z dlaní, abych získala čas a snáze vklouzla zpět do světa za dveřmi tohoto pokoje, světa bez svíček a květin, do něhož jsem se, ač nerada, musela neprodleně vrátit.

Když jsem vyšla ven, sevřel mě v pevném, medvědovitém objetí pořádného chlapa. „Jasně. Poslyš. Musíš jet. Chápu. Nic se neboj. Pamatuj, že tohle je teprve první z tisícovky pokusů. Druhý pokus se bude konat v pondělí. Stejné místo i čas. A tak dále, až… vlastně napořád nebo dokud nebudeme spolu. Podle toho, co se stane dřív.“

„OK… OK.“ Byla jsem bezradná.

Co má člověk říct, když ho dcera zničehonic bezděčně připraví o radost?

V tichosti jsem odešla a nastoupila zpět do svého auta, taška zůstala neotevřená. I já jsem svým způsobem zůstala neotevřená. Cítila jsem se totálně vyflusnutá. Když jsem se vydala na cestu domů, v duchu jsem si přehrávala stále dokola – převinout pásku, pauza a přehrát – všechno, co se právě stalo. Prožívala jsem to znova a znova, pokaždé s tím samým vzrušením. Několikanásobným. Právě když jsem se chystala projet kolem kriketového hřiště, zničehonic jsem prudce strhla volant, zastavila, vypnula motor a v klidu dala průchod potlačovanému hněvu, který mě dusil. Zadržené vzlyky se draly na povrch od okamžiku, kdy jsem si přečetla tu textovku, ale teď ten nepříjemný pocit v břiše sílil a byl stále naléhavější. Nahrnul se mi do očí a v tu ránu jsem se proměnila v otřesený uzlíček, který se zmítá v nekontrolovatelném chvění a v slzách.

Stanula jsem na kraji propasti. Stála jsem na křehounké hraně srázu a hleděla do nádherné temné hlubiny, odkud na mě v duhových barvách probleskávala krása a příslib. Už už jsem se chystala odrazit a skočit, ochotná risknout volný pád. Jenže teď jsem zpátky na tom podělaném parkovišti u kriketového klubu a znovu stojím na tom pevném, silném útesu. Byly to slzy sebelítosti. Vodopád, co nenapláčete ani za celý život. Hromadící se vzrušení a adrenalin z průběhu celého dne a následně to obrovské zklamání si vybraly svou daň a vysály ze mě poslední zbytky energie. Podívala jsem se do zpětného zrcátka, a jak jsem byla v obličeji odulá, spatřila jsem v něm nafouklého mořského ježíka. Musela jsem počkat, než zase splasknu a budu moct jet domů. Během čekání se znovu přihlásily o slovo slzy a do obličeje se mi vrátila červená barva. A tak to šlo pořád dokola víc než hodinu, než jsem se uklidnila natolik, abych mohla odjet domů. Na Dořin večírek už bylo stejně příliš pozdě.

Když jsem se vplížila do domu, mým očím se naskytl mysteriózní obraz zkázy. Kuchyně byla zavalená hromadami talířů a skleniček a páchlo to tam jako v bufetu. Stál tam obrovský prázdný dortový stojan pokrytý mazlavými zbytky čokoládového dortu. V zatuchlém dusnu obývacího pokoje chrápalo a nerušeně slintalo takových osm nebo devět lidí. Ten smrad byl odporný – směska tělesného odéru dospívajících těl, prdů a zlověstného zápachu spálenin. Některá z těch povalujících se těl patřila lidem, které jsem v životě neviděla. Holčiny s havraními vlasy jako z japonského komiksu s piercingem v nose a rozmazanými tlustými černými očními linkami. Jedna z nich měla přehozenou paži a nohu v jakémsi výstředním zrůdném objetí přes… moji matku. Luke Wilson usnul schoulený Oscarovi v klíně a v opěradle mojí velice drahé pohovky doutnala obří díra. Na obrazovce plazmy stále John Travolta s vyplazeným jazykem ťapkal za Olivií Newton-Johnovou v černých přiléhavých legínách a s ještě subtilnějším tělem, než je vůbec v lidských možnostech. Vypnula jsem televizi a zamířila nahoru, pryč z těch smrdutých jatek.

Dořina postel byla prázdná; našla jsem ji, jak spí na podlaze v Oscarově pokoji hned vedle šuplíku s ponožkami, a když jsem se lépe podívala, zjistila jsem, že se jí přes obličej rozvaluje neznámé obří černé štěně a taky nahlas chrápe. Vzbudila se jen Bobina a v tom pološeru mě vítala dojemným vrtěním ocasu. Podrbala jsem ji na hlavě. „Výborně, holka. To sis musela poplakat, co?“ Vypadala, že je vyždímaná stejně jako já. Proklouzla jsem do ložnice a zamířila k zásuvce ve svém nočním stolku.

Posadila jsem na Dořinu spící hlavu svůj starý, milovaný a jen jednou nošený diadém. Ani ona, ani štěňátko se nepohnuly. „Omlouvám se, Doro,“ špitla jsem. „Opravdu. Všechno nejlepší ty moje nádherná, nabručená infantko.“

Když jsem se vplížila do postele, Manžel se ke mně automaticky zezadu přitulil a objal mě. Při tom z hlubin svého nevědomého, vydatného sna zamumlal: „Ano. Ano. To je ono. Ano.“ Na chvilku jsem mu záviděla. Nakonec mě přemohl spánek a tlukot mého srdce se sladil s jeho dýcháním. Společně jsme se propadali hlouběji a hlouběji do spánku.

SEDMDESÁT JEDNA / Dora

To svý nový štěně fakt děsně miluju. Rozhodla jsem se, že mu budu říkat Elvis, páč je jako strašně velikej a černej. Přesně jak doopravdickej Elvis. Táta se málem počural smíchy, když jsem mu to řekla. Nechápu proč, mně to jméno připadá dost dobrý. Nebude z něj sice pejsek vhodnej do kabelky nebo tak, ale stejně je o moc lepší. Má mě tak rád. Vlastně ze všech nejvíc, páč jsem byla první člověk, kterej si ho pochoval a spal s ním, takže si možná myslí, že jsem jeho pravá máma. Kachny to tak mají, ne? O veškerý krmení a podobně se ve skutečnosti stará Bobina, to by bylo zvrhlý, kdybych to dělala já, ale jinak mě Elvis totálně zbožňuje. Ten mě nikdy nezradí. To vím jistě.

Když se dnes ráno konečně všichni rozešli, provedli jsme důkladnej úklid. Máma musela dát emařkám drobný na autobus, páč na to, aby zavolali rodičům, jsou příliš „cool“. Ta Chorvatka to při loučení trochu pomotala a řekla tátovi: „Děkovat moc za překrásná orgie,“ což si u mámy vyžádalo obšírnější vysvětlení. Jelikož se včera večer neráčila dostavit, vůbec s ní nemluvím.

Ona si myslí, že když mi věnuje tu svoji obstarožní okrasu hlavy, že ji budu milovat. To teda nebudu. To by jí na mně nejdřív muselo záležet, jenže s tím se u ní momentálně nedá počítat. Proboha, jak může někdo prošvihnout oslavu osmnáctin svojí dcery?! O ničem tak krutým jsem jaktěživa neslyšela. Kdyby mi nebylo osmnáct, mohla bych jako zavolat na Linku bezpečí, páč jde o zanedbání péče nejvyššího stupně. Jednou, když jsem byla nemocná a máma mě seřvala, zavolala jsem jim, ale podle nich se „okamžitě si ukliď ten pitomej pokojíček, mladá dámo, nebo uvidíš“ nedá považovat za týrání ohrožující na životě. No jo, to ale neviděli ty žíly, co jí vyskákaly v děsivě rudý tváři.

Když jsem poklidila, musela jsem násilím vykopat Petera od počítače; právě skypoval s Lukem, se kterým se teprve před půlhodinou rozloučil. Vykecávali se o tom, co si oblíknou, až se vrátěj do školy, jen aby porušili školní řád. Bez legrace, prosím, jděte se bodnout.

Připojila jsem se rovnou na Facebook, kde na mě čekalo šest zpráv od X-Mana s žádostí, ať se ozvu. Chtěla jsem ho sice nechat čekat, ale ve skutečnosti mě jako fakt dost zajímalo, proč nepřišel.

Móóóc hezky jsme si pokecali…

JÁ: Tak, milej zlatej. Procs neprisel?

X-MAN: Diky bohu, ze se mnou mluvis. Bal jsem se, ze nebudes.

JÁ: Pred navratem do normalu je treba podat vysvetleni.

X-MAN: Boze. Mrzi me to na 200 %. Desne jsem se chytil s mamou, pac mi nechtela dat prachy na vlak. Jinej zdroj nemam. Vsecko jsem poslal Detem v nouzi v tyvy. Byl jsem na ni sprostej jak dlazdic. Zamkla me v pokoji. Vzala klic.

JÁ: Ty kravo. Taky svou mamu nesnasim. Tyranizuje me. Ses v poho?

X-MAN: Jo. Prave me pustila. Dala mi pet babek na snidani, ale setrim si je, abysme se mohli videt.

JÁ: Je. Prima.

X-MAN: Kdy se sejdem? Pristi tejden muzu kterejkoliv vecer.

JÁ: Co treba v pondeli?

X-MAN: Bozi. Nekde v klidu.

JÁ: Je mi 18. Nepudem do hospy?

X-MAN: Ne. Tam je kraval. Co Jessopuv Park? Prinesu cider.

JÁ: OK. V kolik?

X-MAN: V 9 vecir?

JÁ: Jasan.

X-MAN: Jeste jednou se omlouvam.

JÁ: To je v poho.

X-MAN: Prines hudbu k tomu songu do X-Factoru. Ja vemu iPod. Muzem si to spolu projit, jesi chces?

JÁ: Moc hodnej.

X-MAN: Jasan.

JÁ: Dekan.

X-MAN: Uz se nemuzu dockat.

JÁ: Ja taky ne.

X-MAN: Reknes to vasim?

JÁ: Ne. Moc velka pruda.

X-MAN: Jo. Jen my dva.

JÁ: Jo. Zatim.

X-MAN: Zatim. A Doro?

JÁ: No?

X-MAN: Vsecko nejlepsi, ty zatracenej dospelaku!

JÁ: JUPI!

Panebože na nebi. On věnoval posledních pár pencí Dětem v nouzi! Já ho prostě tak miluju.

SEDMDESÁT DVA / Oscar

Nehorázné tvrzení Darmošlapa Dory, že „jsem si přivlastnil“ počítač, se vůbec nezakládá na pravdě. Ta nešťastnice přehání způsobem, jenž osmimilionásobně překračuje míru tolerance. Nestoudnice nestoudná! Jak se mě ta úlisná koza opovažuje tak nehorázně obviňovat? A klidně mě hrubou silou vyšoupne ze židle před monitorem. Uvedla do kývavého pohybu své neženské přednosti a vyhodila mě ze sedla, což byl vrchol hrubosti. A kvůli čemu? Jen aby pokračovala v nekonečném, nesmyslném slepičení se svými domnělými „přáteli“? Tu a tam si její neutuchající tlachy přečtu, a je to vskutku k nevíře. Jejich komunikace je intelektuální smršť a nemilosrdná časová žumpa. Něco byť vzdáleně kouzelného aby člověk pohledal. Je to samý šlendrián a vulgarita. Vezměte si například následující nepochopitelnou formulaci, které jsem si kdysi, když jsem se jí naboural do profilu, povšiml (ovšem že znám její heslo, neuhádl by ho snad jen imbecil – „SEXYDORA“. Obávám se, že jde o typický oxymóron). Znění bylo následovné:

„Cely dopo sem kourila Sama.“

Povídali, že mu hráli! Jistě že ne, celé dopoledne totiž strávila s máti po nákupech v Marks & Spencer a sháněla konkrétní značku nadměrných spoďárů. Jak výjimečně barbarské a ošklivé seskupení klamných slov. Proč by ve jménu Cat Deelyové chtěla tak bezbožnou ohavnost roztrubovat do celého světa? Snad ji v tom jejím jednobuněčném mozečku nenapadlo, že by jí to mohlo získat ždibec úcty? V jakých kruzích? Leda tak u příslušníků námořní pěchoty, kteří se zoufalí, osamělí a lačnící po jakékoliv ženské společnosti vracejí ze sólové mise v těch nejodlehlejších předsunutých hlídkách v afghánské pustině. Ano, zajímat, ohromit či ošálit by to mohlo snad jen je. Každá jiná živá duše by se jistě zalkla odporem či tak jako já se tomu nepravděpodobnému tvrzení od srdce zasmála. Jsem toho názoru, že to děvče je třeba ocenit za kolosální nestoudnost.

Běda mi. Taková otrava! Naštěstí se mohu v nepřítomnosti božského romantika pana Wilsona alespoň kochat šťavnatými vzpomínkami na slastné splynutí z předešlé noci. Sním o pondělku. Ach, pondělí, až znovu dosáhneme souznění v našem vzájemném nebeském područí. Jak mám však do té doby přežít? Trpělivost, chlapče milý, a spoustu rozptýlení. Nabízelo se mi k pobavení dílko Zoolander, a tak jsem ho zkoukl od začátku do konce, a klíčové okamžiky z přehlídkového mola dokonce opakovaně. Představuju si, že mladý Ben Stiller by klidně následoval Dorotku až do země Oz, kdyby potřebovala přítele…

Dosyta ukojený sledováním filmu jsem se vrátil k uprázdněnému počítači, kde jsem si povšiml, že Dopovaná Dora znovu nechala otevřený svůj facebookový profil, aby si ho mohl přečíst celý svět. Mojí pozornosti neušlo, že si smluvila tajné dostaveníčko s kýmsi, kdo se zove „X-Man“. Přizval jsem otce, nechť se přesvědčí.

Ta se ale bude divit.

SEDMDESÁT TŘI / Mo

Je neděle, a tu jsem si vždycky maximálně užívala. Je to nádherný den plný hojnosti a slibující velké možnosti odpočinku. Domácnost utichá. No, ne tak docela, ale panuje v ní relativní klid a pořádek. Sedím u kuchyňského stolu a vychutnávám si „hipísácký“ čaj, jak mu říká Manžel. Právě popíjím šálek s příchutí lesních plodů. Utloukla bych se po přeslazeném bílém čaji PG Tips, ale tenhle čaj-nečaj šmrncnutý ovocnou šťávou je pro mě lepší. Piju ho bez mléka, to zastírá mozek, a já v tuto chvíli potřebuju jasnou mysl.

Z obýváku se ozývá Oscarův hlas. Zase se dívá na My Fair Lady a zpívá spolu s Audrey, která pro změnu poněkud neškoleně otevírá ústa za zpěvu někoho jiného. Z Dořina pokoje zaznívají přidušené zvuky spolu s dusotem sladěným v rytmu Radia 1. I ona křečovitě zpívá a jako vždycky experimentuje s hlasem: snaží se písničku vyšperkovat tím, že na ni navěsí až příliš mnoho trylků. Slyším, jak Manžel v pracovně promlouvá do duše počítači. Ten zmetek zase klekl a on se ho snaží lichotkami znovu přivést k životu. Má za to, že když mu bude mazat med kolem huby, přesvědčí ho.

Takže tohle jsou zvuky, které v naší domácnosti a našem domě panují v libovolné nedělní ráno. Jejich neoddělitelnou součástí je i supění pračky, která se donekonečna snaží udržovat naše svršky v čistoskvoucím stavu. Taky slyším, jak Elvis pije mléko od Bobiny a srká při tom. (No tohle, myslela jsem, že nic takového v životě nenapíšu!)

Ano, zvuky Battleovic domácnosti jedno nedělní ráno, prostě normál. Jestli udělám to, co se chystám udělat, tohle všechno se velice brzy změní a už nikdy nic z toho neuslyším. Počínaje zítřkem totiž už nic nebude stejné, protože vím jistě, že zítra se vrhnu z toho útesu.

SEDMDESÁT ČTYŘI / Táta

Z tohohle mají podle mě všichni muži největší strach. Z toho zvířete uvnitř. Já ho nevyhledávám moc často. Možná jen sem tam na rugbyovém hřišti. To zvíře s duší sportovce se totiž z nějakého důvodu dá mnohem snáze udržet na uzdě. Vítaný hulvát, do kterého si můžete kopnout. A to myslím doslova. Na hřišti, na skutečném či pomyslném, jsou šance vyrovnané. Na úchylovi, který se dělá skoro o dvacet let mladší a smluví si s mojí dcerou schůzku v tmavém parku bez vědomí rodičů, však nic vyrovnaného není.

Co si myslel? Že snad bohapustě spím? I když si zrovna nedávám dvacet, ty vole, vždycky mě najdeš nataženého před vchodem, aby do našeho doupěte bez mého vědomí nikdo nevešel ani ho neopustil. Copak si myslel, že je mi to fuk? Že je mi moje prvorozená a zranitelnější ovečka ukradená? Že zvlášť z ní spustím svůj ostříží zrak? Z té, co je tak nevinná a svérázná? Z té, co tak snadno přitahuje pohledy a má tolik co nabídnout? Druhý potomek je mnohem protřelejší, byť výstřední. A navíc je to kluk. Mé plné soustředění vyžaduje jeho sestra. V neposlední řadě proto, že je až dojemně vděčná za sebemenší drobty pozornosti. A přesně to jí nabídl i X-Man. Nic než drobty. Sám není o nic větší. Pouhá nicka. Copak si jen na jedinou vteřinu mohl pomyslet, že by se s něčím tak nicotným smířila? Dokud budu živ a zdráv, nic takového nedopustím. Raději dám všanc své vlastní tělo, než aby ji někdo tak ubohý zostudil. Někdo tak zrádný a záludný. Snad si nemyslí, že bych zůstal stranou a jen přihlížel, jak se smysl mého života radostně vrhá do jeho natěšené náruče? Někdo tak naivně důvěřivý? Tak překrásný? Tak rajsky nevinný? Běží k němu – tomu špinavému lháři? Tenhleten míč mám tedy celou dobu v merku. Jsem na něj plně soustředěný. Má veškerou mou pozornost. Ó ano.

Dorazil jsem do Jessopova parku něco před sedmou. Dořiným jménem jsem se přihlásil na Facebook a pozměnil čas schůzky. Musel jsem věřit svým instinktům. Ve skrytu duše jsem doufal, že jsem vedle jak ta jedle. Že spatřím poďobaného mladého výrostka s příliš nagelovanými vlasy, jak tam nervózně postává v mikině s kapucí a teniskách a čeká. Dokonce jsem choval i naději, že bude v ruce tisknout tabulku čokolády, určenou pro ni. Nebo aspoň plechovku cideru. Posadil jsem se opodál, abych viděl na houpačky a nepozorován je mohl střežit. Stmívalo se a začalo být dost chladno. Úderem sedmé se do parku přišourala postava. Potěšilo mě, když jsem viděl, že má skutečně na sobě mikinu s kapucí nataženou přes kšiltovku, a na okamžik jsem se trošku uvolnil, ale oči jsem z něj nespustil. Posadil se, nahrbený, na houpačku. Měl skloněnou hlavu a pohrával si s něčím, co vypadalo jako iPod nebo tak něco se sluchátky. Slibné. Přesvědčivé. Na okamžik už jsem…

Jenže pak jsem si začal všímat drobností, které jen zjitřily moje podezření. Tak třeba jeho džíny – něco mi na nich nehrálo. Byly příliš slušivé, příliš… nažehlené. Ani jeho ruce mi neseděly, vypadaly příliš… pěstěně. Ani jeho postoj nebyl košer, působil příliš… sebejistě. Přikradl jsem se blíž. Rozhlížel se kolem sebe, prohledával park, ale zůstával ukrytý pod kšiltovkou a kapucí naraženou do čela. Situace si žádala chrabrý čin. Jiná možnost nebyla. Přiblížil jsem se k němu zezadu. Kupodivu si mě všiml mnohem později, než jsem čekal, až když jsem byl naprosto otřesně blízko. Zničehonic otočil hlavu směrem k bráně parku a letmo mi nastavil svůj profil.

Nebyl to žádný teenager. Byl to dospělý muž. Vrásky v jeho obličeji a větrem ošlehaná pleť byly v naprostém rozporu s jeho oblečením. Celé to bylo špatně. „X-Man?“ řekl jsem. V tu ránu byl na nohou a jako na obrtlíku se ke mně otočil. Ještě než svůj obrat dokončil, ohnal jsem se po něm pravačkou. Jednal jsem náhle a pudově. Nechtěl jsem si povídat, chtěl jsem konat. Šokovalo mě, jak moc to bolí, i prostá razance a rychlost toho úderu. Takhle jsem naposledy někomu jednu vrazil, když mi bylo pět let. Zvedl si ruce před obličej, aby si ho chránil. Jeho zbabělost mě z nějakého důvodu ještě víc rozlítila a v ten okamžik se to stalo. Až po té první ráně. Do té chvíle jsem to měl částečně pod kontrolou. Podvědomě jsem nechtěl zacházet dál. Jenže když udělal to ubohé, provinile obranné gesto a v očích se mu mihl strach, cosi se ve mně zlomilo. Představil jsem si, jak snadno by se takový strach mohl objevit i v Dořiných očích v okamžiku, kdy by zjistila, co je X-man zač. Byla by sama a tak zranitelná a on by jí mohl ublížit.

V tu chvíli jsem mu jeho chování nedokázal odpustit a cítil jsem, jak se ve mně cosi štěpí. Táta a manžel ustoupil do pozadí a probudil se ve mně ten nejhlubší, zvířecí, doruda rozpálený vztek. Vydral se ze mě s brutální silou a vymrštil mě proti němu jako střela. Nepociťoval jsem vůbec žádný strach a začal jsem do něj bušit hlava nehlava. Měl jsem sto chutí z něj nadělat fašírku. Srazil jsem ho celou svou vahou k zemi. Byla to hračka – byl subtilnější, v šoku a na rozdíl ode mě nevypěnil jako rozlícený býk otcovským vztekem. Nakopl jsem ho a kopal tak dlouho, než se stulil do klubíčka, aby se chránil. Chytil jsem ho pod krkem a vytáhl na nohy. Kšiltovka se mu svezla z hlavy, z úst mu tekla krev, plival a cintal. Měl zrychlený a těžký dech. Smýkl jsem mu hlavou na stranu a praštil s ní do dřevěné lavičky. Slyšel jsem, jak mu praská lebka, a viděl, jak se mu zachvěly a zaviklaly zuby. To stačilo. Jenže já jsem byl k nezastavení. Chtěl jsem ho vyřídit. Rozdrtit na prach. Dorazit ho.

Jenže už nejsem nejmladší, a začaly mi docházet síly i dech. Chtěl jsem se sebrat, ale potřeboval jsem pár vteřin na vydýchání. Jsem jen starý páprda, totálně bez formy. Než jsem se s námahou napřímil, zvedl se a odklopýtal. Hnal jsem se za ním, ale nějak se mu podařilo přeskočit plot a zmizet mezi stromy. Věděl jsem, že ho nechytím. Měl kondičku, kdežto já jsem nemohl popadnout dech. Zhroutil jsem se na houpačku a v tu chvíli jsem ucítil bolest pod pravým okem a nepříjemné brnění v kloubech prstů na obou rukou. V ústech jsem ucítil pachuť kovu a jazykem jsem nahmatal rozražený ret, z něhož se mi valila krev.

Kdy se to stalo? Někde uprostřed té vřavy jsem dočista přišel o rozum. Jak dlouho to celé trvalo? Pět minut? Třicet? Dva dny? Seděl jsem na houpačce a padal na mě soumrak. Byl jsem rozbolavělý stejně, jako když jsem se jako pětiletý kluk občas porval. A teď jsem tady seděl na houpačce a ten klučina byl zpátky. Na tom samém kolbišti. O padesát let později. Byl jsem rád, že mě ten zaslepující vztek pomalu opouští. Už dlouho jsem žil s vědomím, že ve mně dřímá. Měl jsem z něj strach. Styděl jsem se za něj. Za to nepříjemné násilí, které je s ním spojeno. Ale dnes jsem za něj byl rád. Za to, že dokáže odrazit útok škodné. Drž se dál od mojí rodiny. Pracky pryč, nebo tě zabiju. Jakmile se zmáčkne spoušť, neručím za sebe.

Zazvonil mi telefon. Zašmátral jsem v kalhotách – tam nebyl. Kde jen může být? Sledoval jsem zvonění a našel mobil na zemi pod lavičkou. Volal Oscar. Ne, volala Dora. Zuřila. Nenávidí mě. Nevadí. Jen se klidně vyzuř, Doro. Protože jsi volná. A tak by to mělo být. Střez se každého, kdo se ti pokusí vzít svobodu, holčičko moje. Nejprve si budou muset poradit se mnou, tvým taťkou. A s tím zvířetem v něm. Ve mně.

To zvíře se nakonec odbelhalo k tchýni, která mu zalepila rány náplastí a naservírovala koláč s whisky polevou. Teprve potom se vrátilo do své sluje.

SEDMDESÁT PĚT / Dora

Pondělí. Ten nejpotupnější den z celýho mýho podělanýho života. Teď nenávidím tátu ještě víc než mámu, což mi dřív přišlo naprosto nemožný. Oba je dvojnásob nenávidím a jsem fakt jako děsně ráda, že už je mi osmnáct a nemusím tady s nima v tom kriminále zůstávat už ani minutu. Jestli se mi nepřestanou cpát do života, nikdy nebudu mít klid! Copak nechápou, že už nejsem malý dítě? Vlezte mi, do prdele, na záda.

Nejdřív to bylo v pohodě. Spala jsem asi tak do dvou. Když jsem vstala, celej dům byl prázdnej, páč všichni byli v práci nebo venku, a já prostě miluju, když jsem sama doma. Připojila jsem si iPod k zesilovači a pořádně jsem si osolila muziku. Za tátovejma ionťákama jsem našla Pop Tarts; táta mi je tam vždycky ulejvá před mámou, protože ví, že tam hledat nebude. Přidělila jsem po jednom toastíku sobě, Bobině a Elvisovi; lehli jsme si na podlahu, abysme mohli jako spolu jíst a hrát si do aleluja.

Strašně mě baví ze sebe dělat psa a ty dva to taky baví. Bobinu to vždycky rozesměje. Poznám, když se směje. Jak může někdo tvrdit, že se psi neumějí smát, když je jako stopro jasný, že umějí? Teda aspoň Bobina jo. Akorát byla trochu zmatená, když jsem se napila vody z jejich misky. Oba dali hlavy na stranu, jako kdyby to nechápali. Ani já jsem nechápala, proč to vlastně dělám, až na to, že jsem se nechala unýst a přišlo mi to hustý. Jenže nebylo. Zvedl se mi z toho tak akorát pajšl a okamžitě jsem si musela vyčistit zuby.

Pak jsem se oblíkla a šla ke kadeřnici. Objednala jsem se, aby mi trochu spravila ty prodloužený vlasy, páč jsou zašmodrchaný. Totálně mě vzalo, když mi ta holka řekla, že si je musím dát ostříhat, páč jsou celý roztřepený, vypelichaný nebo co. Nemůžu si dovolit dát si je znovu prodloužit, páč moje pitomá zrůdná matka mi to podělaně nezaplatí, takže jsem se musela vrátit ke svojí normální délce, a to je pěkně ubohý. Vlasy mi teď sahají tak po ramena a vypadám jako nějaký podělaný středověký páže. Aspoň že jsem si nechala obarvit kořínky vlasů, takže jsem furt blond, díky bohu, páč se mám pozdějc sejít s X-Manem. V životě jsme se neviděli a nechtěla bych, aby věděl, že jsem hnědovláska. Jak bych se mu asi líbila, co? Prostě nelíbila, tečka. Barvení kořínků ve skutečnosti poměrně dost bolí, páč vás z toho chemickýho sajrajtu štípe kůže na hlavě. Dřív mi při tom i naskákaly puchejře, ale fakt to za to stojí.

Šla jsem domů a dala si studenou vanu, páč jsem nechtěla mít od páry hlavu jak kadeřávek. Na přípravu mi zbývaly všehovšudy dvě hodiny. Slyšela jsem přijít Peta a zavolala jsem na něho, ať uvaří čaj. Trvalo mu to sice celou věčnost, ale nakonec mi ho přinesl nahoru, posadil se na moji postel a kecali jsme, zatímco jsem se chystala. Zbožňuje, když mě může pozorovat při líčení. Mám takovej pocit, že by si sám strašně rád něco naplácal na ksicht; jednou jsem viděla, jak experimentuje s máminým hydratačním tónovacím krémem, a dokonce i s řasenkou. Je mi jasný, že kdyby to nebylo v rozporu se školním řádem, s radostí by zašel ještě dál. Není náhodou transvestita? Vlastně je mi to fuk, pokud mi nebude krást ze skříně moje hadry.

No nic, beztak furt jen camral o Lukovi, Luke tohle a Luke tamto a furt dokola, a pěkně mi s tím lezl na nervy. Řekla jsem mu, že v podstatě umírám, protože jsem už jako tři dny nebyla u počítače, páč je pokaženej, a ještě ke všemu mi táta zabavil iPhone, páč je na něm podle všeho ňáká závada, takže je všechny musejí stáhnout z oběhu nebo co a vyměnit. Takže nemám šanci se s kýmkoliv jakkoliv nebo přes cokoliv prostě vůbec spojit. Ještě štěstí, že rande s X-Manem už bylo domluvený.

Načež Pete utrousil: „No když myslíš…“, což byl pěknej opruz. Dramaticky pohodil svým šátkem, teda spíš máminým šátkem, a chtěl se zdejchnout, ale já jsem ho popadla, mrskla s ním na postel a klekla si na něj. Začal ze sebe dělat chudinku, vykrucoval se a odmítal mi říct, o co jde. Nesnesu, když dělá vlny, takže jsem mu vyhrožovala, že ho poflusám, když nekápne božskou. Nakonec, když už mu moje sliny málem tekly po obličeji, zařval: „OK, OK, slez ze mě, ty darebnice, a já ti to řeknu!“ A tak jsem to zas všechno vcucla zpátky do pusy.

„Počítač není pokažený, ty palice paličatá. Tatík jen nechtěl, abys chodila na Facebook. Proto ti taky zabavil mobil. Nechce, abys byla v kontaktu se svým přítelem X-Manem. Dělá mu starosti, že se máš sejít s někým, koho neznáš. A tak se tvým jménem přihlásil na Facebook a posunul čas té schůzky o dvě hodiny dopředu. Takže teď už se s tím tvým kámošem X-Manem určitě znají.“

„Cožééééé?!!“

„Ano. Smiř se s tím, sestřičko. Koneckonců jen se chce přesvědčit, že ten borec není všivák.“

„Cožééééé?!!!?“

„Nechceš zkusit nějakou jinou reakci, moje drahá? To vytí začíná být poněkud únavně obehrané.“

Začala jsem lítat po pokoji, rvát na sebe kusy oblečení a nazouvat si boty.

„Dej mi telefon, Petere. Hned!“

„To tedy určitě nedám. Jsou v něm totiž uloženy mému srdci nejmilejší informace…“

„HNED TEĎ!!“

Podal mi ho a já jsem pomocí rychlýho vytáčení zavolala tátovi, kterej to okamžitě vzal.

„Ahoj, Oscare.“

„Ne, tati, to jsem já. Co to probůh vyvádíš? Kde seš? Jak jsi jen mohl?“

„Zpomal, Doro.“

„Ne, ty do prčic zpomal! Co se děje?“

„Chtěl jsem jen poznat tvého přítele, Doro.“

„Správně, MÝHO přítele. To je to, o co tady do prdele kráčí, MÝHO přítele!!“

„Jen klid. Uklidni se.“

„Ne, to ty se do prdele uklidni.“

„Poslyš, jsem tvůj táta. Musel jsem si ho proklepnout. A jsem rád, že jsem to udělal.“

„Cožééééé?!!“

„Není takový, jaký si myslíš, broučku. Je mnohem starší. To není správné. Věř mi. Promluvili jsme si a dal si odchod. Už tě nechá na pokoji. Promiň, zlato, ale musel jsem si ho omrknout. Něco mi říkalo…“

Nevěděla jsem, co na to říct.

„Doro? Jsi v pořádku?“

„Jak starší? Co tím myslíš? Tvrdil mi, že je mu osmnáct, stejně jako mně.“

„No právě. Víš, není. Spíš má na krku čtyřicítku, zlato. Není to milý člověk. Ani upřímný.“

Posadila jsem se jako v mrákotách na postel.

„Poslyš, Doro, na chvilku se stavím u bábinky Pamely, ale brzy se vrátím, ano? Máma by měla brzy dorazit domů. Pak to spolu všechno probereme. Je mi to líto, princezno. Co kdybychom si objednali pizzu?“

„Jo… dík, tati… díky.“

„Rádo se stalo, Doro, mám tě moc rád, broučku. Mám v popisu práce dávat na tebe pozor. Abych bych upřímný, ani ne tak v popisu práce, jako spíš je to můj, no, prostě je to můj… víš, celý smysl života.“

„Eh… OK.“

Tak jo. X-Man je podělanej úchylák nebo co! Nějakej stařík, co šmíruje a chce randit s osmnáctkama. Ty krávo! Jak jsem mohla udělat tak podělaně debilní chybu? Proč se na mě musí přilepit každej exot? Měl mi pomoct s tím konkurzem a tak. Svěřovala jsem se mu, říkala tajnosti. Není divu, že nedorazil na moji oslavu. Podělanej vypatlanej debilní úchyl. Pane na nebi a všichni jeho svatí. Viděl moje kozy. Ach proboha svatýho. Taková ostuda. Tohle se táta nesmí dozvědět. Jak se mu vůbec podařilo dostat do mýho profilu na Facebooku? Není náhodou něco jako tajnej agent řízenej vládou nebo tak něco? Nebo třeba hacker? Tohle se jako vážně nedělá – strkat nos do cizích záležitostí. Ale stejně jsem ráda, že to udělal. I když si přeju, aby to neudělal. Viděl taky tu fotku s mýma kozama??! Ach bože. Prosím ne! Ale díky bohu, že táta dneska udělal to, co udělal. Jenže, chápete, jak se vůbec opovažuje? Za to ho nenávidím, do prdele, jak se může hrabat v mejch osobních záležitostech. Ale na mámu nemá. Kde ta hergot vězí, když ji fakt potřebuju? Nikdy tu není. Nenávidím je oba stejně. Ale ji víc. Ne, jeho. Ach bože, když já nevím, jsem tak zmatená.

Pete mi uvařil hrnek pořádně slaďounký (osm lžiček cukru) horký čokolády, posadili jsme se na moji postel a objal mě. V tu ránu jsem se rozbrečela. Zasoplila jsem mu celý rameno. Ještě ke všemu na sobě měl svůj oblíbenej top a vážně se snažil předstírat, že mu to neva. Sem ráda, že mám aspoň jeho. Copak budu mít ve svým životě vždycky jen naprostej hokej?!

SEDMDESÁT ŠEST / Mo

Seděla jsem v tom sytě červeném pokoji s nepokrytě erotickým nábojem. Bez něj působil nápadně odlišným dojmem. Byl příliš tuctový a mizerně osvětlený. Vrtalo mi hlavou, jestli znovu zapálí všechny ty svíčky, dá do vázy černuchu a navodí tu smyslnou atmosféru. Co když jsem to měla udělat já? Asi ne. Vždyť jsem si představovala, že tam na mě bude trpělivě čekat, těšit se, až za ním přijedu.

A taky že jsem přijela. Seděla jsem v křesle v jednom pokoji jednoho hotelu a všechno potřebné k zásadní změně mého života bylo připraveno. Venku v kufru auta ležela cestovní taška, do níž jsem si sbalila všechno, co bych mohla potřebovat k útěku. Naprostou jistotu, že je v ní skutečně všechno, co bych mohla do začátku nového života s tímhle báječným, bezprostředním novým člověkem potřebovat, jsem však neměla, protože jsem ji balila v zatmění mysli a s horečnatou zbrklostí. Věděla jsem, že je v ní spousta nového spodního prádla a tři tuby depilačního krému spolu s parfémem, nurofenem, zubní pastou a silonkami. Napadlo mě, že víc toho stejně nebudu potřebovat. Protože láska přece utěsní všechny skuliny, ne? Veškerá nedopatření, malá i velká, důležitá i triviální, se rozpustí v bezvýznamnosti, protože budu zahalená silou své nové vzrušující lásky a ta všechny nedostatky či pochybnosti zažene. Můj románek mě spolehlivě ochrání před realitou.

Ano, ochrání…, ale zrovna v tu chvíli jsem seděla v… upřímně poněkud nevkusném mrňavém červeném pokojíčku. SAMA. Měl zpoždění. S tím jsem nepočítala. Přece jen tím, kdo je tady plně vytížen hektickým rodinným životem, který mám organizovat a opustit, jsem já. On je svobodný muž bez jakýchkoliv závazků. Správně by tady měl být každopádně první. Pocítila jsem v sobě zřetelné, znechucené zklamání. Přestával mi plně vyhovovat, a to se mi tedy nelíbilo. Nechtěla jsem, aby tento mimořádný večer cokoliv narušilo… a jeho nedochvilost byla nemilá.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Pokoj byl s každou další minutou bezútěšnější, obyčejnější a všednější. Bez svitu svíček bylo vidět, že nábytek je poměrně laciná reprodukce, oprýskaný a bídně restaurovaný. Všimla jsem si i nepříjemných skvrn na poduškách, které mou představivost zavedly do nechutných zákoutí, kam jsem vůbec nahlédnout netoužila. Viděla jsem, že koberce jsou prochozené, a malba na stěnách nese vybledlé stopy po otiscích prstů. Tohle všechno plus čas, který jsem nečekaně získala k přemýšlení, mi připomněly, co je ve skutečnosti takový hotelový pokoj zač. Prostor k pronajmutí, který bezpočet lidí dokáže poskvrnit nejrůznějšími základními potřebami. Měl daleko do onoho čarovného místa, které jsem v něm jen před pár dny viděla; najednou byl potřísněný a jako místo pro svádění velice neuspokojivý. Když jsem si představila, kolik lidí už tam bylo přede mnou, jeho kouzlo začalo vadnout. Rozpor mezi mými vzpomínkami plnými vášně a fantazie, a touto poněkud ubohou realitou, se začínal zvětšovat. Objevovaly se první trhliny, ale věděla jsem, že kdybych si jejich existenci připustila, byl by to konec. Nechtěla jsem, aby to skončilo. Vždyť jsme teprve na začátku, teprve jsem podlehla, v tak klíčovém okamžiku přece nemůžu být na vážkách.

Kromě toho jsem v kabelce položené na stolku měla prospekty k domkům, které jsem před několika týdny dostala od toho mladého hochštaplera, když jsem předstírala zájem o reality. Vzala jsem si je s sebou. Třeba bychom si je mohli spolu s mým milencem prohlížet a oddávat se snění? Nebo ještě lepší by bylo, kdybychom nad nimi spřádali plány. Buď jak buď, bylo mi jasné, že tím, že jsem si je s sebou vzala, vysílám jasný signál. Dávám sbohem svému starému životu. S tamtou manželkou a matkou je konec. Budu čímkoliv, co se ti bude zračit v očích, Noeli, můj úžasný, opojný, dechberoucí mladý milenče. Avšak abys mi mohl nastavit své lichotivé zrcadlo, miláčku…, budeš se muset… nejprve… OBJEVIT!

Čekala jsem víc než hodinu a za tu dobu jsem vystřídala celou plejádu emocí od vzrušení až k zoufalství, s prodlevou u pochybností a ponížení. Kde jen může být? Zmocnil se mě příšerný, neopodstatněný strach, že měl dopravní nehodu nebo že ho zavraždil nějaký vyšinutý pacient. Už jsem nemohla déle předstírat, že je mi to fuk. Zavolala jsem mu na mobil, ale ten jen bez přestání vyzváněl. Nezvedal ho. Zuby nehty jsem se držela jakýchkoliv přijatelných výmluv a drmolila jsem si je pod nos.

Co když havaroval a uvízl ve voze?

Náhle upadl do bezvědomí?

Co když ho někdo zhypnotizoval?

Byl zatčen?

Jako prvotřídní špion byl odvolán k plnění životně důležité mise? Ano, obšírně jsem zvažovala i ten nejabsurdnější scénář ze všech. Co když mu pan Tracy dovolil použít raketu Thunderbird 3 anebo mu „Q“ dal nové auto, které se proměnilo ve zbraň a zastřelilo ho?

Tyto vesměs stále směšnější důvody nedokázaly zabránit tomu, abych vzala v potaz i pravděpodobnější příčiny jeho absence. Bylo stále jasnější, že se zalekl nebo potkal někoho okouzlujícího ve svém věku, a najednou procitl a zjistil, jak směšný by byl jeho život po boku šedivějící ženy středního věku, kterou skoro nezná. No, ve skutečnosti spíš půl života, protože ona už má tu první půlku za sebou. Nebo nemá? Nemám snad?

Z flekatého kohoutku v koupelně, provoněné levandulovým přípravkem na toalety, jsem si do konvičky absurdně hobitích rozměrů nabrala vodu a uvařila si čaj. Šup tam s pytlíkem čaje. Šup tam se dvěma sáčky bílého cukru. Jeden nestačí a ovládnout se a nenasypat tam i druhý by mě stálo příliš mnoho přemáhání. Pěkně vyluhovat. Vytáhnout pytlík. Šup tam s obávaným UHT mlíčkem z mrňavé kapsličky se svéhlavým víčkem. Zamíchat. Loknout. Hnus.

Jak jsem tak seděla a svírala v prstech šálek s odpudivou mastnou čajovou břečkou, začínalo mi docházet, jak je celá situace beznadějná. Netušila jsem, proč tam není, ale právě to bylo na zcela jistě špatné situaci to jediné matně správné. Jinak bylo všechno nepatřičné. Ten čaj, ten pokoj, bídně zabalená taška, prospekty s domky, celá ta hloupá, kompromitující, zcela zhoubná záležitost. Cítila jsem se pitomě… a nesmírně zklamaná. Když jsem v koupelně vylévala do umyvadla zbytky té nepoživatelné břečky, zahlédla jsem v zrcadle svůj odraz. Vypadal ztrhaně a otřeseně jako odraz někoho, kdo se ocitl v oku hurikánu. Přesně tak jsem se v tu chvíli cítila – jako uprostřed průtrže mračen.

Tou dobou už měl téměř dvouhodinové zpoždění. Cítila jsem, jak mi v žaludku začínají vířit počáteční střípky nenáviděného rozhodnutí. Správného starosvětského rozhodnutí podle Mo. Ještě nebylo úplně zformované, ale i v tomto zárodečném stavu bylo dost výmluvné a dávalo o sobě vědět. V onom okamžiku prozření jsem se rozhodla, že celá ta záležitost je u konce. Jako fakt u konce, jak by řekla Dora.

Dora! Ach, Dora. A Oscar… Moje děti. Proč bych chtěla opouštět svoje děti? Vždyť mi pro ně tluče srdce. Jsou jádrem mého života. S nimi můj život stojí a padá. Ať jsou sebedysfunkčnější, ať mi jdou sebevíc na nervy nebo vyšilují, jsou moje rodina a právě jim na mně záleží. Ne Noelovi. Který tu ani není. Oni tu jsou každý den. Stejně jako Manžel. Každičký den. Celé roky. Jsou tady. Skutečně tady jsou.

Zničehonic a naléhavě jsem odtamtud zatoužila vypadnout. Seběhla jsem dolů na recepci, kde jsem ke svému obrovskému rozčarování zjistila, že vlastně musím zaplatit, když se chci se vším všudy odhlásit.

„Je s vaším pokojem všechno v pořádku?“ zajímalo slečinku Šťouravou.

„Ano. Moc hezký. Opravdu jsem si skvěle … zdřímla. Přesně to jsem… (předstírané zívnutí)… potřebovala. Víte, nevím, kde mi hlava stojí…“

Proč jsem se vůbec obtěžovala vymýšlet nějaké malicherné výmluvy? Zatímco jsem podepisovala účtenku a vytahovala kreditku z mašinky, kapala ze mě ta ostuda přímo na recepční pult. „Transakce ukončena,“ stálo na displeji. Správně. Hotovo.

V podstatě jsem doběhla k autu a jako o závod uháněla domů. Domů. Ke svému pravému životu. Kolem těch samých domů a obchodů. Doleva, doprava, znovu doprava, doleva. Všechno důvěrně známé, všechno normální. Pak jsem ho uviděla – svůj dům. Svůj normální starý nezměněný dům a v něm svou normální starou nezměněnou rodinu. Normální. Správné. Dobré. Přirozené. Normální. Dobré.

Když jsem stanula u domovních dveří, zevnitř vycházelo hlasité štkaní. Vešla jsem dovnitř, zjistila, že po Manželovi není vidu ani slechu a Dora nekontrolovaně vzlyká v Oscarově náručí.

Nejprve mi nechtěla říct, co ji tak rozrušilo. Jen na mě ječela: „Díky moc, že tady nejsi nikdy, když tě potřebuju!“

„Omlouvám se, Doro. Máš pravdu, že jsem tady v poslední době moc nebyla, já vím. Ale teď jsem tady, jasné? Pověz mi, co se stalo. Co se děje?“

„Do toho ti podělaně nic není, když je ti to putna. Díky bohu, že je tady táta, aspoň že tomu na mně záleží…, i když na něho jsem taky jako dost nakrknutá.“

Zavolala jsem Manželovi, který byl podle všeho u mojí mámy. Zase. Vysvětlil mi, co se stalo, a jak se z borce, s nímž si Dora domluvila schůzku, vyklubal někdo úplně jiný. Někdo, komu rozhodně není osmnáct.

„Ach můj bože, chudák Dora. Kdo to teda byl?“

„Já… no… vlastně jsem se ho neptal, abych řekl pravdu. Já jen… no… prostě jsem mu dal jasně najevo, že byl měl okamžitě vyklidit pole, víš. Jednou provždy. Co nejdřív.“

„Ach bože.“ Věděla jsem, co to znamená; vždycky jsem tušila, že má pod kůží něco na způsob prchlivého neandrtálce. Řekla mi to jeho matka krátce poté, co jsme se poznali. „Má povahu uvázaného dobrmana, akorát výbušnějšího.“ Za celé ty roky ho nikdy nepustil ze řetězu, ale nepochybovala jsem, že v něm číhá.

„Žije?“ vtipkovala jsem, ale jen zpola…

„Jo… bohužel.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, akorát mám ukázkové modřiny a ve rtu jeden steh od Pamely. Jinak jsem v poho.“

Typická Pamela. Co si pamatuju, máma nikdy nedopustila, aby nás šil někdo jiný. Měla šicí potřeby z doby, kdy pracovala jako sestra, a postarala se nám o každou drobnou ranku. Tvrdí, že umí šít lépe než kterýkoliv doktor, a má pravdu.

„Tak jo…, přijď brzy domů…“ Myslela jsem to vážně. Chtěla jsem, aby byl doma, aby se vrátil. Zpátky domů…, kde je naše místo.

„Jasan. Jen co dojím velký kus—“

„Koláče s whisky polevou?“ skočila jsem mu do řeči.

„Jo. Je boží. Dokonce i s rozraženým rtem.“

„Já vím. Pohni si. Dora je uzlíček nervů. Myslíš, že bychom to měli ohlásit na policii?“

„Nevím. Probereme to, až přijedu.“

Zavěsila jsem a šla jsem si promluvit s Dorou. S tou, co je proslulá svou nesmiřitelností.

Zhluboka jsem se nadechla. „Vím, že mě máš plné zuby, slečno Doro, ale na svou obranu jako tvoje matka bych ráda řekla jedno – jestli si ještě někdy, opakuji, NĚKDY, tajně domluvíš schůzku s někým, koho neznáš, zabiju tě. A bude po tobě, kapišto? A budeš jako TOTÁLNĚ mrtvá. Páč tě jako fakticky mám moc ráda a právě teď jsi mě jako DOST vytočila. Páč ti mohl jako ublížit nebo tak něco. Nebo tě i klidně mohl zabít. A kdyby se to jako stalo, klidně bych tě jako fakticky zamordovala. Ty megero jedna!“

Nemohla si pomoct a musela se rozesmát. Jako fakt nechtěla, ale jako musela. Pak se rozbrečela a nakonec mi padla do náruče a dalších asi devadesát minut, než přijel Manžel, fňukala, co všechno je v jejím životě špatně. Plačící Dora a na mém rameni? Zase jsem si připadala jako doma, jako že jsem tady správně. Znovu uprostřed toho milovaného chaosu.

Později v posteli… potom… jsem pošeptala Manželovi do ucha.

„Díky, že jsi tady. A žes byl i tam.“

SEDMDESÁT SEDM / Oscar

Ne každý se může pochlubit tím, že má otce hrdinu, ale já mám tu čest. Tatík samozřejmě se skromností sobě vlastní veškerá slova uznání odmítá. Domnívám se, že odolat takovým ovacím vyžaduje veskrze ryzí charakter, zvlášť když pocházejí od obyčejně kyselých nán, jako jsou hloupá dcerka a sobecká ženuška, která jen velmi zřídka ocení něčí husarský kousek. Podle všeho – tedy aspoň podle toho, co říká on a co z něj lezlo jak z chlupaté deky – byl při obraně Darmojeda Dory víc než tak trochu úžasný.

Nejde mi do hlavy, proč se ta nána pitomá tak často vrhá do cesty nebezpečí. Myslím, že by nebylo od věci, abychom se s Lukem v budoucnu aktivněji angažovali v jejím milostném životě. Vím jistě, že každý, kdo by musel projít naším přísným konkurzním řízením a pohovorem, by byl mnohem vhodnější než ti, na které by mohla natrefit v kyberprostoru… Nebo bychom jí mohli nabídnout své služby jako garde a z pozice protějšku a zvěda prosít a eliminovat všechny nevhodné kandidáty. Tím pádem by byli ti truchliví pobudové, kteří představují odpornou lidskou internetovou šlichtu, vyvrženi na nějaký vzdálený, cizí břeh a pro mého pošetilého sourozence by nepředstavovali žádnou hrozbu.

Pan Wilson a já jsme prokleti. Prokleti neposkvrněným vkusem. Jsem si jistý, že bychom okamžitě odhalili každého lumpa či primitiva, který by se kolem ní odvážil čenichat, a jedním či dvěma střízlivými a prudce elegantními bonmoty bychom s ním bleskurychle vyběhli. Nic nepřebije mužskou opovážlivost lépe než vtipná replika. Troufá-li si o sobě někdo tvrdit, že je bystrý a pohotový, je jistě jeho povinností co nejčastěji se účastnit laškovného slovního klání. Jak jinak si může tříbit svůj důvtip?

Toto je zásadní rozdíl mezi tatíkem a mnou. Tam, kde se vytasí se svou hrubou svalovou hmotou, já mnohem raději sáhnu po sžíravé ironii. Zajisté bych toho odporného predátora zesměšnil a vypudil z parku palebnou clonou pohotových, rychlopalných vtipů. Na tomto kolbišti může dojít k nečekaným zvratům. Kdežto papá, miláček, se musí vždy spolehnout na své přirozené zvířecí instinkty.

Musím však znovu důrazně připomenout, že když se člověk ocitne v úzkých, je vděčný za čirou tělesnou převahu prostého povrchního borce, jako je papá. Z tohoto ušlechtilého důvodu ho navrhuji povznést do řad předního sboru Kouzelných. Možná se nechám i zviklat a udělím mu medaili. Nebo… ne…, raději něco na způsob šperku, drahokamy posázené ozdůbky, řádu ve stylu královských insignií, třebas i s houfem příkras a parádiček, cetek a tretek. Hlavní ozdoba či odznak s impozantním erbem – to by bylo dandy. Snad rodinné motto či uznání jeho hrdinských činů. Něco, co by jasně vypovídalo o tom, že je králem mezi muži a neoddiskutovatelnou hlavou Battleovic rodiny. „Rex inter homines. Dux familius Battalius“… nebo něco v tom smyslu. Ano! Bez meškání se dám do toho, aby si jej již zítra mohl vzít do práce.

SEDMDESÁT OSM / Dora

Taťka je v obličeji řádně zrychtovanej: v nateklým fialovým rtu má stehy a modřiny jako všude možně. Máma říká, že zítra bude mít pořádnej moncl. Ale podle všeho, teda aspoň myslím, byl jasnej vítěz. Poprvé jsem se na svýho tátu podívala a pomyslela si, fajn, není to žádnej namakanej hezoun nebo tak něco, ale hej, s tamtím teda pěkně vyběhl. Normálně tomu parchantovi rozbil hubu jak v ňákým gangsta filmu.

Měla jsem sto chutí připojit se na Facebook a napsat X-Manovi, co si jako může… a tak, ale vzpomněla jsem si, že počítač je pokaženej. Ale pak mi táta řekl, že vlastně rozbitej není, že ho akorát vyřadil z provozu, a taky mi po dobrým zabavil mobil, kterýmu taky nic není, abych se s X-Manem nemohla spojit. To od táty bylo pěkně fikaný. Ale teď už chápu, proč to udělal, a jsem za to moc ráda. Teď už se s nikým nebudu moc vykecávat, páč jako fakticky netušíte, z koho nebo z čeho se vyklube jako totální magor.

Všichni jsme zůstali jako opravdu dlouho vzhůru a místo pizzy máma připravila toastíky, což stejně bylo milionkrát lepší. Já jsem si je dala s banánem a nutellou. To je moje nejoblíbenější jídlo, který bych si poručila, kdyby mě měli jako druhej den pověsit. Byla jsem ráda, že je máma doma a všecko jí můžu říct. Poprvé za celou věčnost jsme jako pořádně pokecaly s tím, že mi naslouchala a koukala na mě a tak vůbec. Zatímco jsem jí vykládala, co všechno bylo na levačku, nepřestávala mě hladit po vlasech a opakovat: „To mě mrzí, Dotty, to muselo být těžké“ a „To je hrůza“ a tak podobně.

„Jde o to,“ řekla, „žes prostě udělala chybu, to je celé. Každý dělá chyby. Všichni chybujeme. Dokonce i Bobina udělala chybu – a podívej, co se z toho vyklubalo – Elvis! I já dělám v jednom kuse spousty chyb. SPOUSTY.“

To mi teda přišlo pěkně ulítlý, páč normálně je super dokonalá žena, co se jako nikdy nemýlí. Ale měla taky pár dobrých postřehů třeba v tom, že jsem se určitě cítila osamělá a tak, a tím pádem jsem se snáz vystavila nebezpečí, jako když jsem souhlasila, že se sejdu s X-Manem, i když jsem ho vůbec neznala. Což je podle mě pravda. Neměla jsem si s kým pokecat. A ona se mi za to znovu omluvila, a tak jsem se rozhodla, že jí řeknu o tom konkurzu do X-Factoru, a bylo jako fakt veliký překvapení, když řekla, ať to zkusím!! To bych v životě nečekala! Dokonce řekla, že pojede se mnou a tak, nebo jako dokonce že mě tam jen zaveze, když budu chtít! To by bylo móóóc prima, protože i když jsme furt v sobě, v některých důležitých chvílích ji jako zatraceně moc potřebuju. Ne jako aby se mnou byla uvnitř, ale aby mi venku podržela make-up, brejle, sváču a tak. Víte, každej někoho takovýho potřebuje, něco na způsob matky alias posluhovačky.

Uklidnila mě, ať se nebojím, že ať se děje co se děje, budeme vždycky „spojené na hluboké úrovni“, ať se mi to líbí, nebo ne. No, vlastně se mi to docela líbí.

Zrovna jsem dostala zprávu od Lottie, ve které stojí: „Dala jsem kopacky Samovi. Debil. Obrovska chyba. Sorry. Potrebuju te. Prosiiim?“

No jo, všichni děláme chyby…

SEDMDESÁT DEVĚT / Mo

Vím, že je po všem. Vím to, ale je namouduši tak sprosté ani to nepřiznat. Žádný vzkaz, žádný telefonát, ani ťuk. Připadám si naprosto odkopnutá a neuvěřitelně hloupě. Ponížená. Vážně to celé ve skutečnosti VŮBEC NIC neznamenalo? Vážně jsem jako věc na jedno použití?

Stále stejná trasa autem: doleva, doprava, doleva, druhá doprava. Ty samé obchody, škola, kriketové hřiště, památník válečným obětem. Už to sice není tak úžasně nablýskané, jako když jsem byla… co? „Zaláskovaná“? „Posedlá chtíčem“? Ne, spíš „zbloudilá“? Ano, dost možná. Už to nehraje všemi barvami, jako když jsem zbloudila. Je mi fuk, že to není tak naleštěné, protože stejně šlo o optický klam. Moje srdce šálilo můj zrak. Dnes však moje oči všechny ty známé věci vidí, těkají po nich a s potěšením shledávají, že jsou pořád stejné. Všechno zůstalo stejné, až na mě. Chvíli jsem byla někde jinde a zkoušela být někým jiným. Změnila jsem se? To bych neřekla.

Když jsem přijížděla k práci, zničehonic mi vyschlo v ústech a přepadla mě nesmírná úzkost. Měli jsme se potkat. Mám ho sklít? Předstírat, že jsem v žádném hotelu nebyla? Být nad věcí? Ne, snažila jsem se mu dovolat, takže by to stejně poznal. Neměli bychom to nějak rozebrat? Naplánovat si sezení, na kterém bychom to „uzavřeli“? Není to příliš věcné a střízlivé? Mám se usmívat? Mračit? Jak tohle dopadne?!

Lisa stála na svém místě na recepci a na pultě před ní ležela komicky vyhlížející věcička. Plechová miska přikrytá obrovitánským listem z nějaké mohutné pokojové rostliny a to celé posazené na malém kempingovém plynovém vařiči. Skrz list byl prostrčený jeden konec průhledné hadičky, která na opačné straně ústila do Lisina hrnku na kávu (s heslem „Přežít, nebo zemřít“).

Z misky se ozývalo bublání a nějaká tekutina hadičkou odkapávala přímo do hrnku. Zůstala jsem na fleku stát, abych ten výjev vstřebala.

„To je nouzový destilátor. Přeměňuje páru na čistou vodu. Nikdy, Mo, za nic na světě nepij mořskou vodu nebo moč, pokud ji takto nepředestiluješ.“

„A toto má být…?“ Proč jsem se ptala, když jsem to věděla?

„Moč. Moje vlastní. Během hodiny z ní bude kvalitní pitná voda. Nechceš to vyzkoušet?“

„Uhm. Moc ráda, ale myslím, že raději sáhnu po lahvičce s arzenikem, kterou mám v kabelce. Nic ve zlém.“

„To je v pohodě.“

„Je tady George?“

„Jo.“

„Veronica?“

„Jo.“

„… Noel?“

„Ten ne.“

„Á…, jistě.“

„Ty to ještě nevíš?“

„Prosím?“

„Dnes ráno volal a říkal, že už nepřijde, což je teda pěknej opruz, protože má mraky klientů a rozdělaných sezení… vlastně nemohla bych některé z nich přeobjednat k tobě, Mo…?“

„Už nepřijde? Jak to myslíš?“

„No, volali mu z domova a někdo je dost nemocný – že by jeho matka? – nevzpomínám si, ale musí okamžitě odjet. Dokonce si ani nepřijde vyzvednout věci z kanceláře. Mám takový pocit, že kolem oběda už bude sedět v letadle na Nový Zéland.“

„Jistě. Chápu. Jistě.“

Jako omámená jsem vykročila směrem ke své kanceláři. Jen tak se sebere a odletí? Bez vysvětlení? Prostě se sebere…

Už jsem byla skoro u dveří, když jsem se obrátila k Lise a slyšela, jak volám: „Liso, poznač mi prosím tě jeho adresu, ano? Já mu tam ty věci, chudákovi, hodím. Prvního klienta mám až za hodinu.“ Po těch slovech jsem vešla do Noelova malého kumbálu a začala ze stolu balit všechno, co vypadalo jako osobní věci. Pár knih, fotografie, na které byl on o pár let mladší s nějakou mnohem starší, zatrpkle vyhlížející ženou s šedivými vlasy a v zástěře. Že by jeho babička? Leželo tam pár per a zápisník, jehož desky byly ozdobeny motivem maorských kapradin a v němž bylo jen pár poznámek, a to bylo všechno. Velice skrovný majetek.

Vyběhla jsem ven, u Lisy jsem popadla lepicí papírek s adresou a vyrazila ke svému autu.

Bydlel v Nádražní ulici. Nevěděla jsem přesně, kde to je, ale určitě někde poblíž nádraží, ne? S klíčkem v zapalování a nepřipoutaná jsem se vyřítila z parkoviště. Co to jen vyvádím? Tohle bylo šílené…, jenže… musela jsem to vědět. Proč nepřijel? Je to s tím nemocným příbuzným pravda, nebo ne? Jeho matka to být nemůže – říkal mi přece, že je mrtvá. Chce snad uprchnout? Přede mnou? Ach bože, pokud je to pravda, bude to pěkný trapas. Bylo mi to jedno, musela jsem se tomu postavit.

Dojela jsem až k nádraží a polosystematicky jsem projela několik ulic ve snaze najít tu správnou. Po Nádražní nebylo ani stopy. Zastavila jsem u jednoho krámu na rohu, kde mi řekli, že Nádražní ulice je na opačné straně města, hned před novým průmyslovým parkem, a vede ke starému nádraží. Krucinál! Měla jsem použít satelitní navigaci, ale mám na její samolibou neomylnost patologickou alergii. Namířila jsem si to k průmyslové zóně a nalevo – tamhle – jsem ji zahlédla. Takže, Nádražní kolik? Číslo 8, poznačila mi Lisa. To bude na druhém konci po levé straně. Kus cesty, někde tam, co stojí to auto… vlastně taxík. Taxikář právě ukládal do kufru evidentně poslední zavazadlo a nějaký muž zamykal domovní dveře. Tím mužem nebyl nikdo jiný než, ano, než Noel, ale vypadal jinak – taková zmrzačená, plešatá, podivně nahrbená verze Noela. Chystal se odjet. Zatroubila jsem a pokusila se nešikovně zaparkovat na jediném volném místě, které bylo příliš těsné. Vyskočila jsem z auta, i když jeho zadek stále vyčníval do vozovky, a pospíšila za Noelem.

„Noeli! Noeli?“

Šoural se k taxíku. Co se mu to stalo? Kde má vlasy? Když jsem přišla blíž, viděla jsem, že se snaží to šourání zrychlit, ale marně. Šel o berli a druhou paži neměl prostrčenou rukávem, ale pověšenou na šátku. Měl vyholenou hlavu a v nafialovělé sečné ráně mu zela dlouhá řada stehů. Byl celý potlučený a polámaný. Jedno oko měl přivřené a všimla jsem si, že ústa má hrozivě zdrátovaná.

„Ach můj bože, Noeli. Co se stalo?“

„Je mi to líto…“ Skrz tu kovovou konstrukci mu bylo špatně rozumět.

„Tys měl nehodu?“

„Musím jet. Je mi to líto…“

Poprvé se mi podíval přímo do očí.

„Je mi to líto… jsem… prostě… v háji… nechtěl jsem… nikomu ublížit… to bych neudělal.“

Dál se mi upřeně díval do očí. Zračila se v nich ta stejná, důvěrně známá pronikavost, ale tentokrát infikovaná jakýmsi zlověstným studem. Každé jeho slovo na mě působilo jako facka. V tu vypjatou chvíli jsem to pochopila. On byl X-Man. Nejprve mě hezky odklidil do ústraní v laciném rudém hotelovém pokoji, kde jsem po něm žalostně toužila, a vydal se na sraz s Dorou… Jenže místo toho narazil na Manžela.

Vmžiku jsem se nakazila jeho studem, protože byl i můj. Tak neodpustitelně a snadno jsem mu na celý ten jeho trapně ubohý scénář skočila a přihrávala mu rovnou do těch jeho špinavých pracek.

Pokusil se něco říct…

„Opravdu tě mám—“

Vlepila jsem mu do toho zmláceného obličeje pořádnou facku.

Taxikáři to úplně vyrazilo dech…

„Hej, paní! Uklidněte se. Vždyť je celej zřízenej!“

„Ano. Je. A všichni kolem taky… Táhni. Táhni do hajzlu, hned!“

Nastoupil do vozu a odjeli. Třásla jsem se. Výčitkami svědomí, vzteky a taky hanbou.

OSMDESÁT / Mo

O DVA MĚSÍCE POZDĚJI…

Tak. A je tu říjen. Zima je stále ještě v nedohlednu, ale stromy už se předvádějí ve svých podzimních hávech. A já se honosím svým novým zimním kabátem. Udělaly jsme si s Pamelou radost a zajely jsme na nákupy do Bathu. Chtěla vědět, co si přeju k padesátinám. Hned jsem v tom měla jasno…

„Myslím, že nový kabát, mami. Žádnou hnědou ani šedou, ale něco výrazného a optimistického.“

Narazily jsme na něj v jednom butiku s nadměrnými velikostmi. Obchůdek byl paradoxně tak maličký, že se do něj spolu s vytáhlou prodavačkou vešel jen jediný nadměrně vysoký člověk. Pamela musela počkat venku v zimě; nakukovala skrz výkladní skříň a svá hodnocení dávala najevo vztyčeným či obráceným palcem. I přes jisté nepohodlí se věci rozhodně daly do pohybu. Zahlédla jsem ho na věšáku a jediný pohled na jeho rukáv mi napověděl, že jsem našla společníka pro nadcházející zimu. Vzor na látce tvoří obrovské rudé růže s jasně zelenými listy na černém podkladu, kde hezky vyniknou. Patří k těm vzorům, v nichž člověk vypadá jako chodící pohovka, když mu nesednou, ale když padnou jak ulité, čiší z něj sebevědomí. Což byl můj případ. Dočista ho zbožňuju. Vyrobil ho někdo jménem „Ann-Louise Roswaldová“, jejíž roztomilá visačka je ručně vyšitá vzadu pod malým elegantním řetízkem, určeným k pověšení. To je ale nezvyklé jméno. Stejně rozverné jako samotný kabát. Měla jsem sto chutí dotyčnou, ať je to kdokoliv, obejmout za to, že ušila něco tak zářivě veselého, co mi tak dobře sedí. Ve skutečnosti bych ho měla nosit jen „svátečně“, ale nic takového neudělám. Budu ho nosit každý den, abych už místo sebe nikdy nemusela v žádné výloze zahlédnout nějaký chmurný přízrak. Od nynějška se budu vidět jako obrovský pugét květin. Nekonečně lepší. Když jsme se nakonec posadily na čaj a kus koláče, co „není-tak-dobrý-jako-ten-můj-to-nepopřeš“, byla Pamela stejně úsečná a moudrá jako vždycky:

„Už to máš srovnané?“

„Jo, díky, mami.“

„Takže žádné pády do hlubin nehrozí?“

„Ne. Jsem zpátky na útesu. Cítím ho po nohama. Pevně jako dřív.“

„Tak to je dobře, protože v hlubinách se to hemží žraloky.“

„Ano. To tedy hemží.“

„Můžou ti vykousnout pořádný kus masa. Mají obrovské čelisti. Pět řad zubů směřujících dozadu. Tři tisíce zubů.“

„Já vím. Neboj. Jen mě trochu oždíbali. Nic víc.“

„Fajn. Hlavně že jsi v pořádku.“

„Jsem.“

„Víš, jak nejlíp odrazíš útok žraloka? – Tím, že ho praštíš přímo do nosu.“

„Správně. Jo. To je ono.“

„Přesně tak, anebo mu vypíchneš oči ostrým klackem.“

Cestou domů mě poprosila, jestli bychom se nemohly zastavit u tátova hrobu, a tak jsme tam zavěšené jedna do druhé chvíli stály a vzpomínaly na něho.

„Určitě nemůže uvěřit, že už je ti padesát, Mo.“

„Sama tomu nemůžu věřit.“

„Tolik toužil po holčičce. Byl šťastný jak blecha, když ses narodila. Naparoval se jako páv.“

„Milé. Zjišťuju, že dobrý muž se pozná podle toho, jak miluje svou dceru.“

„Ano. Oba tě máme moc rádi. I s tím tvým metrem osmdesát a pěti křížky na zádech.“

„Já vím, mami. Díky. Za všechno. Za… však víš… ten koláč… a vůbec všechno.“

„Ale sklapni, ty jeden sentimentální ťulo.“

Zavezla jsem ji domů a odmítala mě pustit, dokud ze svojí „tajné“ krabice pod postelí nevyštrachala tátovy staré hodinky. Vtiskla mi je do dlaně se slovy: „Postarej se, ať jsou v dobrých rukou, ano? A hlavně v bezpečí.“

Chvilku jsme si povídaly o tom, jak Dora před týdnem dopadla v konkurzu do X-Factoru. Vylíčila jsem mámě, že jsem ji tam zavezla a že byla strašně nervózní. Sundala si brýle, vešla do zkušební místnosti a po dvou minutách se zas objevila a oznámila mi, že postupuje do dalšího kola, což znamená, že bude zpívat před Simonem Cowellem a spol. Byla štěstím bez sebe, slzela radostí.

Cestou domů v autě zničehonic vykřikla: „Dál nejdu!“

Zajela jsem ke krajnici, tak trochu v šoku.

„Ne, nezastavuj! Nemyslím jako teď v autě. Myslím v té soutěži. Dál nejdu, protože jestli teď odstoupím, budu si moct vždycky říct, že bych to možná dala, ale když půjdu dál, nejspíš stejně vypadnu a zapadnu jako všichni ostatní do průměru. Radši s tím teď seknu a budu snít, co by bylo, kdyby, ale zůstanu sama sebou… rozumíš mi?“

Naprosto to odpovídalo jejímu komplikovanému, pesimistickému uvažování, ale současně to bylo skvělé. Chtěla si uchovat své touhy, zdokonalovala svou techniku přežití a konečně uvažovala střízlivě. Bravo, Doro! Celou cestu domů pak brebentila, jak to bude na potravinářské technologii v Manchesteru bezva a že slyšela, že kluci tam mají supr kondičku. Zdá se, že moje holčička trochu dospěla.

Oslava mých narozenin proběhla pěkně v tichosti, přesně jak jsem si přála. Je mi padesát. A můžu tomu uvěřit, protože je to tak.

Děcka a Pamela mi přinesly do postele šampaňské a koláč s červenou řepou se spoustou šlehačky. Nadlábli jsme se, až nám bylo špatně. Vynikající. Pak přišly na řadu dárky. Nevšední, překrásné dárky. Pamela mi konečně věnovala ten přepychový kabát, který jsem si okamžitě oblékla a celý den jsem ho měla na sobě, doma i venku. Od Oscara jsem dostala vlastnoručně psanou báseň, silně inspirovanou Shakespearem, v níž opěvoval mé všechno. Má ústa „taktéž: dva tenké rudé rty v moka odstínu, taktéž: dvě zelené oči s víčky, jeden krk, osm brad a tak dále…“ Lump jeden prostořeký.

Dora mě naprosto uzemnila, když mi věnovala svou maturitní práci z výtvarné výchovy, triptych, který pojmenovala „Krása napříč generacemi“. Byl to portrét Pamely, nakreslený uhlem, můj a nakonec i její, což mi udělalo největší radost, protože sama sebe zahrnula do něčeho, co mělo v názvu slovo „krása“. Konečně to vzdala. Kapitulovala před pravdou. No prosím. Naše rodina ve třech generacích, výhradně ženy, všechny tak hluboce propojené. Všechny tři zachycené s takovou láskou a s takovým citem pro detail. Neopomněla všechny nedokonalosti, které jsem dřív viděla v mámině tváři i v zrcadle, ale v Dořině podání byly hezké. Toto jsou tváře, které ji stvořily a které ji milují, a ona se tímhle způsobem snaží projevit vděčnost. Ten překrásný dárek mě hluboce, upřímně dojal, a tak jsem plakala jak želva. Stejně jako máma, pak Dora a nakonec se přidal i Oscar. Jediný, kdo neuronil jedinou slzu, byl Manžel a pak… Byla řada na něm.

Podal mi malou krabičku. Byl v ní jednoduchý zlatý prstýnek.

„To je prsten.“

„Trefa do černého.“

„Není to prsten na věčné časy?“ zeptala jsem se.

„Ano, asi jo…, ale přečti si, co je na něm vyryté.“

Poslechla jsem. Stálo tam jen „PAMATUJ“. Pohlédla jsem do jeho nádherně nervózního, domláceného obličeje.

„To je ,pamatovací‘ prsten, abys nikdy nezapomněla… co všechno pro nás znamenáš…“

A bylo to tady, teď už bulil i on! Bylo to k popukání, všichni jsme se přestali žalostně ovládat. Smáli jsme se a plakali zároveň. Vyskočila jsem z postele. Tedy spíš jsem se z ní vyštrachala s „ladností“, která je vlastní jen čerstvé padesátnici:

„Dobrá. Jdeme na to. Tyto narozeniny znamenají celou řadu báječných věcí – jako – například že mám polovinu života nebo tak nějak za sebou, takže jestli mám něco změnit, asi bych se měla vzchopit a hned se do toho pustit, že? Takže dnes, moje milá rodinko, se do toho chci pořádně obout a dát dárky i já VÁM, takže až zavolám vaše jméno, prosím popořadě předstupte a vyzvedněte si svůj dar. Zaprvé. Bábinka Pamela. Pro tebe mám tento plech, který obsahuje plody mého včerejšího snažení: kávovo-ořechový koláč podle receptu prababičky Marjorie. Vím, že nebude tak dobrý jako ten její, ale upekla jsem ho s láskou, kterou tvoje maminka předala skrz tebe na mě. Doufám, že ti bude chutnat. Mám tě moc ráda.

Další, Oscar Battle, vystup z řady. Tato krabice je pro tebe. Je v ní ten nejvybranější krátký domácí kabátek nebo chceš-li robe de chambre, který je k mání, vyrobený z hedvábí barvy „šlechtické zeleně“. Věřím, že ho budeš střežit jako oko v hlavě, a oběma vám přeji, ať jste spolu dlouho šťastní. Mám tě moc ráda.

Další je pro tebe, Manželi. Prosím, předstup. Tobě věnuji tento překrásný a opatrovaný kousek. Jsou to hodinky mého vlastního táty, které mu seděly na zápěstí celý jeho dospělý život. Máma mě poprosila, aby byly v dobrých rukou, a zlato, nikde nebudou ve větším bezpečí než u tebe. Což dodává celé této rodině neoddiskutovatelný pocit jistoty. Moc, moc, moc tě miluju.

A nakonec, co se týče dárku pro tebe, slečno Doro Pamelo Battleová… obávám se, že aby sis ho mohla převzít, budeš se muset obléknout a do pěti minut sedět v autě… šupky dupky!“

Dora byla poprvé v životě někde včas, a tak jsme odfrčely směr Reading. Už se nemohla dočkat, až zjistí, co to bude. Byla jsem šíleně nervózní. Nakonec jsem zastavila. „Doro. Nikomu z ‚Pangbourne Ink‘ bych tě nesvěřila, ale slyšela jsem, že tady pracují praví mistři…“

Byl to tetovací salon, který mi doporučila Lisa. Dora vykřikla.

„Kristova noho, mami! Ty mi to tetování dovolíš?“

„Jo. A navíc si nechám taky jedno udělat. Tak pojď.“

Po hodinovém zvažování hadů a růží a hvězd a draků a špičatých keltských symbolů bylo rozhodnuto. Pro mě maličké srdíčko na záda, přesně doprostřed mezi lopatky, a přesně to samé i pro ni. Bolelo to jak čert, jen co je pravda, ale teď jsme spojené jedna s druhou. Navždycky. Máma a dcera. Na věky věků.

A tak jsem na svoje padesáté narozeniny získala mateřský cejch, a ještě jsem za to byla moc ráda.

Na večeři jsme si všichni společně zašli do místní italské restaurace. Manžel si vzal své nové hodinky plus své nové podomácku vyrobené insignie. Oscar si vyrazil ve svém kabátku… a k našemu jistému znepokojení k němu přidal i turban. Pamela na sebe hodila svůj nejlepší králičí kožich. Dora si oblékla vyzývavý topík s odhalenými zády, aby ukázala tetování, jež bylo pochopitelně stále přelepené náplastí, a já jsem za celý večer ani na chvilku neodložila svůj nový kabát. Všichni jsme to přehnali s limoncellem a byli jsme namol a cestou domů jsme se hlasitě dohadovali prostě kvůli všemu. Šla jsem ještě naposledy vyvenčit Bobinu s Elvisem, a když jsem se těsně před půlnocí vracela, zůstala jsem stát na protější straně ulice a zadívala se na náš dům. Cítila jsem ohromnou vděčnost, že tam stojí. Ten dům a v něm všichni ti milovaní nedokonalí lidé. Když jsem pomyslela, jak málo stačilo a málem jsem je všechny ztratila, přeběhl mi mráz po zádech. Půlnoc. Narozeniny skončily a věděla jsem, že teď už je na mně, jak naložím se zbytkem svého života. Bez výčitek.

EPILOG

V neděli jsem vstala ještě za kuropění, kolem páté, dřív než všichni ostatní. Oblékla jsem se, dala jsem si šálek čaje a zamířila k autu. Otočila jsem klíčkem v zapalování, zařadila rychlost a vyjela na silnici. Nikde ani noha. V noci sprchlo, vzduch byl vlahý a slunce pomalu začínalo projasňovat svět. Na konci ulice jsem zajela ke kraji vozovky. Z kapsy jsem si vytáhla masku. Takovou tu na oči, co se rozdávají v letadle, aby se člověk vyspal. Jestli jsem toužila po napětí a výzvě, pak si je teď ve svých padesáti konečně dopřeju. Vždycky mě zajímalo, jestli bych to svedla, kdybych neměla strach. Tak ten už nemám. Jen do toho, Mo, zkus dojet až do práce se zavázanýma očima. Dokaž to.

Naposledy jsem jukla na silnici před sebou, stáhla masku přes oči a pomalu vyrazila. Zůstaň klidná, přeřaď. Zastav. Zapnout levý blinkr, pomalu zabočit, bedlivě poslouchat, jestli nejsou slyšet další auta, srdce mi buší tak rychle, že ho cítím až v krku. Zrychlit, řídit, řídit, řídit. Kolem neviděných obchodů, kolem neviděné školy. Zapnout pravý blinkr a odbočit k válečnému památníku. Odhadnout, kdy je třeba zabočit. Teď? Ne… ještě kousek jeď. TEĎ. Zabočit. Vypadá to dobře, narovnej se. Ozve se hlasitý temný zvuk, auto nadskočí a vjede na chodník. Dupnout na brzdy. Zastavit. Sundat pásku přes oči. Jistě, špatně jsem odhadla zatáčku, a skoro to nabořila do toho pitomého vysokého stromu naproti kriketovému hřišti, ale hurá, zvládla jsem téměř polovinu cesty. Do prdele! Úžasný pocit! Rozhlédnu se, nikde ani živáčka. Díky bohu.

Teprve až… mrknu do zpětného zrcátka, vidím, že se zpoza rohu blíží na svém závodním kole a s ergonomickou helmou na hlavě… Manžel. Je mi v patách. Jede celou cestu za mnou, aby měl jistotu, že se mi nic nestane. Vždycky je mi na blízku. V bezpečné vzdálenosti. Dává na mě pozor. Jasně. To je můj princ.

Ještě štěstí, že jsem zamilovaná do někoho, za koho jsem taky náhodou provdaná. Hora, kterou se mi ještě nepodařilo úplně zdolat. Můj manžel.

Den.

Z KUCHAŘKY BÁBINKY PAMELY

OSCARŮV BANÁNOVO-KARAMELOVÝ DORT

Na korpus:

200 g celozrnných sušenek

100 g pekanových ořechů

100 g rozpuštěného másla

Na karamelovou náplň:

100 g másla

150 g třtinového cukru muscovado

250 ml plnotučné smetany ke šlehání

Na ozdobení:

3 velké banány

300 ml plnotučné smetany ke šlehání

1 lžíce moučkového cukru

1 lžička vanilkového extraktu

nastrouhaná hořká čokoláda

1. Sušenky a ořechy vložíme do igelitového sáčku a rozdrtíme je válečkem. Přimícháme rozpuštěné máslo.

2. Nasypeme směs na dno formy a upěchujeme. Vložíme na 30 minut do lednice. Mezitím se pustíme do přípravy karamelové náplně. Rozpustíme máslo s cukrem. Pak přilijeme smetanu a zvolna přivedeme k varu. Vaříme asi 5 minut do mírného zhoustnutí. Necháme vychladit.

3. Potřeme korpus karamelovou náplní. Oloupeme banány, nakrájíme je na tenké plátky a poklademe jimi náplň.

4. Smetanu šleháme s moučkovým cukrem a vanilkovým extraktem tak dlouho, až se tvoří tuhé špičky. Potřeme jí banány.

5. Ozdobíme čokoládovými hoblinami a před podáváním dáme vychladit. Zlehka přejedeme dortovým nožem kolem okrajů formy a jemně ji sundáme.

6. Dáme si loka domácího trnkového likéru. Pro kuchařku.

KOLÁČ S ČERVENOU ŘEPOU PRO MO

180 g práškového cukru

3 středně velká vejce

180 g hladké mouky

180 g mletých mandlí

50 g kakaového prášku

1 lžíce kypřicího prášku

špetka soli

200 ml zakysané smetany

1 lžička vanilkového extraktu

200 g syrové, oloupané a najemno nastrouhané řepy

Poleva:

170 g moučkového cukru (prosít)

2 lžíce vody

1 lžičky vinného kamene

1 bílek z jednoho středně velkého vejce

1 lžičky vanilkového extraktu

kapka růžového potravinářského barviva (možno vynechat)

hrst sekaných lískových oříšků na ozdobu

1. Předehřejeme troubu na 180 °C. Formu o průměru 20 cm vymažeme rostlinným olejem a dno vyložíme pečicím papírem.

2. Šlehačem utřeme vejce s cukrem do pěny. Potom zašleháme mouku, mandle, kakaový prášek, kypřicí prášek a sůl.

3. Vmícháme zakysanou smetanu a vanilkový extrakt. Vymačkáme ze strouhané řepy přebytečnou šťávu a přimícháme ji do směsi.

4. Nalijeme směs do formy a pečeme 50 minut. Vyndáme z trouby a necháme vychladnout na mřížce.

5. Mezitím si připravíme polevu. Všechny přísady vložíme do misky, postavíme ji do vodní lázně a za občasného míchání necháme na mírném ohni rozpustit cukr.

6. Sundáme kastrůlek z plotny a položíme ho na ohnivzdorný povrch. Misku necháme ve vodní lázni a šleháme vysokou rychlostí, než směs pořádně zhoustne.

7. Polijeme koláč polevou a posypeme nasekanými oříšky.

8. Dáme si loka domácího trnkového likéru. Pro kuchařku.

DOŘIN OBRÁCENÝ ANANASOVÝ KOLÁČ

Na polevu:

1 ananasu

55 g světle hnědého třtinového cukru

6 kandovaných višní

Na koláč:

170 g hladké mouky s příměsí kypřicího prášku

100 g práškového cukru

1 lžička mleté skořice

2 prošlehaná vejce

200 ml mléka

1 lžičky jedlé sody

1. Předehřejeme troubu na 220 °C. Koláčovou formu o průměru 23 cm vymažeme tukem a vyložíme pečicím papírem.

2. Oloupeme ananas a nakrájíme na 6 koleček, každé o průměru 1 cm. Vykrojíme z nich tuhý střed a vložíme spolu s cukrem do pánve s nepřilnavým povrchem. Opékáme na nízkém plameni, než se cukr rozpustí, pak snížíme plamen a necháme 10 minut podusit. Sem tam obrátíme.

3. Kolečka ananasu pravidelně rozložíme na dno formy s tím, že jedno bude uprostřed. Do středu každého z nich vložíme kandovanou višni.

4. Ve veliké míse smícháme mouku, cukr a skořici a uprostřed vytvoříme důlek. Do něj vlijeme vejce a mléko a postupně zlehka promícháme s moučnou směsí.

5. Zašleháme jedlou sodu a vzniklou směsí přelijeme ananas. Pečeme 15 minut do zlatova.

6. Necháme chladnout 5 minut ve formě, pak překlopíme na mřížku a necháme zcela vychladnout.

7. Dáme si loka domácího trnkového likéru. Pro kuchařku.

DENYHO KOLÁČ S WHISKY POLEVOU

150 g rozinek

150 g sultánek

200 g kandované pomerančové a citronové kůry

2 lžíce whisky

1 lžíce pomerančového džusu plus kůra z půlky pomeranče

100 ml vody

180 g práškového cukru

180 g másla

3 středně velká vejce

180 g hladké mouky s příměsí kypřicího prášku

1 lžička sody

1 lžička tradiční směsi koření

špetka soli

100 g sekaných vlašských ořechů

Poleva

60 g změklého másla

210 g moučkového cukru

1 lžíce pomerančového džusu

1 lžíce whisky

1. Sušené ovoce namočíme aspoň na 30 minut do směsi whisky, pomerančového džusu, kůry a vody.

2. Předehřejeme troubu na 180 °C. Dvě koláčové formy o průměru 20 cm vymažeme máslem a vyložíme pečicím papírem.

3. Utřeme máslo s cukrem, dokud hmota nezdvojnásobí svůj objem. Postupně zašleháme vejce.

4. Vmícháme mouku, sůl, směs koření a jedlou sodu.

5. Nakonec přisypeme ořechy, sušené ovoce i s tekutinou, v níž bylo namočené. Rozdělíme hmotu do dvou forem a vložíme do trouby na 30 minut nebo až vytažená špejle bude čistá.

6. Necháme 5 minut chladnout a pak vyklopíme na mřížku.

7. Mezitím si připravíme polevu. Do veliké mísy vložíme máslo a prosijeme k němu třetinu moučkového cukru, zašleháme a stejně přidáme i zbytek cukru. Nakonec zašleháme pomerančový džus a whisky. Potřeme jeden z korpusů tenkou vrstvou, přiklopíme ho druhým a potřeme zbytkem polevy.

8. Dáme si loka domácího trnkového likéru. Pro kuchařku.