Zvěrolékař a psí historky

James Herriot

Předmluva

Jako dítě jsem byl fascinován psy a strašlivě jsem toužil stát se psím lékařem. Potom jsem celý život ošetřoval neduhy krav, koní, ovcí a vepřů a přesto teď, na sklonku let spisuji knihu psích historek.

Domnívám se, že je na místě spíš vysvětlení než toto úvodní slovo předmluva.

Je to velmi prosté. Vyrůstal jsem v Glasgowě uprostřed psů vlastních i cizích. Bydlel jsem na západním konci města, které se pozvolna vstřebávalo do volné krajiny. Z okna jsem viděl Kilpatrick

Hills a Campsie Fells na severu a Neilston Pád za Clydem a hory za

Barrhead na jihu. Ty zelené kopce mě lákaly a já jsem se za nimi vydával, ačkoli byly daleko, vyrážel jsem kolem roztroušených domků vzhůru k vrcholům, z nichž jsem viděl jezera a pohoří Argyllu.

Když na to teď vzpomínám, připadají mi ty vzdálenosti obrovské za den jsem urazil i padesát kilometrů, a Dan byl vždycky se mnou.

Dan, irský setr, štíhlý a krásný, s nádhernou lesklou srstí, se mnou sdílel potěšení nad líbeznou krajinou.

Obvykle se mnou chodívali kamarádi ze školy a společně jsme za těch dlouhých slunných dnů, spokojeně pozorovali naše psy, jak si hrají. A už tehdy, tenkrát jako chlapce, mě zaujal charakter a chování těch zvířat. Psy jsem nikdy nepovažoval za cosi neměnné daného, samozřejmého. Proč byli tak oddáni lidem? Proč byli šťastni v naší společnosti a vítali náš příchod s tak nehoráznou radostí? Proč pro ně bylo největším potěšením být s námi doma nebo kdekoli jinde? Koneckonců jsou to jen zvířata a jejich hlavním zájmem by měla být snaha získat potravu a bezpečí. Místo toho rozdávali bezbřehou oddanost a věrnost, která neznala mezí.

A další věc: měli tolik různých tvarů, rozměrů a barev, a přesto základní charakter zůstával stejný. Proč? Proč jenom?

Pátral jsem ve své osvědčené Dětské encyklopedii od Arthura Mee a překvapilo mě, že psi byli tisíce let druhy člověka. Egypťané je milovali a pravděpodobně byli i plnoprávnými příslušníky rodiny v jeskyních doby kamenné. Také jsem zjistil, že se předpokládalo, že pocházejí z vlků a šakalů. To všechno bylo zajímavé, ale nevysvětlovalo to jejich přitažlivost a nepřestával jsem o tom bádat A toužil jsem být neustále ve společnosti psů, celoživotně s nimi pracovat, ale nenapadalo mě, jakým způsobem bych to zařídil.

Začalo se to tříbit a krystalizovat, teprve když jsem zahlédl ten článek v časopise Meccano. Článek s titulem POVOLÁNI VETERINÁŘE, VAŠE KARIÉRA. Jako veterinář bych mohl být se psy neustále, mohl bych se o ně starat, léčit jejich choroby, chránit jejich životy (třeba některému i zachránit život). Zatočila se mi z té představy hlava.

Zabýval jsem se tím zbrusu novým plánem, když k nám do školy přišel na přednášku starý dr. Whitehouse, ředitel Glasgowské veterinární školy. Pro stovky dnešních mladých lidí, marně usilujících o přijetí na veterinární školu, musí být nepředstavitelné, že tenkrát tyhle instituce doslova obcházely chlapce i děvčata a prosily je, aby k nim nastoupili. Důvody byly prosté. V roce 1930 trýznila zemi strašlivá hospodářská krize, lidé si nemohli dovolit chovat domácí zvířata pro potěšení v té míře, jako dnes, a co bylo vůbec nejdůležitější, tažný kůň, kdysi sláva a pilíř veterinární profese, rychle mizel z ulic a polí. Veterináře nikdo nepotřeboval.

Dr. Whitehouse však odmítal názor, že veterinařina je v koncích.

Vyložil nám, že bychom jako veterináři nikdy nezbohatli, ale náš život by byl přepestrý a v mnoha ohledech by nám poskytl uspokojení.

A bylo to. Věděl jsem teď úplně přesně, co si počnu a jak si zařídím život, ale připadalo mi, že mi v cestě stojí obrovské překážky.

Veterina byla vědecká profese a já jsem rozhodně nebyl vědecký typ.

Ve škole jsem prospíval v angličtině a v jazycích a už jsem se oddělil od spolužáků, kteří se zabývali předměty, jako byla fyzika a chemie. Kromě toho mi bylo skoro čtrnáct a za osmnáct měsíců jsem měl skládat závěrečnou zkoušku, skotskou maturitu. Příliš pozdě, abych cokoli měnil.

Mohl jsem podniknout jediné. Zajel jsem do veterinární školy promluvit si s dr. Whitehousem. Dr. Whitehouse byl báječný starý pán, osobnost silná a dobrotivá, s jemným smyslem pro humor. Trpělivě vyslechl příval mých problémů.

„Mám hrozně rád psy,“ vyložil jsem mu. „A chci s nimi pracovat.

Chci se stát veterinářem. Ve škole ale chodím na angličtinu, francouzštinu a latinu. Na žádný přírodovědný předmět. Mohu se dostat k vám do školy?“

Usmál se: „Samozřejmě že ano. K přijetí stačí, když dostanete dvě dobré známky a dvě horší. Nezáleží na tom, ze kterých předmětů.

Fyziku, chemii a biologii můžete studovat v prvním ročníku veterinární školy.“

I tohle musí znít novodobým studentům neskutečně, pro mě to ale bylo záchranné lano. „Určitě získám tři jedničky.“

„Prima,“ řekl. „Pak se nemusíte trápit.“

Zaváhal jsem. „Musím se ale hodně snažit, abych dostal z matematiky trojku. V matice jsem strašně slabý, budu ji potřebovat při veterině?“

Znovu se usmál:, Jen abyste si sečetl celodenní výdělek,“ odpověděl dobromyslně.

Bylo rozhodnuto. Stanovil jsem si jednoznačně svůj cíl. Ve čtvrtém a pátém roce jsem úporně studoval a teď mi připadá směšné, kolik času jsem trávil tím, že jsem se mořil s evidentně neužitečnými předměty. Zvlášť s latinou. Latinu jsem miloval a většinou jsem seděl blaženě soustředěný nad Vergiliem, Ovidiem a Ciceronem. Myslím, že ke konci bych býval už schopný inteligentně konverzovat s kterýmkoli starým Římanem, ale coby studentu veteriny se mi neustále vnucovala myšlenka, k čemu mi to všechno bude. Přátelé mi dodávali odvahu:“Latina ti pomůže rozumět lékařské terminologii,“ tvrdili.

Jistě mi to pomohlo, ale o moc víc by mi byla pomohla biologie.

Jak jsem doufal, získal jsem tři jedničky a matematiku se mi podařilo zvládnout na trojku. Na počítání jsem naprosto tupý a nechápu, jak jsem mohl projít, ale říkalo se, že když člověk získal jedničku z latiny, tak mu to ostatní prostě dali, možná tedy, že to byl můj případ. Tenkrát jsem si s tím nedělal starosti. Chytil jsem se drápkem

– byl ze mne student Glasgowské veterinární školy. Vykročil jsem na cestu k psímu lékařství.

Věděl jsem naprosto přesně, jaký psí lékař budu. O prázdninách před nástupem do veterinární školy jsem se vznášel na oparu této vize. Viděl jsem se jasně a zřetelně, jak stojím v operačním hávu uprostřed zářícího operačního sálu obklopen sestrami. Na stole ležel pes, kterému má brilantní zdatnost navracela zdraví. Nebo jsem prodléval v bílém plášti mezi neposkvrněnými stěnami ordinace a ošetřoval jsem houf psů, velkých, malých, vrtících oháňkami a nemocných. Všichni byli milí a všichni potřebovali mé služby. Nádherná perspektiva!

Když jsem ale na začátku podzimního semestru spolu se svými kolegy nastoupil do školy, shledal jsem, že školní veličiny mě v mých plánech nehodlaly podporovat. Měly pro mne plány zcela jiné. Chtěly ze mne udělat lékaře koní.

Veterinární školství zůstávalo stejné, navzdory zásadním změnám, a naše studium bylo zaměřeno na koně. Posloupnost významnosti byla naprosto jasná. Kůň, skot, ovce, vepř, pes. Tuhle říkanku nám znovu a znovu opakovali a vtloukali do hlavy, když jsme se zaobírali svými učebnicemi. Sissonova tlustá Anatomie domácích zvířat předkládala vyčerpávající popis koňských kostí, svalů, zažívacího traktu atd“ následovala asi pětina obsahu věnovaná skotu a v sestupné míře přišli na řadu ovce, prase a až na úplný konec zastrčený pes.

Totéž se dálo s důležitým předmětem Chov zvířectva. Když nahlížím do zažloutlých stránek své padesát let staré učebnice, zjišťuji, že téměř celá pojednává o péči o koně, zařízení stájí, péči o vzhled koně, stříhání hřívy, postroji a sedláni a rozsáhlému rozboru podkování. Museli jsme se učit, jak nasadit koni podkovu, jak odstranit starou a přitlouct novou. Strávili jsme hodiny v kyselém zápachu kovárenských dílen. Předpokládalo se, že dokážeme bez chybičky ustrojit tažného koně: chomout, postroj, sedlo a zadní opěrný řemen, uzda a otěže a podbřišník.

To všechno mě velmi překvapilo a dalším překvapením byl úplně jiný přístup k práci a ke studiu. Ve škole Hillhead jsem si zvykl na přísný režim. Úroveň vzdělání byla vysoká a učitelé brali své povolání vážně. Byli rozhodnuti, že výuku dokonale zvládneme, a za jakoukoli nedbalost následovalo okamžitě pár ran koženými důtkami.

Teď jsem se ale ocitl ve světě, kde jako by se nikdo nestaral, jestli se učíme nebo ne.

Současná veterinární fakulta na Glasgowské univerzitě je právem považována za jednu z nejlepších na světě s veškerým moderním vybavením a spoustou brilantních profesorů. Glasgowská škola před padesáti lety byla velmi odlišná.

Byla to dlouhá, úzká, zchátralá budova v mizerné částí města a někdo mi sdělil, že kdysi sloužila k ustájení koní, za časů, kdy glasgowské tramvaje byly taženy koňmi. Dozajista tak vypadala. Ve snaze vylepšit její vizáž ji natřeli na chorobnou žluť, ale nepomohlo to.

Ve druhé polovině dvacátých let vláda tváří v tvář klesajícímu zájmu o veterináře rozhodla, že glasgowskou školu uzavře, a zastavila jí finanční podporu. Správní rada ale vynaložila veškeré úsilí, aby zvládla chod školy, a když jsem tam já nastoupil, stále ještě se drželi, byť jenom na vlásku.

Naši učitelé, až na pár výjimek, byli staří praktici v důchodu.

Někteří skutečně už velmi staří, hluší, krátkozrací, bez valného zájmu o to, co dělali. Profesor botaniky a zoologie konal svou práci tak, že nám hlasitě předčítal z učebnice. Velmi často obrátil omylem dvě stránky, ale nikdy si toho nevšiml, dokud jsme nezačali ječet. Pak na nás zamžoural přes okraj brýlí, pousmál se a bez rozpaků se vrátil o stránku zpátky. Měli jsme ho moc rádi a halasným hulákáním jsme mu projevovali svou náklonnost a uznání, když na konci každé hodiny utrousil stejný vtípek.

„Tedy, pánové,“ mručel zapomínaje, že je mezi námi i jedna dívka. „Na svých zlatých cibulích zjišťuji, že náš čas nadešel.“ Ovace přijímal s přívětivou elegancí.

I studenti byli jiní, mnozí z nich farmářští synkové a někteří až z dalekého severu a z Hebrid. Tyhle chlapce z vysočiny jsem si upřímně oblíbil. Byli zdvořilí, vážní, otvídovaní a jejich mírný akcent rychle přešel do galštiny, když se ocitli jen mezi sebou. Zbytek byli chlapci z měst celé Británie.

Největší šok jsem zažil, když jsem zjistil, že někteří tu jsou ve škole už neuvěřitelně dlouho a bez jakéhokoli výsledku. Jeden mládenec, jmenoval se McAloon, tu prodléval čtrnáct let, a s úspěchem absolvoval teprve druhý ročník. Tehdy to byl rekord, ale jeho následovníci ho překonali i dvojnásobně. Vysvětlení bylo jednoduché: škola zoufale potřebovala peníze. Neexistovaly granty a nikoho nevyhodili, i když propadl u zkoušek, pokud rodiče pravidelně platili. Proto byli tihle veteráni váženými členy společnosti, zejména ten se čtrnácti lety, a když nakonec odešel a vstoupil do služeb policie, všem se po něm stýskalo. Stařičký dr. Whitehouse, který přednášel anatomii, byl očividně dojatý.

„Pan McAloon,“ pravil, odložil lebku koně a zamířil ukazovátko na prázdné místo, „sedával v téhle lavici jedenáct let. Bez něj to tu bude velmi podivné.“

Dlouhodobí studenti tvořili veselou skupinu a většinu času trávili hraním pokeru na desce zhrouceného klavíru ve společenské místnosti. Příznačné bylo, že se mezi nimi nikdy nevyskytl žádný chlapec z vysočiny. Chlapci ze severu docházeli pečlivě na všechny přednášky, bydleli v podnájemních pokojích v Glasgowě, živili se ovesnou kaší a herinky a na konci školního roku získávali vyznamenání.

K našemu koňařskému vzdělání náležely „zásady ovládání koně,“ sestávající ze zdatnosti v ovládání zvířat a také jezdectví. Jednou týdně odvezli naši třídu do Motherwell, kde jsme cválali na nejrůznějších herkách, dusali jsme po úzkých cestách jako roztodivná kavalerie a motali jsme se v dopravě hlavních ulic. Málokteří studenti jezdili na koni už dřív a vzhledem k tomu, že se nikdo nepokusil zasvětit nás do tohoto umu zvolna a ponenáhlu, byli jsme všemožně shazováni a povalováni. Helmy se tehdy nenosily a otřesy mozku bývaly časté. Moje vlastní bezvědomí trvalo několik dní a potrýznilo mé rodiče, kteří se domnívali, že jsem navždycky zapomněl všechno, co jsem se kdy naučil.

V anatomické laboratoři jsme samozřejmě řezali především koně a stejně laděný byl rozsáhlý a složitý předmět Materia Medica, což znamenalo studium účinku a užití léků při nemocech zvířat. Dnes se to nazývá farmakologie a zabývá se převážně antibiotiky, sulfonamidy a steroidy. Ve třicátých letech nebyla o něčem takovém v učebnicích jediná zmínka. Nové poznání ještě nespatřilo světlo světa.

Když však obracím stránky a opatrně se dotýkám lisovaných květin, které sem vložila před třiceti lety má malá dcerka, nacházím téměř nekonečný seznam léků, dnes už zcela neznámých a neužívaných.

Alkálie, kovy, nekovové prvky, kyseliny, karbon a jeho sloučeniny, spousty různých rostlin a úděsný katalog léků speciálně pro různé druhy chorob s latinskými názvy, popis účinku léků na koně, pak na skot, pak na ovce a vepře a nakonec na psy.

Humánní lékaři se musí naučit pouze jedinému způsobu dávkování pro své pacienty, ale veterinář jich musí znát pět. A škála hodnocení je v té stařičké učebnici očividná, znovu ty stejné skličující litanie: kůň, skot, ovce, vepř, pes.

Na celkové atmosféře veterinární školy nebylo však nic depresivního. Naopak tam vládla nádherná bezstarostnost. Nikomu jakoby nevadilo, jestli chodíme na přednášky nebo ne. Rozhodnutí bylo zcela na nás. Mnozí hráli raději karty na desce piana, a pokud zašli do učebny, brali si karty s sebou. Cinkání mincí v zadních lavicích občas přehlušovalo jednotvárné mumlání starých profesorů.

Obávám se, že jsme ty chudáky staré pány trýznili. Hulákali jsme, chechtali jsme se, házeli jsme po sobě předměty a tropili jsme různé žerty. Náš profesor histologie byl téměř hluchý a řev a chaos zřejmě nevnímal. Spokojeně si odhuhlával svou přednášku.

To všechno mi připadalo báječně svůdné. Po přísném režimu předchozí školy mě okouzlovala nevázanost a brzy jsem šťastně plul v novém životním stylu. Starousedlíci, rozesedlí kolem koncertního křídla, vítali nováčky, často jsem se tedy účastnil karetních her a záhy jsem dospěl k názoru, že poker je činnost zcela fascinující. Drobná závada byla v tom, že jsem prohrával. Přišel jsem o peníze, a nejen to, zadlužil jsem se. Když mi došly finance na jízdné a stravu, oblouzen hrou jsem požádal o úvěr. Časem jsem dlužil kdekomu po pár šilincích, bez naděje na získání prostředků na zaplacení.

Sužován pocitem viny jsem se zadumal nad svou situací. Bylo mi šestnáct a znal a pamatoval jsem si literární mementa z dob dětství:

Erik neboli Krok za krokem, Dobrodružství hodinek za tři guineje příběhy chlapců na šikmé ploše, do níž upadli hazardní hrou a dalšími neřestmi. Jako šité mně na míru, marnil jsem své mládí na desce starého piana a takto hanebně jsem se odměňoval svým těžce pracujícím rodičům. Začal jsem šetřit na jízdném za autobus a elektriku, chodil jsem kus cesty do školy pěšky a k obědu jsem nejedl nic než jediný kousek podešve zvané jablkový koláč. Stál jen penny a s úspěchem mi zahnal chuť k jídlu na celý den. Konečně jsem dokázal splatit dluhy.

Moji věřitelé vypadali překvapeně a značně pobaveně, když jsem jim puntičkářsky odpočítal vrácené peníze. Případně to zhodnotil jeden statný Glasgowan, poté co shrábl svých pár šilinků:“Platit dluhy z karet!“ Uchechtl se. „S tebou to dopadne moc špatně!“

Karetní hry pokračovaly bez úhony i beze mne –já jsem jen zpovzdálí přihlížel. Cítil jsem upřímnou náklonnost k těm postavám vynikajícího charakteru, veteránům tisíců zkaňhaných zkoušek, a dodnes na ně vzpomínám se stejně neutuchající libostí a obdivem, protože dnes už nic podobného nenajdeš. Jak léta plynula a já jsem postupoval ve studiu, ti bardové zvolna odpadli a mne to rozesmutňovalo. Pár jich odešlo, aby se z nich stali prodejci nejmodernějšího hitu, vysavačů, a já jsem často uvažoval, jak asi jsou úspěšní. Jejich doyen McAloon se očividně osvědčil u policie, často jsem mu mával, když řídil dopravu na George’s Gross.

Jak jsem řekl, valná část výuky ve škole byla pro zasmání, učivo tonulo v hlubokém středověku, ale mělo i své světlé stránky: absolvovali jsme spoustu praxe. Nepatřila nám žádná klinika, proto jsme museli chodit do terénu a pozorovat reálné ošetřování zvířat. V posledním roce jsme měli dokonce jedinou přednášku ráno a celý zbytek dne jsme pak trávili s některým z místních veterinářů, kterážto praxe obnášela jen málo koní, zato spoustu psů.

Měl jsem štěstí. Praktikoval jsem jako student u Donalda Campbella z Rutherglenu, výborného člověka a vynikajícího veterináře, ale, kvůli svému zaměření na psy –jsem za největší úspěch pokládal, že jsem směl pracovat v ordinaci u velkého Weiperse, v centru města.

Bili Weipers, dnes Sir William Weipers a později také děkan nové veterinární fakulty při Glasgowské univerzitě, v mnoha ohledech předešel na míle svou dobu. Zřídil úplně malou veterinární ordinaci na úrovni, o níž se tehdy nikomu ani nesnilo. Byl to brilantní, neskonale milý člověk s nezměrnou energií a studenti ho uctívali jako božstvo. Co se mne týkalo, jájsem byl očarován. Neměli jsme tu celé dny nic jiného než psy a kočky, a když jsem spatřil krásný operační stůl, špičkové chirurgické zákroky, rentgen a laboratoř na rozbory krve, prostoupila mě jediná myšlenka: takhle budu jednou pracovat já!

Zkušenost z praxe byla požehnání Boží. A ještě jednu výhodu měla tehdejší doba: neexistoval zákon o provozování „veterinární praxe a studenti mohli zcela legálně samostatně pracovat. Někteří vypomáhali o víkendech místním veterinářům a já jsem byl v devatenácti letech pověřen na čtrnáct dní vedením ordinace. Veterinář odjel na dovolenou a nechal mě, holobrádka, abych převzal celou jeho praxi.

Těch čtrnáct dní mi připadalo jako celý rok, ale strašlivě mi prospěly.

Aplikace teoretických poznatků do praxe nám dávala obrovskou satisfakci, protože ve škole jsme získali základní a podstatné teoretické informace. Například jsme se skutečně naučili patologii. Ctihodný a respektovaný profesor Emslie na tom trval. Nebyl to žádný vyřízený starý praktik, ale dynamický intelektuál na vrcholu sil, vášnivě oddaný svému povolání, vskutku úctyhodná osobnost. Statný, s hustým černým obočím a pronikavým zrakem, dokázal uzemnit každého z nás jediným pohledem. Smečka ďábelských trýznitelů těch chudáků stařičkých učitelů se u Emslieho proměnila v houf ustrašených myšek. A učil nás patologii. Řízně, vtipně a zuřivě nám ji vtloukal do hlavy.

Bál jsem se ho právě tak jako všichni ostatní, ale byl jsem mu vděčný, protože patologie je srdce všeho léčení, a když jsem tehdy hledíval na zvířata se zápalem plic, s chorobami ledvin a srdce a úporně jsem se snažil dobrat k jejich příčinám, bylo to, jako by někdo zvedl závoj z dosud neprobádaného tajemství.

Dostudoval jsem a získal diplom. Naposledy jsem vykročil ze dveří fakulty a zaplavil mě nevýslovný pocit ztráty z vědomí, že něco dobrého navždycky skončilo. V té omšelé staré budově jsem strávil několik nejšťastnějších let svého života, a přestože výuka byla zastaralá a v mnoha směrech nedostatečná, měla tahle etapa šarm a kouzlo zlatě zářící v mých vzpomínkách.

Když jsem po mnoha letech doprovázel svého syna Jimmyho k vlaku v Yorku, aby zahájil vlastní éru studenta veteriny, řekl jsem mu jediné: „Užij si to.“

Vím, že si to užil, ale nikdo líp než já.

Měl jsem tehdy za svým jménem MVDr. a vstoupil jsem do rozlehlosti světa. Brzy se ale ukázalo, že je to svět studený a neslitovný.

Školu jsem zřejmě absolvoval s klapkami na očích, protože má chlapecká vize se nezměnila. Stále ještě jsem stál v operačním úboru pod oslnivým světlem v kruhu ošetřovatelek. Na cestě ke svému cíli jsem neviděl žádné překážky. Přijmu místo asistenta v malé veterinární ošetřovně, získám zkušenosti, vydělám trochu peněz, a pak se stanu společníkem některého veterináře, nebo si vyvěsím v Glasgowě ceduli se svým vlastním jménem. Budoucnost se mi jevila růžově: psů bylo všude plno a čekali na mne.

Kvalifikoval jsem se a narazil jsem na tvrdou realitu. Nad naším povoláním stále ještě visel černý příkrov krize třicátých let a míst bylo zoufale málo. Na každý inzerát ve Veterinárním zpravodaji se hlásilo osmdesát žadatelů o zaměstnání a plat těch, kteří uspěli, byl často žalostný. Odborní veterináři pracovali za třicet šilinků týdně plus byt a stravu a bylo děsivé číst inzeráty s onou chmurnou frází, Jsem ochoten pracovat za byt a stravu“, která se objevovala znovu a znovu jako zoufalý výkřik kolegů svolných ke všemu, jen aby přestali být závislí na rodičích.

Moji druzi přijímali místa prodavačů, pracovali v clydesidských docích a já jsem začal propadat beznaději, když vtom jsem byl pozván k pohovoru na místo v Yorkshiru. Štěstím bez sebe jsem nedokázal uvěřit, že jsem byl doopravdy přijat, že jsem vyvázl z katastrofy. Moji euforii kalil jen drobný smutek: byla to praxe velkých zvířat, téměř výhradně specializovaná na tažné koně, skot, ovce a vepře. A co mé sny?

Nezbýval ale čas na starosti tohoto druhu a představa neposkvrněného mladého veterináře ve sterilní ordinaci vzala brzy zasvé. Trávil jsem život s vyhrnutými rukávy košile, v gumovkách, brodil jsem se blátem a hnojem a zápolil jsem s velkými zvířaty, jež mě okopávala, povalovala a dupala po mně. Vletěl jsem po hlavě do mně vzdáleného rurálního společenství, o němž jsem čítal jen v knihách, já, obyčejný městský kluk, a připadal jsem si jako špatný plavec, který polyká andělíčky a snaží se udržet hlavu nad vodou. Uvědomoval jsem si, jak neznámé mi je prostředí zemědělců a že se musím prosadit mezi farmáři, kteří tráví celý život se zvířaty a na „učení z knih“ zahlížejí často žlučovitým zrakem.

A přesto v těch strastech byl i prvek kouzla. Pracoval jsem neustále venku, na slunci a v čistém vzduchu a kolem mne se rozprostírala krajina neočekávaně a zázračně krásná. Žasl jsem, že mi doopravdu nikdo nepověděl o Yorkshiru. Majestátní travnaté kopce tyčící se závratně vysoko nad oblázkovitými řekami a šedými vesnicemi, obraz vzdálených planin s mořem narudlého vřesu. Objevil jsem pohádkový svět, panensky nedotčený, a často jsem v té rozlehlosti divoké přírody byl úplně samojediný. Vzrušovala mě ta výlučnost a pochopil jsem, že mě osud velkomyslně odměnil za to, že rozhodl, abych se stal lékařem v zemědělství.

Čas plynul a prvotní pocit se proměnil v hluboké přesvědčení: tohle je život pro mne. Nikdy se už nevrátím do města.

Škoda, že neuskutečním svůj sen, svůj původní cíl. Dlouho jsem po něm toužil, ale teď jsem ho vytěsnil. Pak jsem však pozvolna přišel na to, že i tady všude kolem jsou psi, malý psí svět z yorkshirských vesnic. Lidé tu chovali a milovali své psy právě tak jako ve městech. Nebylo jich tu sice tolik, ale dost mně pro radost a pro změnu ve stereotypu práce s velkými zvířaty. A k mému úžasu dychtili tihle lidé po mé pomoci, především proto, že statným a tvrdým veterinářům ošetřujícím koně a skot připadalo nemístně zženštilé věnovat se psům a kočkám. Vzpomínám na jednoho starého praktika, jak si mě změřil, když jsem mu líčil nějaký případ drobného zvířete. „To není veterina,“ zamručel.

Pro mne ale to veterina byla. A moc pro mne znamenala. Měl jsem volné pole pro svou zálibu, protože můj šéf, později můj společník, byl vášnivý koňař, který se chápal každého koňského problému, a kočky a psy nechával mně. Tak se stalo, že jsem zhruba po roce měl vlastní klientelu malých zvířat. Za veterinářem, který se doopravdy chtěl věnovat jejich miláčkům, přijížděli zákazníci i z okolí našeho městečka.

Byl to jasný tón v úmorné šedi každodenních povinností. Veterinární praxe na venkově je těžká, ale před půlstoletím byla mnohem těžší, v době než nastoupily moderní léky, fixační klece a sedativa, která tolik usnadňují zápolení se zvířaty. Byl jsem mladý, statný a s radostí jsem přijímal všechny obtíže a nesnáze, ale přesto byla báječná úleva na chvíli vyváznout ze špíny, zimy a často bolestného úsilí a ošetřovat mírná malá zvířátka v pohodlí obývacích pokojů.

Nebyla to skutečná psí veterina, o níž jsem snil jako chlapec. Neměl jsem operační sál ani sestru. Vzpomínám, jak jsem ošetřoval zlomenou nohu labradora na podlaze vesnické pošty, jak jsem rodil štěňata v tmavém koutě chléva a dělal všemožné chirurgické zákroky na kuchyňských a mycích stolech v chalupách venkovských samot. Nemohl jsem si stanovit ordinační hodiny a lidé mi nosili své miláčky, kdykoli se domnívali, že budu pravděpodobně doma, v době jídla nebo brzy ráno. Moje manželka musela často nechat vaření a pomáhat mi s nepoddajným pacientem.

Jak jsem řekl, v ničem se to nepodobalo mému snu, ale mělo to jednu obrovskou výhodu. Terén mé psí praxe byl sice rozsáhlý, ale ne tak velký, aby zneosobněl. Zatímco ve městě procházejí ordinací nekonečné zástupy psů, v mém případě nic takového neexistovalo. Znal jsem každého pacienta jménem. Pamatoval jsem si všechny jejich bolístky a neduhy a těšilo mě, když jsem je potkával při svých pochůzkách a projížďkách a viděl, jak se zotavili.

Léta plynula a praxe se postupně měnila stejně jako všude na světě. Podstatně se rozrostla klientela drobných zvířat, tvořila něco kolem poloviny naší práce. Máme operační sál, rentgen, vyšetřovny, o nichž jsem jako dítě snil. A samozřejmě máme i moderní léky, dřív nedosažitelné. Pro mě, stejně jako pro všechny veterináře, je velkým zadostiučiněním, že dokážeme pro své pacienty udělat tolik věcí, před pár lety nepředstavitelných.

Vím, že mám štěstí, protože se tetelím radostí, už když pes nebo kočka vkročí ke mně do ordinace. Kromě lékařského hlediska je pro každého milovníka zvířat neustále poutavé pozorovat různé charaktery psíků a kočiček. A veterináři jsou milovníci zvířat– proto se stali veterináři. Hodně lidí se domnívá, že náš vztah k pacientům je odcizený a ryze klinický. Není to pravda. Naše povolání předpokládá osobní účast a zájem. Naše pravá povaha vyjde často najevo v tom, jak se chováme k našim vlastním miláčkům, a u mnoha chlapsky tvrdých kolegů jsem objevil šokující přemíru sentimentu. Co se mne týče, já se na své psy třesu právě tak jako kterákoli stařenka a tahle vlastnost mi při práci byla ku prospěchu. Lidé jsou často rozpačití je jim trapné projevit před veterinářem oddanost ke svým zvířátkům, starost o ně, smutek, když jejich miláčkové končí svůj krátký život.

Přede mnou se nemuseli ostýchat. Jak se zpívá v té staré písničce nepotřebovali mi nic říkat, dobře jsem to znal.

Když se ohlížím nazpět, uvědomuji si, že jsem měl se svými vlastními psy štěstí. Každý, kdo si pořídí psa, musí čelit smutné realitě, že pes nežije příliš dlouho. Ve svém povolání jsem byl svědkem mnoha drobných tragédií, když byla i tak dost krátká životní psí dráha přeťata chorobou nebo úrazem. Moji miláčkové se ale dožili dlouhého věku, a ačkoli jsem je pak tím víc a bolestněji postrádal, býval jsem vděčný, že jsem s nimi strávil tolik roků.

Často na ně na všechny myslím, na jejich různé povahy a na pohodu společných chvil. Nádherný irský setr, se kterým jsem jako chlapec chodil po skotských kopcích, malý bílý kříženec, u kterého bylo zcela vyloučeno určit složitý původ, a můj oslnivě inteligentní a charakterní, milovaný bígl, jehož oči se na mě dívají z tolika gratulací k narozeninám. Pak přišli Hektor a Dan.

Svoji knihu Zvěrolékař mezi nebem a zemí jsem věnoval „Svým psům Hektorovi a Danovi, věrným průvodcům mých každodenních pochůzek“. A tím také byli. Jejich život patřil mně. Každé ráno po snídani se vyřítili a naskákali do auta, dychtiví pustit se do práce.

Hektor byl Jack Russell teriér a Dan černý labrador a snoubila se v nich výbojnost s důstojností.

Hektor byl starší. Když mi zemřel bígl, zachoval jsem se dle rady, kterou jsem dal tolika lidem, okamžitě si pořídit jiného psa. Čtyřiadvacet hodin jsem hledal bezvýsledně, až mě ve večerníku zaujal inzerát nabízející vrh Jack Russell teriérů. Pár dní předtím jsem hovořil s přítelem a ten mě varoval, abych si nikdy nebral Jack Russella“ Jsou to kousaví ďáblíci,“ řekl. „Kouknou se na tebe a máš ruku pryč.“ Popravdě řečeno jsem zažil v ordinaci několik hodně tvrdých chlapíků a skutečně jsem dospěl k názoru, že na darrowbyské Jack

Russelly si musí dát člověk pozor.

Přesto jsem zajel na tu farmu podívat se na vrh. Pět štěňat sedm týdnů starých se kutálelo kolem své matky. Čtyři si mě lhostejně změřili, ale páté ke mně přecupalo, zavrtělo pahýlem ocásku a zuřivě mi začalo olizovat ruku.

„Vezmu si tohohle,“ řekl jsem a tím začalo mé patnáctileté partnerství s Hektorem.

Ukázalo se, že je to dobromyslný pes, který miloval všechny lidi a všechny psy. I on okouzlil každého na první pohled a těšil se obdivu široké veřejnosti, protože jsem tenkrát jezdil jen v otevřených autech a každý ho viděl. Když jsem přijel na farmu, sbíhaly se k němu děti farmářů a hladily přátelské stvoření vykukující z auta se staženou střechou. I jejich rodiče bývali neomylně zaujati přívětivým

Jack Russellem a znovu a znovu jsem slýchal: „To je krásný pejsek!

Dovolíte, abych ho připustil ke své fence?“

Hektorova sláva coby chovného psa léty rostla a zplodil dlouhou řádku veselých, přívětivých štěňat. A tahle štěňata měla zase štěňata, všechna zřejmě poznamenaná Hektorovou povahou, jejíž laskavé vlny se rozlévaly krajem. Nepřeháním, když tvrdím, že Hektor svým plodným úsilím změnil povahu Jack Russella v našem okrese.

I dnes, tolik let po jeho smrti, se mi sevře srdce, když zahlédnu v ordinaci malé Hektorovy napodobeniny. Měl mimořádně dlouhý, špičatý čenich a štíhlé tělo s klasickýma „chippendalskýma“ nohama a občas mi nějaký potomek jeho potomků bolestně připomene šťastná léta, která jsem s ním trávil.

Dana jsem dostal náhodou. Když můj syn Jimmy získal titul

MVDr. obdržel od rodiny a přátel různé dárky. Jeden z mých kolegů mu dal pět liber. Jimmy si za ně koupil štěně černého labradora a pojmenoval ho Dan. Jimmyho první zaměstnání bylo u asistenta slavného Eddieho Strastona, veterináře pracujícího pro televizi, a Dan mu byl věrným druhem ve dne v noci, při všech povinnostech.

Pak nastoupil do naší praxe a Dana přivezl s sebou, měli jsme tedy dva psy a ti se okamžitě spřátelili. Hektor poskakoval kolem velkého psa a chňapal mu po tlapách, což Dan spokojeně toleroval.

Dan byl vysloveně krásný. Měl ušlechtilou hlavu, důstojný výraz a nejnádhernější černou srst, jakou jsem kdy viděl. Jimmy prohlašoval, že za ten jedinečný lesk vděčí spoustě mléka, jež spořádal u Strastona. V Eddieho veterinární nemocnici byla hromada koček a Dan bezostyšně loupil mléko z jejich misek. Hrozně rád jsem ho pozoroval, jak běhá za kusem klacku, svaly napjaté pod lesklou srstí. Byla to jeho nejmilejší kratochvíle a vídám ho tak ve svých vzpomínkách.

Jimmy se oženil, odstěhoval se a Dana mi nechal. Věděl, že jsem k velkému psu přilnul, a prokázal laskavost mně i Hektorovi. Utěšovalo mě vědomí, že nebude strádat kvůli své nesobeckosti, bydlel totiž něco přes kilometr od nás, pracoval se’mnou a Dana vídal každý den. Koupil si roztomilou fenku Lancashire Heeler, připustil ji a nechal si štěně a Sofie a Chloe se staly družkami při jeho cestách autem.

Pro mě nastalo údobí, které chovám s láskou v paměti jako údobí

Hektora a Dana. Pro venkovského veterináře mého typu, který žil neustále na silnicích a polních cestách, byli tihle psi velmi důležití.

Scéna byla pokaždé stejná: Dan natažený na sedadle vedle mne, s hlavou na mém koleni. Hektor vykukující čelním oknem, s tlapami balancujícími na mé ruce na převodové páce. Dana nezajímalo, co se dělo venku, ale Hektorovi nesmělo ujít vůbec nic. Hlava mu nadskakovala, když jsem přehazoval rychlost, ale jeho packy se nepřestaly držet mé ruky.

K darům mého údělu patřily občasné přestávky mezi návštěvami u pacientů, a protože jsem pracoval v kraji přímo stvořeném pro psí vycházky, byly tyhle pracovní přestávky nepředstavitelně báječné.

Soucítím s tisícovkami majitelů psů, kteří bydlí ve městech. Trpí tolika potížemi a nevýhodami! Moje vycházky směřovaly po travnatých stezkách na vrcholy kopců a do vřesovišť a těch cestiček byla nekonečná spousta. Byly měkké pro packy i nohy, byly oproštěné od aut, od lidí i od hluku, byly vzdáleny světské vřavě a plné míru.

Nemohl jsem uvěřit, že mě potkalo to štěstí, že se mohu během dne zastavit a vystoupit z vozu do průzračného ticha. Za pár vteřin jsem se ocitl v nádheře Yorkshiru, bloudil jsem slunečním svitem a čistým vzduchem a moji dva společníci klusali přede mnou. Šťastní psi, myslíval jsem si, a šťastný, přešťastný já!

Na jednom Dan při těchto vycházkách trval, na kusu klacku.

Když ho nenesl v tlamě, byl bez nálady, a protože jsme obvykle putovali vysočinou beze stromů a větve a klacky se téměř nevyskytovaly, neustale nervózně čenichal a otravoval. Někdy jsem musel ulomit silný stvol vřesu a nabídnout mu ho, ale přijal ho bez valného vděku. Neměl rád jakékoli klacky, žádal vyslovená polena, a tak jsem s sebou začal vozit v kufru celou zásobu klacků.

Jednou vedle mne stál farmář, když jsem lovil z vozu gumovky a injekční stříkačku, a nechápavě zíral na silné větve spočívající mezi medikamenty.

„Na co ksakru potřebujete tydle klády?“ tázal se.

Hektor si sice na klacky nepotrpěl, ale s chutí chňapal po Danových a snažil se mu je vytáhnout z tlamy. Tím docházelo k nesčetným zápolením a tahanicím a bavilo mě pozorovat různé reakce obou psů. Hektor bojoval smrtelně vážně, po teriérsku paličatě visel na klacku a hrozivě vrčel, když jím Dan cloumal. Obouval se do toho s bezvýhradnou posedlostí. Pro Dana to byla hra, lehké rozptýlení. Držel klacek a mrkal na mne s výrazem: „Tak co, jak mi to jde?“

Nosil klacek celé dlouhé kilometry, a když se ve čtrnácti letech vracel z procházky bez klacku, pochopil jsem, že něco není v pořádku a že Dan stárne. Dalším příznakem bylo, že přestal trvat na velkých klaccích. Naopak, pomalu mu přicházely vhod menší a menší větvičky.

Na přebalu knihy Yorkshire Jamese Herríotaje fotografie siluety

Dana, jak ke mně vzhlíží. To už byl hodně starý, rok před tím zemřel Hektor. Dan se nedíval na mne, ale na něco v mé ruce. Na úplně malý klacíček…

Stejný pocit vracejícího se času mám, když pozoruji svého nynějšího psa, Bodieho. Je to borderteriér a já jsem po něm toužil skoro padesát let, ode dne, kdy jsem přijel do Yorkshiru.

Siegfried měl v Leyburnu kolegu Franka Binghama. Leyburn leží na okraji Wensleydale a jezdíval jsem tam několikrát týdně na tuberkulinaci. Pokaždé, když jsem vstoupil do domu, přiťapal ke mně malý borderteriér jménem Toby, překulil se na záda a vážně se na mne zahleděl v očekávání, že ho podrbu na bříšku. Vždycky jsem měl rád psy, kteří se takhle překulili, považuji to za jednoznačný projev dobromyslnosti, a do Tobyho jsem se zamiloval. Jeho chlupatá hlava s černýma ušima byla přepůvabná.

.Jednou si pořídím bordera,“ zapřísáhl jsem se Frankovi.

Zapřísahal jsem se tak celá léta a mnoha lidem, především sám sobě. Ale vždycky když jsem přišel o některého psa, žádný border se zrovna nikde nevyskytoval. Když zemřel Hektor a po něm Dan, porušil jsem vlastní doporučení a nepořídil jsem si okamžitě jiného psa.

Asi jsem měl pocit, že ti dva byli nenahraditelní. Ve své rozdílnosti se tolik doplňovali a stali se součástí mého života a mně táhla Šedesátka a by jsem méně přizpůsobivý a méně ochotný připustit si, že bych mohl k jinému psu cítit to, co jsem cítil k nim.

Několik měsíců jsem byl jako náměsíčný –jediné údobí mého života, kdy jsem neměl žádného psa, a moje procházky by bývaly byly ztratily svou vábnost, nebýt toho, že má dcera Rosie bydlela vedle nás a získala nádherné štěně: fenku žlutého labradora. Pojmenovala ji

Polly a já jsem s potěšením zjistil, že mám novou přítelkyni. Auto mi ale připadalo pusté, když jsem jezdil za pacienty sám, bez psa.

Jednou v sobotu v poledne přišla Rosie a vzrušeně volala: „V Darlingtonských a Stocktonských Timesech inzerují štěňata borderů! Nějaká paní Masonova z Bedale.“

Vyrazilo mi to dech a okamžitě jsem se chystal k akci. Překvapila mě ale reakce mé ženy.

„Tady se píše,“ pravila pečlivě pročítajíc inzerát, „že těm štěňatům je osm týdnů. Narodila se tedy o Vánocích a ty jsi vždycky tvrdil, že jarní jsou lepší, když jsme čekali tak dlouho…“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl jsem. „Ale, Heleno, jsou to bordeři! Bůhví, kdy se zase naskytne taková příležitost.“

Helena pokrčila rameny: „Určitě se dočkáme, když budeme trpěliví.“

„Ale… ale…“ zjistil jsem, že promlouvám k Heleniným zádům.

Skláněla se nad mísou brambor.

„Oběd bude za deset minut,“ řekla“ Jdi s Rosie a vezměte Polly na krátkou procházku.“

Loudali jsme se polní cestou za naším domem a Rosie se ke mně obrátila: „To je divné! Maminka přece touží po psu stejně jako ty, a teď se objeví vrh borderů, přesně to, na co jsi čekal. Jsou tak vzácní! Byla by škoda propást tuhle šanci.“

„Myslím, že ji nepropaseme,“ zahuhlal jsem.

„Jakto? Slyšel jsi, co maminka říkala.“

Shovívavě jsem se usmál. „Často jsi slýchala maminku prohlašovat, že mě zná jako své boty, že nachlup přesně ví, co kdy udělám.“

„Ano, ale…“

„Zapomíná ovšem, že já ji znám taky. Vsadím se s tebou, že než přijdeme domů, změní názor.“

Rosie zdvihla obočí. „Moc pochybuji! Vypadala naprosto rozhodnuté.“

Vraceli jsme se, a když jsem otevíral domovní dveře, zahlédl jsem

Helenu u telefonu.

Obrátila se ke mně celá rozčilená. „Mám na drátě paní Masonovou. Z vrhu zbylo už jen jediné štěně a čekají zájemce, kteří přijedou z hrozné dálky. Musíme si pospíšit. Proč jste byli venku tak dlouho?“

Zhltli jsme oběd a s Helenou, Rosie a vnučkou Emmou jsme vyrazili do Bedalu. Paní Masonova nás zavedla do kuchyně a ukázala drobounké ježaté stvořeníčko, kutálející se pod stolem.

„Tady ho máte,“ řekla.

Sklonil jsem se a zvedl štěňátko stočené do klubíčka ve snaze zakousnout vlastní ocásek. Ten se ale zuřivě zavrtěl a růžový jazýček mi začal horlivě olizovat ruku. Věděl jsem, že bude náš, ještě než jsem ho vyšetřil na kýlu a předkus.

Dohoda byla rychlá a šli jsme ven, prohlédnout si rodinu štěňátka, matku a babičku. Bydlely v malých soudcích, které jim sloužily za kotce, a obě vyběhly a škrabaly se nám na nohy s rozvrtěnými oháňkami a s rozesmátou tlamičkou. Byl jsem ohromně spokojený. Tihle veselí, zdraví psíci určitě zplodili prvotřídní štěňata.

Vraceli jsme se se štěnětem v Emmině náruči a mě napadlo, že se kruh času opravdu uzavírá. Téměř po padesáti letech mám borderteriéra.

Pár dnů jsme se nevěnovali ničemu jinému než výběru jména. Padaly nejroztodivnější návrhy, protinávrhy a argumenty. Konečně jsme se rozhodli pro Bodieho. Helena i já jsme měli ve velké oblibě televizní seriál Profesionálové, zejména Lewise Collinse, který hrál

Bodieho. Párkrát jsme se s ním setkali a nejdřív jsme váhali, jestli mu máme povědět, že jsme po něm pojmenovali psa, ale jemu to nevadilo, znal nás a věděl, jak čestné místo zaujímá pes v naší rodině.

My s Helenou jsme s Bodiem pookřáli. Bez psa v domě jsme byli jako ztracení a ulevilo se nám, že to huňaté, ježaté, sotva pětadvaceticentimetrové stvoření zaplnilo prázdnotu po Hektorovi a Danovi.

Bodiemu se ten zázrak stoprocentně dařil. Helena mohla zase krmit psa a pečovat o jeho pelíšek a já jsem měl společníka do auta a pro večerní procházky, ačkoli ho na konci vodítka téměř nebylo vidět.

Jeho první setkání s Polly byla událost. Zmínil jsem se, že Hektor s Danem na sebe okamžitě padli věrnou láskou. S Bodiem to bylo jinak. Bodie se zamiloval.

Nepřeháním. Polly se stala a dodnes je nejvýznamnějším tvorem v jeho životě. Bydlela vedle nás, takže Bodie viděl na její dům z okna obývacího pokoje a šťastné ňafání bylo pokaždé signálem, že jeho zbožňovaná se objevila na zahradě. Naštěstí pro pohodu jeho srdce s ní chodil každý den na společnou vycházku a o víkendech dokonce několikrát denně, a jak vyrůstal, bylo stále zjevnější, že tohle byla nejdůležitější součást jeho života.

Když mu byl asi rok, šel jsem jednou s oběma psy po cestě, běhali přede mnou. Pozoroval jsem je a najednou jsem před svým vnitřním zrakem znovu spatřil svého starého vznešeného labradora a ježatého malého teriéra. Zničehonic zvedla Polly klacek, Bodie chňapal jeden konec, a vmžiku zuřila válka. Malý border vrčel a mručel rozvášněn bojem a Polly na mne pobaveně mrkla. Zaplavil mě neskutečný pocit, že se mi vrátil Hektor a Dan.

Bodie pomalu dospíval a měl jsem příležitost hodnotit jeho povahové vlastnosti. Moje Encyklopedie psů popisuje borderajako „tvrdého“, „poctivého“, „realistického“. Netvrdí, že je hezký, prý naopak, „nedosahuje elegance módnějších druhů teriérů“. Přiznávám to. JeŽatá, rozcuchaná tlamička Bodieho je téměř komická, ale já jsem si ji zamiloval. Když se na ni dnes dívám, čtu v ní výraz hlubokého charakteru.

Kniha také říká, že tahle rasa je „mimořádně oddaná a laskavá k dětem“. Znovu jednoznačně souhlasím, ale Bodie se očividně považuje za tvrdého chlapíka, a proto je mu poněkud trapné projevovat city. Když si sednu na pohovku, vyskočí ke mně skoro omluvně a jakoby náhodou, ale přitulí se úplně blízko a při jídle, nebo když píši, má ve zvyku nenápadně se přikrčit k mým nohám. Teď tam také sedí, a protože píši na otáčecí židli, musím si dávat pozor, abych se náhle nezhoupl a neublížil mu.

Jeho láska k Polly má jednu neblahou stinnou stránku: Bodie je hrozně žárlivý. Jeho majetnictví nezná mezí a Bodie se bez váhání vrhne na každého psa, jakkoli velkého, pokud hrozí nebezpečí, že by se mohl stát ctitelem jeho Polly. Tím pádem dochází k nepříjemným bitkám a následným omluvám namíchnutému majiteli napadeného psa.

Je to chování velice nemoudré pro tak malé stvoření, protože obvykle prohraje. Ale nikdy se nevzdává. Minulý týden jsem mu bral stehy z rány na rameni po střetu s obrovským křížencem vlčáka. Než jsem pro Bodieho střemhlav skočil, tenhle pes ho držel za nohu a mával s ním. Border měl tlamu plnou chlupů, ale hodlal se rvát dál.

Je pošetilý, ale statečný. Tihle malí teriéři žili staletí na pomezí

Skotska a Anglie a jejich doménou byly hony na lišky. Možná proto jsou tak nebojácní. Jak jsem říkal, než se vydám s ním a s Polly na procházku, musím důkladně propátrat všechny naše obzory.

V žádném případě není Bodie vysloveně agresivní. K fenám je šarmantní, točí se kolem nich s oháňkou vysoko zdviženou a culí se do vousů. Jestliže jsou svolné ke hře, chová se nanejvýš galantně a dovolí, aby ho třeba i překulily na záda. Mohou si s ním dělat, co se jim zamane, vesele se podvolí a připitoměle se usmívá.

To legrační kroucení celého tělíčka, kterého jsem si všiml hned, když jsem ho viděl poprvé, to mu zůstalo. Když spatří někoho, kdo se mu líbí, přikroutí se bokem jako krab, ocas u samého čumáčku. To jsem nezaznamenal u žádného jiného psa.

Ve srovnání s jeho předchůdcem Danem je zřejmý rozdíl v poslušnosti. Velký labrador se narodil s touhou poslouchat, vlastní jeho rase. Sledoval každé mé hnutí a čekal na povel, dokonce v takových maličkostech, jako když měl vyskočit z auta nebo přejít z místnosti do místnosti. O Bodiem to rozhodně neplatí. Po dlouhé námaze se mi podařilo vštípit mu tak jednoduché povely jako „Zůstaň!“ nebo „Ke mně!“, ale i ty plní, kdy se mu zachce. Pokud je zaujat něčím zajímavým, věnuje mi pramalou pozornost. Poté co na něj desetkrát zahulákám, podívá se na mě s mírnou účastí a mě to značně rozčiluje, protože se obecně předpokládá, že veterináři mají vycvičené, poslušné psy. Nedávno mi pětiletý chlapec ze sousedství s vážnou tváří sdělil: „Pořád jen křičíte Bodie! Bodie! Bodie!“ Takže se obávám, že se mé zoufalé výkřiky, hlaholící ozvěnou široko daleko naší vískou, staly součástí místního folklóru.

Ale přesto přeze všechno… Ten chlapík má charisma, chlupatý půvab, který se dostane pod kůži všech majitelů borderů. Je tu jich jen pár a pokaždé, když některého potkám, přistihnu se, že na něj civím s hlubokým zájmem. Vím, že v tom nejedu sám, kolegové, kteří mají bordera, jsou stejně fascinovaní Bodiem. Naše vzájemné pouto je nesporné.

Loni v létě jsem kráčel s Bodiem kolem motelu vpůli cesty mezi naší vesnicí a Glasgowem, když z parkoviště vyjíždělo auto. Řidič se vyklonil z okénka a zavolal:

„To je hezký border!“

Nafoukl jsem se nehoráznou pýchou: „Děkuji, máte také bordera?“ otázal jsem se.

„Ano, máme!“ Zamával a odjel, ale pocit přátelského společenství zůstal.

A ještě jedno setkání se mi přihodilo letos o jarních prázdninách.

Zaparkoval jsem auto na převozním trajektu mezi Obanem a ostrovem Barra v Hebridách a zaznamenal jsem stříbrovlasého pána, který upřeně hleděl na Bodieho, nataženého na svém oblíbeném místě za zadním oknem.

Byl to další ctitel borderů a hovořil se mnou o tom svém. Na druhé straně Atlantiku je jich zřejmě ještě méně: tvrdil, že zná v celé velké zemi jen tři chovné stanice. Než odešel, zahleděl se ještě jednou dlouze do auta.

„Báječní psíci,“ zamumlal s obdivem.

„Vyslovil moje vlastní pocity, ale když myslím na Bodieho, neuvažuji o dobré pověsti jeho rasy. Co mě blaží, hřeje a plní vděčností je, že zcela zaplnil místo po milovaných druzích, které jsem měl před ním. Je to potvrzení pravdy, která musí utěšit všechny majitele psů že jejich krátké životy neznamenají nekonečné pusto a prázdno, že se ta rána zahojí a zůstanou dobré vzpomínky.

Tak to tedy je s naši rodinou a s Bodiem. Je nám stejně drahý jako jeho předchůdci.

Končím svou předmluvu. Pustil jsem se do ní s úmyslem vysvětlit, jak se stalo, že lékař skotu napsal knihu o psech. Vyznělo to nakonec stejně jako hromada dopisů, které dostávám ze všech koutů světa. Vyprávějí mi o svých psech a o tom, co zajímavého nebo legračního provedli a provádějí a jak vnášejí radost do jejich domovů.

Vyprávějí mi o svých strastech a starostech, o celé paletě svých psářských zkušeností.

Možná že tohle je dobrý způsob, jak jim odpovědět. Protože tohle jsou na oplátku moje historky.

1. TRICKI WOO

Podzim přešel v zimu, vysoké vrcholky byly poprášeny prvním sněhem a začínal jsem cítit nevýhody a nepohodlí praxe v Dalesu.

Několikahodinové jízdy s mrznoucíma nohama, krkolomné šplhání do hospodářství umístěných na vysokých stráních ve štiplavém a rezavém větru, který spálil a převálcoval i tvrdou horskou trávu. A donekonečna znovu a znovu se musel člověk svlékat ve studených budovách, kterými fičel vítr, a umývat se do půl těla mýdlem na prádlo ve vědrech mrazivé vody a často se místo do ručníku utírat do pytle.

Ověřil jsem si v praxi, co znamená výraz popraskané ruce. Když bylo hodně práce, ruce mi nikdy úplně neuschly a drobné červené trhlinky se mi táhly skoro až k loktům. V tu dobu bylo pravým požehnáním ošetřování drobných zvířat. Byla to trocha úlevy, malé vybočení z tvrdé a těžké rutiny: vejít do teplého obývacího pokoje namísto do chléva a obírat se něčím méně obtížným než koněm nebo býkem. Ale žádný z těch pohodlných přijímacích pokojů nebyl tak útulný jako pokoj paní Pumphreyové.

Paní Pumphreyová byla starší vdova. Její zemřelý manžel, pivovarnický magnát, jehož pivovary a hostince byly rozesety po celém širokém údolí Yorkshiru, zanechal velký majetek a nádherný dům na předměstí Darrowby. Tady žila s velkým sborem služebnictva, se zahradníkem, se šoférem a s Tricki Woo. Tricki Woo byl pekingský palácový psík a zřítelnice oka své paní.

Ted jsem tedy stál u velkolepých domovních dveří, kradmo si otíral špičky bot o nohavice kalhot a dýchal jsem si na studené ruce.

Už jsem skoro viděl hluboké křeslo přitažené k probleskujícím plamenům, podnos se sušenkami, láhev výborného sherry. Kvůli sherry jsem vždycky pečlivě načasoval své návštěvy půl hodiny před obědem.

Na moje zazvonění přišla otevřít služebná, zazářila na mě úsměvem jako na vzácného hosta a odvedla mě do pokoje přecpaného nákladným nábytkem a posetého barevnými časopisy a moderními romány. Paní Pumphreyová seděla u krbu v Čalouněném křesle a odložila knihu s radostným výkřikem: „Tricki, Tricki! Přišel strýček

Herriot.“ Strýčkem jsem se stal velmi brzy, a vycítiv výhody takovéhoto příbuzenství, nevznesl jsem žádné námitky.

Tricki se jako vždycky skutálel ze svého polštářku, skočil zezadu na gauč a položil mi packy na ramena. Potom mi olizoval obličej, hodně důkladně, dokud se neunavil, pak odešel. Unavil se snadno, protože dostával asi tak dvojnásobné množství potravy, než pes jeho rozměrů potřeboval. A ještě k tomu nesprávný druh potravy.

„Ale pane Herriote,“ říkala paní Pumphreyová a úzkostlivě hleděla na svého miláčka“ jsem tak ráda, že jste přišel. Tricki má zase zalepený zadeček.“ Tato choroba, kterou byste nenašli V žádné učebnici, byl způsob, jakým paní Pumphreyová popisovala příznaky Trickiho zacpaných análních žláz. Když se mu útroby přeplnily, jevil neklid a uprostřed procházky si náhle sedal. Jeho velitelka pak rozčileně spěchala k telefonu.

„Pane Herriote! Prosím vás, přijeďte, už je zase zalepený!“

Zvedl jsem psíka na stůl, stiskl žlázky kouskem vaty a uvolnil jsem mu zadeček.

Udivilo mě, že psík mě vždycky tak rád vidí. Když pes dokáže mít rád člověka, který ho pokaždé chytí za zadek a mačká mu ho, musí mít neuvěřitelně laskavou povahu. Tricki skutečně nikdy nejevil známky roztrpčení. Popravdě řečeno to byl mimořádně klidný tvoreček, překypující inteligencí, a já jsem k němu upřímně přilnul. Bylo potěšením stát se jeho osobním lékařem.

Když bylo mačkání za námi, zdvihl jsem svého pacienta ze stolu a zjistil jsem, že přibyl na váze, že má žebírka obalenější..Jistě si, paní Pumphreyová, uvědomujete si, že už ho zase překrmujete? Copak jsem vám neřekl, že máte vynechat všechny ty kousky koláče a dávat mu víc bílkovin?“

„Já vím, pane Herriote,“ lkala paní Pumphreyová. „Ale co mohu dělat? Kuřata už mu lezou krkem!“

Pokrčil jsem rameny. Bylo to beznadějné. Dovolil jsem služebné, aby mě odvedla do palácové koupelny, kde se vždycky konal rituál mytí rukou, po té operaci. Byla to obrovská místnost s dokonale zásobeným toaletním stolkem, se soupravou ze zeleného porcelánu a s řadou skleněných poliček obležených toaletními přípravky. Vedle drahého mýdla ležel můj osobní návštěvnický ručník.

Pak jsem se vrátil do přijímacího pokoje, dostal jsem skleničku sherry, posadil se u krbu a poslouchal paní Pumphreyovou. Nedalo se to nazvat konverzací, protože veškeré mluvení obstarala ona, ale mně to bylo vždycky příjemné.

Paní Pumphreyová byla laskavá, bohatě přispívala na dobročinné účely a každému pomohla v nesnázích. Byla inteligentní a zábavná a její šarm odzbrojoval. Ale většina lidí má svou slabou stránku a její slabou stránkou byl Tricki Woo. Zkazky, které vyprávěla o svém miláčkovi, zabíhaly daleko do fantazie a já jsem dychtivě čekával, co přijde příště.

„Ach, pane Herriote, povím vám něco, to se podivíte. Tricki se stal psem-dopisovatelem! Ano, napsal dopis redaktorovi Psího svfta, přiložil darem nějaké peníze a oznámil, že ačkoli je přímým potomkem dlouhé větve čínských císařů, rozhodl se snížit a bez předsudků a svobodně se stýkat s obyčejnými psy. Požádal redaktora, aby pro něj vyhledal psa, nějakého, kterého zná, se kterým by si dopisoval tak, aby je to oba těšilo. Tricki se rozhodl, že pro tuto příležitost přijme jméno pan Utterbunkum. A víte, že obdržel překrásný dopis od redaktora?“ (Dovedl jsem si představit, jak ten moudrý muž skočil po té zlaté hřivně.) „Redaktor mu napsal, že by mu chtěl představit Bonzo Fortheringhama, opuštěného dalmatince, který by byl nadšen, kdyby si mohl dopisovat s přítelem z Yorkshiru.“

Popíjel jsem sherry. Tricki chrápal v mém klíně. Paní Pumphreyová pokračovala.

„Ale jsem hrozně zklamaná tím novým altánkem, víte, zřídila jsem ho zvlášť pro Trickiho, abychom si spolu mohli‘ posedět venku za pěkného, teplého odpoledne. Je to taková malá, příjemná besídka ve venkovském stylu, ale Trickimu se příšerně nelíbí. Vysloveně to nenávidí, absolutně odmítá jít dovnitř. Měl byste vidět ten strašlivý výraz na jeho obličeji, když se na altán podívá. A víte, jak to včera nazval? Ani bych se neopovážila povědět vám to.“ Rozhlédla se po místnosti, pak se ke mně naklonila a zašeptala: „Řekl, že to je pitomá chajda!“

Služebná oživila oheň a doplnila moji skleničku. Vítr snesl na okno přepršku suchého listí. Tomuhle se tedy říká život. Čekal jsem na pokračování.

„A už jsem vám pověděla, pane Herriote, že Tricki včera zase vyhrál? Víte, jsem přesvědčená, že studuje zprávy z dostihů. Tak dokonale umí hádat. Poradil mi, abych vsadila na Canny Lad, a jako obyčejně vyhrál. Pokaždé vsadí šilink, a dostane zpátky devět šilinků.“

Tyhle sázky byly vždycky vypláceny pod jménem Tricki Woo a já jsem si soucitně představoval reakce místních sázkařů. Darrowbyští sázkoví makléři byli utýraná a nestálá skupinka mužů. Občas se někde na ulici objevila tabule vybízející obyvatelstvo, aby své úspory vsadilo u Joe Downse, který je zárukou pocitu šťastného bezpečí. Joe žil několik měsíců na ostří nože, zatímco jeho důvtip zápolil s důvtipem jeho spoluobčanů. Nakonec však to bylo vždycky stejné. Zvítězilo pár favoritů a Joe v noci zmizel i s návěstími tabulí. Jednou jsem se zeptal nějakého místního obyvatele na příčinu náhlého odchodu jednoho z těch nešťastných nomádů. Odvětil bezcitně: „Zkrátka jsme ho zničili.“

Vyplácet pravidelně pár šilinků psovi, to musela být těžká rána pro tyhle nešťastníky.

„Minulý týden jsem se strašně polekala,“ pokračovala paní

Pumphreyová. „Už jsem byla přesvědčena, že vás budu muset zavolat. Chudák malý Tricki, málem se pominul!“

V duchu jsem tento neduh zařadil vedle zalepeného zadečku mezi nové psí choroby a požádal o podrobnější informaci.

„Bylo to strašlivé! Vyděsila jsem se k smrti. Zahradník házel Trickimu kroužky, víte, dělá to každý den půl hodiny.“ Byl jsem svědkem této podívané už několikrát. Hodgkin, sveřepý shrbený starý

Yorkshiřan, který vypadal, jako by nenáviděl všechny psy, ale především Trickiho, musel vyjít každý den na palouk a neustále házet malé gumové kroužky. Tricki za nimi skákal a nosil je zpátky a poblázněně štěkal. Hra takto pokračovala a trpké vrásky ve starcově obličeji se prohlubovaly. Neustále pohyboval rty, ale nebylo možno zaslechnout, co říkal.

Paní Pumphreyová pokračovala: „Tricki si zkrátka hrál, chytal ty svoje kroužky, má to moc rád, když tu se najednou zničehonic pominul. Úplně zapomněl na kroužky a začal lítat v kruhu, štěkal a podivně ňafal. Potom padl na bok a ležel jako mrtvý. Víte, pane Herriote, skutečně jsem už myslela, že je mrtvý, ležel a vůbec se nehýbal.

A co mě zabolelo ze všeho nejvíc, že se Hodgkin začal smát. Je u mne už čtyřiadvacet let a nikdy jsem ho neviděla usmát se, a teď, když se díval na to nehybné tělíčko, začal se divně ječivě chechtat.

Bylo to strašlivé! Zrovna jsem chtěla utíkat k telefonu, když Tricki vstal a odešel, vypadal, že je v pořádku.“

Hysterie, pomyslel jsem si, vyvolaná nesprávnou stravou a přemírou rozčilení. Položil jsem skleničku a přísně jsem se zadíval na paní Pumphreyovou. „Tak vidíte, tohle je přesně to, o čem jsem mluvil. Jestli budete pořád krmit Trickiho všemi těmi nesmysly, zničíte mu zdraví. Skutečně mu musíte nasadit rozumnou psí dietu, krmit ho jednou nebo dvakrát denně a dávat mu maso a černý chléb nebo nějaký suchar a nic víc.“

Paní Pumphreyová se skrčila do křesla, ztělesněný obraz provinilosti. „Prosím vás, takhle se mnou nemluvte. Opravdu se snažím donutit ho správně jíst, ale je to tak těžké. Když žebrá o něco na zub, nedokážu odmítnout.“ Osušila si oči kapesníkem.

Byl jsem nemilosrdný. „Tak dobře, paní Pumphreyová, ať tedy je podle vašeho, ale já vás varuji. Jestliže budete takhle pokračovat, pomine se Tricki ještě často, a stále častěji.“

Jen váhavě jsem opouštěl útulný přístav a zastavil jsem se na štěrkem vysypané cestě, abych se ohlédl na paní Pumphreyovou a Trickiho. Paní Pumphreyová mi mávala, Tricki stál jako vždycky u okna a jeho široká tlamička se srdečně smála.

Jel jsem domů a dumal jsem o mnoha výhodách, které poskytovala skutečnost, že jsem byl jmenován Trickiho strýčkem. Když jel

Tricki k moři, posílal mi krabice plné pěkně uzených sleďů. A když dozrála rajčata ve skleníku, dostával jsem týden co týden půl kila nebo kilo. Pravidelně docházely plechovky tabáku, občas s fotografií a láskyplným věnováním.

Ale teprve když přinesli vánoční koš od firmy Fortnum and Mason’s, dospěl jsem k nezvratnému přesvědčení, že mi štěstí skutečně přálo a že bych mu měl podat ruku. Doposavad jsem obvykle pouze zatelefonoval a poděkoval za dárky paní Pumphreyové, ale bývala dost chladná a zdůrazňovala, že mi dárky posílá Tricki a že mé díky patří jemu.

Přinesli koš a já zaslepenec jsem prohlédl k poznaní, že jsem se vážně provinil chybnou taktikou. Usedl jsem, abych složil dopis pro

Trickiho. Vyhýbaje se Siegfriedovu ironickému pohledu, poděkoval jsem svému psímu synovci za jeho vánoční dárky i za všechnu jeho dosavadní laskavost. Vyjádřil jsem upřímnou naději, že slavnostní období nenarušilo jeho delikátní zažívací trakt, a doporučil jsem, že v případě jakýchkoli potíží se má uchýlit k těm černým práškům, které mu strýček vždycky předepisuje. Mírný pocit odbornického zahanbení byl odvanut představou sleďů, rajčat a dalších košů. Obálku jsem nadepsal Mladý pán Tricki Pumphrey, Barlby Grange a vhodil jsem dopis do schránky s pouze mírným pocitem viny.

Při mé příští návštěvě si mě paní Pumphreyová přitáhla stranou.

„Pane Herriote,“ zašeptala, „Tricki byl nadšen vaším kouzelným dopisem a schovává si ho na památku, ale jedna věc ho silně vyvedla z míry, na adresu jste napsal Mladý pán Tricki a on trvá na tom, aby se psalo jenom Pan Tricki. Nejdřív se strašně rozčílil, byl úplně bez sebe, ale když viděl, že je to od vás, brzy se zase uklidnil. Nevím, kde se v něm berou tyhle předsudky, možná že je to tím, že je jedináček, jsem přesvědčena, že jedináčkové mají víc předsudků než psi pocházející z mnohačlenné rodiny.“

Návrat do Skeldalu byl jako návrat do chladnějšího světa. Na chodbě do mě vrazil Siegfried. „Kohopak to tady máme? Podívejme se, to je drahý strýček Herriot. Ale kdepak jsi byl, strýčku? Zřejmě jsi otročil v Barlby Grange. Chudáku, jistě ses unavil. Myslíš, že to skutečně stojí za to, takhle se dřít kvůli dalšímu koši?“

Paní Pumphreyová by byla bývala nanejvýš zajímavá i pro nejzavedenější a navýsost vybavené ošetřovny malých zvířat s rozsáhlou klientelou, ale pro mne, který jsem se dennodenně lopotil u zemitých farmářů a v tvrdých podmínkách –pro mne byla přímo nadzemská. V mé tvrdé a nelítostné existenci se její salon stal teplounkým nebíčkem a Tricki Woo byl milováníhodný pacient.

Malý pekinéz s jeho výstředními neduhy uchvátil příznivce široko daleko po celém světě a obdržel jsem o něm nesčetné dopisy. Dožil se dlouhého věku, se zalepeným zadečkem, ale šťastný až do konce. Paní Pumphreyová zemřela v osmaosmdesáti. Byla jednou z mála, kdo se v mých knížkách poznali, a vím, že měla smysl pro legraci a uměla ji pochopit a ocenit, protože když jsem o ní přestal psát, napsala ona mně, pěkně po yorkshirsku:

„Nejčko se tu čloujek nemá čemu zasmít.“

2. TRISTANOVA NOČNÍ HLÍDKA

Položil jsem chirurgickou jehlu na podnos a ustoupil jsem, abych si prohlédl hotovou práci. „Já bych tedy řekl, že to vypadá docela hezky.“

Tristan se naklonil nad psa, který ležel v narkóze, a podíval se na hladkou jizvu a na řadu pravidelných stehů. „Opravdu moc pěkné, brachu. Ani já bych to nedokázal líp.“

Velký černý novofundlanďan ležel klidně na stole, jazyk vypadlý z tlamy, oči skleněné a nevidoucí. Přivedli ho sem s ošklivým nádorem nad žebry ajá jsem usoudil, že je to jednoduchý lipom, který není zhoubný a lze jej operovat. A tak to také bylo. Nádor povolil směšně snadno, byl kulatý, neporušený a lesklý jako natvrdo vařené vajíčko vyloupnuté ze skořápky. Žádné krvácení, žádné obavy z recidivy.

Nepěkný otok byl nahrazen úhlednou jizvou, která za několik týdnů zmizí. Měl jsem radost.

„Raději si ho tady necháme, dokud nepřijde k sobě,“ řekl jsem.

„Pomoz mi ho položit na přikrývky.“ Pohodlně jsme psa uložili před elektrická kamínka a já jsem odešel na svou dopolední pochůzku.

Poprvé jsme ten podivný zvuk zaslechli při obědě. Bylo to něco mezi zasténáním a zavytím, začalo to docela tiše, ale zesílilo to do pronikavého tónu a pak to roztřeseně zase zmlklo.

Siegfried udiveně vzhlédl od polévky. „Co je zase propánakrále tohle?“

„Musí to být ten pes, co jsme ho ráno operovali,“ odpověděl jsem.

„Někdy se to stává, když přestávají působit barbituráty. Snad ho to brzy přejde.“

Siegfried na mě pochybovačně pohlédl. „To také doufám, šlo by mi to na nervy. Naskakuje mi z toho husí kůže.“

Šli jsme do ordinace podívat se na psa. Tep měl silný, dýchal zhluboka a pravidelně, sliznice měly správnou barvu. Stále ještě byl nehybně natažený a jedinou známkou vracejícího se vědomí bylo vytí, které jako by bylo načasováno na každých deset vteřin.

„Ano, je v naprostém pořádku,“ řekl Siegfried“ Ale to je strašný rámus, pojdme odtud!“

Oběd jsme dojedli spěšně a mlčky, až na ten neustálý nářek ozývající se v pozadí. Siegfried ještě ani nespolkl poslední sousto a už byl zase na nohou. „Tak já musím letět. Mám toho dneska odpoledne spoustu. Tristane, myslím, že by nebylo špatné přenést toho psa do jídelny a tam ho položit před krb. Tak bys u něj mohl zůstat a mít ho na očích.“

Tristan ztuhl. „To chceš říct, že mám být celé odpoledne v jedné místnosti s tím rámusem?“

„Ano, právě to chci říct. Takhle ho nemůžeme poslat domů a nechtěl bych, aby se mu něco stalo. Potřebuje péči a dozor.“

„A nechtěl bys, abych ho držel za pacičku nebo ho svezl v kočárku na tržiště?“

„Ušetři mě svých pitomých vtipů. Zůstaneš tu se psem, nařizuji ti to!“

Tristan a já jsme přenesli těžké zvíře chodbou na přikrývkách jako na nosítkách a pak jsem musel na odpolední pochůzku. Na chvilku jsem se zastavil a ohlédl se po tmavém balíku u krbu a po Tristanovi, který seděl zhrouceně a zničeně v křesle. Vytí bylo nesnesitelné, rychle jsem zavřel dveře.

Když jsem se vrátil, byla tma a starý dům se tyčil nade mnou, černý a mlčenlivý proti mrazivé obloze. Mlčenlivý, kromě vytí, které se stále ještě rozléhalo ozvěnou po chodbách a pronikalo do opuštěné ulice.

Přibouchl jsem dvířka auta a podíval jsem se na hodinky. Bylo šest hodin, Tristan už trpěl celé čtyři hodiny. Vyběhl jsem po schodech a chodbou, a když jsem otevřel dveře obývacího pokoje, jako by mě ten rámus praštil do hlavy. Tristan stál otočený ke mně zády a díval se francouzským oknem do tmavé zahrady. Ruce měl hluboko v kapsách a z uší mu vyčnívaly chomáčky vaty.

„Jak ti to jde?“ zeptal jsem se.

Žádná odpověď, a tak jsem k němu šel a poklepal jsem mu na rameno. Účinek byl podivuhodný. Tristan vyskočil vysoko do vzduchu a otočil se jak na obrtlíku. V tváři byl popelavě šedý a silně se třásl.

„Propánaboha, Jime, málem jsi mě zabil, s těmihle ucpávkami v uších neslyším vůbec nic, kromě psa, samozřejmě. Proti tomu je všechno marné.“

Klekl jsem si vedle novofundlanďana a prohlédl jsem ho. Psův stav byl výborný, ale kromě slabého očního reflexu nejevil známky, že by přicházel k vědomí. A pořád vyl pronikavě a v pravidelných intervalech.

„Dává si zatraceně na čas, než se vzpamatuje,“ řekl jsem. „Dělal to celé odpoledne?“

„Ano, pořád stejně. Nic se nezměnilo. A nemrhej na něj sympatiemi, na toho uřvance. Leží si u kamen a je šťastný jako ledňáček nemá o ničem ani potuchy. Co ale já? Mám nervy trop, když ho tu poslouchám hodinu po hodině. Ještě chvíli, a budeš mi muset taky něco píchnout.“ Třesoucí se rukou si prohrábl vlasy a v tváři mu začalo cukat.

Uchopil jsem ho za ruku. „Tak pojď, najíme se. Po jídle ti bude líp.“ Nekladl odpor a já jsem ho odvedl do jídelny.

Siegfried byl u stolu ve výborné formě. Vypadal rozjařeně a pořád mluvil, ale ani jednou se nezmínil o pronikavém zvuku v druhém pokoji. Tristan však ty zvuky očividně vnímal.

Když jsme vycházeli z místnosti, položil mi Siegfried ruku na rameno. „Nezapomeň, že máme dnes večer tu schůzi v Brawtonu, Jamesi. Starý Reeves bude mluvit o chorobách ovcí, obvykle bývá velmi dobrý. škoda že nemůžeš jít s námi, Tristane, ale obávám se, že tu musíš zůstat, dokud se ten pes nevzpamatuje.“

Tristan sebou trhl, jako by ho udeřil. „Proboha, nedokážu už sedět u toho zatraceného zvířete. Zešílím z něj!“

„Lituji, že se to nedá zařídit jinak. James nebo já jsme tě mohli večer vystřídat, ale musíme se ukázat na schůzi. Nevypadalo by dobře, kdybychom na ni nešli.“

Tristan klopýtal zpátky do pokoje a já jsem si oblékal kabát. Když jsem vyšel na ulici, na chvilku jsem se zastavil a poslouchal. Pes stále vyl.

Schůze byla úspěšná. Konala se v jednom hotelu a jako obvykle nejlepší ze všeho bylo, když jsme se nakonec sešli v baru s ostatními veterináři. Bylo nesmírně uklidňující slyšet o problémech a chybách někoho jiného, zvlášť o těch chybách.

Těšilo mě rozhlížet se po přeplněné místnosti a pokusit se uhádnout, o čem hovoří malé skupinky lidí. Tam ten muž hluboce skloněný a prudce tlukoucí do vzduchu jednou rukou, kasTroval hřebce vestoje. A ten druhý s rozpjatou náručí nesmyslně pohybující prsty, skoro určitě pomáhal na svět hříběti, pravděpodobně upravoval podloženou nožku. A nedalo mu to ani moc práce. Veterinářská chirurgie byla dětskou hříčkou, obzvláště v teplé hospůdce, když už v sobě člověk měl pár skleniček.

Bylo jedenáct hodin, když jsme všichni nastupovali do vozů a každý zamířil ke své svatyni kdesi v Yorkshiru, někteří do velkých průmyslových měst západního Ridingu, jiní do přímořských městeček na východním pobřeží a Siegfried a já jsme se vděčně vraceli po úzké cestě, která se točila mezi kamennými stěnami severních Pennin.

Provinile jsem si připomněl, že jsem v několika uplynulých hodinách ani nevzdechl po Tristanovi a jeho hlídce. Určitě to už bude lepší. Pes se jistě uklidnil. Když jsem však vyskočil v Darrowby z vozu, ztuhl jsem uprostřed kroku, protože se z domu ozývalo tenounké vytí. Bylo to neuvěřitelné. Minula půlnoc, a pes toho ještě nenechal.

A co Tristan? Neodvážil jsem se vůbec pomyslet, v jakém bude stavu. Téměř vyděšeně jsem otočil klikou u obývacího pokoje.

Tristanovo křeslo tvořilo malý ostrůvek v moři prázdných lahví od piva. O zeď byla opřena převrácená bedna a Tristan seděl velice vzpřímeně a s vážnou tváří. Razil jsem si cestu spouští.

„Bylo to hodně zlé, Trisi? Jak se cítíš?“

„Mohlo to být ještě horší, starý brachu, mohlo to být horší. Brzy po tom, co jste odešli, jsem si skočil k Droversům pro basu piva.

A všechno bylo jiné. Po třech nebo čtyřech pivech mě už pes přestal trápit, popravdě řečeno na něj teď pár hodin vyj u taky. Strávili jsme spolu zajímavý večer. Stejně se už probírá. Podívej se na něj.“

Velikánský pes zdvihl hlavu a v jeho očích bylo vidět poznání. Vytí ustalo. Šel jsem k němu a pohladil jsem ho a dlouhý černý ocas sebou škubl, jak se pokoušel zavrtět

„Tak je to lepší, starochu,“ řekl jsem. „Ale teď by ses měl chovat slušně. Strýček Tristan si s tebou užil hotové peklo.“

Novofundlanďan okamžitě zareagoval tím, že se postavil na nohy.

Udělal několik houpavých kroků a zhroutil se mezi lahve.

Ve dveřích se objevil Siegfried a znechuceně se podíval na Tristana, stále velmi vzpřímeného a tvářícího se jako moudrý soudce, a na psa, který se hrabal mezi lahvemi. „Co to tu je za děsivé svinstvo?

Snad bys mohl občas udělat kousek práce a vynechat z toho orgie!“

Novofundlanďan zaslechl jeho hlas a zase se nejistě postavil a v záchvatu přílišné sebedůvěry se pokusil k němu doběhnout s plachým vrtěním ocasu. Daleko se nedostal a šel k zemi jako veliká hromada, přičemž odstrčil láhev od piva a ta se jemně přikutálela k Siegfriedovým nohám.

Siegfried se naklonil a pohladil lesklou hlavu. „Milý a přátelský tvor. Řek bych, že to je báječný pes, když je při smyslech. Ráno bude normální, ale problém je, co s ním uděláme teď. Nemůžeme ho nechat, aby se tu potácel, mohl by si zlomit nohu.“ Podíval se po

Tristanovi a ten nehnul ani brvou. Seděl ještě vzpřímeněji než předtím, ztuhlý a nehybný jako pruský generál. „Víš, že si myslím, že by bylo nejlepší, kdyby sis ho vzal s sebou do pokoje? Teď když ho máme takhle v pořádku, nechceme, aby si ublížil. Ano, to bude nejlepší, může přespat u tebe.“

„Děkuji ti, opravdu ti děkuji,“ pravil Tristan bezbarvým hlasem a pořád se díval přímo před sebe.

Siegfried si ho chvíli pátravě prohlížel, pak se otočil. „Tak dobře, odkliď to svinstvo a půjdem si lehnout“

Mezi mým a Tristanovým pokojem byly spojovací dveře. Mně patřil velký pokoj, obrovský, čtverhranný, s vysokým stropem, s krbem se sloupky a s půvabnými alkovnami, stejnými jako byly dole.

Vždycky jsem si připadal jako kníže, když jsem tam ležel.

Tristanovi patřila stará šatna, dlouhá a úzká, s malou postelí, na jednom konci pokleslou, jako by se snažila schovat. Na hladké naolejované podlaze nebyly koberce, položil jsem tedy psa na hromadu přikrývek a utěšlivě promlouval k Tristanově tváři spočívající na polštáři.

„Je klidný, spí jako mimino a vypadá, že už tak zůstane. Odpočineš si, a zaslouženě.“

Vrátil jsem se do svého pokoje, rychle jsem se svlékl a vlezl do postele. Usnul jsem okamžitě a nevím, kdy začal ten hluk vedle, ale rázem jsem byl úplně vzhůru a v uších se mi chvěla ozvěna hněvivého zaječení. Potom následovalo nějaké šoupání a rána a Tristanův výkřik.

Couvl jsem před myšlenkou, že bych měl zajít do šatny, co bych tam byl vlastně platný –, a tak jsem se zachumlal úžeji do přikrývek a naslouchal jsem. Klouzal jsem zpátky do polospánku a zase jsem se probouzel dalšími ranami a křikem za zdí.

Asi po dvou hodinách se zvuky změnily. Novofundlanďan se zřejmě stal pánem svých nohou a pochodoval po místnosti a tlapky pravidelně ťáp, ťáp, ťáp, tlapkaly po dřevěné podlaze. Znovu a znovu, donekonečna a bez přestání. A pravidelné výbuchy Tristanova teď už ochraptělého hlasu. „Přestaň, prokristapána! Sedni si, ty pitomej pse!“

Musel jsem přece jen pěkně tvrdě usnout, protože když jsem se konečně probudil, pokoj šedl chladným světlem rána. Převrátil jsem se na záda a poslouchal jsem. Pořád ještě jsem slyšel ťapkání tlapek, ale bylo nepravidelné, jako by se novofundlanďan jen tak občas prošel, zřejmě už slepě nebloudil z jednoho konce místnosti na druhý. Tristan se neozýval ani hláskem.

Vylezl jsem z postele, roztřásl se v ledovém vzduchu pokoje, natáhl si košili a kalhoty. Po špičkách jsem přešel přes pokoj, otevřel jsem spojovací dveře a málem jsem se složil, když se mi do prsou opřely dvě velké tlapy. Labrador byl nadšený mým příchodem, očividně tuzdomácněl. Jeho pěkné hnědé oči vyzařovaly inteligenci a dobrou pohodu a v široce udýchaném úsměvu ukazoval řady lesklých zubů a neposkvrněný růžový jazyk. Ocas se mrskal v extatické radosti.

„Jsi v pořádku, kamaráde,“ řekl jsem. „Pojď, podíváme se ti na ránu.“ Odsunul jsem tlapy z hrudi a prohlédl jsem řádku stehů nad žebry. Žádný otok, žádná bolest, vůbec žádná reakce.

„Báječné!“ vykřikl jsem. „Nádherné. Jsi zase jako nový.“ Poplácal jsem psa po zadku a on byl bez sebe radostí. Skákal na mě, olizoval mě a dloubal do mě prackou.

Pokoušel jsem se zbavit se ho, když jsem zaslechl z postele znechucené heknutí. V příšeří vypadal Tristan děsivě. Ležel na zádech, oběma rukama svíral prošívanou deku, v očích měl divoký pohled.

„Nezamhouřil jsem ani oko, Jime,“ šeptal. „Ani na vteřinu. Můj bratříček má fantastický smysl pro humor, když mě donutil strávit noc s tímhle zvířetem. Prožije si nádherný den, bude to pro něj požiteček, až se dozví, co jsem prodělal. Jen se na něj dívej, jen na něj dávej dobrý pozor, vsadím se s tebou, o co budeš chtít, že bude mít radost“

Později při snídani vyslechl Siegfried podrobnosti noci plné utrpení a byl velmi soucítící. Dlouze projevoval Tristanovi svou účast a omlouval se za všechny potíže, které mu pes způsobil. Ale Tristan měl pravdu: Vypadal potěšeně.

Neustále a vždycky zdůrazňuji, že zvířata jsou tvorové jinotajní a nepředvídatelní a právě tato jinotajnost a nepředvídatelnost je srdcem mého psaní. Do této kategorie patří i různé reakce na anestézii. Pokud vím, někteří lidští pacienti začnou zpívat nebo spustí řeči navýsost neslušné a neotisknutelné. Tenhle pes jen vyl a celá příhoda se mi samozřejmě vryla hluboko do paměti, protože postihla Tristana, a to hodně. Je to příběh, kterému se dneska smějeme a při němž mi sevře srdce nostalgie, kdy i si uvědomím, že jsme si nosívali pacienty do obývacího pokoje a dokonce do ložnice, abychom je tam ošetřovali. Jsme stále přesvědčeni, že o své svěřence pečujeme s osobním zaujetím, ale pochybuji, že bychom dnes šli tak daleko.

3. TRIUMF LÉKAŘSTVÍ

Tentokráte jsem měl s Trickim opravdové starosti. Potkal jsem ho na ulici s jeho velitelkou a vyděsil mě. Strašlivě ztloustl, vypadal jako nadmutá jitrnice s nohou na každém konci. Krví podlité oči se dívaly přímo před sebe a vyplazený jazyk visel z tlamy.

Paní Pumphreyová spěchala s vysvětlením: „Byl hrozně unavený, pane Herriote, vypadal, že nemá vůbec žádnou sílu. Myslela jsem si, že určitě trpí podvýživou, a tak jsem mu dávala mezi pravidelným krmením občas něco navíc. Huspeninu z telecích nožiček a tresčí játra a ovomaltinu a na noc trošku kakaa, aby spal, skutečně ne mnoho.“

„A omezila jste ty sladkosti, jak jsem vám doporučil?“

„Ano, trochu ano, ale když on vypadal tak vysíleně! Musela jsem povolit. Má strašně rád dorty se šlehačkou a čokoládu. Nedokážu mu to odepřít.“

Podíval jsem se dolů na malého psíka. V tom to vězelo. Jedinou

Trickiho chybou byla chamtivost. Nikdo nikdy nezažil, že by odmítl něco k jídlu. Pustil se do potravy v kteroukoli denní nebo noční dobu. Uvažoval jsem o všech těch ostatních věcech, o kterých se paní

Pumphreyová nezmínila. Sušenky s paštikou, oplatky, nákypy, to všechno Tricki miloval.

„Má dost pohybu?“

„Chodí se se mnou trošku projít, jak vidíte, ale Hodgkin leží s ischiasem, a tak se poslední dobou neházely žádné kroužky.“

Snažil jsem se, aby můj hlas zněl přísně. „Tak a teď mluvím opravdu vážně. Jestliže mu okamžitě neomezíte potravu a jestli nebude mít víc pohybu, bude skutečně hodně nemocný. Musíte se zatvrdit a uložit mu přísnou dietu.“

Paní Pumphreyová sepjala ruce. „Určitě to dokážu, pane Herriote.

Vždyť já dobře vím, že máte pravdu, ale je to tak těžké, tak strašně těžké.“ Pustila se se skloněnou hlavou dolů po cestě, jako by se rozhodla, že bez odkladu nastolí nový režim.

Díval jsem se, jak odcházejí, a moje starosti vzrůstaly. Tricki klopýtal ve svém malém tvídovém kabátku, měl celou šatnu takových kabátků z teplého tvídu nebo ze skotské kostkované vlny, když bylo zima, a nepromokavé pláštíky do deště. Statečně šel, i když klesal pod svým brněním. Pomyslel jsem si, že o paní Pumphreyové brzo uslyším.

Očekávané zavolání se dostavilo během několika dnů. Paní

Pumphreyová byla zoufalá. Tricki přestal jíst. Odmítal i svá nejoblíbenější jídla a kromě toho několikrát zvracel. Nedělal vůbec nic, jenom ležel na koberečku a zhluboka dýchal. Nechtěl chodit na procházky, nechtěl vůbec nic.

Měl jsem svůj plán už předem připravený. Jediný způsob byl dostat Trickiho na nějaký čas z domu. Navrhl jsem, abychom ho poslali na čtrnáct dní do nemocnice na pozorování.

Chudák paní skoro omdlela. Ještě nikdy nebyla od svého miláčka odloučena. Byla přesvědčena, že kdyby ji každý den neviděl, utrápil by se a zemřel by.

Ale já jsem byl neoblomný. Tricki těžce onemocněl a tohle byl jediný způsob, jak ho zachránit. Ze všeho nejlepší podle mého názoru bylo odnést ho okamžitě, a tak jsem vypochodoval ven a honem do auta s psíkem zabaleným do přikrývky, sledován naříkající paní Pumphreyovou.

Všechen personál byl na nohou a služebné pobíhaly sem a tam a přinášely jeho denní postýlku, noční postýlku, oblíbené polštářky, hračky a gumové kroužky, misku na snídani, misku na oběd a misku na večeři. Uvědomil jsem si, že se to všechno do mého malého auta nevejde, a rozjel jsem se. Když jsem se rozjížděl, hodila mi paní

Pumphreyová se zoufalým výkřikem do okna náruč pláštíků. Než jsem zahnul za ohybem zatáčky, pohlédl jsem do zpětného zrcátka všichni tonuli v slzách.

Venku na silnici jsem se podíval na dojemného, těžce oddychujícího tvorečka na sedadle vedle mě. Pohladil jsem ho po hlavě a Tricki se statečně pokusil zavrtět ocáskem. „Chudáku stará,“ řekl jsem,

„nemáš v sobě žádnou jiskru, ale myslím, že tě dokážu vyléčit.“

Doma v ordinaci mě obklopili naši psi. Tricki se podíval mdlýma očima dolů na hlučící smečku, a když jsem ho položil, zůstal ležet na koberci bez hnutí. Ostatní psi ho chvilku očichávali a pak došli k závěru, že to je věc zcela nezajímavá, a ignorovali ho.

Ustlal jsem mu v teplém chlívečku vedle ohrádky, v níž spali ostatní psi. Dva dny jsem se na něho chodil dívat a nedával jsem mu nic k jídlu, jenom spoustu vody. Koncem druhého dne začal projevovat zájem o své okolí a třetí den kňučel, když zaslechl psy na dvoře.

Otevřel jsem dveře, a když Tricki vyběhl, okamžitě ho obklopili greyhound a jeho přátelé. Překulili ho a skrz naskrz prohlédli a pak odběhli na zahradu. Tricki je následoval, občas zakopl o svůj přebytečný tuk a natáhl se, ale očividně ho to bavilo.

Později téhož dne jsem přihlížel krmení. Díval jsem se, když Tristan hodil potravu do misek. Nastal obvyklý střemhlavý útok následovány zvuky rychlé likvidace potravy. Každý pes věděl, že se bude muset pravděpodobně dělit o poslední zbytky potravy, jestliže se opozdí.

Když skončili, prošel se Tricki kolem vycíděných misek a tu a tam některou olízl. Nazítří jsme pro něho prostřeli další misku a měl jsem radost, když jsem viděl, jak se k ní prodírá.

A pak už to šlo rychle. Vůbec jsem ho nijak neléčil, Tricki jen pobíhal celé dny s ostatními psy a účastnil se jejich přátelských rvaček.

Objevil, jak je příjemné a veselé, když na něho ostatní štěkali, když po něm skákali a každých pět minut ho položili na lopatky. Stal se plnoprávným členem smečky, nepravděpodobnou hedvábnou věcičkou mezi tou chlupatou bandou, pral se jako tygr o svůj příděl krmení a v noci chytal krysy ve staré slepičárně. Takhle báječně se mu v životě nedařilo.

A celou tu dobu se kdesi v dálce trápila paní Pumphreyová, telefonovala tucetkrát denně, aby sejí dostalo nejnovějších zpráv. Otázky, jestli pravidelně větráme jeho polštářky nebo jestli nosí pláštíky přizpůsobené počasí, jsem zahrával do autu. Zato jsem jí mohl povědět, že se jejímu mrňousovi daří dobře, že je mimo nebezpečí a že se rychle uzdravuje.

Jakmile paní Pumphreyová tohle slovo zaslechla, jako by sejí dotklo kouzelným proutkem. Začala nám posílat čerstvá vajíčka, po dvou tuctech, Trickimu na posilněnou. Byla to šťastná doba, kdy každý z nás snídal dvě vejce, ale teprve když začaly docházet lahve sherry, začala celá domácnost chápat obzory, které se před námi rozprostíraly.

Bylo to ono výtečné víno, které jsem tak dobře znal a jež mělo posílit Trickiho krev. Oběd se stal slavnostní příležitostí se dvěma skleničkami před jídlem a několika během jídla. Siegfried a Tristan se střídali v přípitcích na Trickiho zdraví a úroveň projevů se den ode dne zvyšovala. Mým úkolem bylo vždy odpovědět za Trickiho jakožto poručník.

Nemohli jsme uvěřit svým očím, když přišlo brandy. Dvě lahve

Gordon Blue, jejichž úkolem bylo dodat poslední posílení Trickiho konstituci. Siegfried odněkud vyhrabal široké sklenice, ktt,é patřívaly jeho matce. Nikdy předtím jsem je neviděl, ale po několik večerů byly nepřetržitě v potřebě a těšily se naší trvalé přízni, když jsme si kolem dokola podávali ten velejemný nápoj, když jsme ho vdechovali a s úctou popíjeli.

Byly to dny hluboké spokojenosti. Začínaly úspěšně s jedním vejcem navíc po ránu, rozvíjely se vzpruženy poledním sherry a končily v plné blaženosti u krbu s brandy.

Vábilo nás ponechat si tu Trickiho jako trvalého hosta, ale já jsem věděl, jak paní Pumphreyová trpí, a po čtrnácti dnech jsem pokládal za nevyhnutelné zatelefonovat jí, že se psík uzdravil a že čeká, kdy si pro něho přijede.

Během několika minut zastavilo před ordinací zhruba deset metrů lesklého kovu. Šofér otevřel dvířka a já jsem uvnitř sotva rozeznal postavu paní Pumphreyové. Ruce měla křečovitě sepjaté v klíně, rty se jí třásly“ Ach, pane Herriote, řekněte mi pravdu. Skutečně se mu daří líp?“

„Ale ovšem, je mu dobře. Nemusíte ani vystupovat z auta, bylo by to zbytečné, zajdu pro něj.“

Prošel jsem domem do zahrady. Po trávníku lítala kolem dokola jediná psí hmota a uprostřed, s vlajícíma ušima a mávajícím ocáskem, bylo malé, zlaté Trickiho tělíčko. Ve dvou týdnech se psík proměnil v pevné svalnaté zvířátko. Držel krok se smečkou, upaloval dlouhými skoky a hrudníkem ometal dvorek.

Nesl jsem ho po chodbě do přední části domu. Šofér stále ještě držel dvířka vozu, a když Tricki spatřil svoji velitelku, vymkl se mi z náruče a obrovským skokem přistál paní Pumphreyové na klíně.

Vyrazila poděšené „ach“ a pak se musela bránit, jak se na ni vrhl, olizoval jí obličej a štěkal.

Po dobu tohoto vzrušení jsem pomáhal šoférovi vynášet postýlky, hračky, polštářky, pláštíky a misky, všechno netknuté. Když se auto rozjelo, vyklonila se paní Pumphreyová z okna. V očích sejí leskly slzy a rty sejí chvěly.

„Pane Herriote,“ volala, ‚jak vám jenom vůbec mohu poděkovat?

Tohle je triumf lékařství!“

A zase Tricki Woo a báječný příklad individuálního léčebného přístupu, završeného velmi příjemnou odměnou. Příběh je také láskyplnou připomínkou kamarádství na Skeldalu a dobrot paní

Pumphreyové, o které jsme se dělili. Čtenáře potěší, že od té doby se Trickiho dieta držela v rozumných mezích a že Tricki už nebyl ani obézní, ani „pominutý“.

4. PROSÍM, VEZMĚTE SI DOUTNÍK!

Znovu jsem se podíval na útržek papíru, kam jsem si zapsal návštěvy. „Deanovi, Thompsonův dvůr 3. Onemocněl starý pes.“

V Darrowby bylo velmi mnoho takových dvorů. Ve skutečnosti to byly drobounké uličky, připomínající ilustrace z Dickensových románů. Některé z nich ústily na tržiště, ale většinou byly rozesety za hlavními ulicemi ve staré části města. Zvenku jste viděli jen klenutý oblouk vchodu a vždycky znovu mě překvapilo, když jsem prošel úzkou chodbou a zničehonic se objevila neuspořádaná řada drobných domečků, z nichž ani dva si nebyly podobné a všechny si navzájem hleděly do oken přes dláždění dva metry široké.

Před některými domy vykopali proužek zahrádky a po hrubém kamení se vinul čapí nůsek a měsíčky. Ale domy docela vzadu byly na spadnutí a mnohdy opuštěné, s okny zatlučenými prkny.

Číslo tři bylo na tomhle konci a vypadalo, že už dlouho nevydrží.

Zaklepal jsem a na prohnilém dřevě dveří se rozechvěly oprýskané vločky laku. Nade mnou se klenula zeď, nebezpečně odulá omítkou odstávající po obou stranách dlouhé trhliny.

Otevřel mi malý, drobný, bělovlasý pán. Z vrásčitého a hubeného obličeje živě svítily veselé oči. Měl na sobě hodně spravovaný vlněný svetr, záplatované kalhoty a bačkory.

„Přišel jsem se vám podívat na psa,“ řekl jsem a starý pán se usmál.

„Jsem rád, že jste přišel, pane doktore,“ odpověděl. „Ten staroch mi trochu dělá starosti. Pojďte dál, prosím vás.“

Zavedl mě do malinkého obývacího pokoje. „Žiju tady sám, pane doktore. Manželka zemřela už víc než před rokem. Měla toho starocha strašně ráda.“

Všude byly zřejmé skličující známky chudoby. V ošlapaném linoleu, v krbu bez ohně, v zatuchlém zápachu plísně. Na vlhkých místech zdi odstávaly tapety a na stole ležel osamocený oběd starého pána, proužky slaniny, trochu osmažených brambor a šálek čaje. To byl život ze starobní penze.

Na přikrývce v koutě ležel můj pacient, kříženec labradora a ještě něčeho. Kdysi to musel být velký a silný pes, ale stáří mu prokvétalo v bílém porostu kolem čenichu a v bledé opalescenci v hlubinách očí. Ležel klidně a díval se na mě bez nepřátelství.

„Trošku zestárl, viďte, pane Deane.“

„Ano, to ano. Je mu skoro čtrnáct, ale běhal jako štěně až do těch posledních týdnů. Na svůj věk je to báječný pes, náš starý Bob, a nikdy nikoho v životě nekousl. Dětí s ním mohou dělat, co chtějí. Je to teď můj jediný přítel, doufám, že ho brzy uzdravíte.“

„Jestlipak jí, pane Deane?“

„Ne, nejí vůbec nic a to je dost divné, protože co ten toho uměl spořádat! Při každém jídle si ke mně sedl a položil mi hlavu na kolena, ale poslední dobou to nedělá.“

Díval jsem se na psa a začínal se mě zmocňovat nepříjemný pocit.

Podbřišek byl silně oteklý a dokázal jsem vyčíst zřejmé příznaky bolesti, trhavý dech, stažené pysky, úzkostlivý soustředěný výraz v očích. Když promluvil pán, pleskl ocasem dvakrát do přikrývky a ve zbělelých starých očích se objevil vteřinový zájem. Rychle ale zmizel a vrátil se ten prázdný, do sebe obrácený pohled.

Přejel jsem opatrně rukou po podbřišku psa. Výpotky byly značně zřetelné a vyvolávaly silný tlak v břiše. „Tak pojď, starochu,“ řekl jsem. „Podíváme se, jestli tě můžeme položit na druhou stranu.“ Pes mi nekladl žádný odpor a já jsem ho pomalu obrátil na druhý bok, ale když jsem pohyb dokončil, pes zakňučel a rozhlédl se. Příčina potíží byla teď snadno zjistitelná.

Velmi opatrně jsem ho prohmatával. Pod hubeným svalstvem na boku jsem cítil tvrdou uzlovitou hmotu. Nepochybně nádor na slezině nebo na játrech, obrovský a naprosto neoperovatelný. Pohladil jsem psovi hlavu a pokoušel se sebrat myšlenky. Tohle nebude snadné.

„Bude hodně dlouho nemocný?“ tázal se starý pán a při zvuku milovaného hlasu se znovu ozvalo plesknutí ocasu. „Je mi smutno, když mě Bob nedoprovází po domě při tom mém hospodaření.“

„Je mi líto, pane Deane, ale obávám se, že to je dost vážné. Vidíte ten velký otok? Vyvolalo ho vnitřní bujení.“

„Myslíte tím… rakovinu?“ řekl drobný stařík tiše.

„Pravděpodobně, a postoupilo to příliš daleko, než abychom se mohli o něco pokusit. Přál bych si nějak mu pomoci, ale nemohu.“

Starý pán se zatvářil užasle a rty se mu roztřásly. „To tedy umře?“

Těžce jsem polkl. „My ho vlastně nemůžeme nechat zemřít, viďte? Už teď má dost velké potíže, ale brzy to bude mnohem horší. Nemyslíte si, že by bylo laskavější dát mu injekci? Koneckonců, užil si hezký a dlouhý život.“ Vždycky jsem se snažil jednat věcně a střízlivě, ale dnes znělo to klišé strašně prázdně.

Starý pán tiše stál a pak řekl:, Jen chvilinku,“ a pomalu a s bolestí si klekl vedle psa. Nemluvil, ale rukou přejížděl znovu a znovu přes starý šedivý čenich a uši a ocas plesk, plesk, plesk do podlahy. Klečel tam dlouho a já jsem stál v tom neveselém pokoji, hleděl jsem na vybledlé fotografie na zdi, na seprané roztřepané záclony, na křeslo s prasklým perem. Konečně se starý pán s námahou postavil a jednou nebo dvakrát polkl. Nepodíval se na mě a řekl chraptivě: „dobře, tak to prosím vás udělejte hned.“

Natahoval jsem stříkačku a říkal při tom věci, jaké jsem říkal vždycky: „Nebojte se, je to úplně bezbolestné. Jenom větší dávka uspávacího prostředku. Pro toho starocha je to skutečně lehký konec.“

Pes se ani nepohnul, když jsem mu vbodl jehlu, a jak vtékal barbiturát do žíly, vytrácela se z jeho výrazu úzkost a svalstvo se uvolňovalo. Než jsem dotáhl injekci, přestal dýchat

„Už to je?“ zašeptal starý pán.

„Ano, už to je,“ řekl jsem. „Teď už ho vůbec nic nebolí.“

Starý pán stál jako zkamenělý, jenom zavíral a otevíral dlaně. Pak se ke mně obrátil a oči měl jasné. „To je správné, nemohli jsme ho nechat trpět, jsem vám vděčný za to, co jste udělal. A teď, kolik vám dlužím, pane doktore?“

„Ale to je v naprostém pořádku, pane Deane,“ odpověděl jsem rychle. „Není to vůbec nic. Stejně jsem měl cestu kolem, naprosto mě to neobtěžovalo.“

Starý pán byl ohromený“ Ale přece to nemůžete dělat zadarmo?“

Pane Deane, už o tom prosím nemluvte. Říkal jsem vám, že jsem jel přímo kolem vašich dveří.“ Rozloučil jsem se a vyšel z domu, průchodem a na ulici. I v hemžení lidí a v jasném slunečním svitu jsem měl neustále před očima studený malý pokoj, starého pána a jeho mrtvého psa.

Mířil jsem k svému vozu, když vtom jsem zaslechl, že na mě někdo volá. Starý pán se za mnou rozčileně šoural v trepkách. Tváře měl mokré, tekly mu po nich slzy, ale usmíval se. V ruce držel malý hnědý předmět.

„Byl jste velmi laskavý, pane doktore. Mám tu pro vás něco.“ Napřáhl ruku s předmětem a já jsem se na to podíval. Nemělo to už tvar, ale stále ještě se dala rozpoznat ta drahocenná památka dávných oslav.

„Poslužte si, to je pro vás,“ řekl starý pán. „Prosím, vezměte si doutník.“

Tahle historka se přihodila brzy na začátku mé veterinární kariéry. Pronásledovala mě mnoho předlouhých týdnů a dodnes ji vnímám živě a palčivě. Utratit starým lidem jejich milovaná zvířata patří bohužel k smutným povinnostem veterinární praxe, i když je to smrt milosrdná a bezbolestná, uspíme pacienty barbituráty.

Epizoda pana Deana se však něčím vymykala běžné praxi a pamatuji se, žejsem si tenkrát poprvé řekl: „Kdybych někdy psal knihu, napsal bych tenhle příběh.“ Možná že kvůli tomu doutníku…

5. MATEŘSKÝ PUD

Člověku nepřipadá příliš účelné, aby milionář hrál sazku, ale byla to jedna z hnacích sil v životě starého Harolda Denhama. Bylo to také nesmírně silné pouto mezi námi, protože navzdory své hluboké oddanosti sazce Harold o fotbalu vůbec nic nevěděl, nikdy neviděl žádný zápas a neuměl vyjmenovat jediného ligového hráče. A když zjistil, že dokážu pohovořit zasvěceně nejenom o Evertonu a Preston

North Endu, ale dokonale i o Arbroathu a Cowdenbeathu, prohloubil se respekt, se kterým se mnou vždy jednal, v naprostou úctu.

Poprvé jsme se samozřejmě setkali kvůli jeho zvířatům. Vlastnil různé druhy psů, koček, králíků, želv a zlatých rybiček, které ze mě učinily častého návštěvníka toho zaprášeného sídla, jehož viktoriánské věžičky vyhlížely z ochranného lesa a byly vidět ze vzdálenosti mnoha kilometrů z okolí Darrowby. Nejprve probíhaly moje návštěvy úplně běžně. Foxteriér si pořezal packu nebo stará šedivá kočka měla potíže s čelními dutinami, ale později mi to začalo být divné.

Tak často mě volal ve středu a výmluvy byly občas tak jednoduché, že jsem ho začal vážně podezírat, že se zvířaty je sice všechno v pořádku, ale on že má potíže se svými křížky, jedničkami a dvojkami.

Nikdy jsem nenabyl naprosté jistoty, ale byla to legrace, že mě vždycky vítal stejnými slovy: „A pane Herriote, jakpak jste si tentokrát vsadil?“ Vyslovoval to slovo dlouze a láskyplně, vsááádil. Povinná otázka se dostavovala od té doby, co jsem vyhrál šestnáct šilinků. Nikdy nezapomenu na úctu, se kterou se dotýkal útržku papíru, a nevěřícíma očima se díval střídavě na sázenku a na poštovní poukázku. Bylo to jedinkrát, kdy jsem vyhrál, ale to vůbec nevadilo, stal jsem se přesto Orákulem, vrcholnou autoritou, která neměla konkurence. Harold nikdy nic nevyhrál. Denhamovi byli známá rodina v severním Yorkshiru. Byli to nesmírně bohatí průmyslníci, kteří se již v minulém století stali vedoucí silou v zemědělském světě.

Byla to „zemědělská šlechta“ a užívali své peníze k tomu, aby vybudovali čistokrevná stáda dojnic a vepřů. Zorali vysoká kamenitá vřesoviště na vysočině, prohnojili je a začali z nich sklízet, odvodnili kyselá močáloviště a pěstovali tam brambory a řepu. Byli to předsedové výborů, vůdcové při honech na lišku. Udávali tón ve společnosti.

Ale Harold z toho všeho vypadl už v mládí. Vyvrátil staré úsloví, že člověk nemůže být špatný, když nedělá vůbec nic. Každý den od rána do večera pobíhal po domě a po několika neupravených akrech půdy kolem domu, nezajímal se o svět venku a ani si zcela neuvědomoval, co se děje v jeho bezprostředním sousedství, ale byl naprosto spokojený. Ani v nejmenším nedbal na názory jiných lidí, a to bylo docela dobře, protože ty názory byly často dost nelaskavé. Jeho bratr, význačný Basil Denham, o něm nemluvil jinak než jako o „zatraceném pitomci“ a venkované mu často říkali „takovej budižkničemu“.

Já osobně jsem v něm pokaždé našel něco, co se mi líbilo a co mě dojímalo. Byl laskavý, přátelský, měl smysl pro legraci a já jsem k němu chodil rád. Harold jídal se svou manželkou vždycky v kuchyni, kde také trávil většinu času, a tak jsem k němu obvykle vcházel zadním vchodem.

Toho dne kvůli feně bernardýna. Měla štěňata a necítila se dobře.

Protože nebyla středa, napadlo mě, že by skutečně mohlo být něco v nepořádku, a spěchal jsem. Harold mě pozdravil jako obvykle. Měl velmi příjemný hlas, plný, melodický, zvučný jako biskup, a já si pokaždé pomyslel, že je zvláštní slyšet tyhle varhanní zvuky, vyslovující takové nicotnosti jako Mansfield Town nebo Bradford City.

„Byl bych rád, kdybyste mi mohl poradit, pane Herriote,“ řekl, když jsme vcházeli z kuchyně do dlouhé, špatně osvětlené chodby.

„Přemýšlím, jestli to tentokrát vyhraje Sunderland.“

Zastavil jsem se a upadl do hlubokého zamyšlení a Harold mě s úzkostí pozoroval. „Víte, pane Denhame, nejsem si jistý,“ odpověděl jsem. „Sunderland je dobrý, ale já náhodou vím, že tetička Raicha Cartera je trochu nemocná, a to by mohlo snadno ovlivnit výsledek sobotního zápasu.“

Harold vypadal zarmouceně a několikrát vážně pokýval hlavou.

Pak se na mě pár vteřin zblízka zadíval a dal se do smíchu. „Ale pane Herriote, už mě zase taháte za nos!“ Stiskl mi paži a odcapal chodbou a záda se mu pořád natřásala smíchem.

Prošli jsme labyrintem tmavých, pavučinami ověšených chodeb a pak mě zavedl do své malé zbrojnice. Tam ležela na dřevěném lůžku moje pacientka a já jsem v ní poznal obrovského bernardýna, kterého jsem tu viděl poskakovat při předchozích návštěvách. Nikdy jsem ji neošetřoval, ale první pohled na její hlavu znamenal velkou ránu jedné z mých nových teorií, že totiž nenajdete velké psy ve velkých domech. Nesčíslněkrát jsem kriticky pozoroval mastify, vlčáky a ovčáky, jak vyrazili z darrowbyských těsných a tmavých příbytků a vlekli za sebou na konci vodítka své bezmocné pány, zatímco v prostorných bytech a zahradách rozlehlých a okázalých domů jsem nezahlédl nic než teriéry a jezevčíky. Ale samozřejmě že Harold musel mít něco zvláštního.

Pohladil hlavu fenky. „Včera se jí narodila štěňátka a má dost ošklivý, tmavý výtok. Žere dobře, ale chtěl bych, abyste se na ni podíval.“

Bernardýni tak jako většina velkých plemen jsou obvykle mírná zvířata a fenka se ani nehnula, když jsem ji měřil. Ležela na boku, spokojeně naslouchala kvičení svých mláďat a malá slepá stvořeníčka šplhala jedno po druhém, aby se dostala k jejím nalitým cecíkům.

„Ano, má trochu teplotu a budete mít pravdu s tím výtokem.“ Jemně jsem prohmatával dlouhý a vpadlý bok. „Neřekl bych, že tam je ještě nějaké štěňátko, ale raději se podívám, abych měl jistotu. Mohl byste mně, prosím, donést teplou vodu, mýdlo a ručník?“

Když se dveře za Haroldem zavřely, rozhlédl jsem se po zbrojnici. Skříň na zbraně nebyla o mnoho větší než příborník, a protože jednou z dalších Haroldových svérázností bylo, že nikdy nic nezabil, neležely v ní žádné zbraně. Skleník obsahoval pouze zatuchlé svazky Blackwoodova časopisu Život na venkově. Stál jsem tam možná deset minut a přemýšlel, proč to tomu chlapíkovi trvá tak dlouho, a pak jsem si začal prohlížet starý obraz na zdi. Byla to obvyklá lovecká scéna a já jsem nakukoval zaprášeným sklem a uvažoval, proč ty koně kreslí vždycky s nemožně dlouhýma nohama a vznášející se nad potokem, když vtom jsem za sebou zaslechl nějaký zvuk.

Bylo to slabé zabručení, hluboké, nehlasné, ale výhružné. Otočil jsem se a viděl, že fenka pomalu vstává z lůžka. Nevstávala normálním psím způsobem, vypadalo to, že ji zdvíhají nějaké provázky visící ze stropu. Nohy se jí rovnaly téměř nepostřehnutelně, tělo měla ztuhlé, chlupy se ježily. A celou tu dobu se na mě dívala bez mrknutí a já jsem poprvé v životě pochopil, co to znamená, když se řekne, že někomu hořely oči. Něco podobného jsem předtím viděl jen jednou, na obálce starého výtisku Psa baskervillského. Tenkrát jsem si myslel, že si ten umělec směšně vymýšlel, ale tyhle oči žhnuly stejně žlutým plamenem a upíraly se neomylně na mě.

Samozřejmě se domnívala, že jí chci vzít štěňata. Koneckonců její pán odešel a zůstal tu jenom tenhle cizinec, nehýbal se a tiše stál v rohu místnosti, to nemohlo vést k ničemu dobrému. Jedno bylo jisté, skočí na mě každou chvíli, a tak jsem si v duchu blahořečil, že jsem se postavil rovnou ke dveřím. Opatrně jsem centimetr po centimetru sunul levou ruku ke klice a fenka stále ještě vstávala a děsivě pomalu a hluboce, hrdelně vrčela. Téměř jsem už sahal na kliku, když jsem se dopustil té chyby, že jsem ji rychle uchopil. Zrovna když jsem se dotkl kovu, vyletěla fenka z pelíšku jako střela a zakousla se mi do zápěstí.

Praštil jsem ji do hlavy pěstí pravé ruky a ona mě pustila a zakousla se mi do levého stehna. To ze mne vyrazilo výkřik a nevím, jaká by byla moje bezprostřední budoucnost, kdybych byl nenarazil na jediné křeslo v místnosti. Bylo sice staré a omšelé, ale zachránilo mě. Fenu totiž omrzelo kousat mě do nohy a prudce mi skočila do obličeje, takže jsem chytil křeslo a odrazil ji.

Zbytek mého pobytu ve zbrojnici byl něco jako parodie na krocení lva a nestranný divák by se byl jistě dobře pobavil. Po pravdě řečeno jsem si po letech často přál, abych si to tehdy nafilmoval. Ale tenkrát, když na mě na těch několika čtverečních metrech to zvíře doráželo a z nohy mi tekla krev a bránil jsem se jediným chatrným křeslem, tenkrát mi vůbec nebylo do smíchu. Fena mě pronásledovala se strašlivým zápalem a její šílené oči se ani na vteřinu nespouštěly z mé tváře.

Štěňata, rozčilená bezohledným zmizením příjemného zdroje tepla a potravy, slepě šplhala po lůžku a kvílela, všech devět jich naříkalo, jak jim jen hlas stačil. Ten rámus fenu zřejmě ještě pobízel, byl pro ni jakousi ostruhou, a čím hlasitěji štěňata ječela, tím víc na mě útočila. Vrhala se po mně každých pár vteřin a já jsem ji odrážel křeslem podle prvotřídního cirkusového předpisu. Jednou mě i s křeslem přimáčkla ke zdi. Vztyčená na zadních nohách byla asi tak velká jako já a dostalo se mi zneklidňujícího záběru zblízka na vyceněné zuby. Ze všeho nejvíc mě trápilo, že křeslo začalo jevit známky opotřebovanosti. Fena už odhryzla beze vší námahy dvě laťky a já jsem se pokoušel představit si, co se stane, až se to celé nakonec rozpadne. Propracovával jsem se zpátky ke dveřím, a když jsem ucítil za zády kliku, pochopil jsem, že musí dojít k činu. Vyrazil jsem poslední výkřik, který jí měl nahnat strach, hodil jsem po feně zbytky křesla a vypadl na chodbu. Když jsem za sebou zabouchl dveře a opřel se o ně, cítil jsem, jak se výplně třesou pod skoky velkého zvířete.

Seděl jsem na zemi, zády se opíral o zeď, kalhoty jsem si spustil ke kotníkům a prohlížel si své rány, když jsem v dálce na konci chodby zahlédl Harolda, který postupoval pomalu a opatrně vpřed s umývadlem s vařící vodou a s ručníkem přes rameno. Teď jsem pochopil, proč mu to tak dlouho trvalo. Celou tu dobu tu takhle bloudil, a protože to byl Harold, bylo docela možné, že zabloudil ve vlastním domě. Anebo se trápil úvahami o sazce.

Vrátil jsem se do Skeldalu a musel jsem vytrpět několik nelaskavých poznámek o tom, jak chodím rozkročmo, ale když mi později v ložnici Siegfried ošetřoval nohu, zmizel z jeho tváře úsměv.

„Až tady nahoře, pane bože!“ zahvízdl dlouze a s úctou. „Víš, Jamesi, často jsme žertovali o tom, co by ti mohl nějaký zlý pes někdy provést, ale řeknu ti, chlapče, málem se ti to stalo.“

Krátce potom jsem se vydal na výšlap do Skotska a hrubá látka mých khaki Šortek se mi otírala o půlkruh zubů na stehně jako memento, ie i ošetřování malých zvířat může být nebezpečné, a jako ponaučení, že i nejposlušnější a nejmírumilovnější feny hrozivě chrání svá štěňata. Aleje to i naopak. Velmi často se přiblížím k feně se štěňaty a vidím, jak se dme pýchou, a když zvednu některé to malé stvořeníčko, fena mrská polichoceně ocasem. Člověk zkrátka nikdy neví. Je to jedna z nejistot našeho údělu.

6. DAN A HELENA

„Mohl by se mi pan Herriot podívat na psa?“

Tahle slova se dost často ozývala z čekárny, ale tenhle hlas způsobil, že jsem se jako do země vražený zastavil hned za dveřmi.

Nemohla to být pravda, nemohla, ale znělo to zrovna jako Helenin hlas. Vrátil jsem se po špičkách a bez váhání přiložil oko ke škvíře ve dveřích. Stál tam Tristan a díval se na někoho, kdo nebyl v mém zorném poli. Neviděl jsem nic jiného než ruku spočívající na hlavě trpělivého ovčáckého psa, okraj tvídové sukně a nohy v hedvábných punčochách.

Byly to pěkné nohy, nebyly hubené, docela snadno mohly patřit tak dospělému děvčeti, jako byla Helena. Mé úvahy byly přerušeny, když se k psovi sklonila hlava a poskytla mi zblízka pohled na drobný, rovný nos a na tmavé vlasy, spadající přes mléčnou hladkost tváře.

Stále ještě jsem s nadšením hleděl do škvíry, když z místnosti vyletěl Tristan a srazil se se mnou. Potlačil zaklení, chytí mě za paži a vtáhl mě chodbou do lékárny. Zavřel dveře a chraptivě zašeptal:

„Je to ona! Je to Aldersonka! A chce tě vidět! Ani Siegfrieda, ani mě, ale tebe, pana Herriota osobně!“

Chvíli mě pozoroval s rozšířenýma očima a pak, když jsem stále váhal, otevřel dveře a pokoušel se mě vystrčit do chodby.

„Tak na co k čertu čekáš?“ syčel.

„Je to trochu trapné, ne? Myslím po tom večírku. Když mě naposled viděla, skýtal jsem přímo nádherný pohled, byl jsem nametený tak, že jsem vůbec nemohl mluvit.“

Tristan se praštil rukou do čela. „Pomoz pánbůh! Co se trápíš s detaily? Říkala, že tě chce vidět, tak na co ještě čekáš? Hni sebou a už ať jsi tam!“

Nerozhodně jsem se šoural ven, když zdvihl ruku. „Moment, počkej tady!“ Odcválal a za několik vteřin se vrátil s bílým lékařským pláštěm.

„Zrovna ho přivezli z prádelny,“ řekl, když začal vpracovávat mé paže do naškrobených rukávů. „V tomhle budeš vypadat báječně, Jime, mladistvý chirurg bez jediné poskvrnky.“

Zapínal mě do toho oděvu a já jsem se nebránil, ale když se pokoušel narovnat mi vázanku, odrazil jsem mu ruku. Na odchod mi naposled povzbudivě zamával a pak zamířil k zadnímu schodišti.

Nepovolil jsem si už žádný čas na přemýšlení a vpochodoval jsem přímo do čekárny. Helena vzhlédla a usmála se. A byl to tentýž úsměv. Nic neskrýval. Byl to stejně prostý, přátelský, pevný pohled, jako když jsem ji spatřil poprvé.

Chvíli jsme stáli proti sobě mlčky a pak, když jsem nic neříkal, Helena se podívala dolů na psa. „Tentokrát má trápení Dan,“ řekla“ Je to náš ovčácký pes, ale máme ho tak rádi, že je spíš členem rodiny.“

Při zvuku svého jména zamával pes zuřivě ocasem, ale jak se ke mně přiblížil, zakňučel. Sklonil jsem se a pohladil mu hlavu. „Vidím, že nemůže nějak došlápnout na zadní nohu.“

„Ano, dneska ráno skočil přes zídku a od té doby takhle vypadá.

Myslím, že to bude dost zlé, nemůže se vůbec na tu nohu postavit.“

„Dobře, odveďte ho do vedlejšího pokoje a já se na něj podívám.

Ale jděte s ním prosím přede mnou, abych viděl, jak chodí.“

Otevřel jsem dveře a Helena prošla přede mnou se psem.

Přes několik prvních metrů se můj pohled soustředil na Heleninu chůzi, ale byla to dlouhá chodba, a než jsme došli ke druhé zatáčce, podařilo se mi s velkou námahou připoutat svou pozornost k pacientovi.

A sláva, byla to vykloubenákyčel. Nic jiného to nemohlo být, protože celý úd byl o něco kratší, a soudil jsem tak i podle způsobu, jak nesl packu pod tělem.

Měl jsem smíšené pocity. Bylo to větší poranění, ale na druhé straně bych to byl možná mohl rychle napravit a získat si tak dobrou pověst, protože jsem už i za krátkou dobu své praxe zjistil, že jeden z nejefektivnějších zákroků byla náprava vykloubeného kyčelního kloubu. Možná že jsem měl s těmi několika, které jsem potkal, štěstí, ale podařilo se mi proměnit děsivě chromé zvíře jako dotekem kouzelného proutku v naprosto zdravého tvora.

V operačním pokoji jsem zdvihl Dana na stůl. Stál a ani se nehnul, když jsem mu prohlížel bok. Nebyly vůbec žádné pochybnosti, hlava kloubu byla dislokována směrem nahoru a dozadu, jasně jsem ji hmatal pod palcem.

Pes se ohlédl pouze jednou, když jsem se mírně pokusil ohnout mu nohu, ale hned se zase napřímil a rozhodně se díval před sebe.

Tlamu měl otevřenou, protože trochu nervózně dýchal, ale podrobil se svému osudu, jako spousta jiných klidných tvorů, kteří se dostali na operační stůl. Měl jsem silný dojem, že bych mu mohl začít odřezávat hlavu a že by ho to nijak zvlášť nerozrušilo.

„To je pěkný pes a hodný pes,“ řekl jsem. „A má dobrou kostru.“

Helena pohladila hezkou hlavu s širokým bílým pruhem. Ocas se mírně zavrtěl ze strany na stranu.

„Ano,“ řekla“ je to náš miláček a dobrý pracovní pes. Doufám, že si příliš neublížil.“

„Vykloubil si kyčelní kloub. Je to sice ošklivá záležitost, ale s trochou štěstí by se mi mělo podařit kloub spravit.“

„A co se stane, když kloub nezapadne?“

„Museli bychom vytvořit falešný kloub. Několik týdnů by byl hodné ochromený a možná že by mu zůstala kratší noha.“

„Panebože, to snad ne,“ řekla Helena, „myslíte, že se uzdraví?“

Podíval jsem se na poslušné zvíře, které stále hledělo vytrvale před sebe. „Myslím, že má dost velkou naději, hlavně proto, že jste dlouho neotálela, než jste ho sem přivedla. Čím dřív se tyhle věci ošetří, tím je to lepší.“

„Dobře, kdy s tím začnete?“

„Hned teď,“ šel jsem ke dveřím..Jenom křiknu na Tristana. Tohle je práce pro dva.“

„Nemohla bych vám pomoci?“ řekla Helena. „Velmi ráda bych vám pomohla, kdyby vám to nevadilo.“

Váhavě jsem se na ni podíval. ‚Já nevím. Možná že by se vám nelíbilo hrát si na přetahovanou s Danem uprostřed. Bude spát, samozřejmě, ale obvykle to dá dost tahání.“

Helena se zasmála. „Ale já mám velkou sílu a nejsem náchylná k ječení. Jsem na zvířata zvyklá a ráda s nimi pracuji.“

„Dobře,“ řekl jsem, „navlékněte si tenhle rezervní plášť a začneme.“

Pes se ani nehnul, když jsem vbodl jehlu do žíly, a jak do něho začal vtékat nembutal, začala se mu hlava naklánět na Heleninu paži a packa, o kterou se opíral, sklouzla po hladkém povrchu stolu. Brzo ležel natažený a v obluzení na boku.

Nechal jsem jehlu v žíle a podíval jsem se na spící zvíře. „Mohl bych mu ještě přidat. Musí spát hodně tvrdě, abychom překonali odpor svalů.“

Ještě jeden kubík, a Dan byl bezvládný jako hadrová panenka.

Chytil jsem postiženou nohu a promluvil přes stůl: „Chci, abyste sepnula ruce pod jeho kyčlí a snažila se ho držet, já budu táhnout.

V pořádku? Tak jedeme.“

Člověk potřebuje kupodivu hodně síly, aby se přetáhla hlava dislokovaného femuru přes okraj acetábula. Vyžaduje to překvapující množství síly. Pravou rukou jsem vytrvale táhl a levou jsem současně tlačil na hlavu femuru. Helena plnila svou úlohu velmi zdatně, táhla na druhou stranu se rty našpulenými v soustředěném nadechnutí.

Předpokládám, že existuje zcela jednoznačná metoda, jak napravit vykloubený kyčelní kloub hned napoprvé, ale nikdy jsem na takový způsob nepřišel. Úspěch se dostavil vždycky až po dlouhé době zkoušení a omylů a tak tomu bylo také dnes. Vyzkoušel jsem všechny druhy úhlů, otáček a kroucení postiženým údem a snažil se nemyslet na to, jak by to dopadlo a jak by to vypadalo, kdyby zrovna tohle byl kloub, který se mi nepodaří dát zpátky. Dohadoval jsem se, co si asi myslí o tomhle zápase Helena, která se houževnatě držela svého konce, když vtom jsem zaslechl tlumené cvaknutí. Byl to sladký, kýžený zvuk.

Ještě jednou nebo dvakrát jsem hnul kloubem. Nekladl žádný odpor. Kloubní hlava zapadla hladce do důlku.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem. „Doufám, že to vydrží, musíme držet palce. V některých horších případech to zase vyskočí, ale mám pocit, že Dan bude v pořádku.“

Helena přejela rukou po hedvábných uších a krku spícího psa.

„Chudák starý Dan. Určitě by byl dnes ráno přes tu zídku neskákal, kdyby byl věděl, co ho čeká. Jak dlouho bude trvat, než se vzpamatuje?“

„Ten bude spát celý den. Až se začne večer probouzet, přál bych si, abyste byla u něho, aby neupadl a znovu si to nevykloubil. Mohla byste mi zatelefonovat. Rád bych věděl, jak to vypadá.“

Vzal jsem Dana do náruče a nesl jsem ho chodbou klopýtaje pod jeho vahou, když vtom jsem potkal paní Hallovou. Nesla podnos se dvěma šálky.

„Uvařila jsem si trochu čaje,“ řekla, „a napadlo mě, že byste vy i slečna mohu mít také chuť se napít.“

Pátravě jsem se na ni podíval. Bylo to dost neobvyklé. Bylo by možné, že by se spojila s Tristanem ve hře na amorka? Ale široký obličej s tmavou pletí byl právě tak prost jakýchkoli pocitů jako vždycky. Nevyčetl jsem z něj vůbec nic.

„Tak vám moc děkuji, paní Hallová, nejdřív ale vynesu toho psa.“

Vyšel jsem ven a uložil Dana na zadní sedadlo Helenina vozu. Jenom oči a nos mu vykukovaly zpod přikrývky a spal klidně a mírumilovně.

Helena už seděla se šálkem v ruce a já jsem si vzpomněl, jak jsem v téhle místnosti už jednou pil čaj s dívkou. Bylo to ten den, když jsem přišel do Darrowby, a ona byla jedna ze Siegfriedových ctitelek a dozajista jedna z nejhouževnatějších.

Tohle bylo něco úplně jiného. V průběhu zápasu na operačním sále jsem se mohl dívat na Helenu hodně zblízka a zjistil jsem, že má do obloučku zdvižené koutky úst, jako by se neustale chystala usmát nebo jako by se zrovna usmívala. Také jsem zjistil, že hluboké a teple modré oči pod jemně vykrojeným obočím jsou v kouzelném souladu s tmavou hnědí jejích vlasů.

A tentokrát konverzace nevázla. Možná že to bylo proto, že jsem byl na domácí půdě, možná že jsem nebyl nikdy ve své kůži, když jsem hovořil o něčem jiném než o nemocném zvířeti, ale v každém případě jsem shledal, že klábosím bez námahy zrovna tak jako tenkrát na kopci, když jsme se sešli poprvé.

Konvice s čajem byla prázdná a poslední sušenka dojedená, když jsem konečně Helenu vyprovodil a vydal se na objížďku.

Stejný pocit sebedůvěry jsem měl večer, když jsem zaslechl její hlas v telefonu.

„Dan už je vzhůru a chodí,“ řekla“ Ještě se trochu motá, ale stojí na té noze naprosto bez bolesti.“

„To je výborné! Začátek má tedy za sebou. Myslím, že všechno dopadne dobře.“

Na druhém konci drátu nastala pomlka a pak: „Moc vám děkuji za to, co jste udělal. Měli jsme s ním velké starostí, zvlášť můj mladší bratr a sestra. Jsme vám velmi vděčni.“

„Nemáte za co, jsem také rád, že to tak dopadlo. Je to báječný pes.“ Chvilku jsem zaváhal, přišla rozhodující chvíle: „Vzpomínáte si, jak jsme dnes mluvili o Skotsku? Jel jsem potom odpoledne kolem Plazy a viděl jsem, že tam běží film o Hebridách. Napadlo mě, že… Myslel jsem si, že… že byste se na něj možná šla podívat se mnou.“

Další pomlka a moje srdce silně bušilo.

„Ale jistě,“ řekla Helena. „Ano, půjdu ráda. Kdy? V pátek večer?

Dobře, děkuji vám a na shledanou.“

Třesoucí se rukou jsem položil sluchátko. Proč jsem vždycky takové motovidlo? Ale nevadí, znovu jsem se rozjel!

Často se stane, že i nejefektnější léčebné postupy zůstanou bez povšimnutí a nedoceněny, bylo ale báječné, že právě tenhle prospěl mým námluvám. Napravení vykloubené kyčle je dramatický úkon a nemohlo se to přihodit ve vhodnější chvíli. Člověka překvapí, jak snadno kloub vyletí z důlku. A právě tak, jak hluboce uspokojující pro veterináře je, že jediným cvaknutím promění chromého psa ve zdravého, je pro majitele psa nervy drásající, když se z jeho zdravého miláčka úplně znenadání a bez příčiny stane třínohý mrzák. Stačí, aby skočil po míči. Spadl z křesla. Málokdy propadáme tak děsivé panice.

7. TIP

„Vypadalo to, že se možná v pořádku dostanu na cestu. Byl jsem rád, protože v sedm hodin ráno, když se nad východním okrajem vřesovišť začíná rozednívat studený nový den, není vhodná doba, abych vyhrabával auto ze sněhu.

Tahle úzká, neohraničená cesta vedla po hřebeni k několika samotám na konci ještě užších příjezdových cest. Když jsem jel k tomu svému časnému případu, kráva krvácela z dělohy –, nepadal sice sníh, ale foukal vítr, který rozvál povrch bílé přikrývky, pokrývající už několik týdnů vrcholky skal. Reflektory mého vozu ozářily postupující vlnky sněhu. Půvabné bílé prstíky si centimetr po centimetru prohmatávaly cestu po asfaltu.

Takhle to vždycky začínalo, než byly cesty zaváté, a když jsem na farmě píchl pituitrin a zabalil krvácející čípek do čistého prostěradla, slyšel jsem, jak vítr naráží do dveří chléva, a uvažoval jsem, jak rychle dokážu dojet domů.

Na zpáteční cestě přestaly mít závěje půvabné tvary a ležely na cestě jako bílé vycpávky. Ale moje autíčko se dokázalo prodrat přes ně, i když občas poblázněně vrčelo a kola se mu protáčela. Teď už jsem věděl, že po několika metrech budu na hlavní cestě, která se konejšivě černala v bledém světle.

Ale zrovna tamhle vlevo, ob jedno pole, byl Cote House. Ošetřoval jsem tam býčka, sežral nějakou zmrzlou řepu, a na dnešek jsem měl smluvenou návštěvu. Nezamlouvalo se mi pomyšlení na to, jak se sem ještě jednou plahočím, a viděl jsem, že se v kuchyni svítí. Rodina tedy nespala. Otočil jsem vůz a zajel do dvora.

Do stavení se šlo přes malou verandu a vítr k ní navál závěje, které tvořily hladké, metrové hromady kolem plůtku. Když jsem se naklonil, abych zaklepal na dveře, povrch hromady se trochu zatřásl a začal se zvedat. Něco tam bylo, bylo to cosi velkého a strašidelného. Stál jsem v přítmí a hleděl, jak se sníh rozděluje a odkrývá chlupaté tělo. Muselo sem zabloudit nějaké divoké zvíře, které zatoužilo po teple, ale bylo to větší než liška nebo cokoli jiného, na co jsem dokázal pomyslet.

Vtom se otevřely dveře a z kuchyně vyrazil proud světla. Peter

Trenholm mě posuňkem vybídl, abych šel dál, a jeho žena se usmívala z jasné místnosti. Byli to příjemní a veselí mladí lidé.

„Co je tohle?“ koktal jsem a ukazoval na zvíře, které ze sebe setřáslo sníh.

„Tohle?“ usmál se Peter. „To je starý Tip. Asi to na něj nafoukalo, myslím si. Tady spává, víte. Hned za zadníma dveřma.“

Hleděl jsem na hospodáře. „Chcete říct, že spí tady, venku, každou noc?“

„Jo, dycky. V zimě v létě. Ale nekoukejte na mě takhle, pane Herriote, sám si to vybral! Jiní psi mají teplou postel v chlívě, ale Tipovi se to nelíbí. Je mu dneska patnáct a spí tu od tý doby, co byl štěně. Pamatuju se, že když ještě byl můj otec naživu, zkoušel všechno, aby toho chlapíka donutil spát vevnitř, ale nebylo to k ničemu.“

Ohromeně jsem se díval na starého psa. Teď jsem ho už viděl jasněji. Nebyl to typický ovčák, měl větší kosti, delší chlupy a překypoval vitalitou, která se nehodila k jeho patnácti letům. Stěží jsem mohl uvěřit, že by se nějaké zvíře, které žije tady v té tmavé a chladné vysočině, samo rozhodlo spát venku a že by na tom trvalo. Podíval jsem se na něho z větší blízkosti, abych zjistil známky jeho vysokého věku. Trošku ztuha chodil, když tu tak pobíhal, a hlava byla možná vyhublejší a v hlubinách očí bylo samozřejmě vidět výmluvné matné zornice. Ale celkově působil svěže a živě.

Setřásl ze srsti poslední zbytky sněhu, několikrát vyskočil na hospodáře a zaštěkal. Peter Trenholm se zasmál. „Vidíte, už je připravený vyrazit, náš Tip, to je drak na práci!“ Hospodář šel dovnitř k budovám a já jsem ho následoval a klopýtal jsem přes zmrzlé hroudy ztvrdlé jako železo a skláněl jsem hlavu před ostrým větrem. Otevřít dveře chléva a uniknout do tepla hovězího dobytka byla skutečná úleva.

V dlouhé budově byla nejrůznější zvířata. Většinu prostoru zaujímaly dojnice, pak tam stálo pár malých jalovic, několik býčků a nakonec v prázdném oddíle, hluboce vystlaném slámou, další psi. Byly tu také kočky, takže tu jistě teplo bylo. Žádný jiný tvor není lepším znalcem pohodlí než kočka a z těch bylo vidět jen chlupaté koule ve slámě. Měly tu nejlepší místo, nahoře na dřevěné přepážce, kam proudilo teplo od velkých zvířat.

Tip se procházel sebevědomě mezi svými kolegy, mladým psem a fenou se třemi povyrostlými štěňaty. Člověk jasně poznal, že Tip je tu pánem.

Mým pacientem byl jeden z býčků a vypadal trochu líp. Když jsem ho viděl včera, bachor se mu vůbec nehýbal po té dávce zmrzlé řepy. Byl trochu nadmutý a funěl, protože se necítil dobře. Dneska jsem přiložil ucho k jeho levému boku a slyšel jsem už zřetelné zvuky trávení a šustění normálního zažívání namísto včerejšího smrtelného ticha. Můj včerejší výplach žaludku ho nepochybně povzbudil a domníval jsem se, že další výplach ho postaví na nohy. Téměř láskyplně jsem seskupil součástky k mému oblíbenému léku, který dnes už dávno zapadl v překotnosti pokroku: trochu formalinu, čtvrt kila obyčejné soli, konev melasy, to všechno smíchané s deseti litry vody ve vědru, které člověk našel v každém chlévě.

Vrazil jsem do býčí tlamy dřevěný roubík a potom mi Peter dobytče držel a já jsem vsunul žaludeční sondu do rumenu a napumpoval jsem tam směs. Když jsem skončil, rozevřel býk překvapením oči doširoka a začal hrabat zadníma nohama. Znovu jsem poslouchal u jeho boku a slyšel jsem uklidňující bublání žaludečního obsahu.

Spokojeně jsem se usmál. Pomohlo to, vždycky to pomohlo.

Otíral jsem sondu a slyšel jsem syčení, jak Peterův bratr začal s ranním dojením. Když jsem se chystal k odchodu, přicházel z druhého konce chléva s plným vědrem. Sel k lednici. Když míjel oddělení, kde spali psi, nalil jim do misek pár litrů teplého mléka a Tip se přiloudal k snídani. Zatímco pil, pokusil se ho mladý pes odstrčit, ale nehlasné chňapnutí Tipových čelistí minulo o chlup jeho nos a pes se stáhl k druhé misce. Všiml jsem si ale, že starý pes neprotestoval, když se k němu připojila fena a štěňata. Kočky, černé a bílé, rezavé i šedivé se protahovaly, přiběhly ze slámy a blížily se v opatrném kruhu. I na ně přijde řada.

Paní Trenholmová mě pozvala na šálek čaje, a když jsem znovu vyšel, byl bílý den. Ale obloha byla obtížena šedí a stromy u domu vztahovaly nahé větve do větru, který sem vál v dlouhých ledových závanech nad pustinou bažin a vřesoviště. Byl to ten vítr, kterému

Yorkshiřané říkají „hubený“ nebo „líný“, který se nenamáhá, aby foukal dokola, ale vane přímo skrze cokoli. Vyvolal ve mně pocit, že nejlepší místo na světě bylo tam u toho krbu v kuchyni.

Tento pocit by sdílela většina lidí, ale nikoli starý Tip. Potloukal se kolem, když Peter nakládal na kárku několik otýpek sena pro mladý dobytek umístěný ve stodolách na pastvině. A když Peter chytil otěže a kárka vyjela do polí, vyskočil dozadu na vůz.

Ukládal jsem nářadí do auta a ohlédl jsem se na starého psa. Stál rozkročený, aby vyrovnal kolébání vozu, mával ocasem a zlostně štěkal na studený svět. A odvážel jsem si s sebou vzpomínku na Tipa, který pohrdal změkčilostí a spal na místě, jež považoval za místo cti, u dveří svého pána.

Dobrý, starý Tip, tak příznačný pro tisíce srdnatých a otužilých farmářských psů, kteří oddaně a nadšeně slouží svým pánům na vysočině severního Yorkshiru. Plni energie, tvrdí a Šlachovití.

Tlustého psa tam nepotkáš. Nepoznali pohodlí, zahálku nebo náležitý způsob stravování-většinou jsou o kukuřičném Šrotu a mléce, a přesto jsou bezvadně zdraví. Možná že mají život o něco kratší, protože tolik pracují, ale ne vždycky, pamatuji jednoho dvacetiletého psa, který se vybelhal na nejistých nohou ze stáje, aby mě uvítal. Rozkmitaná oháňka dosvědčovala, že se stále ještě umí radovat. Ale nesetkal jsem se nikdy se psem, který spal pod sněhem.

Kromě Tipa.

8. TABULKA NAD POSTELÍ

Nad postelí staré dámy se houpala tabulka. Stálo na ní BŮH JE S TEBOU a nevypadalo to jako obvyklý náboženský text. Nebylo to v rámečku a písmena nebyla ozdobná. Jenom proužek tvrdého papíru, dlouhý asi dvacet centimetrů, a prostá písmena, zrovna taková, jakými se píše KOUŘENI ZAKÁZÁNO, nebo VÝCHOD, a bylo to přivázáno nedbale na vedení starého plynového hořáku, aby slečna

Stubbsová mohla ze svého místa na posteli vzhlédnout a přečíst si černá písmena nápisu, že Bůh je s ní.

Mnoho jiného tu slečna Stubbsová vidět nemohla. Možná že chatrnými záclonami mohla zahlédnout pár metrů živého plotu, ale její svět sestával už mnoho let jenom z toho těsného malého pokojíčku.

Pokojík byl v přízemí a v průčelí části domu, a když jsem sem přišel z divočiny, která kdysi byla zahradou, viděl jsem, jak mě pozorují psi ze svých míst na posteli staré paní. Pak jsem zaklepal na dveře a všechno málem vyletělo do povětří. Bylo to tak pokaždé. Chodil jsem sem již více než rok a nikdy se to neměnilo. Zuřivé štěkání a pak paní Broadwithová, která se o slečnu Stubbsovou starala, vystrčila všechna zvířata kromě mého pacienta do zadní kuchyňky, otevřela dveře a já jsem vešel a pozdravil slečnu Stubbsovou, ležící v koutě na posteli pod nápisem BŮH JE S TEBOU.

Ležela tak už hodně dlouho a už nikdy nevstane. Nikdy však o své nemoci nehovořila. Nehovořila ani o nemoci, ani o svých bolestech.

Veškerý její zájem patřil beze zbytku jejím psům a dvěma kočkám.

Dnes to byl starý Princ a působil mi starosti. Srdce, nejtypičtější případ nedomykavosti srdeční chlopně, jaký jsem si kdy poslechl.

Pes na mě čekával, když jsem vešel, a vždycky měl radost, že mě vidí, mával na mne dlouhým chlupatým ocasem.

Pohled na ten ocas vzbuzoval dojem, že v Princovi musí být dost pořádný kus irského setra, ale byl jsem ochoten změnit svůj názor, když jsem postupoval přes zavalité černobílé tělo k chlupaté hlavě a odstávajícím uším vlčáka. Slečna Stubbsová na něho často volala

„Pane Heinzi“. Pravděpodobně v sobě neměl všech sedmapadesát psích odrůd, ale silně promíšená krev mu zřejmě sloužila ke zdraví.

„Myslela jsem, že bude lepší, když vám zatelefonuji, pane Herriote,“ řekla paní Broadwithová. Byla to příjemná starší vdova s hranatým obličejem, který ostře kontrastoval s jemnými a vyhublými rysy na polštáři. „Tenhle týden opravdu ošklivě kašlal a dnes ráno měl trochu nejisté nohy. Jí ale pořád dobře.“

„To bych řek, že jí –“ přejel jsem po závitcích tuku na žebrech psa.

„Bylo by zapotřebí něčeho hodně řízného, aby starý Princ přestal žrát.“

Slečna Stubbsová se na posteli zasmála a starý pes s otevřenou tlamou a s veselýma očima jako by vtipkoval s námi. Přiložil jsem mu stetoskop na srdce a poslouchal, i když jsem dobře věděl, co uslyším.

Říká se, že srdce má zvučet jako „lup dup, lup dup“, ale Princovo říkalo „svis, svuš, svis, svuš.“ Zdálo se, že kolik krve srdce pumpuje do tepen, zrovna tolik jí utíká zase zpátky. A ještě něco: Tentokrát bylo to „svis, svuš“ trochu rychlejší než minule. Užíval digitalis, ale příliš to nepomáhalo.

Ustaraně jsem přejel stetoskopem přes celý hrudník. Jako všichni staří psi s chronickou srdeční chorobou měl neustále bronchitidu a bez valného nadšení jsem poslouchal tu symfonii pískání, chraptění, pištění a bublání, jakou se projevovaly Princovy plíce. Starý pes stál velmi vzpřímeně a hrdě a pomalu vrtěl ocasem.

Vždycky pokládal za obrovskou poklonu, že jsem ho prohlížel, a bylo naprosto nepochybné, že se i teď dobře bavil. Jeho choroba nebyla naštěstí příliš bolestivá.

Napřímil jsem se a pohladil jsem ho po hlavě a on se okamžitě pokusil vyskočit mi tlapkami na hrudník. Nepodařilo se mu to docela a i ta nepatrná námaha mu vzbouřila dech, takže se jeho žebra prudce nadzdvihovala a jazyk mu visel z tlamy. Píchl jsem mu nitros valově digitalis a injekci hydrochloridu morfinu, kterou potěšeně přijal jako další část hry.

„Doufám, že mu to uklidní srdce a dýchání, slečno Stubbsová. Bude asi až do večera trochu malátný, ale to mu také pomůže. Pokračujte s těmi tabletami a já vám tu nechám nějaký lék na bronchitidu.“

Podal jsem jí lahvičku, kterou jsem stále nosil s sebou, směs kořene ipecacuanhy a octanu amonného.

Teo nastala další etapa návštěvy: paní Broadwithová přinesla čaj a ostatní zvířata byla z kuchyně vypuštěna. Byl to teriér Ben a kokršpanělka Sally. Začaly ohlušující závody ve štěkání. V patách za nimi následovaly kočky Artur a Zuzanka. Ladně přikráčely a začaly se mi otírat o kalhoty.

Takhle se to odehrávalo při všech šálcích čaje, které jsem se slečnou Stubbsovou vypil pod tou malou tabulkou, houpající se nad její postelí.

„Jak se vám dneska daří?“ zeptal jsem sejí.

„Děkuji, mnohem lépe,“ odpověděla okamžitě a jako vždycky změnila téma.

Ze všeho nej raděj i hovořila o svých miláčcích a také o těch, které kdy poznala od dob svého mládí. Hodně hovořila o časech, kdy ještě žili ostatní členové její rodiny. S nadšením popisovala výboje všech svých bratří a dnes mi podávala fotografii, kterou paní Broadwithová našla na dně zásuvky.

Vzal jsem si ji a ze zažloutlého papíru se na mě usmívali tři mladíci v jezdeckých kalhotách, v pumpkách a malých kulatých čepičkách z devadesátých let. V ústech měli dlouhé kostelnické dýmky a celá ta drahná léta nesetřela z jejich tváří rošťácký výraz.

„Na mou duši, vypadají jako prima kluci, slečno Stubbsová,“ řekl jsem.

„Však to taky byli filutové!“ vykřikla. Zaklonila hlavu a rozesmála se a její obličej se rozzářil, proměněný vzpomínkami.

Připomněl jsem si všecky ty řeči, které jsem slyšel ve vsi. O zámožném otci, který bydlel se svou rodinou před mnoha léty ve velikém domě. Potom přišel bankrot zahraničních investic a náhlá změna celého prostředí a celé situace. „Když starý pán umřel, byl na mizině,“ vyprávěl mi nějaký stařík. „Moc po něm nezůstalo. A moc korunek v tom domě asi nemají.“

Asi jen tolik, aby měla slečna Stubbsová a její zvířátka co jíst a aby mohla platit paní Broadwithové. Ale nestačilo to na okopání zahrady, ani na vymalování domu, ani na žádné z jiných potěšení a nepatrných radostí blahobytu.

A tak jsem tam seděl, pil jsem čaj, psi se seřadili kolem postele a kočky se uvelebily na posteli a bylo mi jako pokaždé, měl jsem strach z odpovědnosti, kterou jsem převzal. Jediné, co vnášelo trochu světla do života statečné staré dámy, byla očividná oddanost a láska té chlupaté chásky, jejíž oči se nikdy nevzdálily z její tváře.

A potíž byla v tom, že všichni byli tak staří.

Vlastně tu původně žili čtyři psi, ale jeden z nich, zlatý labrador, zemřel už před několika měsíci. A ted1 jsem měl na starosti ty zbývající a žádnému nebylo méně než deset let.

Měli v sobě dost života, ale na všech bylo vidět nějaké známky stáří: Princ měl bolavé srdce, Sally začínala pít spoustu vody, takže se mi vnucovala myšlenka, jestli u ní nezačíná hnisavý zánět dělohy. Ben neustále hubl, protože mu nesloužily ledviny. Nové jsem mu nemohl voperovat a do hexaminových tablet, které jsem mu předepisoval, jsem mnoho naděje nevkládal. Ben měl ještě tu zvláštnost, že jsem mu musel neustále stříhat drápy, strašlivě rychle mu rostly.

Kočky na tom byly lépe, i když Zuzanka byla trochu vyzáblá a já jsem přímo morbidně propátrával její chlupatý podbřišek a hledal stopy zhoubného nádoru. Ze všech nejlépe na tom byl Artur. Nikdy ho nic nebolelo, jenom mu černaly zuby.

Slečna Stubbsová na to zřejmě také myslela, protože mě požádala, abych ho prohlédl, až dopiji čaj. Překulil jsem ho na přikrývku postele a otevřel mu tlamičku.

„Je tady nějaká malá závada, a když už tu jsem, mohu to upravit.“

Artur byl obrovský šedivý vykastrovaný kocour, živoucí popření všech těch teorií o tom, že kočky jsou chladnokrevné, sobecké a všechno ostatní. Jeho jemné oči zarámované do nejširší kocouří hlavy, jakou jsem kdy viděl, hleděly na svět s velkorysou dobrosrdečností a snášenlivostí. Každý jeho pohyb byla důstojnost sama.

Začal jsem mu oškrabovat zoubky a jeho prsíčka se rozezněla dunivým předením jako vzdálené hučení motoru. Nikdo ho nemusel držet.

Seděl klidně a pohnul se jenom jednou, když jsem kleštičkami odštípl tvrdý kousek zubního kamene ze zadního zubu a náhodou jsem ho píchl do dásně. Jen tak mimochodem mávl velikou packou, jako by chtěl říct: „Dávej pozor, chlapče,“ ale drápky nechal zatažené.

Moje příští návštěva následovala za necelý měsíc po naléhavém zavolání paní Broadwithové, v šest hodin večer. Ben se zhroutil.

Skočil jsem okamžitě do vozu a za necelých deset minut jsem si prošlapával cestičku vysokou trávou v zahrádce před domem, zvířátka se na mě dívala z okna. Zaklepal jsem a vypukl štěkot, ale Ben chyběl. Vešel jsem do malého pokojíku a uviděl starého psa ležet velice klidně na boku vedle postele.

Praeex, tak si to zapisujeme do deníku. Nastává smrt Slovíčko, kterým se překrývaly všechny možné druhy situací, konec krávy s mléčnou horečkou, nadmutý býček, telátko, které mělo křeče.

Dneska znamenalo, že už Benovi nebudu stříhat nehty.

Nestávalo se často, že případy selhávajících ledvin končily tak náhle, ale objem bílkovin v jeho moči v poslední době nebezpečně stoupal.

„To bylo ale rychlé, slečno Stubbsová. Jsem přesvědčen, že ten starý chudák ani nic necítil.“ Moje slova zněla hluše a prázdně.

Stará dáma se dokonale ovládala. Žádné slzy, jenom poněkud déle upřený pohled, kterým se dívala z postele dolů na druha, který jí byl tolik let společníkem. Podle mého názoru bylo vhodné odklidit ho odtud tak rychle, jak jen bylo možné. Proto jsem přes něho přetáhl pokrývku a zvedl ho. Ale když jsem odcházel, řekla slečna Stubbsová: „Počkejte chvilku.“

S námahou se obrátila na bok, zadívala se na Bena a stále ještě bez jakékoli změny výrazu natáhla ruku a lehce se dotkla jeho hlavy. Pak se zase klidně položila a já jsem vyběhl z pokoje.

Vzadu v kuchyňce jsem se šeptem poradil s paní Broadwithovou.

„Doběhnu do vesnice pro Freda Mennerse, aby ho pohřbil,“ řekla.

A kdybyste měl trochu času, mohl byste zůstat u staré paní. Trochu si s ní povídejte, udělá jí to dobře.“

Vrátil jsem se a posadil se u postele. Slečna Stubbsová hleděla několik vteřin z okna a potom se ke mně obrátila: „Víte, pane Herriote,“ hovořila úplně klidně, „teď přijdu na řadu já.“

„Jak to myslíte?“

„Dneska zemřel Ben a příště budu na řadě já. Prostě to vím.“

„To je ale nesmysl. Jste jenom trochu skleslá, to je všechno. Na každého silně zapůsobí, když se něco takového stane.“ Ale byl jsem zneklidněný. Nikdy jsem ji neslyšel zmínit se o smrti.

„Já nemám strach,“ řekla. „Vím, že na mě čeká něco lepšího. Nikdy jsem o tom nepochybovala.“ Mezi námi leželo ticho a slečna Stubbsová se klidně dívala na kartičku připevněnou na plynové rouře.

Pak se hlava na polštáři znovu ke mně obrátila: ‚bojím se jenom jednoho.“ Její výraz se změnil s tak překvapující náhlostí, jako by odložila masku. Ta statečná tvář byla k nepoznání. V očích jí přebíhala úzkost a rychle mě uchopila za ruku.

„Bojím se o své psy a kočky, pane Herriote. Bojím se, že už je nikdy neuvidím, až umřu, a hrozně mě to trápí. Víte, já vím, že se shledám se svými rodiči a bratry… ale…“

„A proč myslíte, že se neshledáte se svými zvířátky?“

„To je právě ono.“ Otáčela hlavou na polštáři a já jsem na jejích tvářích poprvé zahlédl slzy. „Říkají, že zvířata nemají duši.“

„Kdo to říká?“

„Četla jsem to a vím, že spousta zbožných lidí je o tom přesvědčená.“

„Tak tomu nevěřte.“ Pohladil jsem ruku, která mě stále svírala.

„Jestli mít duši znamená být schopný milovat, schopný být věrný a vděčný, pak jsou na tom zvířata mnohem líp než spousta lidí. Nemáte se kvůli čemu trápit.“

„Doufám, že máte pravdu. Občas o tom v noci přemýšlím.“

Já vím, že mám pravdu, slečno Stubbsová, a neodporujte mi. My veterináři se učíme o duších zvířat.“

Z její tváře zmizelo napětí a zasmála se. Vracela sejí odvaha. „Promiňte, že vás tím nudím, už o tom nikdy nebudu mluvit. Ale ještě než odejdete, přeji si, abyste ke mně byl naprosto upřímný. Nežádám od vás útěchu, pouhou pravdu. Vím, že jste velmi mladý, ale prosím vás, povězte mi, čemu věříte vy? Budou moje zvířátka se mnou?“

Upřeně mi hleděla do očí. Pošoupl jsem křeslo a jednou nebo dvakrát jsem polkl naprázdno.

„Slečno Stubbsová, obávám se, že nemluvím příliš jasně,“ řekl jsem, „ale tímhle jsem si naprosto jistý, půjdou tam, kam půjdete vy.“

Stále ještě na mě hleděla, ale její obličej byl opět klidný.

„Děkuji vám, pane Herriote, vím, že jste ke mně upřímný. To je vaše přesvědčení, viďte?“ hlesla.

„Ano, tomu věřím,“ řekl jsem. „Celým svým srdcem.“

Asi tak za měsíc jsem se úplně náhodou dozvěděl, že jsem tehdy viděl slečnu Stubbsovou naposled. Když umře opuštěná, úplně chudá paní, lidé se k vám nesbíhají na ulici, aby vám to pověděli. Jezdil jsem po návštěvách a nějaký farmář se náhodou zmínil o tom, že vilka v Corby je na prodej.

„A co bude se slečnou Stubbsovou?“ zeptal jsem se.

„Ale ta umřela úplně náhle, asi před třemi týdny. Dům je ve špatném stavu, povídá se, celá léta se s ním nic nedělalo.“

„Paní Broadwithová tam nezůstala?“

„Ne, říká se, že se přestěhovala na druhý konec vesnice.“

„Nevíte, co se stalo se všemi těmi psy a kočkami?“

„S jakejma psama a kočkama?“

Ukončil jsem svou návštěvu. A nejel jsem domů, ačkoli už byl téměř čas k obědu. Místo toho jsem pobodl své naříkající autíčko, plnou rychlostí jsem zamířil do Corby a prvního člověka, kterého jsem spatřil, jsem se zeptal, kde bydlí paní Broadwithová. Byl to malinký, ale hezounký domek, a když jsem zaklepal, otevřela mi sama paní

Broadwithová.

„Pojďte dál, pane Herriote. To je od vás hezké, že jste se tu ŽEH stavil.“

Šel jsem dovnitř a posadili jsme se proti sobě k vydrhnutému stolu.

Bylo to tak smutné s tou starou paní,“ řekla.

„Ano, teprve teď jsem se to dověděl.“

„Měla ale hezkou smrt. Usnula a už se nevzbudila.“

„To je dobře.“

Paní Broadwithová se rozhlédla po místnosti. „Měla jsem štěstí, že jsem ten domek dostala, takhle nějak jsem to vždycky chtěla.“

Nedokázal jsem se déle ovládat. „Co se stalo se zvířaty?“ vyhrkl jsem.

„Ale jsou v zahradě,“ odpověděla klidně. „Mám vzadu pěknou zahradu.“ Vstala a otevřela dveře. Zalil mě pocit úlevy, když jsem se díval, jak ke mně vběhli moji staří přátelé.

Artur mi skočil na koleno a vášnivě se mi začal třít o ruku a jeho motorek měkce vrčel do štěkání psů. Princ, hvízdající tak jako vždy, províval ocasem vzduch a mezi štěkáním se na mě radostně smál.

„Vypadají báječně, paní Broadwithová. Jak dlouho tady u vás zůstanou?“

„Jsou tu navždycky. Mám je stejně ráda jako stará paní a nedokázala bych se s nimi rozloučit. Dokud budou živi, budou mít u mě dobrý domov.“

Zadíval jsem se do toho typického yorkshirského selského obličeje s mohutnými tvářemi a s hlubokými vráskami kolem laskavých očí. „To je báječné,“ řekl jsem. „Ale nebude pro vás trochu… ehm… nákladné je krmit?“

„Ne, s tím si nemusíte dělat starosti. Měla jsem nějaký ten krejcar daný stranou.“

„Tak tedy dobře, občas sem k vám zajdu a podívám se, jak se jim vede. Projíždím tudy každou chvíli.“ Vstal jsem a zamířil jsem ke dveřím.

Paní Broadwithová zdvihla ruku. „O jedno vás chci požádat, dřív než začnou prodávat věci z vilky. Prosím vás, zaběhněte tam a vezměte si všechny ty léky, co tam zbyly. Jsou hned v předním pokoji.“

Vzal jsem si klíč a jel na druhý konec vesnice. Když jsem rozrazil chatrnou branku a vkročil do husté trávy, připadala mi přední strana vilky podivně bez života, bez psích čenichů v okně. A když se dveře se skřípáním otevřely a vešel jsem, padlo na mne ticho jako těžký příkrov.

Nikdo ničím ani nepohnul. V koutě byla stále ještě postel s pomačkanými přikrývkami. Prošel jsem místností a posbíral poloprázné lékovky, misku s mazáním, krabičku se starými Benovými tabletami, moc mu nepomohly.

Když jsem měl všechno pohromadě, pomalu jsem se rozhlédl po místnosti. Už sem nikdy nepřijdu. Ve dveřích jsem se zastavil a naposled si přečetl nápis, který visel nad prázdnou postelí.

Staří lidé a jejich zvířecí miláčkové. Ze slečny Stubbsové láska vyzařovala poklidní a oddaní. Její odvaha a víra inspirovaly. Tolik lidí mi psalo se stejně starostlivou otázkou, která trápila slečnu

Stubbsovou: „Mají psi duši?“ A já prohlašuji, že jsem si dnes jistý, stejně jako tehdy, že její miláčkové odešli tam, kam odešla ona. Další, co sužuje staré lidi, je, co se stane s jejich zvířátky, až oni zemřou. Kdo se o ně postará? Bude na ně hodný? Ze zkušenosti vím, že staří lidé se ani tak nezneklidňují kvůli sobí-že je trápí nesnesitelná představa, že jejich zvířátka budou strádat, až oni odejdou. Tahle úzkost nás bude pronásledovat vždycky, ale často bezdůvodně. Žijeme v soucitné zemi a kolem nás je nesčetně paní Broadwithových.

9. CLANCY

Stetoskop přenášel do naslouchátek vlny tlumeně dunivého vrčení a na mne padlo s jednoznačnou a nepříjemnou jasností poznání, že tohle je pravděpodobně největší pes, jakého jsem kdy v životě viděl.

Podle mých nemnohých zkušeností bývali někteří irští vlkodlakové nepochybně větší a pár mastifů mělo možná širší hrudní koš, ale co do pouhopouhé brutto váhy byl tenhle jednička. Jmenoval se Clancy.

Pro irského psa to bylo dobré jméno a Joe Mulligan byl Ir jak se sluší a patří, navzdory mnoha létům stráveným v Yorkshiru. Joe ho přinesl odpoledne do ordinace, a když se ta obrovská chlupatina valila chodbou a úplně ji ucpala, vzpomněl jsem si, kolikrát jsem ho viděl na pastvinách kolem Darrowby. Skotačivé pozornosti drobnějších zvířat toleroval vždycky s dobromyslností velikána. Vypadal vlídně a přátelsky.

Ale teď duněl ten gigantický hrudník zlověstně jako vzdálené bubnování v podzemní jeskyni, naslouchátko stetoskopu nadskakujícl na žebrech přenášelo čím dál tím halasnější vrčení a pysky nad obrovskými zuby se chvěly, jakoby dotýkány laskajícím vánkem.

A v tu chvíli jsem si uvědomil, že Clancy je nejenom ukrutně velký pes, ale také že já ve své poloze, vkleče na zemi s pravým uchem několik centimetrů od jeho tlamy, jsem bezbřeze napadnutelný a zranitelný.

Postavil jsem se, a když jsem pouštěl stetoskop do kapsy, pes po mně vrhl studený pohled, úkosem, aniž hnul hlavou, a v jeho nehybnosti byla mrazivá hrozba. V podstatě mi nevadilo, když si po mně moji pacienti chňapli, ale nabyl jsem přesvědčení, že tenhle by nechňapl. Kdyby si něco začal, bylo by to určitě mnohem velkorysejší než chňapnutí.

Ustoupil jsem o krok..Jaképak jste říkal, že má příznaky, pane

Mulligane?“

„Cože?“ Joe si přiložil k uchu kornout dlaně. Zhluboka jsem se nadechl. „Cože mu je?“ zařval jsem.

Stařík se na mne podíval zpod vodorovně nasazené bavlněné čepice s naprostým neporozuměním. Popotáhl vlněnou šálu zavázanou těsně nad ohryzkem a fajfka vyrůstající z přesného středu úst zabafala nechápavé modré kroužky dýmu.

Vzpomněl jsem si na něco z Clancyho anamnézy, přisunul jsem se až k panu Mulliganovi a z plna hrdla jsem na něj zahulákal.

„Zvrací?“

Odpověď byla okamžitá. Joe se s velkou úlevou usmál a vyjmul dýmku z úst „A to jo, pane doktor, to von bleje. Furt bleje.“ Očividně se ocitl na známé půdě.

V průběhu minulých let jsme Clancyho ošetřovali dlouhodobě a všestranně. Hned ten první den, kdy jsem přijel do Darrowby před dvěma lety, mi Siegfried řekl, že tomuhle psu, kterého popsal jako křížence airdala s oslem, v podstatě nic není, ale nekontrolovatelná vášeň ho pudí, aby sežral veškeré svinstvo, jež se mu namane do cesty životem, a to má své zákonité a nevyhnutelné důsledky. Pravidelně jsme mu podávali velké lahvičky vizmutu a různé směsi živočišného uhlí. Siegfried mi také pověděl, že když se Clancy nudí, podá si Joea, občas ho povalí na zem a hraje si s ním jako s myškou, jen tak pro potěšení. Jeho pán ho však miloval.

Hryzající svědomí mě napomínalo, že bych psa měl podrobit úplné prohlídce. Například bych mu měl změřit teplotu. K tomu stačilo chytit ho za ocas, zdvihnout ho a zasunout teploměr do konečníku.

Pes obrátil hlavu a upřený pohled se střetl s mýma očima. Znovu jsem zaslechl basové dunění a horní pysk se na zlomek vteřiny pokrčil a odhalil lesklou bělost chrupu.

„Ano, ano, to je v pořádku, pane Mulligane,“ řekl jsem rychle.

„Přinesu vám tu lahvičku jako obyčejně.“ V přípravně léků jsem pod přihrádkami s řadami lahviček s latinskými jmenovkami a zabroušenými zátkami namíchal nálev a nalil jej do púllitrovky, zazátkoval, nalepil jmenovku a napsal návod k upotřebení. Joe vypadal spokojeně, když ukládal známý lék do kapsy, ale když se chystal k odchodu, znovu se ve mně probudilo svědomí. Pes vypadal dobře, ale možná že bych se na něj přece jen měl podívat.

Přijďte s ním ve čtvrtek odpoledne ve dvě hodiny,“ zavřískal jsem do staříkova ucha.“A prosím vás, přijďte pokud možno přesně, dnes jste se zpozdil.“

Díval jsem se za panem Mulliganem, který odcházel dolů ulicí, provázen svou dýmkou, z níž se vznášely pravidelné obláčky kouře, jako by pan Mulligan byl odjíždějící lokomotiva. Za ním se valil

Clancy, ztělesněný masiv klidu. S hustým hnědým kudrnatým kožichem skutečně vypadal jako obrovský airdal.

Zadumal jsem se. Čtvrtek odpoledne, to byl můj volný půlden a ve dvě hodiny budu pravděpodobně v brawtonském biografu na odpoledním představení.

Následující páteční ráno seděl Siegfried za svým psacím stolem a rozepisoval dopolední pochůzky. Načmáral na papír seznam návštěv, vytrhl jej z bloku a podal mi ho.

„Tady to máš, Jamesi, tohle tě zabaví až do oběda, abys nepropadl nějaké neřesti.“ Vtom si všiml záznamu z předchozího dne a obrátil se k mladšímu bratrovi, zaměstnanému jako každé ráno tím, že prohrabával oheň v krbu.

„Tristane, tady vidím, že tu byl včera odpoledne Joe Mulligan se svým psem a že jsi ho ošetřil. Co jsi o něm soudil?“

Tristan položil vědro s uhlím. „Ale, dal jsem mu trochu toho vizmutového roztoku.“

„Dobře, ale co jsi zjistil při prohlídce pacienta?“

„Počkej, já si vzpomenu.“ Tristan si mnul bradu. „Vlastně vypadal velmi živě, popravdě řečeno, byl v dobré kondici.“

„Opravdu, a to je všechno?“

„Ano… ano, myslím, myslím, že ano.“

Siegfried se obrátil ke mně. „A co tomu říkáš ty, Jamesi? Prohlížel jsi psa předchozí den. Co jsi zjistil ty?“

„Bylo to, abych tak řekl, trochu obtížné. Ten pes je velký jako slon a má v sobě něco neupřímného. Zdálo se mi, že čeká na příležitost, aby se na mne vrhl, a držel ho jenom starý Joe. Obávám se, že jsem ho nemohl podrobně vyšetřit, ale měl jsem stejný dojem jako Tristan, zdálo se mi, že je v dobré kondici.“

Siegfried položil znaveným gestem blok. V noci mu osud uštědřil několik ran, takových, které si schovává speciálně pro zvěrolékaře pokaždé když usnul, vzbudila ho naléhavá návštěva. Byl vytažen z postele v jednu hodinu po půlnoci a hned potom v šest hodin ráno a plameny jeho bytosti plápolaly pro tuto chvíli jen utlumeně.

Přejel si dlaní přes oči“.Pomoz pánbůh! Ty jsi, Jamesi, zvěrolékař s dvouletou praxí a ty, Tristane, student v posledním ročníku, a ani jeden z vás mi nedokáže přijít s něčím lepším než s frází ‚ve velmi dobré kondici. To je zatraceně málo! Stěží bychom to mohli nazvat klinickým nálezem. Když sem přijde jakékoli zvíře, předpokládám, že zjistíte tep, teplotu a jak dýchá. Že proklepete hrudník a dokonale prohmatáte břicho. Že mu otevřete tlamu a vyšetříte dásně a dutinu ústní. Že vyšetříte pokožku a pružnost kůže. Že ho vycévkujete, a pokud je to nutné, vyšetříte moč.“

„Správně,“ řekl jsem.

„Jo,“ řekl Tristan.

Můj partner povstal ze židle. „Stanovil jsi datum příští návštěvy?“

„Ovšemže ano.“ Tristan vytáhl z kapsy balíček cigaret.“Na pondělí. A protože pan Mulligan chodí vždycky pozdě, slíbil jsem, že se na psa podíváme večer u něho doma.“

„Aha.“ Siegfried si poznamenal datum do bloku a náhle vzhlédl.

„Není to ten večer, co jedeš s Jamesem na schůzi mladých zemědělců?“

Mladík zadýmal z cigarety“Ano, souhlasí. Seznámení s mladými zákazníky a navázání přátelských vztahů je pro nás i pro naši praxi prospěšné.“

„Výborně, podívám se na toho psa sám,“ pravil Siegfried kráčeje ke dveřím.

Příští úterý jsem byl přesvědčen, že Siegfried se zmíní o Mulliganově psu, i kdyby jen poukázal na účelnost důkladného vyšetření.

Byl však zticha.

A náhodou se přihodilo, že jsem na tržišti potkal Joea, klopýtajícího po dláždění s Clancym v patách.

Šel jsem k němu a zařval jsem mu do ucha:, Jak se daří vašemu psu?“

Pan Mulligan vyj mul dýmku z úst a usmál se svým pomalým přátelským úsměvem. „Dobře, pane doktore, docela dobře. Pořád kapku bleje, ale ne kór moc.“

„Tak vám ho dal pan Famon do pořádku, viďte?“

„Jo, máme vod něj zase tu bílou meducínu. Je to fajnová meducína, pane doktor, moc fajnová.“

„Ano, já vím,“ řekl jsem. „A nic jiného nezjistil, když ho prohlížel?“

Joe si ucucl z dýmečky. „To ne, vůbec ne. Pan Famon je moc šikovnej doktor, eště sem neviděl tak rychlýho člověka, to sem teda neviděl.“

„Jak to?“

„Za tři minuty věděl všecko, jen za tři minuty!“

Znělo mi to záhadně. „Za tři minuty?“

„Ano,“ stvrdil pan Mulligan pevným hlasem. „Ani vo chlup víc.“

„Úžasné. A copak se stalo?“

Joe vyklepal dýmku o podpatek, beze spěchu otevřel nožík a začal dloubat popel a cpát do pěnovky jakousi zlověstnou černou míchanici. „No, jak bych vám to pověděl. Pan Famon je strašně rychlej člověk a tenkrát večír bouchnul do dveří a skočil rovnou do sednice.“ (Znal jsem ty chalupy. Neměly síň ani chodbu, přímo z ulice vstoupil člověk do obývací místnosti.) „A jak byl vevnitř, už tahal z tašky teploměr. No, a Clancy ležel u vonně a postavil se jako blesk a trochu štěk, to teda štěk.“

„Povídáte, že trochu štěkl?“ Představoval jsem si, jak ta chlupatá příšera vyskočila a zavyla do Siegfriedova obličeje. Viděl jsem zející tlamu a lesklé zuby.

„Jo, krapánek štěk. No, a pan Farnon jenom položil teploměr zpátky do tašky, votočil se a šel ven.“

„A vůbec nic neříkal?“ tázal jsem se.

„Kdepak, ani slovo. Votočil se jako voják a vyrazil ze dveří.“

Znělo to pravdivě. Siegfried byl muž okamžitých rozhodnutí.

Vztáhl jsem ruku, abych Clancyho pohladil, ale něco v jeho očích mě donutilo změnit úmysl.

„Jsem moc rád, že se mu už daří lépe,“ zařval jsem.

Stařík si zapálil dýmku starým, starobylým měděným zapalovačem, vybafl mi do tváře dusící modrý dým a zaklapl malé kovové víčko pěnovky“Jo, jo, pan Famon mi poslal velikou flašku tý bílý meducíny a ta mu udělala dobře. Dyť víte,“ usmál se svým laskavým úsměvem, „že Clancy je takovej pes, co furt bleje, to teda je.“

Celý týden se o velikánském psu nemluvilo, ale Siegfriedovi zřejmě nedalo spát profesionální svědomí, protože jednou odpoledne vkročil do přípravny, kde jsme se s Tristanem zabývali úkoly dnes už vstoupivšími do dějin zvěrolékařství, připravovali jsme léky proti horečce, prášky proti zažívacím potížím, čípky z kyselity boříte.

Pracně se snažil chovat jako by nic.

„Mimochodem, vzkázal jsem pro Joea Mulligana. Nejsem totiž dost přesvědčený, že jsme náležitě vyšetřili příčiny chorobných příznaků toho psa. To jeho bli… ehm, zvracení… je určitě následek zkaženého žaludku, ale chci si být naprosto jistý. Pozval jsem ho na zítřejší odpoledne mezi druhou a půl třetí, to budeme všichni přítomni.“

Vzhledem k tomu, že jeho prohlášení se nesetkalo s žádnými radostnými výkřiky, pokračoval. „Možná byste rádi namítli, že ten pes je do určité míry obtížný pacient, a proto bychom měli naplánovat postup.“ Obrátil se ke mně“ Jamesi, až pes přijde, vezmeš si na starost jeho zadek, ano? Chytneš ho za zadek.“

„Dobrá,“ odvětil jsem bez nadšení. Siegfried oslovil bratra. „A ty,

Tristane, si vezmeš na starost hlavu. Jasný?“

„Jim, hmhm,“ zahučel Tristan bezvýrazně.

„Doporučuji ti, abys ho pažemi pevně stiskl kolem krku a já budu připravený vstříknout mu uspávací prostředek,“ pokračoval jeho bratr.

„To je tedy výborné,“ řekl Tristan.

„Ano, výborné.“ Můj partner si zamnul ruce..Jakmile ho uspím, bude to jednoduché. Mám rád čistý stůl ve věcech svých pacientů.“

Zvěrolékařská praxe v Darrowby byla typická pro zdejší kraj. Většinou jsme ošetřovali velká zvířata a čekárna v ordinaci nebyla nikdy přeplněná. Ale to odpoledne nepřišel vůbec nikdo, což zvýšilo napjaté očekávání. Všichni tři jsme bloumali po kanceláři, rozprávěli o ničem a s předstíranou lhostejností jsme, jakoby mimochodem, vyhlíželi do ulice, pískajíce si drobné veselé trylky. Pět minut před půl třetí jsme všichni zmlkli. V dalších pěti minutách jsme se dívali každých třicet vteřin na hodinky, a přesně v půl třetí Siegfried promluvil.

„Zatracená práce! Výslovně jsem Joea upozornil, aby tu byl před půl třetí, ale vůbec si z toho nic nedělá. Přijde vždycky pozdě a nic na světě ho zřejmě nepřinutí, aby byl dochvilný.“ Naposled vyhlédl z okna na prázdnou ulici. „Tak dost, už na něj nebudeme čekat. Ty,

Jamesi, musíš jít se mnou operovat hřebce a Tristane, ty pojedeš k tomu dobytčeti Wilsonových. Jdeme.“

Až do té chvíle jsem kromě Laurela a Hardyho neviděl chuchvalec lidí uskřípnutě se cloumajících mezi dveřmi, ale teď nastala chvíle, kdy jsme my tři předvedli úspěšnou napodobeninu scény obou slavných komiků, derouce se současně do chodby. Během několika vteřin jsme byli na ulici a Tristan odjížděl za řevu a čmoudu výfukových plynů. Můj kolega a já jsme odcházeli téměř stejně rychle opačným směrem. Na konci Trengatské ulice jsme zabočili na tržiště a já jsem se rozhlédl, jestli někde nezahlédnu pana Mulligana.

Spatřili jsme ho teprve, když jsme dorazili na předměstí. Právě vyšel z domu a kráčel pod pohybujícím se obláčkem modrého dýmu s Clancym v závěsu jako vždycky.

„Támhle je!“ zavolal Siegfried. „Věřil bys tomu? Zaručeně se nedostane do ordinace dřív než kolem třetí, s touhle rychlostí. No, a my tam nebudeme a je to jeho chyba.“ Zahleděl se na obrovité kučeravé zvíře, cválající jako obraz zdraví a energie. „A víš, myslím, že by vyšetření toho psa byla stejně ztráta času. Určitě mu vůbec nic není.“

Na chvíli se odmlčel, zahloubal se a pak se ke mně obrátil.

„Je v prima kondici, viď?“

Respekt nahánějící psi se vyskytují v nejrůznějších tvarech a velikostech, ale Clancy ve své poklidné výhrúžnosti byl jedinečný.

Právě tak jako Joe Mulligan. Jeho oblíbený výraz chovám v paměti dodnes, a když vyšetřuji psa s žaludečními potížemi, často se jen o fous zarazím, abych se nezeptal: „A bleje?“

10. PANÍ DONO VANOVÁ

Stříbrovlasý starý pán s laskavou tváří nevypadal jako někdo, kdo se snadno rozčílí, ale teď si mě jeho oči zuřivě měřily a rty se mu třásly vztekem.

„Pane Herriote,“ řekl. „Přišel jsem si stěžovat. Zásadně nesouhlasím s tím, že jste dovolil svým studentům praktikovat na mé kočce!“

„Studentům? Jakým studentům?“ Vůbec jsem nechápal, oč jde.

„Myslím, že dobře víte, pane Herriote. Před několika dny jsem přinesl svou kočku na hysterektomii. Mluvím o téhle operaci.“

Přikývl jsem. „Ano, dobře se pamatuji… Ale kde jsou nějací studenti?4 fti

„Operační rána byla hodně veliká a podle informace, kterou mi poskytl dobrý odborník, operoval určitě někdo, kdo se teprve učil.“

Starý pán vysunul bojovně bradu.

„Tak dobře,“ pravil jsem. „Vezmeme to popořadě. Operoval jsem sám a musel jsem řez prodloužit proto, že vaše kočka byla v pokročilé graviditě. Původním řezem jsem nemohl vyjmout plody.“

„Vážně? To jsem nevěděl.“

„Za druhé, nemáme tu žádné studenty. Jezdí sem pouze o prázdninách, a když jsou tu, není jim v žádném případě dovoleno operovat.“

„Promiňte, ale ta paní si byla úplně jistá tím, co tvrdila. Byla velice pobouřená. Jenom se na mou kočku podívala a okamžitě prohlásila, že to je práce nějakého studenta.“

„Paní?“

„Ano,“ řekl starý pán. „Výborně rozumí zvířatům a zastavila se u mne, jestli nepotřebuji pomoci s rekonvalescencí mé kočky. Přinesla mi vynikající životabudič.“

„Aha.“ Paprsek poznání roztál mlhu pochyb. Všechno mi bylo najednou jasné. „Byla to paní Donovanová, viďte?“

„No… tedy, abych tak řekl, byla. Tak se jmenovala.“

Stará paní Donovanová byla žena, která toho skutečně stihla hodně. Ať se v Darrowby dělo cokoli, svatby, pohřby, prodeje domů viděli jste její malou, krátkonohou postavičku se snědým obličejem mezi diváky a bystrá, tmavá očka jako kulaté knoflíky si všeho všimla a všechno zaznamenala. A vždycky vedla na konci vodítka svého teriéra.

Když říkám stará, pouze hádám, protože vypadala jako někdo, kdo se vymyká věku. Vypadala, že tu je jaksi odedávna, ale mohlo jí být cokoli mezi pětapadesáti a pětasedmdesáti. Dozajista měla vitalitu mladice, protože ušla nekonečné vzdálenosti při svém osudovém úkolu držet krok s dějinami. Mnoho lidí zaujímalo nesouhlasné a odmítavé stanovisko k její pronikavé zvídavosti, ale ať už byly popudy, které ji hnaly, jakékoli, vnímala každičký tep v životě města. A jedním z nich byla naše zvěrolékařská praxe.

Paní Donovanová kromě jiných rozsáhlých odborností ovládala i veterinu. Popravdě řečeno, domnívám se, že tato její záliba byla silnější než všechny ostatní.

Dlouze a široce dokázala rozprávět o bolestech a nedostatcích malých zvířat a vlastnila rozsáhlou lékařskou výzbroj, znala širokou škálu předpisů a doporučení, přičemž její dvě speciality byly zázračný životabudič a šampon na psy, který vynikajícím způsobem regeneroval srst. Měla nadpřirozenou schopnost vycítit, kde onemocnělo nějaké zvíře, a bylo docela běžné, že jsem při svých pochůzkách našel tmavou cikánskou tvář paní Donovanové skloněnou nad tím, o čem jsem se domníval, že to je můj pacient a čemu právě podávala želé z telecích nožiček nebo jinou vlastnoručně vyrobenou pochoutku.

Trpěl jsem víc než Siegfried, protože jsem měl širší okruh pacientů mezi drobnými zvířaty. Snažil jsem se pokročit v této oblasti a paní Donovanová mi vůbec nepomáhala. „Ten mladý Herriot,“ svěřovala se mým zákazníkům, „to docela umí s dobytkem a něčím podobným, ale o kočkách a o psech neví ani co by se za nehet vešlo.“

A samozřejmě že jí věřili a bezvýhradně se na ni spoléhali. Měla v sobě neodolatelné mystické kouzlo amatéra a navíc zvyk, který ji velice přiblížil srdcím Darrowbyčanů: za své rady a léky, za dlouhé a trpělivé ošetřování nikdy nic nežádala.

Starší obyvatelé města vyprávěli, že její manžel, zemědělský dělník irského původu, zemřel před mnoha lety a že si“krapet uspořil“, protože paní Donovanová se oddávala celá léta všem svým zálibám a zájmům bez zjevných finančních potíží. Vzhledem k tomu, že žila v ulicích Darrowby od rána do večera a den za dnem, setkával jsem se s ní často a ona se na mne vždycky sladce usmívala a vyprávěla, že seděla celou noc u psa paní té nebo oné a jakým způsobem ho ošetřovala. Docela určitě ho prý z toho vytáhne.

Ale toho dne, kdy vběhla do ordinace, kde jsme se Siegfriedem seděli u čaje, toho dne se neusmívala.

„Pane Herriote!“ Byla bez dechu. „Můžete jít se mnou? Mého pejska přejelo auto!“

Vyskočil jsem a utíkal jsem s ní do vozu. Seděla vedle mne s hlavou sklopenou, s rukama křečovitě sepnutýma na kolenou.

„Vyklouzl z obojku a vběhl pod auto,“ šeptala. „Leží před školou vpůli Cliffend Road. Prosím vás, pospěšte si.“

Do tří minut jsem se skláněl nad zaprášeným tělíčkem nataženým na chodníku a věděl jsem, že nemohu udělat vůbec nic. Oči, které rychle nabývaly skelného pohledu, slabý, trhavý dech, strašlivá bledost sliznic, to všechno znamenalo jediné.

„Odnesu ho do ordinace a píchnu mu trochu fyziologického roztoku, paní Donovanová,“ řekl jsem. „Ale obávám se, že má silné vnitřní krvácení. Viděla jste, co se doopravdy stalo?“

Polkla. „Ano, kolo auta přejelo přímo přes něj.“

Určitě to budou natržená játra. Vsunul jsem ruku pod malého tvorečka a začal jsem ho jemně zvedat, ale vtom přestal dýchat a oči mu strnuly.

Paní Donovanová padla na kolena a několik chvil něžně hladila drsnou srst hlavy a hrudníku. „Umřel, viďte,“ zašeptala konečně.

„Ano, obávám se, že umřel,“ řekl jsem.

Pomalu se zvedla a nechápavě stála mezi skupinkou lidí na chodníku. Rty se jí pohybovaly, ale nedokázala ze sebe vypravit už ani slovo.

Vzal jsem ji za paži, odvedl k autu a otevřel dveře. „Posaďte se,“ řekl jsem. „Odvezu vás domů. Nebojte se, všechno zařídím.“

Zabalil jsem psa do svého pracovního obleku, který jsem používal při telení, položil jsem ho do kufru auta a pak jsme odjeli. Teprve když jsme se ocitli před jejím domem, začala tiše plakat. Seděl jsem vedle ní, nic jsem neříkal, dokud nepřestala. Pak si otřela oči a obrátila se ke mně.

„Myslíte, že ho to bolelo?“

„Vím určitě, že ne. Všechno bylo rychlé, vůbec nic nevěděl.“

Pokusila se usmát „Chudinka Rex, nedovedu si představit, jak budu žít bez něj. Ušli jsme spolu pěkných pár kilometrů.“

„Ano, já vím, měl báječný život, paní Donovanová. A dovolte, abych vám trochu poradil. Musíte mít jiného psa. Bez psa budete ztracená.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to bych nemohla. Ten pejsek pro mne znamenal příliš mnoho. Nemohla bych si vzít místo něj a na jeho místo žádného jiného.“

„Vím, jak vám teď je, ale prosím vás, uvažujte o tom. Nechci vám připadat jako necita, říkám to každému, kdo ztratil nějaké zvířátko, a vím, že je to dobrá rada.“

„Pane Herriote, nebudu už nikdy mít žádného psa.“ Znovu zavrtěla hlavou, velice rozhodně. „Rex byl můj věrný přítel mnoho let a nikdy na něj nezapomenu. Byl to poslední pes, kterého jsem kdy měla.“

Často jsem potom vídal paní Donovanovou ve městě a těšilo mě, že je stále tak aktivní jako vždycky, ale bez psa na vodítku vypadala podivně neúplně. Muselo uplynout víc než měsíc, než jsem měl příležitost s ní mluvit.

Bylo to jednoho odpoledne, když mě zavolal Halliday, inspektor

Královské společnosti pro ochranu zvířat.

„Pane Herriote,“ řekl, „byl bych rád, kdybyste přišel a podíval se tu u mne najedno zvíře. Je to případ krutého zacházení.“

„Dobře, přijedu, co to je konkrétně?“

„Je to pes a je to dost příšerné. Hrozný případ zanedbání péče.“

Dal mi název ulice starých cihlových domků dole u řeky a slíbil, že se tam se mnou setká.

Halliday, úhledný a úřední ve své tmavé uniformě, už na mne čekal, když jsem zajel na cestu vzadu za domy. Byl vysoký, světlovlasý, s veselýma modrýma očima, ale když přišel k mému vozu, neusmíval se.

„Je tamhle,“ řekl a vedl mě k vratům v dlouhé chatrné zdi. Postávalo tu několik zvědavých lidí a s pocitem nevyhnutelnosti jsem rozeznal i snědou tvář skřítka. Člověk by se mohl vsadit, že při takovéhle příležitosti se vyskytne i paní Donovanová, napadlo mě.

Prošli jsme dveřmi do dlouhé zahrady. Zjistil jsem, že i ty nejchudší příbytky v Darrowby měly za domem dlouhé plochy půdy, jako by si stavitelé byli naprosto jisti, že lidé, kteří tu budou bydlet, se budou chtít věnovat péči o půdu, že budou pěstovat zeleninu a ovoce a třebas i chovat kus dobytka. Obvykle tu člověk viděl prasátko, pár slepiček a často hezké květinové záhony.

Ale tato zahrada byla divočina. Mrazivá atmosféra zmarnění visela nad několika křivičnatými jabloněmi a švestkami stojícími ve změti hrubé vysoké trávy, jako by to místo bylo zatraceno vším živým.

Halliday přistoupil ke zchátralé dřevěné kůrně, jejíž barva se sloupala a střecha byla pokryta zkrouceným a rezavým plechovým krytem. Vytáhl klíč, odemkl visací zámek a pootevřel dveře. Nebylo tam žádné okno a člověk se mohl stěží orientovat v harampádí uvnitř kůlny. Leželo tu polámané zahradnické náčiní, starý mandl, hromada květináčů a nespotřebované plechovky od barvy. A docela vzadu seděl tiše pes.

V první chvíli jsem si ho nevšiml, protože tam byla taková tma a protože mě zápach donutil ke kašli, ale když jsem přistoupil blíž, viděl jsem, že je to velké zvíře, že sedí vzpřímeně a jeho obojek je připoután ke zdi řetězem zapuštěným do železného kruhu. Už jsem viděl mnoho hubených psů, ale tahle pokročilá vychrtlost mi připomínala mou učebnici anatomie. S takovou hroznou zřetelností nebylo možné jinde vidět pánevní kostí, lebku, ani žebra hrudníku. Hluboká vyhlazená díra v zemi ukazovala, kde ležel, kde se pohyboval, kde velice dlouho žil. Pohled na to zvíře mě ohromil. Jen napůl jsem vnímal ostatní scenerii, špinavé kusy pytle poházené poblíž, misku se špinavou vodou.

„Podívejte se mu na zadek,“ zašeptal Halliday.

Opatrně jsem zvedl psa ze sedu a pochopil jsem, že to, co tu zapáchá, není jen hromada výkalů. Zadek psa byla jediná slitina otevřených proleženin, z nichž některé hnisaly a ze kterých visely cáry kůže. Stejné boláky měl pes kolem páteře a žeber. Srst, snad tmavě žlutá, byla špinavá, matná, slepená.

Inspektor znovu promluvil. „Myslím, že odtud nikdy nevyšel. Je to mladý pes, asi roční, ale pokud jsem správně pochopil, je tady v té kůlně od svých osmi týdnů. Někdo šel tudy po cestě a slyšel ho kňučet, jinak by o něm vůbec nikdo nevěděl.“

Cítil jsem, jak se mi stahuje hrdlo a zdvihá žaludek, ne však z toho zápachu, ale při představě, jak tenhle trpělivý, vyhladovělý tvor sedí zapomenutý ve tmě a špíně. Znovu jsem se podíval na psa a v jeho očích jsem spatřil jen důvěřivý klid. Někteří psi by se uštěkali a brzy by se na ně přišlo, někteří by byli vyděšení a zlí, ale tohle bylo zvíře úplně nenáročné, z těch, co slepě věří lidem a jejich jednání přijímají bez námitek a hořkosti. Jen občas si asi zaplakal, když seděl v nekonečné prázdné tmě, jež byla jeho světem, ačkoli ji nechápal.

„Doufám, inspektore, že toho, kdo to má na svědomí, poženete k odpovědnosti,“ řekl jsem.

Halliday vzdychl. „Tady se bohužel nedá mnoho dělat. Je to případ zmenšené příčetnosti. Majitel psa je jednoznačně slaboduchý.

Žije se starou matkou, která je také vyšinutá. „Viděl jsem toho člověka. Zřejmě mu občas hodil kus žrádla, a to bylo všechno. Dostane pokutu a zákaz chovat zvířata, ale nic víc.“

„Tak to tedy je.“ Natáhl jsem ruku a pohladil jsem psa po hlavě a on mi okamžitě položil packu na zápěstí. V jeho vzpřímeném držení byla dojemná důstojnost a mírné oči na mne hleděly přátelsky a nebojácně. „Vzkážete mi, kdybyste mě potřeboval u soudu?“

„Samozřejmě a děkuji, že jste přišel.“ Halliday chvíli váhal.

„A teď asi budete chtít toho chudáka rovnou zbavit všeho trápení.“

Hladil jsem psí hlavu a uvažoval jsem. „Ano… ano. Nedokázali bychom pro něj najít domov, když je v takovémhle stavu. Je to pro něj to nejlaskavější. Ale otevřete dveře, ať se na něj pořádně podívám.“

Osvětlení se zlepšilo a já jsem psa prohlédl důkladněji. Dokonalé zuby, dobře tvarované nohy a žlutá, dlouhá srst. Přitiskl jsem mu na hrudník stetoskop a poslouchal pomalé silné údery srdce. Pes mi znovu položil packu na ruku.

Obrátil jsem se k Hallidayovi. „Víte, inspektore, že v tomhle ranečku kostí tluče srdce krásného a zdravého setra? Přál bych si najít pro něj záchranu.“

Už když jsem hovořil, postřehl jsem ve dveřích postavu. Zpoza inspektorových širokých zad vykukovaly korálky černých očí a upíraly se na psa. Ostatní diváci stáli na cestě, ale paní Donovanovou zmohla zvědavost. Pokračoval jsem konverzačním tónem, jako kdybych ji ne viděl.

„Víte, ze všeho nejdřív potřebuje tenhle pes pořádně vyšamponovat, aby se mu vyčistila slepená srst.“

„Cože?“ řekl Halliday.

„Ano. A potom dlouhou léčebnou kúru nějakým skutečně dobrým životabudičem.“

„Co povídáte?“ inspektor se tvářil poplašeně.

„Vůbec o tom nepochybujte. To by pro něj byla jediná záchrana, ale kde by člověk něco takového našel? Myslím opravdu účinný životabudič.“ Vzdychl jsem a napřímil jsem se. „Ach bože, nezbývá mi nic jiného, než píchnout mu ihned injekci. Přinesu si ji z vozu.“

Když jsem se vrátil do kůlny, byla paní Donovanová už uvnitř a prohlížela psa, nedbajíc námitek statného inspektora.

„Koukněte se,“ volala rozčileně a ukazovala jméno neuměle vyškrabané na obojku..Jmenuje se Roy,“ usmála se na mne. „To je skoro jako Rex, viďte?“

„A vidíte, paní Donovanová, teď, když jste to řekla, skutečně, máte pravdu, zní to úplně jako Rex, zvlášť když vy to vyslovíte,“ vážně jsem přikyvoval.

Několik minut stála tiše, zřejmě v hlubokém citovém rozpoložení, a pak vyhrkla:

„Mohla bych si ho vzít. Určitě bych ho uzdravila, určitě by se mi to podařilo. Prosím vás, dovolte mi vzít si ho!“

„Hm já nevím,“ pravil jsem. „Záleží to totiž tady na panu inspektorovi. Musíte mít jeho souhlas.“

Halliday se po mně užasle podíval a pak řekl:, Promiňte, madam,“ a odtáhl mne stranou. Kráčeli jsme pár metrů ve vysoké trávě a zastavili jsme se pod stromem: „Pane Herriote,“ zašeptal, „nevím, o co tu vlastně jde, ale nemohu svěřit zvíře v takovémhle stavu někomu jen pro chvilkový rozmar. Ten ubožák měl už dost velkou smůlu myslím, že mu to stačí. Ta paní nevyhlíží na vhodnou osobu…“

Zdvihl jsem ruku. „Věřte mi, inspektore, nemusíte mít vůbec žád! ne obavy. Ta stará děvenka je svérázná, tak trochu číslo, ale dnes nám ji seslalo samo nebe. Jestli existuje v Darrowby někdo, kdo tomu psu poskytne šanci na život, je to ona.“

Halliday vypadal stále ještě nedůvěřivě. „Ale pořád ničemu nerozumím. Co to bylo za nesmysl, že pes potřebuje šampon a životabudič?“

„Toho si nevšímejte, vysvětlím vám to jindy. Co potřebuje, je spousta dobrého žrádla, lásky a péče, a přesně to dostane. Máte moje slovo.“

„Dobře, zřejmě jste si jist svou věcí.“ Halliday na mě chvíli hleděl a pak zamířil k drobné postavě stojící u kůlny.

Nikdy předtím jsem paní Donovanovou ne vyhlížel, vždycky se objevila tam, kde jsem byl já. Ted jsem však den za dnem starostlivě pátral po darrowbyských ulicích, ale nezahlédl jsem ji. Vůbec se mi nelíbilo, když se Gobber Newhouse opil a temperamentně projel na kole plotem přímo do třímetrové jámy, do níž zakládali novou ka, nalizační jímku, a já jsem nezaznamenal paní Donovanovou v zástupu šťastně přihlížejícím, jak se dva obecní zřízenci a dva policisté snaží Gobbera Newhouse vytáhnout. A nebylo ji vidět, ani když museli přivézt hasičskou stříkačku k rybárně, v níž vypukl oheň, a tehdy jsem začal mít vážné obavy.

Možná že bych se měl u ní zastavit a podívat se, jak s tím psem pokračuje. Sice jsem odstříhal zhnisanou tkáň a ošetřil boláky, než si ho odvedla, ale možná že potřeboval větší zásah. Podle mého přesvědčení bylo ze všeho nejdůležitější dostat zvíře z té kůlny, očistit ho a nakrmit a já jsem věřil, že o ostatní se postará příroda sama. Důvěřoval jsem paní Donovanové, víc než ona mně, pokud šlo o ošetřování zvířat. Těžko bych byl připustil, že jsem se zmýlil.

Asi za tři týdny, už jsem byl rozhodnut, že ji navštívím –jsem ji spatřil, jak kráčí hbitě a energicky na opačném konci tržiště. Soustředěně nahlížela do každé výkladní skříně, právě tak jako jindy. Jediný rozdíl byl v tom, že na konci vodítka ťapal pěkný žlutý pes.

Stočil jsem volant a rozkodrcal auto po dláždění až k ní. Spatřila mě, jak vystupuji z vozu, usmála se, ale neříkala nic, když jsem se sklonil k Royovi, abych ho prohlédl. Byl pořád ještě hubený, ale vypadal vesele a spokojeně, rány měl čisté a zaschlé a na kůži ani na srsti ani poskvrnku. Pochopil jsem, čím se paní Donovanová celý čas zabývala. Myla Roye a česala ho a piplala se s každým smotkem srsti, až ztekla všechny překážky.

Když jsem se napřímil, popadla mě za zápěstí, stiskla s nečekanou silou a upřela oči do mých očí.

„Tak co, pane Herriote,“ řekla. „Že je jako vyměněný?“

Zachichotala se a odcupitala a pak jsem ty dva vídal často, ale z dálky, a teprve asi za měsíc se mi znovu naskytla příležitost pohovořit si s paní Donovanovou osobně. Míjela náš dům, když jsem scházel ze schodů, a zase mi stiskla zápěstí.

„Pane Herriote,“ řekla zrovna tak jako minule, „viďte, že se mi to povedlo, že je ten pes úplně jinačí?“

Podíval jsem se na Roye s pocitem blížícím se úctě. Vyrostl a zaoblil se a srst už neměl žlutou, ale sytě zlatavou a ležela v bohatých a lesklých závějích na plném hrudníku a na hřbetě. Nový, třpytivě cvočkovaný obojek mu svítil na krku a ocas s krásnou ofinou províval vzduchem. Byl to zlatý setr v celé nádheře. Díval jsem se na něj a on se postavil na zadní nohy, opřel se mi packami o prsa, hleděl mi do obličeje a v jeho očích jsem jasně vyčetl stejné poklidné přátelství a důvěru, jako tehdy v té černé, odporné kůlně.

„Paní Donovanová,“ řekl jsem tiše, „tohle je nejkrásnější pes z celého Yorkshiru!“ A potom, protože na to čekala: „To jsou ty vaše životabudiče. Co do nich vlastně dáváte?“

„To byste rád věděl!“ Vzala psa na vodítko a koketně se na mne usmála a já jsem ji doopravdy málem objal a zlíbal.

Mohu upřímně tvrdit, že se Roy znovu narodil. A jak plynula léta, přemýšlel jsem o dobrotivé prozřetelnosti, jejímž řízením se stalo, že tvor, který trávil prvních dvanáct měsíců života opuštěný a zavržený a nechápavě hleděl do tmavé, páchnoucí noci, byl ve vteřině vržen do světla a lásky. Protože jsem byl přesvědčen, že málokterý pes se měl tak dobře jako Roy.

Strava se mu dramaticky změnila ze starých chlebových kůrek na nejlepší hovězí maso, suchary, masité kosti a misku teplého mléka, každý večer. A byl u všeho, nic mu neušlo ahradní slavnosti, školní sportovní hry, stěhování nájemníků, atletické přebory. S potěšením jsem konstatoval, že postupem času paní Donovanová zdolávala stále delší denní trati. Musela mít ukrutné výdaje za podrážky bot, ale pro Roye to samozřejmě bylo rajské, rychlá ranní procházka, domů ke krmení a zase hned ven. To byl psí život!

Paní Donovanová neomezovala svou akceschopnost na střed města. Dole u řeky bylo velké, každému přístupné prostranství s židličkami a lavičkami. Tam vodili místní obyvatelé své psíky k proběhnutí. A paní Donovanová se pravidelně dostavila, aby získala přehled o novinkách z domova. Často jsem vídal Roye, jak majestátně cválá po trávě v houfu nejroztodivnější psiny, a když neběhal, tak se podvoloval hlazení a laskání a obdivu. Byl hezký a měl rád lidi, tyto dvě vlastnosti ho činily neodolatelným.

Kdekdo věděl, že jeho paní zakoupila celou sadu kartáčů a hřebenů všech velikostí a že jimi zpracovává Royovu srst Šuškalo se také, že má dokonce i malý kartáček na zuby, a možná to byla pravda.

Drápy ale určitě nepotřeboval přistřihnout, život na ulici mu je obrousil.

Paní Donovanová také došla své odměny. Každičkou denní i noční hodinu měla po svém boku věrného společníka. Ale nejenom to, vždycky ji vábilo pomáhat zvířatům a léčit je a záchrana Roye se stala vyvrcholením jejího života, zářivým triumfem, jehož lesk nikdy nepohasl.

Vím, že si vzpomínku na toto vítězství chovala stále živou, protože jsem po mnoha letech seděl mezi diváky kriketového zápasu a spatřil jsem je oba, starou paní, pátravě se rozhlížející kolem sebe, a Roye, spokojeně kibicujícího hře a zjevně se radujícího z každého míčku. Po skončeném zápase jsem se díval, jak se vzdalují v řídnoucím zástupu. Royovi muselo tehdy být asi dvanáct let a jen nebesa vědí, jak stará byla paní Donovanová, ale velký, zlatý pes běžel svižně a bez námahy a jeho velitelka, možná trochu sehnutější a s hlavou o něco víc skloněnou k zemi, kráčela také velmi zdatně.

Spatřila mě, šla ke mně a ucítil jsem známý stisk na zápěstí.

„Pane Herriote,“ řekla a v tmavých pronikavých očích stále ještě plápolal triumf, jako by byl zažehnut včera. „Pane Herriote, že jsem z něj udělala úplně jinačího psa!“

Obětavá péče paní Donovanové byla odměněna mnoha léty věrné psí oddanosti a Roy se navzdory Spatnému startu dožil dlouhého věku. Po jeho smrti se paní Donovanová odstěhovala do domova důchodců v našem městečku. Vždycky jsem se snažil pozměnit své postavy, abych zachoval jejich anonymitu, ale paní Donovanová se poznala a měla z toho radost. Byla hrdá na to, zeje v mé knize. Záchrana Roye, nádherná proměna jeho vzezření a celý jeho život patří k mým nejmilejším vzpomínkám, korunovaným samozřejmě triumfem amatérského léčitelství.

11. DARROWBYSKÁ VÝSTAVA

Siegfried hodil na stůl dopis, který právě četl, a obrátil se ke mně.

„Nechtěl by sis vzít službu na Darrowbyské výstavě, Jamesi?“

„Klidně, ale myslel jsem, že to vždycky děláš ty.“

„Ano, ale tady mi píšou, že letos změnili datum, a já náhodou tu sobotu a neděli odjíždím.“

„Aha, tak dobře. Jaké budu mít povinnosti?“

Siegfried přebíhal očima po soupisu návštěv. „Popravdě řečeno, je to sinekura. Spíš příjemný celodenní výlet než cokoli jiného. Budeš kontrolovat výšku poníků a musíš být po ruce pro případ, že by se některé zvíře zranilo. To je celkem všechno. A ještě žádají, abys byl rozhodčím v soutěži o nejhezčího domácího mazlíčka.“

„Domácího mazlíčka?“

„Ano, koná se tam normální výstava psů, ve které rozhoduje odborník. Ta druhá soutěž je jenom legrace, všechny druhy zvířat chovaných doma pro potěšení. Musíš určit vítěze, druhé místo a třetí.“

„Prima. Předpokládám, že to svedu.“

„Výtečně.“ Siegfried vytřepal obálku, v níž dopis došel. „Tady máš místenku na parkoviště, poukázky na oběd pro dvě osoby, pokud bys chtěl někoho vzít s sebou. A tady odznak veterinární služby.

V pořádku?“

Ona sobota, kdy se konala výstava, přinesla počasí, nad nímž museli pořadatelé vRNĚt blahem. Vysoká modrá obloha bez poskvrnky, nefoukal skoro ani větříček a slunce pražilo tak zprudka jako tady v severním Yorkshiru málokdy.

Sjížděl jsem dolů k výstavišti a uvědomoval jsem si, že hledím na živoucí, dýchající kus staré Anglie. Seskupení stánků a plátěných přístřešků se pestře odráželo od zeleně polí na břehu řeky, ženy a děti v barevných letních šatech, dobytek s ošetřovateli v pracovních halenách, seřazený šik statných shirských koní prováděných v okruhu.

Zaparkoval jsem a zamířil k hlavnímu pořadatelskému stanu, z jehož stěžně zplihle visela vlajka. Tam se ode mne odpojil Tristan. Neomylným instinktem chudobného studenta odhalil stánek s občerstvením, k němuž se odebral se sadou potravinových poukázek. ˇSel jsem se hlásit tajemníkovi výstavy a Tristan mířil cílevědomě ke stánku s pivem jako muž, který ví, co chce.

Odložil jsem tam své měřicí náčiní a trochu jsem se porozhlédl.

Jezdecké koně všech druhů, od malých poníků po dostihové, cválali sem tam. V jednom kruhu postávali rozhodčí kolem klisen a překrásných malých hříbátek.

V rohu čtyři muži ozbrojení vědry velice soustředěně drhli a cídili řadu malých býčkú, kadeřili a vlnili jim srst na zadku jako dámští kadeřníci.

Procházel jsem pod plátěnými přístřešky a prohlížel neuvěřitelnou rozmanitost-od rebarbory ke svazkům cibule, květiny, výšivky, zavařeniny, pečivo a koláče. A dětskou část výstavy, malbu devítileté

Annie Hesseltinové Pláíve Scarborough, nerovné řádky nápisu vyrytého do mědi V kráse je radost vĚčná, autor dvanáctiletý Bernard

Peacock.

Moje pozornost byla však zprudka zvábena skupinkou lidí, kteří kráčeli přes trávník na vzdálenějším konci prostranství. Byla to Helena s Richardem Edmundsonem a za nimi šel pan Alderson a Richardův otec, ponořeni do konverzace. Mládenec se dost tiskl k Heleně, lesklé připláclé plavé vlasy majetnicky přečnívaly její tmavou hlavu. Tvářil se živě, vesele hovořil a smál se.

Na obloze nebyl ani mráček, ale připadalo mi, že se odněkud napřáhla černá ruka a začmoudila jasné slunce. Rychle jsem se odvrátil a šel jsem hledat Tristana.

Na svého kolegu jsem narazil hned, jak jsem vběhl do stanu s nápisem OBČERSTVENI nad vchodem. Loktem se opíral o barový pult narychlo sestavený z prken položených přes dvě dřevěné kozy, spokojeně žvatlal s hloučkem místních občanů v plátěných čepicích, v jedné ruce držel cigaretu, v druhé půllitr. Panovala tu atmosféra zemité srdečnosti. Požívání dekorativnějších nápojů se konalo za stanovištěm pořadatelů u předsednického baru, s ginem a sherry jakožto hlavním trunkem, ale tady se pilo pivo lahvové i stáčené a statné dámy za pultem pracovaly se soustředěným zápalem lidí, kteří vědí, že na ně čeká perný den.

„Ano, viděl jsem ji,“ pravil Tristan, když jsem mu sdělil své zprávy. ‚A koukej, támhle je!“ Kývl směrem ke skupince, která zvolna míjela vchod. „Mám je v merku už dost dlouho, máloco mi odtud ujde, Jíme.“

„Ach Bože,“ převzal jsem od Tristana půllitr. „Vypadá to líbezně!

Dva taťkové coby rodní bratři, a Helena zavěšená do toho chlapa.“

Tristan zašilhal přes okraj půllitru na scénu venku a zavrtěl hlavou.

„Ne tak docela. On je zavěšený do ní.“ Rozšafně se na mě podíval.

„V tom je rozdíl, abys věděl.“

„Neřekl bych, že by ve směru zavěšenosti byl pro mě podstatný rozdíl,“ hekl jsem.

„Tak se netvař tak pitomě truchlivě,“ zavdal si a bez zjevného úsilí snížil hladinu ve své sklenici o dobrých patnáct centimetrů. „Co čekáš od fešného děvčete? ˇze bude sedět doma a čekat, až jí zavoláš? Jestli jsi jí snad chodil zpívat každý večer pod okno serenády, tak jsi mi to zamlčel.“

„Tobě se to mluví. Starý Alderson by na mě určitě poštval psy, kdybych se tam ukázal. Jsem přesvědčený, že nemá rád, když se ometám kolem Heleny, a ještě k tomu si asi myslí, že jsem mu při poslední návštěvě u nich odpravil krávu.“

„A odpravil?“

„Neodpravil. Ale přikráčel jsem k živému dobytčeti, dal jsem mu injekci, a v tu ránu pošlo, nemohu mu to zazlívat.“

UsrKL jsem piva a hleděl za Aldersonovými a spol. Změnili směr a vzdalovali se od našeho útočiště. Helena měla světle modré šaty a přemítal jsem, jak ta barva příjemně ladí s tmavou hnědí jejích vlasů a jak se mi líbí způsob její chůze, šla lehce a uvolněně, se vzpřímenými rameny, když vtom zabučel nad výstavištěm amplion.

„Žádáme veterináře, pana Herriota, aby se okamžitě hlásil u hlavního pořadatele.“

Trhlo to mnou, ale zároveň se mi srdce prudce sevřelo pýchou.

Poprvé jsem se slyšel veřejně zahláSeného včetně své profese. Obrátil jsem se. k Tristanovi. Měl přihlížet praxi a tohle mohlo být něco zajímavého. Byl ale zahloubán do historky, kterou se pokoušel sdělit malému podsaditému chlápkovi s kulatým lesklým obličejem, a měl s tím potíže, protože chlapík byl pevně rozhodnut veselit se zplna hrdla a na konci každé věty upadal do bezvládných křečí chechtotu. Závěr byl tudíž v nedohlednu. Tristan si na svých historkách velmi zakládal, a tak jsem se rozhodl, že ho nebudu rušit, s Spěchal jsem po trávníku naplněn hřejivým pocitem důležitosti a na klopě se mi pohupoval úřední odznak s nápisem Veterinář, vyvedeným ve zlatě. Pořadatel mě potkal na cestě.

„Je to jalovice. Myslím, že měla úraz.“ Ukázal na řadu boxů u jednÉ strany výstavní plochy.

Hlouček zvědavců se shromáždil kolem mé pacientky, která byla zapsána ve třídě mladých jalovic. Přistoupil ke mně majitel, přespolní, nepatřil do okruhu mé darrowbyské praxe. Tvářil se mrzutě.

„Když scházela z dobytčáku, zakopla a vlítla po hlavě do zdi. Dočista si urazila jeden roh.“

Na jalovičku, drobnou, kostnatou, světle grošovanou, byl dojemný pohled. Byla vymydlená, načesaná a vyšňořená na svůj velký den, a teď tu stála s jedním rohem opile se kolébajícím podél hlavy. Z trhliny tryskalo půvabně třemi proudy vysoko do vzduchu imi, pozantní vřídlo jasné tepenné krve.

Otevřel jsem příruční kufřík. Vzal jsem si s sebou nejrůznější ná| stroje, o kterých jsem soudil, že bych je mohl potřebovat. Vylovil jsem peány a svorky k šití. Nejrozumnější způsob, jak zastavit krvá, cení tohoto druhu, je podvázat jeho zdroj, což není vždycky tak jed] noduché, jak to zní. Zvlášť když pacientka nechce spolupracovat.

Přeražený roh byl s hlavou spojen pouze proužkem kůže, který jsem rychle odstřihl. Potom majitel přidržel jalovici za mulec a já jsem začal pátrat po poškozených cévách. V jasném zářícím slunci jsem překvapivě špatně rozeznával proudící krev, a když jalo vička hodila hlavou, cítil jsem znovu a znovu teplou přepršku na obličeji a slyšel, jak se mi rozstřikuje na límci.

A jak jsem tam zmámeně hledal a tápal, začínal jsem ztrácet odvahu a klesat na mysli. Pak jsem zdvihl hlavu a spatřil jsem, že mě v zástupu pozoruje i Helena se svým přítelem. Mladý Edmundson se mírně bavil mým neuspokojujícím a neužitečným snažením, ale Helena se povzbudivě usmála, když zachytila můj pohled. Ze všech sil jsem se pokoušel usmát skrze svou krvavou masku, ale myslím, že se to nepoznalo.

Vzdal jsem to, když sebou kráva škubla mimořádně prudce a peány vyletěly obloukem do trávy. Učinil jsem to, co jsem pravděpodobně měl udělat hned na začátku, připlácL jsem na pahýl polštářek z vaty a antiseptického zásypu a zajistil jsem to osminásobným obvazem kolem druhého rohu.

„Tak a je to,“ řekl jsem majiteli a snažil se vymrkat krev z očí. „Krvácení je každopádně zastavené. Doporučuji vám, abyste jí nechal odborně amputovat druhý roh, nebo bude vypadat trochu divně.“

V tom se ze zástupu vynořil Tristan.

„Jaká sÍla tě vyšTvala od piva?“ tázal jsem se se stínem hořkosti.

„Je čas k obědu, staroušku,“ odpověděl Tristan mírumilovně. „Ale nejdřív tě musím krapátek vycídit. V tomhle stavu se s tebou nemohu nikde ukazovat. Počkej, přinesu kbelík vody.“

Výstavní oběd byl tak vynikající, že se mi podstatně spravila nálada, ačkoli se podával pod plátěným přístřeškem, manželky členů výboru dokázaly vykouzlit pozoruhodné studené pohoštění. Byl tu čerstvý losos a domácí šunka a plátky nádherného rostbífu s míchaným salátem a jablkový závin a veliké, přetékající mísy šlehačky, jakou vidíte jen při plnění úředních povinností, jež vás zavedou někam na statek. Jedna z přítomných paní byla známá odbornice na přípravu sýrů, končili jsme proto báječným ovčím sýrem a kávou. I o tekutou stránku věci bylo postaráno, a to v podobě láhve světlého piva na hlavu.

Při obědě jsem neměl příležitost těšit se z Tristanovy společnosti, jelikož se strategicky umístil až na konec stolu mezi dva přísné metodisty, kteří ztrojnásObili jeho pivní příděl.

Jedva jsem znovu vykročil do slunečního svitu, dotkl se mého ramene nějaký muž. „Rozhodčí na výstavě psů si přeje, abyste prohlédl jednoho psa. Nějak se mu nelíbí.“

Odvedl mě k hubenému čtyřicátníkovi s malým černým knírkem.

Stál u svého vozu, držel na vodítku hrubosrstého foxteriéra a lichotně se mi usmíval v ústrety.

„Mému pejskovi vůbec nic nechybí,“ prohlásil, „ten člověk dělá z komára velblouda.“

Podíval jsem se na teriéra. „Pozoruji, že má něco v koutcích očí.“

Muž zavrtěl energicky hlavou. „Ale to není žádná vada. Pročesával jsem ho suchým šamponem a trochu prášku mu napadalo do očí, to je všechno.“

„Hm, hm, tak zjistíme, co nám poví teplota.“ Zvířátko stálo bez námitek, když jsem do něj zasunul teploměr. Při pohledu na stupnici mi vyletělo obočí.

„Čtyřicet. Obávám se, že není schopen zúčastnit se výstavy.“

„Počkejte, počkejte.“ Muž vysunul bradu. „Mluvíte přesně jako tamten chlapík. Přijel jsem na výstavu se svým psem z velké dálky a hodlám ho vystavovat.“

„Je mi líto, ale nemůžete ho vystavovat, když má čtyřicítku.“

„Má za sebou dlouhou cestu autem. To mu klidně mohlo zvýšit teplotu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne do téhle míry. A kromě toho mi připadá nemocný. Vidíte, jak přivírá oči, jako by se bál světla? Může mít psinku.“

„Cože? To je úplná pitomost a vy to dobře víte. Je ve výborné kondici!“ Mužovy rty se třásly vzteky.

Podíval jsem se na psíka. Zubožele dřepěl v trávě. Občas se zachvěl, docela určitě trpěl světLoplachostí a v koutku obou očí byly bílé kousíčky hnisu“ Je očkovaný proti psince?“

„No není, ale co pořád máte s tou psinkou?“

„Protože si myslím, že ji má, a v jeho zájmu i v zájmu ostatních psů, kteří tu jsou, byste ho měl okamžitě odvézt domů a zajít za svým veterinářem.“

Vztekle na mě hleděl. „Tak vy mě s ním nevpustíte do výstavního stanu?“

„Přesně tak, nevpustím. Je mi opravdu líto, ale nepřipadá to v úvahu.“ Obrátil jsem se a odcházel jsem.

Ušel jsem pouhých několik metrů, když znovu zahalasil amplion.

„Prosíme pana Herriota, aby se dostavil k měření poníkú, poníci jsou připraveni na stanovišti.“

Sebral jsem své dřevěné měřítko a cválal k místu, kde se seskupila řada poníkú z Walesu, z Dalesu, z Exmooru, z Dartmooru, byly tu zastoupeny všechny druhy.

Na vysvětlenou pro nezasvěcené –koně se měří na dlaně, přičemž jedna dlaň je deset centimetrů, a používá se měřítka se stupnicí a příčným ramenem s vodováhou, která se položí na kohoutek, což je vyklenutí hřbetu nad plecí. Mnohokrát jsem už měřil různá dobytčata jednotLIvĚ, ale tentokrát jsem poprvé měl zapracovat na výstavě. S připraveným nástrojem jsem stál u dvou širokých prken položených na trávníku, aby zvířata stála na pokud možno vodorovném podkladě.

Usmívající se mladá žena přivedla prvního poníka, pěkného, kaštanového, a postavila ho na prkna.

„Která kategorie?“ zeptal jsem se.

„Do třinácti dlaní.“

Přiložil jsem poníkovi měřítko. Byl v pořádku. „ if

„Dobrý. Další, prosím.“

Několik jich přišlo a prošlo bez potíží, pak nastala krátká přestávka, než nastoupila další skupina. Neustále přiváželi poníky v klecích a pak je vodili ke mně, buďto jejich mladí jezdci, nebo rodiče mládeže. Zdálo se, že to vydrží na dost dlouho.

Během jedné přestávky prohodil drobný muž blízko mě: „Zatím všechno v pořádku?“

„Ano, všechno je v pořádku,“ odpověděl jsem.

Přikývl nezúčastněně, a když jsem se lépe podíval na jeho útlou postavu, tmavou ošlehanou tvář a úzká ramena, připadal mi jako malý, hnědý skřítek. Zároveň v něm ale bylo něco výrazně koňského.

„Ale přídou vám sem taky horší případy,“ zabručel. „A dycky tvrděj to samý. Dycky tvrděj, že ňákej jinej veterinář na ňáký jiný výstavě jim toho jejich poníka vodsouhlasil.“ Snědé tváře se svraštily v unaveném úsměvu.

„Vážně?“

„Jo, jo, sak uvidíte.“

Na podložku nastupoval další kandidát, veden krásnou blondýnou. Ozářila mě plnou palbou dvou velikých zelených očí a zasvítila širokým úsměvem bělostných zubů.

„Dvanáct a půl,“ zašeptala svůdně.

Přiložil jsem k poníkovi měřidlo, obcházel jsem ho kolem dokola, ale ať jsem se snažil jak jsem se snažil, tak nízko jsem se nedostal.

„Obávám se, Že je trochu přerostlý,“ řekl jsem.

Plavovlasý úsměv zmizel. „Odečetl jste třináct milimetrů na podkovu?“

„Samozřejmě, ale sama vidíte, Že je přerostlý.“

„Ale v Hickley prošel veterinární kontrolou bez potíží,“ vyštěkla a koutkem oka jsem zahlédl, jak skřítek moudře kývá hlavou.

„Nemohu si pomoct,“ řekl jsem, „ale obávám se, že ho budete muset přeřadit do další kategorie.“ Dva zelené oblázky vytažené ze dna ledového moře mě chvíli mrazily pohledem a pak blondýna zmizela i s poníkem.

Jako další následoval kaštanový poníček, kterého přivedl na piedestal džentlmen tvrdých rysů a v kostkovaném obleku. Musím přiznat, že mi zvířátko vyrazilo dech. Kdykoli se měřidlo dotklo kohoutku, poklesl poník v kolenou, takže jsem nedokázal zjistit, kolik vlastně měří. Nakonec jsem to vzdal a pustil ho.

Skřítek zakašlal: „Toho chlapíka znám.“

„Že ho znáte?“

„Jo, píchá toho ponÍKa do kohoutku špendlíkem tak dlouho, že se prohne dycky, dyž ho chcete změřit.“

„To není možné!“

„Je to tak jistý, jako že tu stojím.“

Zhrozil jsem se, ale mou pozornost zaměstnal v následujících minutách příchod další várky. Některé jsem pustil, jiné jsem musel doporučit do vyšší třídy a jejich majitelé přijímali rozhodnutí rozmanitě, někteří přijali můj verdikt filozoficky, jiní s neskrývaným hněvem. Jednomu nebo dvěma poníkům se moje měřidlo nezamlouvalo a mně nezbývalo než kolem nich hopsat a poskakovat, když couvali a stavěli se na zadní.

Poslední poník v téhle skupině byl pěkný sedák, vedený těžkopádným, sebejistým mužem, nesoucím ve tváři veliký družný úsměv.

Tak jakpak to jde, všechno v pořádku?“ dotázal se zdvořile. „My jsme třináct a půlka.“

Zvířátko odpovídalo míře bez námahy, ale když odcválalo, ozval se zase skřítek.

„Toho taky znám.“

„Vážně?“

„A dobře. Než jdou jeho poníci na míru, tak je dycky sráží. Tendle sedák stál na svým stání hodinu s půlmetrákovým pytlem zrní na zádech. Srazí to dvaapůl centimetru.“

„Dobrý bože! Víte to určitě?“

„Vo to se nebojte, viděl sem ho na vlastní voči.“

Byl jsem z toho už trochu popletený. Vymýšlel si to tenhle člověk, nebo se skutečně za vší nevinnou legrací tajily sfly temnot?

„Je to ten samej,“ pokračoval skřítek, „kerýho sem zažil, jak přived poníka, aby se mu vodečetlo na podkovy, a přitom vůbec nebyl vokovanej.“

Přál jsem si, aby zmlkl. A právě v tu chvíli jsme byli vyrušeni. Tím člověkem s knírkem. Přitočil se ke mně a důvěrně mi zašeptal do ucha:

„Uvažoval jsem o tom. Můj pes se už určitě vzpamatoval z cestovní horečky a nebude mít teplotu. Byl bych rád, kdybyste to znovu zkusil. Ještě mám čas, abych ho přihlásil na výstavu.“

Unaveně jsem se otočil. „Věřte mi, že to je ztráta času. Řekl jsem vám, že je nemocný.“

„Prosím vás! Udělejte mi to k vůli.“ Zoufale na mě hleděl a v jeho očích planulo fanatické světlo.

„Tak dobře.“ ˇSel jsem s ním ke svému vozu a vytáhl teploměr. Psík měl stále čtyřicet.

„Moc bych si přál, abyste ho, chudinku, odvezl domů,“ řekl jsem.

„Tady by neměl být.“

Chvíli jsem myslel, že mě ten člověk praští. „Vůbec nic mu není!“ zasyčel s obličejem zrůzněným vzteky.

„Je mi líto,“ řekl jsem a vrátil jsem se ke stanovišti ponÍků.

ˇcekal tam na mne asi patnáctiletý chlapec se svým poníkem, přihlášeným ve třídě do třinácti dlaní, ale měl skorém o pět centimetrů víc.

„Obávám se, že je moc vysoký,“ řekl jsem, „do téhle třídy nemůže.“ Chlapec neodpověděl. Vsunul ruku do kapsy a vytasil arch papíru. „Mám tady veterinářské osvědčení, že měří méně než třináct.“

„Lituji,“ odpověděl jsem. „Pořadatelé mi nařídili, že nesmím přijímat žádná veterinářská osvědčení. Dnes už jsem odmítl dvě.

Všechno musí odpovídat této stupnici. ˇskoda, ale je to tak.“ Chlapcovo chování se prudce změnilo. „Ale vy to musíte přijmout!“ křikl mi do obličeje. „Když vám předložím osvědčení, nemáte ho vůbec měřit.“

„Zajděte si raději za pořadateli. Já podléhám jejich instrukcím.“

„Zajdu za svým otcem. Ten to vyřídí!“ křičel a odváděl poníčka.

Otec se objevil velice rychle na scéně. Vysoký, silný, blahobytně vyhlížející, sebevědomý. Určitě ode mě nehodlal strpět žádné nesmysly.

„Podívejte se, sice tomu vůbec nerozumím, ale vy nemáte na vybranou. Musíte přijmout tohle osvědčení.“

„Ujišťuji vás, že ho nepřijmu,“ odpověděl jsem. „Kromě toho nemá přes míru jen tak kousíček, ale pořádný kus.“

Otec vzplanul do temně ruda. „Tak dovolte, abych vám vysvětlil, že ho pustil veterinář v…“

„To znám, to všechno znám,“ řekl jsem a slyšel jsem, jak se skřítek krátce zasmál. „Ale já ho nepustím.“

Nastala krátká chvíle ticha a pak na mě začal ječet otec i se synem.

A uprostřed nepřetržitě řvaných urážek jsem ucítil na paži dotek. Zase ten s knírkem.

„Chtěl jsem vás požádat, abyste ještě jednou změřil mému psovi teplotu,“ zašeptal s ubohým pokusem o úsměv. „Tentokrát už je určitě v pořádku. Prosím vás, zkusíte to ještě jednou?“

Měl jsem toho dost. „Ne, sakra. To tedy nezkusím!“ zahulákal jsem. „A vy mě laskavě přestaňte otravovat a odvezte toho chudáka psa domů.“

Je neuvěřitelné, jaké nepravděpodobnosti dokážou být pro některé lidi hnací silou. Jestli se pes dostane na výstavu nebo ne, nemohlo být v žádném případě považováno za záležitost života a smrti. Ale pro tohohle člověka s knírkem to byla vpravdě osudová otázka. Začal běsnit.

„Nerozumíte své práci, to je ono! Já sem jedu z takové dálky, a vy mě sprostě podvedete. Můj kamarád je veterinář, pořádný veterinář, a já mu to všechno povím, to tedy povím. A povím mu o vás!“ Otec a syn na mě také ještě řvali z plna hrdla, cenili zuby a nadáván a najednou jsem si uvědomil, že stojím uprostřed kroužku nepřátel. Byla tam i ta blondýna a několik dalších poníků, které jsem vykázal, nepřátelsky mě pozorovali a vztekle gestikulovali.

Cítil jsem se nesmíRNĚ opuštěný, protože skřítka, jehož jsem považoval za spojence, nebylo nikde vidět. Skřítek mě zklamal, byl hecíř a mluvka a při prvním závanu nebezpečí zmizel. ˇcelil jsem hrozivému zástupu, přidržuje před sebou měřidlo. Nebyla to žádná zvláštní zbraň, ale kdyby na mě vyrazili, mohla mi posloužit k obraně.

A právě v tu chvíli, kdy vzduch zhoustl nelaskavostí slov, jsem si všiml Heleny a Richarda Edmundsona, se zájmem přihlížejících na okraji skupiny. Nijak zvlášť mě to netrápilo, ale znovu mě udivila zvláštní okolnost, že zřejmě je mým údělem vypadat směšně, kdykoli byla Helena poblíž.

Měření však skončilo a já jsem potřeboval podporu. Vycouval jsem a šel jsem hledat Tristana.

Na Darrowbyskou výstavu nemohu zapomenout, od té doby si hluboce vážím veterinářů, kterým se dostalo nevděčného úkolu rozhodčích. Lidé prostĚ nemají rádi, kdy i člověk odmítne jejich zvíře. Absolvoval jsem bez potíží spoustu výstav a někdy si myslím,

Že tehdy se stalo terčem obecné nevůle jen moje mladí a má nezkušenost. Tenkrát jsem to nenapsal, ale bylo to tak zlé, Že se mi ulevilo, když jsem zahlédl v ochoze místního policistu. Doopravdy jsem se domníval, Že budu muset požádat o policejní ochranu.

12. VELMI DŮLEŽITÝ POROD

U Droversů se konal ples a všichni jsme se oblékli do svého nejlepšího. Bylo to něco jiného než obvyklá venkovská tancovačka, na níž hopsali chlapci ve vysokých botách a hudba se linula z rozvrzaných houslí a klavíru. Tohle byla řádná taneční zábava s oblíbeným místním orchestrem Sadie Butterfieldová a její ostrá děvčata, a pořádala se každoročně na uvítání jara.

Přihlížel jsem, jak Tristan servíruje nápoje.

„Pěkná partička, Jime,“ objevil se za mým loktem. „Máme o pÁr chlapců víc než děvčat, ale to nebude na velkou závadu.“

Změřil jsem si ho studeným pohledem. Věděl jsem, k čemu ti pánové navíc: aby se Tristan nemusel příliš namáhat tancem, což odpovídalo jeho zásadnímu odporu k mrhání energií. Tanec ho nebavil.

Neměl námitek proti tomu projít se během večera občas.s některou dívkou kolem parketu, ale přednostně trávil většinu času u baru.

To popravdě řečeno činila většina darrowbyských občanů. Když jsme dorazili do restaurace, byl bar hustě obsazen a po parketu kroužilo jen několik fanatiků. Ale jak čas plynul, přidávalo se víc a víc dvojic a kolem desáté nebylo v sále k hnutí.

Brzy jsem zjistil, že se dobře bavím. Tristanovi přátelé měli jiskru.

Byli to příjemní mladí muži a půvabné dívky. Nedalo se nic dělat, musel jsem se bavit, ať jsem chtěl nebo nechtěl.

Proslavený orchestr v krátkých červených kabátcích byl velkým přínosem k všeobecnému veselí. Sadie sama vypadala na pětapadesát, a popravdě řečeno všechna čtyři ostrá děvčata byla postarší, ale své šediny vyvážila vitalitou. Ne že by snad Sadie byla šedivá, byla nabarvená, cílevědomě černovlasá a mlátila do piana s dynamickou energií, ozařujíc společnost brýlemi s kostěnou obroučkou. Občas křikla do mikrofonu vedle sebe, ohlásila tanec a hlubokým hrdelním chraptivým hlasem pronášela vtipné moudrostí. Svoji mzdu si poctivě odpracovala.

Naše společnost se neskládala z dvojic, a tak jsem tančil postupně se všemi děvčaty. Když večer vrcholil, dobýval jsem prostor na parketu v náručí s Dafné, která měla figuru stavěnou na tanec v tlačenici, stálo to za to. Na kostnaté dámy jsem si nikdy nepotrpěl, ale připouštím, že Dafné byla naopak vyvinutá poněkud přespříliš. Nebyla tlustá –jen štědře přírodou obdarovaná.

Probojovával jsem se tlačenicí, střetal se s tančícími rozzářenými přáteli a s báječnou pružností jsem narážel a byl odrážen od Dafné.

Všichni tančili a zároveň zpívali, ostrá děvčata vyluzovala podmanivou rytmickou hudbu a mně bylo jasné, že na obloze mého života není jediného mráčku. A pak jsem spatřil Helenu.

Samozřejmě že tančila s tím otrapou Edmundsonem, jehož zářící žlutá hlava plula nad společností jako symbol zmaru. A bylo nespravedlivé, že se ve vteřině můj přívětivý malý svět rozpadl v trosky a zanechal za sebou jenom zející prázdnotu.

Hudba přestala hrát, já jsem odevzdal Dafné jejím přátelům a vydal se hledat Tristana. Útulný malý bar U Droversů přetékal a bylo tam horko jako v peci. Neprůstřelnou mlhou cigaretového kouře jsem matně rozpoznal svého kolegu na vysoké stoličce, zaujatě diskutujícího se skupinou zpocených a hlučně se bavících společníků.

Tristan vypadal svěže a jako vždy spokojeně. Vyprázdnil sklenici jedním douškem, něžně si pomlaskl, jako by to byl ten nejlepší půllitr piva, který kdy ochutnal, a pak, když se natahoval přes pult, aby zdvořile požádal o znovunaplnění, si všiml, že se k němu protlačuji.

Dospěl jsem k jeho stoličce a on mi položil na rameno vlídnou ruku. „To jsem rád, že tě zas jednou vidím, JIme. Výborná zábava, vid?“

Nenamítl jsem, že jsem ho vlastně ještě vůbec neviděl na parketu, ale podotkl jsem, že je tu Helena, a snažil jsem se to pronést nedbale a nenápadně.

Tristan dobrotivě přikývl. „Ano, viděl jsem ji, když přišla. Proč si s ní nejdeš zatančit?“

„To přece nemohu. Má tu společníka, mladého Edmundsona.“

„Ale vůbec ne!“ Tristan přeměřil kriticky čerstvě načepovanou sklenici piva a srkl, aby ochutnal“ Je tu se společností –jako by. Nikoli se společníkem.“

„Jak to víš?“

„Díval jsem se, když mládenci odkládali kabáty a děvčata se šla nahoru upravit. Neexistuje vůbec žádný důvod, proč by sis s ní neměl jít zatancovat.“

„Myslíš?“ Několik minut jsem váhal a pak jsem zamířil zpátky do tanečního sálu.

Ale zase tak jednoduché to nebylo. Musel jsem plnit své povinné závazky k děvčatům z naší skupiny, a kdykoli jsem zamířil k Heleně, uchvátil ji některý mládenec z její společnosti dřív, než jsem tam dorazil. Občas se mi zdálo, že se na mě dívá, ale nemohl jsem si tím být jistý. Jediné, co jsem věděl s určitostí, bylo, že já se už vůbec nebavím. Veškeré kouzlo a veselí zmizelo a zmáhala mě kocovina při pomyšlení, že tohle bude další prohrané setkání s Helenou, protože jsem nemohl dělat nic jiného, než se na ni beznadějně dívat. Tentokrát to vlastně bylo ještě horší, nepromluvil jsem s ní ani slovo.

Skoro se mi ulevilo, když ke mně přišel šéf podniku a řekl mi, že mě volají k telefonu. Následoval jsem ho, volala paní Hallová. Nějaká fena měla potíže při porodu a musel jsem k ní zajít. Podíval jsem se na hodinky, bylo po půlnoci, takže pro mě tanec skončil.

Chvíli jsem stál a poslouchal tlumenou hudbu z tanečního sálu, pak jsem si pomalu navlékl kabát a zašel jsem ještě dovnitř, rozloučit se s Tristanovými přáteli. Vyměnili jsme několik slov, zamávali si a já jsem se otočil a otevřel lítací dveře.

A tam stála Helena, necelý metr ode mě. Měla také ruku na dveřích. Neuvažoval jsem, jestli jde dovnitř nebo ven, a připitoměle jsem jí civěl do usměvavých modrých očí.

„Už odcházíte, Jime?“ pravila.

„Ano, bohužel mě volají k naléhavému případu.“

„Ale to je škoda, doufám, že to není nic vážného.“

Otevřel jsem ústa, abych promluvil, ale její snědá krása a blízkost najednou zaplavily celý můj svět vlnou beznadějné touhy, do níž jsem se nenávratně propadl. Ruka, kterou jsem přidržoval dveře, mi sklouzla, uchopil jsem její ruku jako tonoucí a po malé chvilce zaváhání jsem cítil, že její prsty sevřely moje a že její dlaň se pevně vtiskla do mé.

A v okamžení zmizel orchestr, vytratil se hluk a byli jsme tu jenom my dva, blízko sebe tady na chodbě.

„Pojďte se mnou,“ řekl jsem.

Heleniny oči byly obrovské, když se usmála úsměvem, který jsem tak dobře znal.

„Vezmu si plášť,“ zašeptala.

To jsem snad ani nebyl já, uvažoval jsem, když jsem stál na koberci v hale a díval jsem se za Helenou, která utíkala rychle nahoru po schodech, ale musel jsem tomu uvěřit, protože se hned zase objevila za ohybem schodiště a oblékala si kabát. Venku na kočičích hlavách dláždění tržiště se zřejmě vyděsilo i moje auto, protože se zařváním naskočilo při prvním dotyku startéru.

Musel jsem zajet zpátky do ordinace pro nástroje a v tiché, měsíčním světlem zalité ulici jsme vystoupili z auta a já jsem otevřel velké bílé domovní dveře Skeldalu.

Když jsme pak stáli na chodbě, byla ta nejpřirozenější věc na světě vzít Helenu do náruče a líbat ji vděčně a beze spěchu. Na tenhle okamžik jsem musel čekat velmi dlouho a bezvýznamný čas kolem nás plynul, když jsme tam stáli na černočervených dlaždičkách z osmnáctého století a naše hlavy se téměř dotýkaly obrovského obrazu Nelsonovy smrti, zdobícího vstupní chodbu.

Znovu jsme se políbili v prvním ohbí chodby, a to pod obrazem s dalším výjevem, Setkání Wellingtona a Bluchera u Waterloo.

V druhém ohbí jsme se políbili vedle vysokého příborníku, v němž

Siegfried choval své jezdecké pláště a boty. Líbali jsme se v přípravně léků, když jsme hledali nástroje. Pak jsme to vyzkoušeli venku na zahradě, a to bylo ze všeho nejlepší, s květinami tichými a vyčkávajícími ve svitu měsíce a s vůní vlhké země a trávy stoupající kolem nás.

Ještě nikdy jsem k žádnému případu nejel tak pomalu. Jel jsem rychlostí patnáct kilometrů za hodinu, s Heleninou hlavou na rameni, a otevřeným okénkem se linula vůně jara. Připadalo mi to jako plavba z bouřlivého moře do sladkého bezpečného přístavu, jako šťastný návrat domů.

Osvětlené okno domku bylo jediné v celé spící vesnici, a když jsem zaklepal na dveře, otevřel mi Bert Chapman. Bert byl okresní cestář. Patřil k onomu druhu lidí, kteří pro mě měli vždycky kouzlo a které jsem měl rád.

Cestáři byli moji bratři a kamarádi. Zrovna tak jako já trávili většinu života na opuštěných okresních vozovkách kolem Darrowby a vídal jsem je téměř každodenně, jak opravovali asfalt, ořezávali, stříhali a vysekávali travnaté okraje, jak rozhrnovali sníh sněžnými pluhy a v zimě sypali vozovku škvárou. A když mě zahlédli, jak jedu kolem nich, vesele se zasmáli a zamávali, jako bych byl náležitostí jejich dnů. Nevím, jestli je úmyslně vybírali pro jejich přívětivou povahu, ale myslím, že jsem se nikdy nesetkal s laskavějšími chlapíky.

Kdysi mi jeden starý farmář řekl:“Není divu, že sou to holomci šťastný, nemaj nic na práci,“ což bylo samosebou přehnané, ale chápal jsem, co měl na mysli: ve srovnání s prací v hospodářství, se zemědělskou dřinou, byla každá práce snadná.

Berta Chapmana jsem viděl předchozí den nebo přede dvěma dny.

Seděl na travnatém přÍkopu, lopatu vedle sebe a v ruce obrovský krajíc chleba. Zdvihl na pozdrav paži v pracovním obleku a široký úsměv přeběhl po jeho kulaté, sluncem zrudlé tváři. Vypadal nesmírně bezstarostně, ale dnes v noci byl jeho úsměv vynucený a úzkostný.

„Mrzí mě, že vás musím rušit takhle v noci, pane Herriot,“ říkal, když nás uváděl do domu, „ale mám trochu starosti se Zuzinkou. Už má mít štěňata a celej den pro ně stlala pelíšek a chystala se, ale nic se nestalo. Chtěl sem to nechat na ráno, ale vo půlnoci začala strašně naříkat, a vůbec se mi nelíbí.“

Zuzinka byla moje pravidelná pacientka. Do ordinace ji vždycky vodil její statný a širokoplecí pán, s trochu zahanbenou tváří, styděl se za svou starostlivost, a když jsem ho vídal, jak sedí v čekáme, kde se zvlášť vyjímal a kam se nehodil, protože byl obklopen dámskou společností, obvykle jsem ho slýchal říkat: „Moje panička mi řekla, abych sem přived Zuzinku.“ Ale byla to průhledná výmluva.

„Zuzinka je vobyčejnej malej podvraťáček, ale je ukrutně věrná,“ říkal Bert, stále ještě omluvně, ale věděl jsem, jak mu je, a chápal jsem, co cítí k Zuzince, střapatému malému voříškovi, který si s takovou oblibou kladl packy na moje kolena, smál se mi do obličeje a vrtěl ocasem. Byla neodolatelná. Dnes večer byla ale úplně proměněná. Vstoupili jsme do obývacího pokoje domku, psík vylezl z košíku, jednou nerozhodně mávl ocáskem a pak stál smutně a utrápeně uprostřed místnosti a těžce oddechoval. Když jsem se sklonil, abych feničku vyšetřil, obrátila ke mně široce otevřenou a ztěžka oddechující tlamičku a vyděšené oči.

Přejel jsem jí rukama po břiše. Myslím, že jsem ještě nikdy nevyšetřoval tak plnou fenu. Byla kulatá jako fotbalový míč, absolutně nacpaná štěňaty připravenými vyrazit, ale nic se nedělo.

„Tak co tomu říkáte?“ Bertův obličej byl ztrhaný a utrápený pod snědou barvou. Krátce se dotkl mozolnatou rukou hlavy psíka.

„Ještě nevím, Berte,“ řekl jsem. „Budu ji muset prohmatat uvnitř.

Přineste mi trochu horké vody, prosím.“

Vhodil jsem do vody dezinfekci, namydlil si ruku a jedním prstem jsem opatrně vyšetřil vagínu. Samosebou, že tam bylo štěně. Prstem jsem přejel po čumáku, po malé tlamičce a jazyku, štěně bylo vmáčklé v úzkém průchodu jako zátka v láhvi.

Dřepl jsem si na paty a obrátil se k Chapmanovi.

„Obávám se, že se tam zaklínilo veliké štěně. Myslím, že kdyby se tohohle chlapíka zbavila, ostatní by prošli. Pravděpodobně budou menší.“

„A můžete ho nějakým způsobem vytáhnout, pane Herriot?“ ptal se Bert.

Na chvilku jsem se odmlčel. „Chytnu mu hlavu do kleští a uvidím, jestli se hne. Nerad užívám kleště, ale jednou to velmi opatrně zkusím, a kdyby to nešlo, musel bych ji odvézt s sebou do ordinace na císařský řez.“

„Na operaci?“ opáčil Bert dutým hlasem. Polkl a ustrašeně se ohlédl po manželce. Jako spousta mohutných mužů i on se oženil s drobnou ženičkou a v tuto chvíli vypadala paní Chapmanová ještě na méně než na svůj metr padesát, když se choulila v křesle a hleděla na mě rozšířenýma očima.

„Proč jsme ji jenom připouštěli,“ naříkala a žmoulala si ruce. „Povídala jsem Bertovi, že v pěti letech už je pozdě na první štěňata, ale on mě neposlechl. A teď o ni možná přijdem.“

Spěchal jsem ji uklidnit. „Kdepak, nebojte se, není zas tak stará a všechno bude v pořádku. Podíváme se na to.“

Několik minut jsem vyvaŘoval nástroje na kamnech, pak jsem si klekl za svou pacientku. Chvíli trvalo, než jsem umístil kleště do správné polohy, a když se zableskla ocel, Bert pod svým opálením zešedl a jeho manželka se schoulila v křesle do klubíčka. Bylo naprosto zřejmé, že jsou neschopni asistovat, a tak Helena držela Zuzinčinu hlavu a já jsem ještě jednou sáhl po štěněti. Bylo tam zoufale málo místa, ale podařilo se mi zavést kleště podle prstu, až se dotkly čumáku. Pak jsem velice opatrně otevřel ramena kleští, vsunul je kupředu s nesmíRNĚ jemným tlakem, až jsem dokázal stisknout je po stranách hlavy.

Brzy budu vědět, jak to půjde. V takovéhle situaci nemůže člověk táhnout, může se jenom snažit uvolňovat průchod. To jsem také dělal a zdálo se mi, že jsem cítil nepatrný pohyb. Zkusil jsem to znovu, a teˇD to bylo nepochybné, štěně postupovalo směrem ke mně. Také

Zuzinka vypadala, že si uvědomuje obrat k lepšímu. Přestala být apatická a začala dychtivě nutit.

Pak už šlo všechno bez potíží a podařilo se mi vytáhnout štěně docela snadno.

„Tohle bude asi mrtvé, bohužel,“ řekl jsem, když mi malinké stvoření leželo na dlani a nejevilo známky dýchání. Pak jsem mu však sevřel hrudníček palcem a ukazováčkem a nahmatal jsem pravidelný srdeční tep a rychle jsem mu otevřel tlamičku a opatrně dýchl do plic.

Několikrát jsem to zopakoval a pak jsem položil štěně na bok do košíčku. Domníval jsem se, že to nepomohlo, ale malý hrudník se najednou prudce zvedl, pak znovu a znovu.

„Dýchá!“ vykřikl Bert šťastně. „To je chlapík! Víte, chceme, aby všechna štěňata byla živá. Sou vod teriéra Jacka Dennisona, a to je vynikající pes.“

„Ano, ano,“ vložila se do rozhovoru paní Chapmanová. „Ať jich má, kolik chce, jsou už všechny zamluvený. Kdekdo chce štěně vod naší Zuzinky.“

„Tomu rád věřím,“ řekl jsem. Ale v duchu jsem se usmál. Teriér

Jacka Dennisona byl další exemplář nejistého původu, takže tahle cháska bude správná mixáž. Což neznamená, že by to byli špatní pejsci.

Vpíchl jsem Zuzince půl kubíku pituitrinu. „Myslím, že to potřebuje po těch mnoha hodinách, kdy se snažila vytlačit tamtoho drobka. Počkáme a uvidíme, co se teď stane.“

A bylo to příjemné čekání. Paní Chapmanová uvařila konvici čaje a začala mazat vdolečky máslem. Zuzinka zčásti podpořená mým pituitrinem vytlačila klidně a sebejistě každou čtvrthodinu jedno štěně.

Mláďata ve chvilce kňučela tak, že byl v místnosti na tak malá zvířátka neuvěřitelný rámus. Bert očividně minutu po minutě okříval, nacpal si lulku a pozoroval rychle rostoucí rodinku s širokým a čím dál šťastnějším úsměvem.

„Je to vod vás mladejch moc pěkný, že tu s náma čekáte,“ paní

Chapmanová naklonila hlavu k rameni a ustaraně se po nás podívala..Myslím ale, že byste strašně rádi šli zpátky na zábavu a že vás to celou tu dobu mrzelo, že tam nejste.“

Představil jsem si nával UDroversú, kouř, horko, neutuchající dunění ostrých děvčat, pak jsem se rozhlédl po klidu a míru v pokoji se staromódní černou mříží u krbu, s nízkými začouzenými stropními trámy, s košíčkem na šití paní Chapmanové a s Berlovými dýmkami, srovnanými u jedné stěny. Pevněji jsem stiskl Heleninu ruku, kterou jsem celou hodinu držel pod stolem.

„Vůbec ne, paní Chapmanová,“ řekl jsem. „Ani v nejmenším jsme taneční zábavu nepostrádali. Vůbec nic nám nechybělo.“ Nikdy jsem ne°yl pravdomluvnější.

Muselo být po půl třetí, když jsem konečně dospěl k názoru, že

Zuzinka skončila. Měla šest pěkných štěňat. Pěkný počet na takovou malinkou feničku! Pak rámus utichl, protože se rodinka sesedla k hodokvasu kolem přetékajících struků.

Zvedl jsem štěňata jedno po druhém a prohlédl jsem je. Zuzince to vůbec nevadilo, naopak, jako by se usmívala se skromnou pýchou, když jsem jí potomstvo vracel. Když je zase měla u sebe, prohlédla je a přičinlivě očichala, dřív než se znovu položila na bok.

„Tři psíci a tři fEniČky,“ řekl jsem. „Pěkně vyrovnaný vrh.“

Než jsem odejel, zvedl jsem Zuzinku z košíku a prohmatal jí břicho. Neuvěřitelně splasklo. Ani propíchnutý míč by nemohl změnit svůj tvar výrazněji. Zuzinka prošla pozoruhodnou metamorfózou a stal se z ní hubený chlupatý extrovert, kterého jsem tak dobře znal.

Když jsem ji pustil, skočila rychle zpátky a stočila se kolem své nové rodinky. Za chvíli všechna štěňata sála v absolutním soustředění.

Bert se zasmál. „Má plný ruce práce se svejma štěňatama,“ sehnul se a dloubl ukazováčkem do prvorozeného. „Na tohodle velkýho pejska se rád koukám. Myslím, maminko, že si ho necháme pro sebe. Ta naše holka aspoň bude mít společnost.“

Nastal čas k odchodu. Zamířili jsme s Helenou ke dveřím a drobná paní Chapmanová, s rukama na klice, se na mě podívala.

„Víte, pane Herriote,“ řekla, „nemůžu vám dost poděkovat za to, že jste přišel a uklidnil jste nás. Nevim, co bych s tímhle mým starým dělala, kdyby se ty naší feničce bylo něco stalo.“

Bert se lišácky uculil. „Ale di,“ zahučel. „Dyť já sem vlastně neměl vůbec žádnej strach.“ Jeho manželka se zasmála a otevřela dveře, a když jsme vykročili do ticha voňavé noci, stiskla mi paži a škádlivě na mě pohlédla.

„Tohle je asi vaše děvče,“ řekla.

Objal jsem rukou Helenina ramena.

„Ano,“ řekl jsem pevně, „tohle je moje děvče.“

Ta noc neznamenala jen začátek Zuziny rodiny, byl to i začátek celého mého manželství, protože do té doby jsem se Heleně dvořil velice nepodařeně. Tehdy jsem však zamířil k cíli pro mne ze vŠeho nejdůležitějšímu, a kdyŽ se dívám zpátky na těch téměř pětačtyřicet let našeho společného života, jsem vděčný osudu, který ke mně tenkrát na plese otočil příznivou tvář. A je také dobré připomenout si osobní přístup, který jsme mívali ke svým pacientům –po celou dobu porodu jsme seděli v chalupě. Tohle je romantický příběh, ale přesto musím podotknout, Že dnes málokdy užíváme porodní kleště.

13. JOCK

Stačilo, abych se posadil v posteli, a viděl jsem přes celé Darrowby až na kopce daleko vzadu.

Vstal jsem a přešel k oknu. Svítalo do krásného dne a ranní sluníčko vykukovalo za omšelou červenou a šedivou změtí střech, z nichž některé se až prohýbaly pod náloží starých tašek, a rozzářilo zelené kštice stromů přečnívající ze zahrad mezi rozježenými komíny. A za tím vším obrovské kopce plné klidu a míru. Nehybný, tichý masiv skal.

Měl jsem velké štěstí, že to bylo první, co jsem každé ráno spatřil, po Heleně samosebou, ta byla ještě lepší.

Po našich neortodoxních tuberkulinových líbánkách jsme založili nový domov na vrcholku Skeldalu. Siegfried, do mé svatby můj šéf a ted1 můj společník, nám nabídl bezplatné užívání prázdných místností ve třetím patře, což jsme vděčně přijali, a ačkoli to bylo jen provizorní uspořádání, mámilo nás naše čapí hnízdo kouzlem prostoru, který nám mnoho lidí mohlo závidět.

První místnost sloužila jako ložnice a obývací pokoj zároveň, a ačkoli nepřekypovala luxusem, byla tam výborná postel, koberec, hezký stoleček po Helenině matce a dvě křesla. Také jsme měli starodávný prádelník s nefungujícím zámkem, a když jsme chtěli, aby dvířka zůstala zavřená, museli jsme mezi ně uskřípnout moji ponožku. Palec vždycky vykukoval, ale nikomu to nevadilo, nepokládali jsme to za důležité.

Vyšel jsem po krátké chodbičce do kuchyňky plus jídelny vzadu.

Tahle prostora byla nepochybně sparťanská. Capal jsem po holých prknech k lavici, kterou jsme narychlo stloukli u zdi pod oknem. Na lavici byl uskladněn plynový vařič a nádobí. Uchopil jsem velký džbán a vydal se na strmý sestup dolů do kuchyně, protože jednou z drobných chybiček bylo, že nahoře netekla voda. Po dvojitém schodišti do tří místností v prvním poschodí, pak ještě dvoje schody dolů a cílový cval chodbou do velké kamenné kuchyně.

Natočil jsem vodu a vracel se do našeho čapího hnízda, vzal jsem to přes dva schody. Nechtěl bych si to dneska zopakovat pokaždé, když bych potřeboval vodu, ale tehdy mi to nepřipadalo ani trochu nepohodlné.

Helena postavila na čaj, voda se za chvilku vařila a první šálek čaje jsme pili u okna, dívajíce se dolů do veliké zahrady. Odtud jsme mĚLI ptačí pohled na neudržované trávníky, na ovocné stromy, na vistárii šplhající po zvětralých cihlách k našemu oknu a na vysoké zdi se starou kamennou stříškou, táhnoucí se až k dlážděnému dvorku pod topoly. Každý den jsem chodil tou cestičkou do garáže na dvorku, ale odtud shora vypadala jinak.

„Počkej chvilku, Heleno,“ řekl jsem, „pusť mě na to křeslo.“

Helena prostřela snídani na lavici, kde jsme jedli, a tady byla ta chyba lávky. Byla to vysoká lavice a naše nedávno zakoupená vysoká židle se k ní hodila, ale křeslo ne.

„Ne, sedím pohodlně, Jime, skutečně,“ uklidňovala mě, usmívajíc se ze své absurdní pozice s očima téměř ve stejné úrovni s talířem.

„Nemůže se ti sedět pohodlně,“ škorpil jsem se. „Bradu máš skoro v ovesné kaši. Prosím tě, pusť mě tam.“

Pleskla do židle. „Přestaň se hádat, pojď si sednout a jez!“

Tohle zkrátka nejde. Zkusil jsem to jinak.

„Heleno,“ pravil jsem přísně. „Vstaň z toho křesla.“

„Ne,“ odvětila a ani se na mne nepodívala, s vyšpulenými rty v charakteristickém gestu, které mě vždycky okouzlilo, ale které také znamenalo, že Helena nežertuje.

Nevěděl jsem si rady. Pohrával jsem si s nápadem stáhnout ji z křesla, ale byla velká. Už jsme si to spolu rozdali, když menší rozpory v názorech vyústily v zápas, a i když se mi průběh bitky líbil a nakonec jsem vyhrál, překvapilo mě, jakou má Helena sílu. Dneska ráno jsem nebyl v kondici. Posadil jsem se na židli.

Po snídani hřála Helena vodu na mytí nádobí, což byl další bod našeho rozvrhu. Já jsem šel zatím dolů připravit si pracovní nádobíčko včetně šití pro hříbě, které si poranilo nohu, a postranními dveřmi jsem vyšel na zahradu. Když jsem byl skoro proti skalce, otočil jsem se a podíval se nahoru na naše okno. Spodek byl otevřený a objevila se ruka držící ubrus. Zamával jsem a ubrus zuřivě mávání opětoval.

Takový byl začátek každého nového dne.

A byl to dobrý začátek, říkal jsem si, když jsem vyjížděl z dvorku, popravdě řečeno, všechno tu bylo dobré. Chraptivé krákání vran nahoře v topolech, když jsem zavíral dvojité dveře, průzračnost vzduchu, která mě vítala každé ráno, i dobrodružství mé zajímavé práce.

Poraněné hříbě bylo na hospodářství Roberta Cornera a chvíli poté, co jsem dorazil, jsem zahlédl Jocka, ovčáckého psa.

Díval jsem se na něj, protože za každodenními povinnostmi veterináře pečujícího o své pacienty se ještě skrývá fascinující kaleidoskop charakterů zvířat. Jock byl zajímavý případ.

Spousta venkovských psů si ráda odpočine od své práce. Rádi si hrají a jedna z jejich nejmilejších her je štvaní aut z hospodářství, často jsem odjížděl a podle vozu cválalo huňaté stvoření, které po pár stech metrech výhružně a na rozloučenou zaštěkalo, aby mě popohnalo. Ale Jock byl jiný.

Jock byl skutečně pes oddaný svému povolání. Štvanice za auty pro něj byla smrtelně vážná záležitost, umění, které provozoval každodenně a bez sebemenší lehkomyslnosti. Comerova farma stála na konci dlouhé cesty, která se kroutila téměř dva kilometry mezi kamennými zídkami mírným svahem polí k okresní silnici, ale Jock považoval svůj úkol za řádně splněný, pouze když doprovodil vozidlo úplně dolů.

Jeho koníček byl náročný.

Pozoroval jsem ho teď, když jsem došíval nohu hříběte a začal jsem ji obvazovat. Potloukal se kolem stavení, kostnaté stvořeníčko, které by bez houně černobílých chlupů vypadalo skorém jako neviditelná můrka, a hrál si se mnou průhledně na schovávanou, předstíral, že si mě nevšímá, že ho moje přítomnost vlastně vůbec nezajímá. Ale jeho kradmé pohledy ke stáji, opakované kroužení v mém zorném poli ho prozrazovalo. ˇcekal na svůj velký okamžik.

Obouval jsem si boty a házel jsem do kufru auta galoše a znovu jsem ho zahlédl, nebo alespoň jsem ho zahlédl kousek. Ale teprve když jsem nastartoval a začal se rozjíždět, prozradil se úplně, vyplížil se ze skrýše, břicho až na zemi, ocas mezi nohama, oči upřené na přední kola vozu, a když jsem nabral rychlost a zamířil dolů po cestě, pustil se do cvalu.

Už jsem to znal a pokaždé jsem se bál, že by mi mohl vběhnout před vůz, proto jsem šlápl na plyn a fičel dolů. A tohle bylo něco pro

Jocka. Často jsem uvažoval, že by si to měl rozdat s dostihovým chrtem, protože uměl setsakramentsky běhat. V té kostře se skrýval dokonale zdravý organismus, a štíhlé nohy se vymršťovaly znovu a znovu, sotva se dotýkaly kamenité země a hravě se držely auta. asi v polovině cesty dolů byla ostrá zatáčka a tady Jock neomylně přeplachtil zídku, napálil to přes trávu jako černá čmouha na zeleném podkladě, mistrně střihl roh a znovu se objevil, podobný střele svištící přes šedé balvany. Tohle mu získalo výhodné postavení na běh po silnici, a když se se mnou na asfaltce konečně rozloučil, nechával jsem ho za sebou šťastného a udýchaného. Byl očividně spokojený se svým výkonem a vracel se zvolna zpátky na farmu, kde čekal, s kým si to rozdá příště, třeba s pošťákem, nebo s pekařem.

Ale Jock měl ještě jiné dobré vlastnosti. Byl vynikající při soutěžích ovčáckých psů a pan Comer s ním vyhrál mnoho trofejí. Tohle zvířátko mohl za spoustu peněz dávno prodat, ale nikdo ho nedokázal přemluvit, aby se s ním rozloučil. Místo toho koupil fenu, vychrtlou psí partnerku Jocka, která byla také vítězkou ve své kategorii. Pan Corner se domníval, že s touhle kombinací vypěstuje světové šampióny a bude je prodávat. Při mých návštěvách na statku se fenička připojila ke štvanici za autem, ale vypadalo to, že se víceméně snaží potěšit svého novomanžela, a vždycky to vzdala za první zatáčkou a přenechala pole Jockovi. Člověk poznal, že z její strany v tom nebylo srdce.

Pak přišla štěňata, sedm načepýřených černých klubíček kutálejících se po dvorku a pletoucích se každému pod nohama. Jock je trpělivě pozoroval, když se pokoušela napodobit ho v pronásledování mého vozítka, a skoro jste viděli, jak se chechtal, když klopýtala o své vlastní tlapky a zůstávala daleko vzadu.

Náhodou jsem k nim neměl cestu víc než deset měsíců, ale občas jsem potkával Roberta Comera na trhu. Vyprávěl mi, že štěňata cvičí a že ti tvorečkové vypadají slibně. Ne že by potřebovali velký výcvik, měli to v krvi, povídal, že se pokoušeli nahánět dobytek a ovce skoro hned, jak se naučili chodit. Když jsem je nakonec spatřil, byli jako sedm Jocků, hubení, hbití psíčci, nehlučně se míhající kolem budov, a netrvalo dlouho, než jsem zjistil, že se od tatínka naučili víc než ovčáctví. Bylo něco velice známého ve způsobu, jak nedbale přecházeli v pozadí, když jsem se chystal k odjezdu, jak kradmo vykukovali za otýpkami slámy a s nápadnou nenápadností zaujímali výhodná postavení pro rychlý start. Usadil jsem se za volant a přímo jsem cítil, že se všichni přikrčili, připraveni ke štvanici.

Zapnul jsem motor, pustil jsem s drcnutím spojku, vyletěl přes dvůr, a ve vteřině se v mé bezprostřední blízkosti vyřítila jediná hmota chlupatých postaviček.

Vyrazil jsem na cestu a dupl na plyn a tvorečkové po obou stranách mého vozu cválali rameno podle ramene, v tvářích soustředěně fanatický výraz, který jsem tak dobře znal. Když vzal Jock zeď, letělo sedm štěňat za ním, a když se znovu objevil a blížil se ke mně, všiml jsem si jednoho rozdílu. V minulosti sledoval Jock vždycky jedním okem auto, které považoval za svého soupeře. Ale teď, ten poslední půlkilometr, když hnal v čele chundelatého šiku, se ohlížel na psíky po obou stranách, jako by oni byli jeho hlavními soky.

A nebylo pochyb o tom, že má vážné nesnáze. Ačkoliv byl ve výborné formě, tyhle pružiny utkané ze šlach a kostiček, které povstaly z jeho vlastní krve, ty měly jeho rychlost, a navíc zbrusu čerstvou energii mládí, a Jock potřeboval všechny síly, aby s nimi držel krok.

Vážně, v jednu hrozivou chvilku klopýtl, a letící psí změť ho pohltila. Vypadalo to, že je to ztracené, ale v Jockovi bylo ocelové péro.

S očima vylézajícíma z důlků, s roztaženými nozdrami se probíjel smečkou, a když jsem dorazil k silnici, byl znovu v čele.

Ale odzvánělo mu. Zpomalil jsem, než jsem odbočil, a podíval jsem se na psíka, stojícího s vyplazeným jazykem a prudce se zdvíhajícími boky na travnatém okraji cesty. Zřejmě to takhle probíhalo se všemi vozidly a přestala to být zábava. Asi to bude vypadat hloupě, když řeknu, že jsem četl psí myšlenky, ale celý jeho postoj prozrazoval, že ví, že dny jeho prvenství jsou sečteny. Za rohem číhala nepředstavitelná potupa, že zůstane pozadu za tím houfem výrostků, a když jsem odjížděl, hleděl Jock za mnou s výmluvným výrazem.

„Jak dlouho můžu tohle vydržet?“

Měl jsem psíka rád, a když jsem jel na příští návštěvu asi po dvou měsících, vůbec jsem se netěšil, že se stanu svědkem konečné degradace, která byla podle mého názoru nevyhnutelná. Vjel jsem na dvůr, který mi připadl podivně pustý, neobydlený.

Robert Comer nakládal v chlévě vidlemi seno krávě do žlabu.

Otočil se, když jsem vešel.

„Kdepak máte všechny pejsky?“ tázal jsem se.

Položil vidle. „Pryč. Všichni. Dobrý ovčácký psi se teď sakramentsky dobře prodávaj. Vydělal jsem na nich pěkný peníze.“

„Ale Jocka máte?“

„To jo, s tím klukem bych se nedokázal rozloučit. Tamhle je.“

A byl. Plížil se kolem jako kdysi a předstíral, že mě nepozoruje.

Když konečně nadešla ta šťastná chvíle a já jsem vyjížděl ze vrat, bylo všechno jako kdysi.

Pružné tělíčko vlálo kolem vozu, tentokrát vesele, z radosti ze hry.

Jako pírko se přenesl přes zídku, a na asfaltku doběhl hravě první.

Myslím, že se mi ulevilo zrovna tak jako jemu, že zůstal sám a bez konkurence, že byl pořád jednička.

V Yorkshiruje spousta Jocků, spousta psů, kteří číhají v ústraní na okamžik, kdy se chystám k odjezdu z hospodářství. Ale nepamatuji se, že by některý z nich běhal tak graciézně, že by se téměř vznášel po dlouhé dráze dolů ze stráně, a také nevím o žádném, který by byl tak oddán svému úkolu. Většina psů se domnívá, že učinili povinnosti zadost tím, když se za mnou chvíli ženou a pak zůstanou stát a štěkají, dokud jsem v dohledu. Nikdy jsem nerozluStil, jestli to štěkání znamená „Prima, už jsme se ho zbavili,“ anebo „Nashledanou, rádi jsme vás viděli“. Jeden malý pejsek, jmenoval se Motty, mě i svého pána dost znervózňoval, protože se neomezil jen na štvanici za auty, snažil se pokousat uhánějící pneumatiky. Bylo nabíledni, že je otázka času, kdy ho některý vůz přejede. Z toho zlozvyku ho vyléčil a pravděpodobně mu i zachránil život můj dvanáctiletý syn Jimmy. Jezdíval se mnou za pacienty, kdykoli mohl. Na Mattyho farmě natáhl do injekční stříkačky sto kubíků vody, a když jsme odjížděli a pes se hnal k pneumatikám,

Jimmy se vyklonil a vystříkl mu vodu do tváře. Matty okamžitě zabrzdil a já ve zpětném zrcátku uviděl, že za námi hledí bez jediného štěku a s výrazem naprostého zmatku. Účinkovalo to tak důkladně, že nás farmář požádal, abychom to zopakovali. Vyhověli jsme mu a Matty byl vyléčený. Pneumatiky napříště vynechal.

14. MUČEDNÍK SEXU

Nepravděpodobnější postavu, než byl Roland Partridge, by si člověk pro Darrowby nemohl vymyslet. To mě napadlo už posté, když jsem ho zahlédl, jak vykukuje oknem na protější straně ulice, nedaleko naší ordinace.

Ťukal na sklo a kýval na mě a oči za tlustými brýlemi byly rozčileně rozšířené. Počkal jsem, až otevřel dveře, a pak jsem vstoupil z ulice rovnou do obytného pokoje, protože tohle byly malinké byty s kuchyňkou vzadu a v poschodí s jedinou malou ložnicí s okny na ulici. Ale když jsem byl uvnitř, pocítil jsem jako vždy příjemné překvapení. Většina obyvatel řady domků byli totiž zemědělští dělníci a jejich příbytky byly prosté a navzájem si podobné. Ale Rolandův byt byl umělecký ateliér.

Na světle u okna stála paleta a stěny byly od podlahy až ke stropu pokryté obrazy. Všude ležely hromady nezarámovaných pláten a několik dekorativních křesel a stůl se spoustou malovaného porcelánu a jiných starožitných drobnůstek doplňoval uměleckou atmosféru.

Jednoduché vysvětlení samozřejmě znělo, že pan Partridge je vlastně umělec. Zvláštní a neuvěřitelné však bylo, že tento estét středního věku v sametovém saku pocházel z malého hospodářství jeho předci byli po několik generací zakořeněni v téhle půdě.

„Náhodou jsem vás zahlédl, jak jdete kolem, pane Herriote,“ řekl.

„Máte hodně práce?“

„Ani ne, pane Partridgi. Potřebujete něco?“

Vážně přikývl. „Chtěl jsem se vás zeptat, jestli byste se mohl na chvilku zdržet a podívat se na Percyho. Byl bych vám velice vděčný.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Kde je?“

Odvedl mě do kuchyně, když někdo zabušil na venkovní dveře a do místnosti vpadl Bert Hardisty, pošťák. Bert byl z hrubého zrna a bez velkých cavyků hodil na stůl balík.

„Tady to máš, Rolie!“ křikl a obrátil se k odchodu.

Pan Partridge hleděl s nevzrušenou důstojností za jeho ustupujícími zády“.Děkuji pěkně, Bertrame, měj se hezky a na shledanou.“

To bylo také zvláštní. Pošťák i umělec, oba se narodili a žili v Darrowby, oba pocházeli ze stejné společenské vrstvy, navštěvovali stejnou školu, ale mluvili každý jinou řečí. Roland Partridge hovořil spisovně, se správnou výslovností právních zástupců.

Šli jsme do kuchyně. Tady si ve svém staromládenectví sám pro sebe vařil. Když mu před mnoha léty zemřel otec, prodal okamžitě hospodářství. Celá jeho bytost se zřejmě bouřila proti přízemnosti farmaření a pospíchal, aby se z toho vymanil.

Prodejem vyzískal dost peněz, takže se mohl oddat svým zájmům, věnoval se malířství a žil od té doby neustále v téhle prosté chaloupce, rozhodnutý jít svou vlastní cestou a dělat, co se mu líbí. To všechno se přihodilo dávno před tím, než jsem přišel do Darrowby.

Bertramovy dlouhé, vlající vlasy byly teď už stříbrné. Vždycky jsem cítil, že je ve svém způsobu života šťastný, protože jsem si nedokázal představit, jak by se tahle drobná, křehká a delikátní postava lopotila v blátivé zemědělské usedlosti.

Pravděpodobně bylo v souladu s jeho povahou i to, že se nikdy neoženil. Jeho vyhublé tváře a světle modré oči vyvolávaly dojem askety a možná že jeho soběstačná, uzavřená osobnost nebyla schopna hřejivé láskyplnosti. To se však nevztahovalo na jeho psa Percyho.

Miloval ho vášnivou, ochranitelskou láskou, a když k němu malé zvířátko běželo, sklonil se nad ním, obličej rozzářený něhou.

„Vypadá velmi čile,“ řekl jsem. „Není přece nemocný!“

„Ne… ne…“ pan Partridge byl jaksi podivně v rozpacích. „Co se jeho týče, je mu úplně dobře, ale chtěl jsem, abyste se na něj podíval, jestli si něčeho nevšimnete.“

Díval jsem se. A viděl jsem jenom to, co jsem viděl vždycky, sněhobílou, chlupatou, střapatou věcičku, kterou místní chovatelé psů a jiní znalci považovali za méněcenného podvraťáka, nicméně byl to jeden z mých nejmilejších pacientů. Před pěti lety se pan Partridge zahleděl do výkladní skříně obchodu s drobným zvířectvem v Brawtonu a okamžitě podlehl kouzlu dvou bystrých očí, vzhlížejících na něj z uzlíčku bílých chlupů starého šest týdnů, pak položil na pult pět šilinků a utíkal s malým tvorečkem domů. Percy byl v obchodě popsán poněkud neurčité jako „teriér“ a pan Partridge vyděšeně flirtoval s myšlenkou, že mu dá useknout ocásek. Ale jeho okouzlení bylo takové, že se nedokázal přinutit k této krutosti, a ocas přerostl ve velkou vlající oháňku, klenoucí se v půloblouku téměř nad celými zády.

Podle mého názoru vyrovnával ocas docela pěkně hlavu, která byla nepochybně trošičku velká na tělíčko, ale pan Partridge si kvůli tomu vytrpěl své. Jeho staří kamarádi z Darrowby se jako všichni vesničané považovali za odborníky přes veškeré zvířectvo a dávali volný průchod svým dojmům. Slýchával jsem je. Když byl Percy malý, říkávali:

„Bylo by na čase sundat ten vocas, Rolie. Jesli chceš, já mu ho ukousnu.“ A později se to opakovalo znovu a znovu. „Hej, Rolie, měl jsi tomu psovi useknout vocas, dyž byl malej. Takhle vypadá ouplně blbě.“

Když se pana Partridge někdo zeptal na Percyho rasu, odpovídal pyšně: „Sealyham bez rodokmenu.“ Tak jednoduché to ale nebylo.

Malinké tělíčko s hustou, hrubou srstí, veliká, dost vznosná hlava s vysokýma vztyčenýma ušima, krátké kloubnaté nohy a ten ocas to všechno tvořilo zarážející směs.

Kamarádi pana Partridge byli ovšem nemilosrdní, když o Percym hovořili jako o karbanátku nebo o přerostlém ratlíkovi, a ačkoli něžný umělec čelil těmto nájezdům drobným úsměvem, věděl jsem, že rány jdou hluboko. Mě si velice vážil, a tento vztah pramenil zcela prostě ze skutečnosti, že když jsem poprvé uviděl Percyho, vykřikl jsem úplně spontánně: „To je ale krásný pejsek!“ Vzhledem k tomu, že jsem neměl nikdy čas na podrobnosti a jemnosti chovatelství psů, myslel jsem to upřímně.

„A co tedy není v pořádku, pane Partridgi?“ otázal jsem se. „Nevidím nic neobvyklého.“

Drobný mužík zase vypadal nesvůj. „Tak tedy, dívejte se, jak jde přes místnost. Pojď, Percy, drahoušku.“ Vzdaloval se ode mě a pes ho následoval.

„Ne… ne… nerozumím dobře, co máte na mysli.“

„Dívejte se znovu.“ Opět se vydal kolem místnosti. „Je to na jeho… na jeho… zadním konci…“

Přidřepl jsem si. „Aha, ano, počkejte minutku, podržte mi ho, ano?“

Šel jsem k nim a podíval jsem se zblízka. „Teď to vidím. Jedno varle je mírně zvětšené.“

„Ano… ano… přesně tak.“ Obličej pana Partridge lehounce zrůžověl. „To je… ehm… co jsem měl na mysli.“

„Držte ho chvíli a já to prohlédnu.“ Zdvihl jsem šourek a jemně jsem hmatal. „Ano, levá strana je docela určitě větší a také tvrdší.“

„Je to… něco vážného?“

Chvíli jsem neodpovídal. „Myslím, že ne. Tumory varlat nejsou u psů nic mimořádného a naštěstí obvykle nemetastazují, nešíří se po těle, příliš rychle. Proto bych se na vašem místě příliš netrápil.“

Druhou polovinu věty jsem říkal dost kvapně, protože jakmile padlo slovo „tumor“, odkrvil se majiteli psíka povážlivě obličej.

„Tak to je nádor?“ koktal.

„Ano, ale nádorů je spousta a málokterý je zhoubný. Proto se neptejte a pozorujte ho. Nemusí se to zvětšovat, ale kdyby se to zvětšovalo, musíte mě okamžitě zavolat.“

„Ano, rozumím, a co by se pak stalo?“

„Jediné, co by se dalo dělat, by bylo odstranit varlata.

„Operace?“ Drobný pan Partridge na mne vytřeštil oči a já jsem chvíli čekal, že omdlí.

„Ano, ale není to žádná vážná operace. Docela běžná, opravdu.“

Sklonil jsem se a znovu jsem ohmatal postižené varle. Bylo zvětšené jen nepatrně. Z předního konce Percyho se neustale ozývalo melodické bručení. Zasmál jsem se. Dělával to pokaždé –když jsem mu měřil teplotu, stříhal drápky, cokoli. Nepřetržité bručení, které neznamenalo vůbec nic. Znal jsem ho dost dobře, abych věděl, že v něm není ani špetka zloby. Jenom manifestoval svou mužnost, upozorňoval mne, že je ostrý hoch, a nebylo to jen plané vychloubání, protože přes svůj malý vzrůst byl pyšný a nebojácný, ohromný charakter a psí osobnost

Když jsem vyšel z domu, ohlédl jsem se a viděl jsem pana Partridge, že tam ještě stojí a hledí za mnou. Dlaně se mu svíraly a otevíraly.

A ještě po návratu do ordinace jsem v duchu stále prodléval tam, v tom podivném malém ateliéru. Musel jsem obdivovat pana Partridge, že žije tak, jak chce žít, ačkoli nikdo v Darrowby není schopen připsat mu to k dobru. Městečko by si vážilo dobrého chovatele koní nebo hráče kriketu, ale umělce… nikdy. Ani kdyby se proslavil, a pan Partridge nikdy slavný nebude. Pár lidí si jeho obrazy kupovalo, ale tyhle výdělky by ho neuživily. V našem obývacím pokoji visel jeden jeho obraz a já jsem usoudil, že jeho tvůrce měl docela určitě talent. Byl bych se dokonce pokusil koupit si jich víc, nebýt toho, že pan Partridge se jednoznačně vyhýbal všemu kolem yorkshirského Dalu, a já jsem tu krajinu miloval nejvíc ze všeho.

Kdybych dokázal malovat, byl bych chtěl ukázat nízké zídky, které se všude táhly po skalnatých výběžcích kopců. Byl bych se pokusil zachytit kouzlo nekonečné prázdnoty vřesovišť s rákosím kolébajícím se nad černými slatinnými jezírky. Ale pan Partridge se zaměřil jen na úpravné a příjemné věcičky: na smuteční vrby, sklánějící se nad starým můstkem, na venkovské kostelíčky a chalupy porostlé pnoucími růžemi.

Vzhledem k tomu, že Percy byl náš blízký soused, vídal jsem ho téměř každodenně buďto z oken obývacího pokoje nahoře, nebo z ordinace dole. Jeho pán s ním chodil na procházky velmi svědomitě a pravidelně, malíř kráčel po druhé straně chodníku a psík hrdě cupal za ním. Ti dva byli součástí naší každodenní scenérie. Z té dálky bylo ovšem vyloučeno postřehnout, jestli se nádor zvětšuje, a protože jsem o panu Partridgeovi už neslyšel, předpokládal jsem, že je všechno v pořádku. Asi to přestalo růst. Někdy se to stávalo.

Když jsem psíka vyhlížel, vzpomínal jsem si na jiné příhody v souvislosti s ním, zvlášť na to, kolikrát se podílel na rvačkách. Ne že by se Percy začínal prát, nebyl tak hloupý, aby si začínal se svou pětadvaceticentimetrovou výškou, ale nějak se stávalo, že když spatřili velcí psi tu bílou roztomilou postavičku cupajicí elegantně za svým pánem, dostali chuť pustit se do něho. Byl jsem svědkem několika takových útoků, když jsem se díval z okna, a bylo to pokaždé stejné. Zmítající se chumel chlupů a nohou, štěkání a ječeni, a potom vycouval velký pes, celý zakrvácený.

Percymu nezkřivil nikdy žádný protivník ani chlup, ukrutně hustý kožich ho zřejmě dokonale chránil, ale on si vždycky kousl zespodu. Sešíval jsem několik místních rváčů, které Percy odrovnal.

Muselo to být asi za šest týdnů, když ke mně znovu přišel pan Partridge. Vypadal ustaraně.

„Byl bych rád, kdybyste se znovu podíval na Percyho, pane Herriote.“

Zvedl jsem psa na operační stůl a nepotřeboval jsem ho prohlížet z velké blízkosti.

„Obávám se, že je to o hodně větší.“ Podíval jsem se na pana Partridge přes stůl.

„Ano, je.“ Váhal. „Co navrhujete?“

„Určitě bude muset podstoupit operaci. Musí to pryč.“

Tlustá skla brýlí zrcadlila hrůzu a zoufalství.

„Operovat!“ Podepřel se oběma rukama o stůl“ Je to nesnesitelná myšlenka, vůbec to nedokážu přenést přes srdce!“

Usmál jsem se, abych ho uklidnil. „Chápu, jak vám je, ale nemáte se čeho obávat. Jak jsem vám už vysvětlil, je to docela jednoduché.“

„Ano, já vím, já vím,“ naříkal, „ale nechci, aby byl… rozřezaný, chápete, když si to představím.“

Nedokázal jsem ho přemluvit Zůstal neoblomný a rozhodným krokem vypochodoval z ordinace i se svým miláčkem. Díval jsem se, jak přechází ulici směrem ke svému domu, a věděl jsem, že si koleduje o veliké trápení, ale netušil jsem, jak zlé bude.

Stal se na svůj způsob mučedníkem.

Mučednictví není v žádném případě silný výraz pro to, čím pan Partridge během několika příštích týdnů procházel a co musel podstoupit, protože jak plynul čas, varle bytnělo čím dál tím víc, a jelikož Percy držel ocas tak, jak ho držel, bylo varle politováníhodně očividné.

Lidé se otáčeli a upřeně hleděli, když pán a jeho pes kráčeli po ulici. Percy statečně, jeho pán před ním. Neotočil se ani vpravo ani vlevo, nýbrž strnule civěl před sebe a báječně předstíral, že si není naprosto vědom ničeho neobvyklého. Pohled na ty dva mě bolel a obzvlášť těžce jsem snášel znetvoření malého psíka.

Nadřazený výraz pana Partridge vždycky býval terčem velké legrace, kterou snášel stoicky. Ale skutečnost, že teď se ta legrace týká i jeho miláčka, mu rvala srdce z těla.

Jednoho odpoledne ho přivedl do ordinace a viděl jsem, že má pláč na krajíčku. Zachmuřeně jsem vyšetřil urážlivý orgán, teď už velký nejméně patnáct centimetrů, nepohledný, visící psíku mezi nohama a bezesporu směšný.

„Víte, pane Herriote,“ říkal umělec udýchaně. „Nějací kluci mi popsali okno křídou: Senzační podívaná! Slavný čínský pes WisíMu

To. Právě jsem to smyl.“

Mnul jsem si bradu. „Ale to je přece starý a hloupý vtip, pane Partridgi. S tím bych se vůbec netrápil.“

„Ale já se trápím! Nemohu kvůli tomu vůbec spát!“

„Tak propánaboha, proč mi nedovolíte, abych ho operoval? Mohl bych všechno spravit.“

„Ne, ne! To nemohu!“ Hlava se zmítala ze strany na stranu, vtělená bída a utrpení. ‚bojím se, tak to je. Bojím se, že by zemřel, až byste ho uspali.“

„Ale jděte! Je to silné zvířátko. K takovým obavám nemáte žádný důvod.“

„Ale riziko v tom je!“

Bezmocně jsem se na něj podíval. „Každá operace je trochu riskantní, když máme mluvit pravdu, ale skutečně v tomto případě…“

„Ne! To mi stačí. Nechci o tom už ani slyšet,“ vybuchl, popadl

Percyho vodítko a odešel.

A potom to šlo od zlého k horšímu. Nádor vytrvale narůstal, byl snadno rozpoznatelný z oken ordinace, odkud jsem psíka vyhlížel, když šel po druhé straně ulice, a také jsem postřehl, že pohledy a občasné posměšky začínají pana Partridge zdolávat. Propadly mu tváře a ztratil svou vznešenost.

Ale nepromluvil jsem s ním ani slovo, až jednoho dne, když se konal trh. Bylo to po několika týdnech a brzy odpoledne, což je doba, kdy se u nás farmáři zastavují, aby zaplatili své účty. Doprovázel jsem jednoho z nich ke dveřím a zahlédl jsem Percyho a jeho pána, kteří vycházeli z domu. Okamžitě jsem si všiml, že zvířátko musí nadzdvihovat zadní nohu, protože mu zvětšené varle brání v chůzi.

Z náhlého popudu jsem rychle zavolal na pana Partridge a kývl na něj.

„Podívejte se,“ řekl jsem, když ke mně přišel. „Musíte mi dovolit, abych tu věc odoperoval. Brání mu to v chůzi, ochromuje ho to.

Takhle to dál nejde.“

Malíř neodpověděl a díval se na mě uštvaným zrakem. Tak jsme tam mlčky stáli, když se zpoza rohu objevil Bili Dalton a vypochodoval nahoru po schodech s šekovou knížkou v ruce. Bili měl velké hospodářství, choval dojnice a převážnou část dnů, kdy se konal trh, trávil v hospodě U černé labutě a teď se před ním vznášelo téměř hmatatelné vlnobití pivních výparů.

„Tak co, Rolie, ty kluku, jakpak se ti daří?“ zařval a praštil drobného pana Partridge vší silou do zad.

„Děkuji, Williame, docela dobře, a jak se daří tobě?“

Ale Bili neodpovídal. Soustředil svůj zájem na Percyho, který popošel několik kroků po chodníku. S hlubokým zájmem ho chvilku pozoroval a pak se obrátil se zadržovaným smíchem a s ironicky vážným výrazem k panu Partridgeovi.

„Víš, Rolie,“ řekl, „ten tvůj zatracenej pes mi připomíná jednoho mladíka z Devizes, kerej měl každou kouli jinou. Ta jedna byla tak malá, že to vůbec žádná koule nebyla, ale ta druhá vyhrála moc cen.“

Skončil a zařval smíchy a chechtal se a chechtal, dokud vyčerpaně nepadl na železné zábradlí.

Chvíli jsem myslel, že ho pan Partridge uhodí. Hleděl na něj vzteklýma očima a brada a ústa se mu rozčilením třásly. Pak se zřejmě ovládl a obrátil se ke mně.

„Mohl bych si s vámi promluvit, pane Herriote?“

„Samozřejmě.“ Šel jsem s ním několik metrů dolů po ulici.

„Máte pravdu,“ řekl. „Percy musí jít na tu operaci. Kdy to můžete udělat?“

„Zítra,“ odpověděl jsem“.Nedávejte mu už nic žrát a přiveďte ho ve dvě hodiny odpoledne.

S nesmírným pocitem úlevy jsem nazítří hleděl na malého psíka nataženého na stole. Tristan ho uspával a já jsem rychle odstranil obrovské varle a zasáhl jsem až nahoru k chámovodu, abych zajistil úplné odstranění napadené tkáně. Jediná věc, která mě trápila, bylo, že nádor zachvátil šourek, protože se s operací čekalo tak dlouho. To totiž může vyvolat recidivu, a když jsem opatrně odoperovával zasažené části stěny šourku, proklínal jsem odklady pana Partridge. Při posledním stehu jsem psíka málem zaříkával.

Pan Partridge byl tak unesen radostí, že vidí svého milovaného přítele po mém úkonu naživu a bez toho strašlivého zduření, že jsem mu nechtěl zkazit náladu svými pochybnostmi. Ale nebyl jsem spokojený.

Neměl jsem představu, co bych si počal, kdyby se nádor znovu objevů.

Prozatím jsem se však těšil ze svého podílu zásluh na tom, že můj pacient je opět normální. Zmocnil se mě pocit hřejivého uspokojení a zadostiučinění pokaždé, když jsem ho zahlédl, jak cupitá vesele a odvážně, oproštěný od znetvoření, které hrálo tak významnou roli v životě jeho pána. Občas jsem se jakoby náhodou procházíval ulicí za ním k tržišti, panu Partridgeovi jsem se nezmínil, ale vrhal jsem bystré pohledy na oblast kolem Percyho ocasu.

Odoperovaný orgán jsem mezitím poslal na patologii na Glasgowskou veterinární fakultu, která mi odpověděla, že to byl nádor

Sertoliho buněk. Kromě toho také připsali příjemnou informaci, že tento druh je obvykle benigní a metastázy do vnitřních orgánů se vyskytují pouze u malého procenta případů. Možná že právě to mě ukolébalo do většího pocitu bezpečí a jistoty, než bylo oprávněné, a přestal jsem Percyho pozorovat, vlastně jsem v návalu nových případů na jeho potíže úplně zapomněl.

Takže když ho pan Partridge přivedl do ordinace, myslel jsem, že to je kvůli něčemu jinému, a když ho pán zdvihl na stůl a obrátil zadečkem ke mně, nechápavě jsem chvilku hleděl, co se děje. Ale pak jsem se úzkostně naklonil, protože jsem si povšiml ošklivého zduření na levé straně šourku. Rychle jsem otok prohmatal, přičemž mě trochu znervózňovalo Percyho nevyhnutelné bručení a chňapání.

Nedalo se pochybovat, nádor rostl znovu. Vypadalo to zle, protože otok byl červený a hrozivý a bolestivý. Nebezpečně aktivní nádor pokud jsem kdy jaký viděl.

„Naběhlo to rychle, viďte?“ otázal jsem se.

Pan Partridge přikývl. „Ano, rychle. Roste to skoro před očima, každý den je o něco větší.“

A byli jsme v maléru. Neměl jsem žádnou šanci, že bych tohle mohl odoperovat. Byla to veliká neohraničená hmota a vůbec bych nepoznal, kde mám začít. Kromě toho, kdybych se v tom začal dloubat, dopomohl bych jen tomu, aby se to rozšířilo na vnitřní orgány, a to by znamenalo Percyho konec.

„Tentokrát je to horší, viďte?“ Pan Partridge se na mě podíval a polkl.

„Ano… ano… obávám se, že ano.“

„A můžete s tím vůbec něco dělat?“ zeptal se.

Snažil jsem se vymyslet nějaký bezbolestný způsob, jakým bych mu sdělil, že ne, když jsem si vzpomněl na článek, který jsem četl ve

Veterinářském věstníku minulý týden. Bylo to o novém léku stilbestrolu, který byl právě vyroben a měl být úspěšnou hormonální terapií zvířat. Ale pasáž, na kterou jsem teď myslel, byl petitový dovětek, v němž se pravilo, že lék byl úspěšný při léčení prostaty u mužů. Uvažoval j sem.

„Pokusil bych se zkusit ještě jednu věc,“ řekl jsem náhle plný energie. „Neručím za nic, samosebou, protože to je něco nového.

Uvidíme, co dokáže týdenní nebo čtrnáctidenní léčení.“

„Tak dobře, dobře,“ vydechl pan Partridge, chytaje se vděčně podaného stébla.

Zatelefonoval jsem firmě May a Baker, a ti mi okamžitě stilbestrol poslali.

Vpíchl jsem Percymu deset miligramů olejovité látky a předepsal jsem mu deset miligramů denně v tabletách. Na tak malého psíka to byly velké dávky, ale cítil jsem se ospravedlněn zoufalou situací.

A pak jsem čekal.

Nádor rostl ještě asi týden a skorém jsem zastavil léčebnou kúru, ale v údobí následujících několika dnů jsem si nebyl docela jistý.

A pak jsem s pocitem veliké úlevy zjistil, že je to nepochybné, přestalo to růst. Nehodlal jsem skákat radostí, že máme vyhráno, protože jsem věděl, že se může ještě stát cokoli, ale něčeho jsem přece jen svým léčením dosáhl: zastavil jsem osudný průběh nemoci.

Malířův krok nabyl něco z jarní bujarostí, když kolem nás chodil na své každodenní procházky, a když se pak ta ošklivá hmota začala zmenšovat, mával na nás do okna ordinace a šťastně ukazoval na malé bílé zvířátko cupající po jeho boku.

Chudák pan Partridge! Teď se hřál na výsluní štěstí, ale čekala ho další a ještě bizarnější fáze mučednictví.

Nejprve jsem si neuvědomil já ani nikdo jiný, co se to vlastně děje. Všimli jsme si pouze, že se v naší ulici najednou vyskytovala spousta psů, psů, které jsme obvykle nevídali a kteří přiběhli z jiných městských čtvrtí. Velcí psi, malí psi, šupáčtí podvraťáci a elegantní aristokrati, všichni se tu potloukali, zřejmě bez určitého cíle, ale pak bylo zjištěno, že se jejich pozornost soustřeďuje k jednomu ohnisku. K domu pana Partridge.

A jednou ráno, když jsem vyhlédl z okna naší ložnice, se mi prudce rozsvítilo v hlavě, až jsem zatajil dech. Jeli po Percym. Z nějakého důvodu získal Percy vlastnosti hárající feny. Utíkal jsem dolů ze schodů a vytáhl učebnici patologie. Ano, stálo to tam. Nádor sertoliom občas přitahoval psy k psům jako k fenám. Ale proč se to stalo teď, když se to zmenšovalo, a ne když to bylo tak veliké? Nebo že by to vězelo ve stilbestrolu? Nový lék měl údajně feminizující účinek, ale jistě ne do takové míry.

Ale ať už byla příčina jakákoli, nepopiratelným faktem zůstávalo, že Percy byl v obležení, a zřejmě se to rozkřiklo, protože se smečka den ode dne rozrůstala o několik psů z okolních farem o velkou dogu, která sem přicestovala z Houltonu, a Magnuse, malého jezevčíka z hospody U Droversů. Fronta se začínala tvořit za svítání a kolem desáté nastala tlačenice, která tarasila ulici.

Kromě pravidelných návštěvníků se ke společnosti připojovali náhodní kolemjdoucí a nezáleželo na rase ani rozměrech: každý byl pohotově přivítán do tlupy, v níž přibyl zase jeden připitomělý výraz, vyplazený jazyk a mávající ocas. Byla to sice přepestrá cháska, ale všechny šťastně pojila chvastounsky oplzlá soudržnost chlípnosti.

Stres pana Partridge musel být téměř nesnesitelný. Občas jsem vídal tlustá skla brýlí žlučovitě se blýskajících při pohledu na chamraď za oknem, ale většinou se ovládal a klidně pracoval u svého malířského stojanu, jako by nevnímal, že každý z těch parchantů venku chová hnusné záměry s jeho pokladem.

Jen zřídkakdy povolila jeho sebekázeň. Byl jsem svědkem jedné takové příhody, kdy vyrazil s ječením ze dveří, mávaje kolem sebe holí. A zjistil jsem, že z něho opadlo vypulírované pozlátko, protože řval nejčistší yorkštinou: „Vypadněte, vy zatracený smradlavý pacholci! Ať už sté pryč!“

Mohl si svou energii ušetřit, protože houf se rozběhl jen na pár minut, pak znovu zaujal svá postavení.

Soucítil jsem s ním, ale nemohl jsem mu nijak rychle pomoci. Můj hlavní pocit byla úleva, že nádor zmizel, a musel jsem se přiznat k určité morbidní fascinaci, jíž mě upoutal běh událostí na druhé straně ulice.

Percyho procházky byly obtěžkány nebezpečenstvím. Než se pan

Partridge vydal z domu, vždycky se ozbrojil holí a držel ho na krátkém vodítku, ale tato bezpečnostní opatření nedostačovala, kdykoli se na něj vrhla záplava psů. Zpitomělá zvířata, šílená vášní, skákala na malého psíka a malíř zbytečně mlátil do chlupatých zad a marně na ně ječel. Potupné procesí obvykle táhlo směrem přes náměstí, k nesmírné zábavě místních obyvatel.

V poledne držela většina psů siestu a za soumraku chodívali domů spát, ale byl tam jeden malý hnědý kokršpaněl, který v nesmírné oddanosti své místo nikdy neopustil. Řekl bych, že musel žít alespoň čtrnáct dní bez jídla, protože vyhubl na kost a snad by byl pošel, kdyby mu Helena nebyla nosila kousky masa, kdykoli ho zahlédla schouleného a třesoucího se u domovních dveří ve studené tmě. Vím, že tam zůstával celou noc, protože mě občas za úsvitu probudilo pronikavé zaječení, z čehož jsem usuzoval, že na něj pan Partridge útočil nějakou zbraní z okna své ložnice. Nic se však nezměnilo. Pes pokračoval ve svém hlídkování.

Vůbec si nedokážu představit, jak by pan Partridge přežil, kdyby tato situace pokračovala donekonečna. Myslím, že by byl přišel o rozum. Ale naštěstí se začalo ukazovat, že příšerné utrpení ustupuje.

Percyho stav se zvolna zlepšil, houf psů prořídal a jednoho dne opustil váhavě svou vartu i ten malý hnědý pejsek a odplížil se do svého domova, neznámo kam.

A to bylo ten den, kdy jsem měl Percyho naposled na stole. Pocítil jsem šťastné vzrušení, když jsem mezi prsty promnul kůži šourku.

„Není tu vůbec nic, pane Partridgi. Ani žádné ztluštění. Vůbec nic.“

Malý mužík přikývl. „Ano, je to zázrak, viďte! Jsem vám velmi vděčný za to, co jste udělal. Tolik jsem se trápil.“

„Dovedu si to představit. Prožil jste ošklivé časy. Ale já jsem skoro tak rád jako vy –jeden z nejšťastnějších okamžiků praxe je, když se povede takovýhle pokus.“

V létech, která následovala, jsem se často díval na psíka a pána, kteří přecházeli za naším oknem, pan Partridge se svou znovu nabytou důstojností, Percy pyšný a upravený jako vždycky, a uvažoval jsem o té podivné záležitosti.

Skutečně působil na ten nádor stilbestrol, nebo se to ztratilo samo od sebe?

A byly ty neobvyklé následky vyvolány léčením, chorobou, anebo obojím?

Nikdy jsem si nebyl docela jist odpovědí, ale výsledek mne mohl jednoznačně těšit. Nepříjemný nádor se nikdy nevrátil… A nevrátili se ani ti psi.

Veterináři a lékaři z celého světa se zajímali o případ karcinózního varlete v naději, že bych jim mohl pomoci řešit podobné problémy. Bohužel musím zaznamenat, že stilbestrol nepůsobí obecně, těší mě však, že u Percyho působil, zvlášť po tom trýznivém údobí, kdy získal vlastnosti hárající feny. Kromě toho mi obrázek psí fronty před domem pana Partridge připomíná, že podobnou scénu vídáme v našem městečku teď jen málokdy. Zástupy psích ctitelů bývaly před léty docela běžné, dnes ale patří minulosti. Zčásti samosebou kvůli rozšířené kastraci fen a díky různým injekcím a tabletám, které zamezí hárání. Mnoho lidí chová raději feny než psy –je v tom ale ten zádrhel, který se nám podařilo překonat.

15. GRANVILLE BENNETT

Tohle bude něco pro Granvilla Bennetta! Čas od času mě těšilo léčit drobná zvířata a klientela se mi postupem času rozrůstala, ale z tohohle jsem měl strach. Dvanáctiletá fena, kokršpanělka v posledním stadiu pyometry, s hnisem odkapávajícím z vulvy na operační stůl, teplota na čtyřicítce, sípala, třásla se, a když jsem přiložil stetoskop k hrudníku, slyšel jsem klasické příznaky srdeční slabosti. Nemocné srdce bylo přesně to, co jsem potřeboval ještě k tomu ostatnímu.

„Pije hodně vody, viďte?“ otázal jsem se.

Stará paní Barkerová žmoulala úzkostlivě provázky své nákupní tašky. „Jo, jo, pořád se motá kolem misky s vodou. Ale nechce žrát, už čtyři dny se ničeho ani nedotkla.“

„Nevím, nevím,“ odložil jsem stetoskop a zastrčil jej do kapsy.

„Měla jste ji přivést už dávno. Určitě je nemocná několik týdnů.“

„Ne zrovna nemocná, ale trochu špatná. Myslela jsem, že to není nic vážného, protože pořád jedla.“

Chvilku jsem mlčel. Nechtěl jsem stařenku zarmoutit, ale musela se to dozvědět.

„Bojím se, že to je dost vážné, paní Barkerová. Tenhle stav trvá a stupňuje se již dlouho. Je to v děloze, ošklivá infekce, která se může vyléčit jenom operací.“

„No a můžete ji teda operovat?“ ústa staré paní se třásla. o.

Obešel jsem stůl a položil jí ruku na rameno.

„Rád bych, ale má to několik háčků. Je ve špatném stavu a je jí dvanáct let. Upřímně řečeno, špatná vyhlídka pro operaci. Přál bych si, abyste ji odvezla do veterinární nemocnice v Hartingtonu a aby ji operoval pan Bennett.“

„Dobře, dobře,“ řekla a horlivě kývala. „Je mi jedno, kolik to bude stát.“

„Určitě si řekne tak málo, jak jen bude možné.“ Šel jsem s ní chodbou a doprovodil ji ke dveřím. „Nechte ji tu u mě, dohlédnu na ni, nemějte strach. A jak se vůbec jmenuje?“

„Dinah,“ odpověděla chraptivým hlasem a hleděla mimo mne, do chodby.

Vrátil jsem se a zvedl telefon. Před třiceti lety se venkovští praktici museli obracet k odborníkům specializovaným na ošetřování drobných zvířat, kdykoli se objevilo něco mimořádného v této oblasti. Dnes, kdy naše praxe je mnohem různorodější, je to něco jiného. V Darrowby teď máme personál a zařízení pro jakýkoli zásah na malých zvířatech, ovšem tenkrát to bylo jiné. Slýchal jsem, že dřív nebo později každý odborník na velká zvířata musel zavolat na pomoc Granvilla Bennetta, a teď byla řada na mně.

„Haló, je to pan Bennett?“

„Ano, u telefonu.“ Ozval se zvučný, dobrosrdečný hlas.

„Tady Herriot. Pracuji u pana Farnona v Darrowby.“ i

„Samosebou! Slyšel jsem o vás, chlapče, už jsem o vás slyšel!“

„Dě… dě… děkuji. Podívejte se, mám tady takový ošklivý kousekí

Chtěl jsem vás požádat, jestli byste to nevzal za mě.“

„S radostí, chlapče, a co to je?“

„Ošklivě zapáchající pyometra.“

„Rozkošné!“

„Té feně je už dvanáct let!“

„Výborně!“

„A pekelně to hnisá.“

„Vynikající!“

„Tak špatné srdce jsem neslyšel už hodně dlouho.“

„Prima, prima! Kdypak přijedete?“

„Dnes večer, jestli se vám to hodí. Kolem osmé.“

„Lip se mi to ani hodit nemůže. Nashledanou!“

Hartington bylo dost velké městečko, mělo asi dvacet tisíc oby| vatel, ale když jsem přijížděl do jeho středu, dopravní ruch prořídl kolem řady obchodů projíždělo jen několik vozů. Doufal jsem, že má třicetikilometrová cesta bude stát za tu námahu. Dinah, nataženou na přikrývce vzadu na sedadle, zřejmě nezajímalo vůbec nic. Podíval jsem se za sebe na hlavu klesající přes hranu sedadla, na šedivý čenich a na zapadlé oči, v nichž se leskle odráželo bledé světlo.

Vypadala staře. Možná že ztrácím čas a vkládám do pověsti toho člověka příliš mnoho naděje.

„Granville Bennett se nepochybně stal něčím na způsob legendární postavy po celé severní Anglii. V době, která téměř neznala specializaci, se zaměřil na práci s drobnými zvířaty, na dobytek se nikdy ani nepodíval, a vytyčil vysokou úroveň moderních postupů ve své nemocnici pro zvířata, již řídil pokud možno tak, jako by to byla ne, mocnice pro lidi. Popravdě řečeno, tehdy bylo moderní, aby zvěro! ( lékaři zesměšňovali péči o psy a kočky. Mnoho těch, kdo strávili ži! vot mezi hemžícími se tisíci a tisíci tažných koní v městech i v zemědělství, říkávalo pohrdavě: „Nemám čas na to, abych se otravoval s takovými pitomostmi.“ A Bennet se pustil proti proudu.

Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale věděl jsem, že to je mladý člo věk na začátku třicítky. Slyšel jsem o jeho obratnosti, podnikavosti a o jeho pověsti bonvivána. Říkalo se, že je vášnivým zastáncem životního stylu Miluj práci a miluj zábavu.

Veterinární nemocnice byla dlouhá nízká budova až nahoře na konci rušné ulice. Vjel jsem do dvora a zaklepal jsem na dveře.

S pocitem jakési úcty jsem se zahleděl na lesklého bentleye, v jehož stínu se krčil můj otřískaný austinek, když půvabná sestra otevřela dveře.

„Dobrý večer,“ zavrněla s oslňujícím úsměvem, který podle mého odhadu musel stát dvaapůl šilinku navíc hned pro začátek. „Prosím, pojďte dál, pan Bennett vás očekává.“

Byl jsem uveden do čekárny s časopisy a květinami na stolečku v rohu, se stěnami pokrytými spoustou zajímavých fotografií psů a koček, vyrobenými, jak jsem se později dozvěděl, samotnou hlavou nemocnice. Prohlížel jsem si zblízka vynikající studii dvou bílých pudlíků, když jsem za sebou zaslechl kroky. Obrátil jsem se a poprvé jsem spatřil Granvilla Bennetta.

Zdálo se mi, že zaplnil celou místnost. Nebyl příliš vysoký, ale ohromně statný. Tlustý, napadlo mě nejdřív, ale když přišel blíž, viděl jsem, že svalová hmota, z níž se skládal, nebyla rozložena na způsob tuku. Nebyl rozměklý, žádná část jeho těla nebyla neúměrná, byl to zkrátka a dobře mohutný, rozložitý, pevný a přísně vyhlížející mužský. Z prostředka příjemné a otevřené tváře čněla nejkrásnější lulka, kterou jsem vůbec kdy viděl, lesklá a nádherná, a vydávala omamné kotoučky drahého kouře. Byla to ohromná lulka, u někoho méně mohutného by asi vypadala přímo legračně, ale na něm byla překrásná. Můj dojem byl završen bezvadně střiženým tmavým oblekem a jiskřícími knoflíčky u košile.

„James Herriot!“ řekl přesně tak, jak by někdo jiný vyslovil „Winston Churchill“.

„Ano, prosím.“

„Daří se vám výborně, Jíme, viďte, všechno jde velkolepě, co!“

„Ano, ano, celkem ano.“

„Prima. Všechno jsme pro vás připravili, Jime. Děvčata už čekají na sále.“

„To je od vás velmi laskavé, pane Bennette.“

„Granville, jenom Granville, prosím!“ zavěsil se do mě a odváděl mě na operační sál.

Dinah už tam byla a vypadala k politování. Dostala uklidňující injekci a hlava jí unaveně klesala. Bennett k ní přistoupil a rychle ji prohlédl.

„Hm, ano, pustíme se do toho.“

Obě děvčata se pohybovala jako kolečka v hladkém soustrojí. Bennett zaměstnával velký počet pracovníků a ošetřovatelky, obě půvabné očividně věděly, o co jde. Zatímco jedna přivezla stolky s uspávacími prostředky a s nástroji, druhá zachytila přední nohu Dinah, zkušeným hmatem stlačila radiálku a rychle místo ostříhala a vydezinfikovala.

Mohutný lékař přistoupil s plnou injekční stříkačkou a lehce vbodl jehlu do žíly.

„Pentotal,“ řekl, když se Dinah pomalu pokládala, až ležela v bezvědomí na stole. Byl to jeden z moderních, rychle působících uspávacích prostředků, které jsem zatím nikdy neviděl v praxi.

Zatímco se Bennett drhl a oblékal do sterilního pláště a čepice,

Převalila děvčata Dinah na záda a přivázala ji k operačnímu stolu.

Ošetřovatelky přiložily feně na hlavu éterovou a kyslíkovou masku a potom oholily a očistily místo, kde měla být operace provedena.

Monumentální lékař se vrátil právě ve chvíli, kdy byly připraveny vtisknout mu do ruky skalpel. Bez jakéhokoli spěchu nařízl kůži a svalstvo, a když prošel pobřišnicí, naběhly do rány děložní rohy, které by u zdravého zvířete vypadaly jako úúé růžové stužky, avšak tady se podobaly dvěma míčům, byly nateklé a přepůlené hnisem.

Nebylo divu, že se Dinah cítila mizerně, když v sobě tohle nosila.

Silné prsty pracovaly v té hmotě jemně a citlivě, podvázaly cévy u vaječníků a tělo dělohy, potom to všechno vyj muly a vložily do porcelánové misky. A teprve když začínal šít, uvědomil jsem si, že operace už skoro skončila, ačkoli stál u stolu teprve několik minut.

Vypdalo to až směšně snadné a jednoduché a potom jeho řízné příkazy ošetřovatelkám prozrazovaly zaujetí a napětí.

Díval jsem se, jak pracuje pod prudkým světlem lampy mezi bíle kachlíčkovanými stěnami a řadami nástrojů zářícími na stolečku vedle něho, a v návalu smíšených pocitů jsem si najednou uvědomil, že tohle bylo to, co jsem vždycky chtěl dělat já sám. Když jsem se poprvé rozhodl pro zvěrolékařství, snil jsem přesně o tomhle. A teď jsem tu stál, poněkud omšelý lékař krav. Nebo možná správnější by byl název zemědělský lékař, ale ať už jsem to nazval jakkoli, nepochybně to bylo něco zcela jiného. Scéna tady přede mnou byla vzdálená mé praxi kopanců a kousanců, nečistoty a potu. Ale přesto jsem nelitoval. Život, jenž mi byl vnucen okolnostmi, se ukázal jako zázračné naplnění. A zaplavilo mě poznání a jistota, že budu raději trávit své dny po cestách tam nahoře ve vysočině, po cestách bez plotů, než shrbený nad operačním stolem.

Kromě toho jsem nemohl nikdy být druhý Bennett. Myslím, že bych se mu nedokázal vyrovnat, jeho technice a celé jeho organizaci práce, která svědčila o spoustě věcí, jako byl smysl pro podnikání, předvídavost a dravá ctižádost, a tu jsem prostě neměl.

Můj kolega skončil a zaváděl intravenózní infuzi. Přichytil jehlu k žíle a obrátil se ke mně.

„Tak to bychom měli, Jime. Teď už to záleží na téhle staré děvence.“ Odváděl mě z místnosti a mě napadlo, jak příjemný pocit musí být splnit úkol a takhle odcházet. V Darrowby bych musel umývat nástroje, drhnout stůl a poslední dějství by předvádělo, jak Herriot, velký lékař, stírá podlahu mopem, vodou z vědra. Tenhle styl byl lepší.

Vrátili jsme se do čekárny. Bennett si navlékl sako a vytáhl z náprsní tašky tu obrovskou lulku, prohlédl ji s jistou úzkostí, jako by se bál, jestli mu ji v nepřítomnosti neokousaly myši. Prohlídka ho neuspokojila, protože vytasil měkký žlutý hadřík a začal briarku soustředěně a zaujatě leštit. Potom ji zdvihl, pohyboval jí ze strany na stranu a oči mu změkly při pohledu na hru světla na jejím překrásném trupu. A nakonec vzal sáček na tabák vyvedený v mamutích proporcích, naplnil lulku, přiložil k ní zápalku nábožným gestem a přivřel oči, když se z jeho rtů začala linout voňavá mlhovina.

„Voní to báječně,“ řekl jsem, „co to je?“

„Navy Cut, De Luxe.“ Znovu přivřel oči. „Víš, tenhle kouř bych mohl jíst.“

Zasmál jsem se:, Já osobně kouřím obyčejný Navy Cut.“

Hleděl na mě jako utrápený Buddha. „Ale to nesmíš, chlapče, to nesmíš. Tohle je jediné možné. Syté, šťavnaté,“ jeho ruka opisovala vláčné pohyby vzduchem. „Tady máš, vezmi si ho s sebou.“

Vytáhl zásuvku. Krátce jsem zahlédl zásobu, za kterou by se nemusel stydět středně velký obchod kuřáckými potřebami. Nesčetné plechovky, lulky, čistidla, hadříky.

„Ochutnej tenhle,“ řekl.“A řekni mi, jestli nemám pravdu.“

Podíval jsem se na krabici ve své ruce. „Ale tohle celé si přece nemohu vzít. Je to skorém čtvrt kila!“

„Nesmysl, chlapče. Schovej to do kapsy.“ Náhle zenergičtěl.

„Předpokládám, že chceš počkat, než se Dinah probere z narkózy, tak co kdybychom si dali jedno rychlé pivo? Jsem členem velmi příjemného malého klubu, jen tady přes ulici.“

„Výborně, zní to moc hezky.“

Na tak velkého muže se pohyboval pružně a rychle a já musel pospíchat, abych s ním držel krok, když vycházel z ordinace a šel přes ulici do protější budovy.

V klubu vládlo pánské pohodlí, vítaly nás pozdravy blahobytně vypadajících členů a přátelské pokynutí výčepního.

„Dvakrát pivo, Frede,“ zabručel Bennett jen tak mimochodem a sklenice se objevily neuvěřitelně rychle. Můj kolega do sebe vlil obsah sklenice jak se zdálo bez jediného polknutí a obrátil se ke mně.

„Ještě jedno, Jime?“

Já jsem ze svého piva teprve ochutnal, a teď jsem začal rychle potykat hořkou tekutinu. „Ano, ale teď objednávám já.“

„Co tě vede, chlapče.“ Podíval se na mě s laskavou přísností..Jenom členové klubu smějí kupovat nápoje. Ještě jednou totéž, Frede.“

Zjistil jsem, že mám u lokte dvě sklenice a s nesmírným úsilím jsem spořádal tu první. Trochu udýchaně jsem nejistým zrakem patřil na druhou sklenici, když jsem si všiml, že Bennett už je ve třech čtvrtinách. Pozoroval jsem ho, jak bez námahy dopil.

„Zaostáváš, Jime,“ řekl s trpělivým úsměvem. „Natoč to ještě jednou, Frede.“

Poněkud vylekaně jsem hleděl na barmana, jak otáčí kohoutkem, a pak jsem odhodlaně zaútočil na svůj druhý půllitr. Překvapilo mě, že jsem ho do sebe vecpal a pak ztěžka oddechuje jsem uchopil třetí, zrovna když Bennett znovu promluvil.

„Tak ještě jedno na cestu, Jime,“ pravil přívětivě. ,3yl bys tak laskav, Frede?“

Tohle byla směšná situace, ale nechtěl jsem se při našem prvním setkání projevit jako padavka. S pocitem blížícím se zoufalství jsem zdvihl třetí půllitr a vyčerpaně jsem z něho ucucával. Když byla sklenice prázdná, skoro jsem spadl pod stůl. Žaludek se mi bolestně kroutil a na čele mi vyrážel pot. Téměř vleže jsem hleděl, jak můj kolega míří přes koberec ke dveřím.

„Musíme už jít, Jime,“ řekl. „Dopij.“

Je obdivuhodné, co všechno člověk vydrží, když musí. Byl bych mohl uzavřít sázky, že je vyloučeno, abych vypil čtvrtý půllitr, aniž bych si aspoň na čtvrt hodiny neodpočinul, pokud možno ve vodorovné poloze, ale Bennettův střevíc netrpělivě podupával a já jsem do sebe ve chvilce obrátil pivo a cítil jsem, jak mi protéká mezi zuby a pak k mému úžasu mizí v mých útrobách. Pokud se pamatuji, oblíbila si španělská inkvizice mučení vodou, a když sílil tlak v mých vnitřnostech, věděl jsem, jak bylo jejím obětem.

Konečně jsem poslepu odkládal sklenici a potácel se od baru. Mohutný lékař mi přidržoval otevřené dveře. Venku na ulici mi položil ruku na rameno.

„Ta stará španělka z toho nebude ještě venku,“ řekl. „Skočíme ke mně domů a něco pojíme, trochu mi vyhládlo.“

Padl jsem do hlubokého polštářování bentleye, kolébal naběhlý podbřišek v pažích a hleděl, jak za okénkem mizí výkladní skříně obchodů a nastupuje smrákaní otevřeného kraje. Zastavili jsme před krásným domem z šedého kamene v typické yorkshirské vesnici a Bennett mě vsunul dovnitř.

Postrčil mě směrem ke koženému křeslu. „Jako doma, chlapče, jako doma. Zoe je někde venku, ale já seženu něco na zub.“ Šukal po kuchyni a ve vteřině se vrátil s hlubokou miskou, kterou položil na stoleček vedle mě.

„Víš, Jime,“ řekl a mnul si ruce. „Po pivu nepřijde nic tak k chuti jako pár nakládaných cibulek.“

Vrhl jsem polekaný pohled do misky. Všechno v životě tohohle člověka se zdálo mít nadživotní proporce, dokonce i cibule. Byly větší než golfové míčky, hnědobílé a lesklé.

„Děkuju pěkně, pane Benn… Granville.“ Vzal jsem si jednu, držel ji mezi palcem a ukazováčkem a bezmocně jsem na ni hleděl. Pivo ve mně se ještě ani pořádně nerozmístilo a představa, že bych se měl pustit do téhle násilnické zeleniny, byla nesnesitelná.

Granville hmátl do misky, vrazil si cibulku do úst, rychle ji rozkousal, spolkl a vnořil zuby do další. „Panebože, to je dobrota! Abys věděl, má chotinka je báječná kuchařka. Dokonce i cibulky nakládá mnohem líp než kterákoli jiná hospodyně.“

Spokojeně žvýkal a pak přešel k příborníku, chvilku tam cinkal, načež mi vtiskl do ruky broušenou sklenici do dvou třetin naplněnou čistou whisky. Nemohl jsem říct vůbec nic, protože jsem se odhodlal a vsunul cibulku do úst. Když jsem statečně kousal, vhrkla mi kořenná šťáva do nosu a já se zakuckal. Lokl jsem si whisky a uslzenýma očima jsem se podíval na Granvilla. Znovu mi podával misku s cibulkami, a když jsem odmítl, zahleděl se na ni s bolestí v očích.

„To je divné, že ti to nechutná, vždycky jsem si myslel, že Zoe připravuje báječné cibulky.“

„Mýlíš se, Granville, jsou báječné. Ale ještě jsem nedojedl tu první.“

Neodpověděl a hleděl dál do misky s nádechem smutku. Pochopil jsem, že se nedá nic dělat. Vzal jsem si další cibulku.

S velikou vděčností odspěchal Granville znovu do kuchyně. Tentokrát se vrátil s podnosem s obrovským kusem pečeného hovězího, s bochníkem chleba, máslem a hořčicí.

„Myslím, že by se hodil chléb s rostbífem, Jime,“ bručel, když obtahová! nůž na ocílce. Pak si všiml, že mám ve sklenici ještě polovinu whisky.

„Ale, ale, ale!“ řekl s jistou dávkou přísnosti. „Ty ses ještě ani nenapil.“ Dobrotivě přihlížel, když jsem polykal whisky, a potom znovu naplnil sklenice. „Tohle je lepší. A vezmi si cibulku.“

Natáhl jsem nohy a položil hlavu dozadu na křeslo ve snaze ulehčit chaosu v mých útrobách. Zažívací trakt se mi proměnil v jezero sopečné lávy, bublající a žbluňkající v ohnivých kráterech po každém kousku cibulky a každém srknutí whisky, která vyvolávala další sopečné výbuchy.

Při pohledu na Granvilla v akci se mi znovu začal prudce protáčet žaludek. Byl pilně zaměstnaný rostbífem, ukrajoval plátečky, každý asi dva a půl centimetru tlustý, plácal na ně hořčici a kladl je na chleba. Spokojeně si pozpěvoval a hromada rostla. On tu chvíli pojedl další cibulku.

„A teď, chlapče,“ zvolal konečně a přistrčil k mému lokti navršený talíř, „se do toho pusť.“ Sám se zaopatřil zásobou a s hlubokým vzdechem padl do druhého křesla.

Ukousl si obří sousto, žvýkal a hovořil. „Víš, Jime, tohle mám rád, něco malého k zakousnutí. Zoe mi toho tady vždycky nechá hromadu, když někam vyběhne.“ Spořádal další desítku centimetrů chlebu. „A něco ti povím, i když bych to já sám neměl říkat, je to zatraceně dobré, nemyslíš?“

„Ano, skutečně.“ Napřímil jsem ramena, polkl a zatajil dech, když další nevítané cizí těleso sjelo dolů do mých zmučených útrob.

A v tu chvíli jsem zaslechl, že se otevírají domovní dveře.

„To bude Zoe,“ řekl Granville a chystal se vstát, když se do místnosti vřítil neslušně tlustý bulteriér, překolébal se přes koberec a skočil mu na klín.

„Ferdíku, Ferdíku, drahoušku, pojď k páníčkovi!“ halekal. „Hezky jsi se prošel s paničkou?“

V patách bulteriérovi následoval yorkshirteriér a Granville ho také nadšeně pozdravil.

„Ahoj, Viktorku, ahoj!“

Teriér, na první pohled smíšek, neskočil, ale spokojil se s tím, že si sedl pánovi k nohám a každou chvíli cenil přátelsky zuby.

I ve své bolesti jsem se usmál. Další bajka vzala zasvé. Ta o zvěrolékařích specializujících se na malá zvířata, že totiž nemívají rádi psy. Velikán broukal na obě zvířátka. Sama skutečnost, že říká svému psovi Ferdíku, byla příznačná.

Zaslechl jsem v hale lehké kroky a vzhlédl jsem v očekávání.

Granvillovu manželku jsem si v duchu už otipoval: domácká, pokorná, puťka. Spousta dynamických osobností měla takovéhle manželky, ochotné otrokyně, které se spokojily s tím, že se schovávaly v pozadí. Přesvědčený o správnosti svého úsudku jsem očekával vstup všední drobné puťky.

Když se otevřely dveře, málem jsem upustil na zem obrovský krajíc chleba. Zoe Bennettová byla oslňující krasavice, za níž by se musel ohlédnout každý mužský. Spousta lesklých hnědých vlasů, velké šedozelené vlídné oči, tvídový kostým úhledně přiléhající ke štíhlé, ale ne příliš štíhlé postavě. A ještě navíc jakási dokonalost, vnitřní světlo, které způsobilo, že jsem si náhle přál, abych byl lepší, než jsem, nebo abych alespoň lépe vypadal.

Ve vteřině jsem si prudce uvědomil skutečnost, že mám špinavé boty a že se do tohohle prostředí pranic nehodí mé staré sako a manšestrové kalhoty. Neobtěžoval jsem se s převlékáním, vyběhl jsem ve svém pracovním obleku, který se podstatně lišil od Granvillova, protože v šatech, jako měl on, bych nemohl objíždět zemědělské usedlosti.

„Má drahá, má drahá,“ prozpěvoval radostně, když se nad ním jeho manželka sklonila a láskyplně ho políbila. „Dovol, abych ti představil Jima Herriota z Darrowby.“

Krásné oči se obrátily ke mně.

„Těší mě, pane Herriote,“ tvářila se stejně potěšené nad setkáním se mnou jako před chvílí její manžel, a já jsem znovu zoufale zatoužil, abych byl reprezentativnější, abych měl učesané vlasy a aby mě nezmáhalo přesvědčení, že každou chvilku puknu a vyletím do povětří v tisíci úlomcích.

„Postavím si na čaj, pane Herriote, měl byste také chuť na šálek?“

„Ne ne ne, ne ne, velice vám děkuji, ale ne, teď zrovna ne,“ o kousek jsem couvl.

„Aha, vidím, že jste obdržel jeden z Granvillových malých chlebíčků.“ Uchichtla se a šla postavit na čaj.

Když se vrátila, podala manželovi balíček. „Byla jsem na nákupu, miláčku. Vzala jsem ti pár těch košil, které se ti líbily.“

„Jsi drahoušek, je to od tebe strašně laskavé!“ začal trhat hnědý papír jako chlapec a rozbalil tři elegantní košile v celofánovém obalu. „Jsou báječné, holubičko, kazíš mě.“ Podíval se na ni. „Jime!

Tyhle košile jsou překrásné, musíš si jednu vzít“ Hodil mi do klína přes pokoj lesklý balíček.

Užasle jsem se na něj podíval. „Ne, skutečně to nemohu…“

„Samosebou, že můžeš, nech si ji.“

„Ale Granville, přece mi nebudeš dávat košili… To je příliš…“

„Je to moc pěkná košile.“ Zase se začal tvářit ublíženě.

Vzdal jsem to.

Oba byli tak laskaví. Zoe seděla u mě se svým čajem, mile žvatlala, a Granville na mě hleděl se zářivým úsměvem ze svého křesla, v němž dojedl poslední chleba a znovu se pustil do cibulek.

Přítomnost krásné ženy byla příjemná, ale uváděla mě do rozpaků.

Moje manšestráky začaly v teple pokoje vydávat neomylný odér farem, v němž trávily většinu času. A ačkoli to byla jedna z mých oblíbených vůní, nebylo pochyb, že se do tohoto elegantního prostředí nehodí.

A co bylo ještě horší, v mých vnitřnostech to začalo rachotit a vrzat v různých tóninách a při každém utichnutí konverzace se to ozývalo až příliš hlasitě. Takové zvuky jsem slyšel ve svém životě pouze jednou, a to u krávy s těžkou dislokací slezu. Moji společníci taktně předstírali hluchotu, i když jsem vydal ostudně burácivé říhnutí, které vyděsilo malého tlustého psíka tak, že se polekaně posadil, ale když ze mne uniklo ještě jedno mohutné zaškrundání a málem se roztřásla okna, dospěl jsem k názoru, že nadešel čas odchodu.

V žádném případě jsem nebyl velkým společenským přínosem.

Zmohl mě alkohol a čím dál tím víc jsem si uvědomoval, že tam jen sedím s připitomělým úsměvem. V nápadném kontrastu s Granvillem, který vypadal pořád stejně, jako když jsem ho poprvé spatřil v ordinaci: chladný, upravený, ovládal se, a jeho mohutná městskost zůstala bez poskvrnky. Bylo to trochu nespravedlivé.

A tak jsem se jal odcházet s plechovkou tabáku plácající mě do kyčle a s košilí srolovanou pod paží.

Vrátil jsem se do nemocnice a podíval se na Dinah. Stará psice se vzpamatovala podivuhodně dobře, zvedla hlavu a ospale se na mě zadívala. Měla jasné oči a silný tep. Pooperační šok byl výrazné utlumen zručností mého kolegy, jeho hbitostí a intravenózní infuzí.

Klekl jsem si a pohladil jsem jí uši. „Určitě to vybojuje, Granville.“

Velikánská lulka nade mnou přikývla s majestátní sebedůvěrou.

„Samosebou, chlapče, samosebou.“

A měl pravdu, Dinah po hysterektomii omládla a žila ku potěše své paní ještě mnoho let.

Té noci cestou domů ležela na sedadle vedle mě, nos vystrčený zpod přikrývky. Občas si položila bradu na mou ruku, když jsem přehazoval rychlost, a občas mě líně olízla.

Viděl jsem, že jí bylo líp než mně.

Významný přelom v mém životě. Nejen proto, ie jsem se poprvé setkal s vynikajícím mužem, který mi předvedl prvotřídní ošetřovnu malých zvířat, ale také proto, Že to byl začátek dlouhého přátelství.

Jsem vždycky vděčný, když poznám osobnost nadživotního charakteru: obyčejní človíčkové, jako jsem já, zůstanou poznamenáni odleskem jejich barvité záře. Granville Bennett byl jeden z nich. V jiném ohledu mě poněkud devastoval, můj obdiv k němu to však nijak neumenšilo.

16. OPUŠTĚNÝ A ZAVRŽENÝ

Psi pobíhající po silnici nejsou nic neobvyklého, ale na tomhle psíkovi bylo něco, co mě donutilo zpomalit a podívat se znovu.

Bylo to malé hnědé stvoření a běželo po druhé straně silnice, a ne že by se jen tak potloukalo kolem travnatého příkopu: cválalo na krátkých nožkách, hlavu nataženou dopředu jako v zoufalém pronásledování čehosi, co zmizelo za dlouhým prázdným obloukem tarmaku. Když mě pes míjel, krátce jsem spatřil oči upřené dychtivě vpřed a vyplazený jazyk. Pak pes zmizel.

Můj vůz zpomalil a s drcnutím zastavil, ale já jsem nedbal, zůstal jsem sedět a civěl jsem do zpětného zrcátka na ztrácející se obrysy malého tvorečka, který splýval s hnědí a zelení vřesoviště. Nastartoval jsem a jen s námahou jsem se soustředil na úkol, který mě čekal, protože to, co jsem viděl, mě zneklidnilo, vnímal jsem intenzitu psíkova zoufalství a jeho slepý děs. Odjížděl jsem, ale zneklidňující obraz ve mně zůstal. Kde se tu vzal ten pes? Kolem opuštěné silničky vysoko ve stráni nebyly farmy, ani tam neparkovalo žádné auto.

A pes neběžel jen tak, v každém jeho pohybu byla horečnatá naléhavost.

Nemělo to cenu, musel jsem to zjistit. Silnice nebyla oplocená, a tak jsem zacouval mezi řídké trsy vřesu a otočil nazpátek do směru, odkud jsem právě dorazil. Jel jsem překvapivě dlouho, než jsem zahlédl malé stvoření neustále opuštěně putující. Když psík zaslechl auto, zastavil se, chvíli hleděl a pak se zase rozběhl. Jeho ztěžklé nohy mi prozradily, že je blízko úplného vyčerpání. Zastavil jsem asi dvacet metrů před ním, vystoupil jsem a čekal.

Nebránil se, když jsem si klekl na trávu po straně silnice a opatrně jsem ho chytl. Byl to borderteriér. Rychle se podíval na auto a oči mu zúzkostlivěly, když se znovu rozhlédl po prázdné silnici.

Neměl obojek, ale srst kolem krku měl otlačenou. Zřejmě mu ho někdo nedávno stáhl. Otevřel jsem mu tlamu a podíval jsem se mu na zuby, nebyl moc starý, asi dva nebo tři roky. Nestrádal, žebra měl obalená tukem. Prohlížel jsem mu srst a on náhle celý ztuhl, protože se blížilo další auto. Chvíli nadějeplný pozoroval, ale auto kolem nás jen profičelo a pejsek se schoulil a zase těžce oddychoval otevřenou tlamou.

Tak to tedy bylo. Vyhodili ho z auta. Před nějakou chvílí otevřeli lidé, které miloval, dveře auta, vyhodili ho do cizího světa a vesele odjeli. Udělalo se mi špatně, fyzicky špatně, a zmocnil se mě vražedný vztek. Jestlipak se smáli, uvažoval jsem, ti lidé, když si představili, jak se to nic nechápající zvíře za nimi mamě požene?

Přejel jsem dlaní hrubou srst. Dokázal bych prominout vyloupení banky, ale tohle ne. „Pojo“ sem, kamaráde,“ řekl jsem a opatrně jsem ho zvedl. „Pojedeš se mnou domů.“

Sam byl zvyklý na cizí psy ve voze a bez valné zvědavosti očichal přírůstek. Teriér se přikrčil na sedadle vedle mne. Celý se třásl a já jsem na něm při jízdě držel chlácholivou ruku.

V naší mansardě nahoře ve Skeldalu přisunula Helena psíkovi pod nos misku masa a sušenky, ale pejsek neprojevil ani špetku zájmu.

„Jak může někdo udělat něco takového?“ hučela Helena.“A proč?

Jaký mohli mít důvod?“

Pohladil jsem drobnou hlavu. „To bys koukala, jaké mají důvody.

Někdy jim vadí, že pes začne být zlý, ale to rozhodně není tenhle případ.“ Prošlo mi rukama už hodně psů, abych rozpoznal přátelské světélko v ustrašených očích. A to, jak se psík bez protestu podrobil, když jsem mu otevřel tlamu a různě jsem ho převracel a obracel, to všechno naznačovalo, že je hodný a poslušný.

„Někdy,“ pokračoval jsem, „se lidé zbaví psů jen proto, e je přestanou bavit. Vezmou si je jako roztomilá štěňata, ale když vyrostou, přestanou je zajímat. Nebo mají zaplatit poplatek, i to stačí, aby je vyvezli za město a vystrčili do neznáma.“

Víc už jsem neříkal. Bylo toho dost a proč bych měl Helenu deprimovat dalším, co jsem už zažil! Lidé, kteří se stěhovali do jiného domu, kde nemohli držet psa. Novorozeně, které vyžadovalo péči a lásku. Nebo luxusnější pes či jiné zvíře.

Podíval jsem se na malého teriéra. Něco takového se mu mohlo přihodit. Nádherný velký vlčák, efektní saluki, to byly druhy psů, které by snadno nahradily malého, kulatého teriéra. Znal jsem to zvpraxe. Tenhle mrňous byl tlustý na to, jak byl mladý, bylo to vidět, když utíkal, a bylo to další vodítko: možná že trávil většinu času doma, bez procházek.

Mohl jsem se jen dohadovat. Zatelefonoval jsem na policii. Žádné hlášení o pohřešovaném psu. Vlastně jsem to ani nepředpokládal.

Celý večer jsme se snažili psíka uchlácholit, ale pořád jen ležel, hlavu mezi tlapami, oči zavřené a třásl se. Zájem jevil, jen když ulicí kolem domu jelo auto, zvedl hlavu, postavil uši a poslouchal pár vteřin, než zvuk zanikl. Helena ho vzala na klín a nejméně hodinu ho chovala, hladila a domlouvala mu, ale propadl tak hluboce svému trápení, že vůbec nereagoval.

Nakonec jsem rozhodl, že nejlepší bude dát mu injekci morfiím, aby se uklidnil. Když jsme se odebrali do postele, ležel natažený v Samově košíku, Sam se filozoficky stočil na koberec vedle něj a tvrdě spal.

Ráno byl ještě nešťastný, ale vzpamatoval se natolik, že se kolem sebe rozhlížel a vnímal. Když jsem se k němu přiblížil a promluvil jsem na něj, obrátil se na záda, že by si chtěl hrát úplně normálně, ze zvyku. Sklonil jsem se, podrbal jsem ho na bříšku a on mě bez valného zájmu pozoroval. Měl jsem rád psy, kteří se takhle překutáleli: byl to projev důvěry a mívali dobrou povahu.

„Tak to je lepší, kamaráde,“ řekl jsem. „Hlavu vzhůru!“

Na vteřinu otevřel doširoka tlamičku. Měl legrační tvářičku a chvilku to vypadalo, jako by se chtěl usmát, byl ohromně milý.

Za zády se mi ozvala Helena. „Je to moc roztomilý pejsek, Jime!

Dojemný a přitažlivý, hned bych se do něj zamilovala.“

Ano, a to byl problém. Já také. Já bych se byl dokázal zamilovat do všech odložených zvířat, která mi prošla rukama, a nejen do odložených psů, i do těch, které ke mně přivedli, abych je utratil s onou traumatizující podmínkou „pokud byste mu nenašel domov“. Tím jsem se ocitl pod tlakem. Utratit zvíře, které bylo nevyléčitelně nemocné, mělo bolesti nebo bylo tak staré, že pro něj život ztratil veškerý půvab, to jsem dokázal snést. Popravdě řečeno jsem to považoval za dobrodiní trpícímu tvorovi. Ale když šlo o zdravé pěkné zvíře, byla to záležitost trýznivá.

Jak se má veterinář za takových okolností zachovat? Odmítnout a vyhodit majitele zvířete s vědomím, že ten člověk zajde do drogerie a koupí jed? To bylo mnohem horší než náš milosrdný, bezbolestný barbiturát. Jednu věc žádný veterinář nemůže, nemůže si vzít domů všechna tahle zvířata. Kdybych si byl povolil, byl bych dnes měl kvalitní zvěřinec.

Byl to zatracený problém a neustále mě trápil a ted“ jsem měl přelaskavou manželku, která mou slabost podporovala.

Obrátil jsem se k ní a řekl, jak se věci mají.

„Heleno, nemůžeme si ho nechat. Jeden pes v mansardovém pokoji je víc než dost.“ Nedodal jsem, že ani my tu pravděpodobně nebudeme dlouho, to byla další věc, o níž jsem nechtěl mluvit.

Přikývla. „Asi ne. Ale tak roztomilé stvoření, jako je tenhle pejsek, jsem už pár let neviděla. Až překoná tu úzkost samozřejmě. A co si s ním, proboha, počneme?“

„Je to přece opuštěný pes.“ Sklonil jsem se a podrbal jsem hrubou srst na prsou. „Správně by měl jít do kotců na policejní stanici. Jestli o něj ale do deseti dnů nikdo nepožádá, budeme zase tam, kde jsme byli.“ Podložil jsem ruku pod teriéra a zvedl jsem ho. Nechal si to líbit, neprotestoval, a tak jsem si ho položil na loket. Tohle stvoření mělo rádo lidi. Mělo je rádo a věřilo jim. „Mohl bych se poptat po svém obvodě, ale samosebou, že nikdy nikdo nechce psa, zrovna když nám přebývá.“ Chvíli jsem uvažoval. „A co inzerát do místních novin?“

„Moment,“ řekla Helena. „Když ses zmínil o novinách, nečetla jsem minulý týden něco o útulku pro zvířata?“

Nechápavě jsem na ni hleděl a pak jsem si vzpomněl.

„Ano, máš pravdu. Sestra Rosa z nemocnice Topley Banks. Udělali s ní rozhovor o opuštěných zvířatech, kterých se ujala. Stálo by to za zkoušku.“ Položil jsem teriéra do Samova košíku. „Dneska si toho mrňouse necháme a večer po práci zavolám sestru Rosu.“

Odpoledne jsem viděl, že se mi celá ta věc vymyká z rukou. Když jsem se vrátil domů, pejsek seděl Heleně na klíně a vypadal, že tam už je hodně dlouho. Hladila mu hlavu a tvářila se zádumčivě.

A nejen to, i já jsem cítil, jak slábnu, když jsem se na psíka podíval. Proti vůli se mi do mysli vtíraly drobné větičky jako:.Jestlipak bychom tu pro něj našli kousek místa…“

„Moc práce by nedal…“

„Možná kdybychom…“

Musel jsem jednat rychle, nebo bychom byli ztraceni. Sáhl jsem po telefonu a vytočil jsem číslo nemocnice. Sestru Rosu našli brzy a ve chvíli se ozval její veselý, profesionální hlas. Situace jí nepřipadala nijak neobvyklá a věcně se zeptala, jak je teriér starý, jak vypadá, jakou má povahu atakdále. Zřejmě jí prošlo rukama hodně nechtěných psů.

Slyšel jsem, jak vzala tužku a zapisovala si mé údaje. „Zní to slibně. Pro takové pejsky najdeme obvykle snadno nový domov. Kdy ho můžete přinést?“

„Hned,“ odpověděl jsem.

Helenin zvlhlý pohled, kterým mě sledovala, když jsem vypochodoval s psíkem v podpaží, mě přesvědčil, že jsem to stihl jen o fous.

A cestou v autě jsem se nemohl zbavit myšlenky, že kdyby bylo všechno jinak, kdybychom měli zajištěnou budoucnost a normální domov, tohle malé hnědé stvoření rozvalující se na zádech na sedadle vedle mne s pootevřenou tlamičkou a přátelskýma očima upřenýma tázavě na mne, tohle stvoření by u nás určitě zůstalo. Jen když se kolem mihlo auto, psík se napřímil a se známým zoufalým výrazem vykoukl z okna. Zapomene někdy?

Sestra Rosa byla hezká žena kolem Čtyřicítky, se zdravou, usměvavou tváří, přesně taková, jak jsem si ji v telefonu představoval. Napřáhla ruce a vzala ode mne teriéra dychtivým gestem milovníka zvířat

„Je opravdu roztomilý, viďte?“ řekla tiše.

Bydlela v moderním bungalovu venku za městem poblíž nemocnice a za domem měla řadu kotců s výběhem. V některých bylo po jednom psu, ale v jednom velkém si na trávě vesele hrál houf nejrůznějších ras.

„Dáme ho sem k nim,“ řekla. „Rychle se tu rozveselí, pomůže mu to víc než cokoli jiného a určitě dobře zapadne do party.“ Otevřela dveře drátěné ohrady a strčila zvířátko dovnitř. Psi se kolem něj seběhli a následovalo obvyklé očichávání a očurávání.

Sestra Rosa si položila dlaň pod bradu a zamyšleně hleděla přes plot..Jméno, musíme mu dát jméno… počkejte… ne… ne… ano…

Pip! Bude se jmenovat Pip!“

Podívala se na mne se zdviženým obočím a já jsem horlivě kýval.

Ano, určitě, správně. Vypadá jako Pip.“

Pobaveně se usmála. „Taky si to myslím, kromě toho mám dlouhou praxi, víte, já jsem na jména vysloveně dobrá.“

„Vsadil bych se, že jste. To jste pojmenovala všechnu tuhle chasu?“

„Samozřejmě.“ Začala ukazovat na jednoho po druhém. „Tohle je

Bingo, byl hodně zanedbané štěňátko. A Fergus, ten se zaběhl. Ten větší retriever je Gripp, přežil autohavárii, ve které zahynuli jeho majitelé. A Tessa, těžce poraněná, když ji vyhodili z rychle jedoucího vozu. Za ní je Sally Anně, kvůli ní jsem se vlastně dala do toho útulku pro zvířata. Když ji našli, byla březí a tlapy měla rozedrané do krve, musela uběhnout desítky kilometrů. Vzala jsem si ji domů a našla jsem domov pro všechna její štěňata, a ona tu zůstala. Při hledání domovů pro štěňata jsem se seznámila se spoustou majitelů různých zvířat a zničehonic všichni nabyli dojmu, že se běžně starám o ztracená a odložená zvířata. A tak jsem se do toho pustila doopravdy a výsledek vidíte sám. Brzy budu muset zvětšit prostor pro kotce.“

Pip už se netvářil tak opuštěně a po seznamovacích zdvořilostech se připojil ke skupině, která se zájmem sledovala vášnivý souboj o klacek mezi kolií a křížencem labradora.

Zasmál jsem se. „Víte, že jsem neměl potuchy, že tu máte tolik psů? Jak dlouho si je necháváte?“

„Dokud je neumístím. Někteří jsou tu den, jiní týdny nebo měsíce.

A jeden nebo dva, j ako třeba Sally Anně, asi navždycky.“

„Ale jak je proboha všechny uživíte? Musí to stát fůru peněz!“

Přikývla a usmála se. „Pořádám malé výstavy psů, matiné, tomboly, bazary, cokoli, a přesto máme bohužel pořád hluboko do kapsy. Zatím to zvládám.“

Zvládala to –jak jsem se domyslel, protože sahala hluboko do vlastní kapsy. Kolem mne štěkali opuštění a odložení psi a vesele dováděli. Když jsem se setkával s krutostí a nedostatkem péče o zvířata, často jsem uvažoval o druhu lidí, kteří se dopouštěli těch nehorázností, na tu hordu, která neměla špetku citu pro bezbranné a zcela na nich závislé tvory. Bylo to hrůzné, ale díkybohu existovala i ta druhá armáda, armáda, která bojovala za zvířata vším, co měla: energií, časem, penězi.

Hleděl jsem na sestru Rosu, na její klidné oči, čistý, vymydlený obličej milosrdné sestry. Byl bych soudil, že jí poslání sloužit lidem zcela naplní život a na nic jiného jí nezbude prostor, ale nebylo tomu tak.

„Jsem vám moc vděčný, sestro,“ řekl jsem. Doufám, že se Pípa brzy někdo ujme, a kdybych vám mohl nějak pomoci, prosím, dejte mi vědět.“

Usmála se: „Nebojte se, tenhle mrňous se tu určitě dlouho neohřeje.“

Než jsem odešel, opřel jsem se o drátěný plot a ještě jednou jsem se podíval na borderteriéra. Zdálo se, že se docela dobře přizpůsobil, ale občas se zastavil a upřel na mne tázavý pohled, při němž se mi sevřelo srdce. Bylo mi nanic z pocitu, že jsem ho také zklamal. Jeho majitelé, já, sestra Rosa, všechno během pár dní… Doufal jsem, že mu to nakonec vyjde.

Nedokázal jsem psíka pustit z hlavy, vydržel jsem to jen týden.

Pak jsem zajel do útulku. Sestra Rosa v pršiplášti a gumovkách krmila psy v jednom kotci.

„Přijel jste kvůli Pipovi, viďte,“ řekla a položila vědro. „Včera si ho odvezli. Věděla jsem, že to půjde snadno. Zastavil se tu moc milý manželský pár. Chtěli odloženého pejska a vybrali si rovnou jeho.“ Odsunula pramen vlasů z čela. „Tenhle týden se mi dařilo. Našla jsem výborné domovy i pro Grippa a Ferguse.“

„Prima, prima. To je vynikající.“ Chvíli jsem mlčel. „Ten Pip… ehm… odvezli ho daleko?“

„Kdepak, zůstává tady v Darrowby. Ti lidé se jmenují Plenderleithovi, on je státní úředník v důchodu, myslím, že dost významný, a přispěl štědře na útulek, ačkoli jsem o nic nežádala. Koupili si jeden z těch hezkých domečků v Houltonské ulici a Pip bude mít zahrádku na dovádění. Pověděla jsem jim o vás. Určitě za vámi zajdou.“

Zaplavila mě nerozumná radost.

„To jsem moc rád! Alespoň se dozvím, jak se mu vede.“

Nemusel jsem čekat dlouho. Za necelý týden jsem otevřel dveře ordinace a tam seděl starší manželský pár s Pipem na zbrusu novém vodítku. Jakmile mě psík uviděl, převalil se na záda v obvyklém pozdravu, ale tentokrát bez toho výrazu zoufalé prosby. Dnes to bylo blažené gesto štěstí a malá tlamička se udýchaně chechtala na celé kolo. Na oplátku jsem ho podrbal na bříšku a všiml jsem si, že má také nový a drahý obojek a lesklý přívěsek se jménem, adresou a telefonním číslem. Zvedl jsem ho a všichni jsme se odebrali do ordinace.

„Jaký máte problém?“ zeptal jsem se.

„Vlastně žádný,“ odpověděl pán. Byl při těle a jeho růžová tvář, vážný pohled a neposkvrněný tmavý oblek přesně odpovídaly mé představě státního úředníka.

„Nedávno jsem získal tohle malé stvoření a byl bych vám vděčný, kdybyste mi s ním poradil. Jmenuji se Plenderleith a tohle je moje paní.“

Paní Plenderleithová byla také buclatá, ale usměvavě buclatá. Nevystupovala s onou občanskou vážností jako její manžel.

„Především,“ pokračoval, „bych si přál, abyste ho důkladně prohlédl.“ ,“

To už jsem sice udělal, ale zopakoval jsem to, ačkoli mi to Pip ztěžoval tím, že se překulil na záda, jakmile jsem mu přitiskl na hrudník stetoskop. Změřil jsem mu teplotu a všiml jsem si, že dlaň pana

Plenderleithe znovu a znovu přejížděla psíkovi po zádech, zatímco paní Plenderleithová, nakukující manželovi přes rameno, povzbudivě vrkala a chlácholivě na psíka kývala.

„Absolutně zdravý na duchu i na těle,“ prohlásil jsem, když jsem skončil.

„Výborně,“ řekl pan Plenderleith. „Ehm… na bříšku má malou hnědou skvrnu…“ Oči mu zúzkostněly.

„To je jen pigment. Naprosto žádná vada, ujišťuji vás.“

„Dobře, to je dobře.“ Odkašlal si..Musím se vám, pane Herriote, přiznat, že jsme s manželkou ještě nikdy neměli žádné zvíře. Moje stanovisko je, že se má všechno dělat pořádně, a proto se chci o psa starat náležitě. Rozhodl jsem se, že si prostuduji, jak postupovat. Zakoupil jsem nějaké odborné knihy.“ Vytáhl zpod paže pár lesklých svazků: Péče o psa, Pes zdravý a nemocný a nakonec

Borderteriér. „Dobrý nápad,“ souhlasil jsem. Normálně bych od takové baterie ódcouval, ale v tomto případě se mi vývoj situace líbil. Byl jsem čím dál tím víc přesvědčený, že Pip je v dobrých rukou.

„Literatura mě už značně poučila,“ pokračoval pan Plenderleith.

„Předpokládám, že by měl být očkován proti psince. Jak víte, je to odložený pes, a není tedy jisté, jestli byl očkován.“

Přikývl jsem. „Správně. Chtěl jsem vám to právě navrhnout.“ Vzal jsem preparát a začal jsem natahovat stříkačku.

Opatrně jsem aplikoval podkožní injekci a Pipa to zajímalo podstatně méně než jeho majitele. Pan Plenderleith s tváří ztuhlou účastí neustále hladil psíkovi hlavu a jeho manželka na druhém konci stolu hladila Pipovy nohy a nabádala ho ke statečnosti.

Když jsem odložil stříkačku, panu Plenderleithovi se očividně ulevilo a pokračoval ve svých zjištěních: „Počkejte, já se podívám.“ Nasadil si brýle, vytasil zlatou tužtičku a rozevřel v kůži vázaný zápisník, postřehl jsem celou stránku úhledně popsanou. „Mám ještě pár dotazů.“

Vskutku měl. Zpotil mě podrobným probíráním krmení, péče, vycházek, srovnával vhodnost proutěného košíku a pelíšku s kovovým rámem, zapisoval si typické příznaky běžných nemocí a často se odvolával na ty lesklé knihy. „Mám tu poznámku ke stránce sto čtyřicet tři, devátý řádek. Píše se tu…“

Opíral jsem se o stůl a trpělivě mu odpovídal. Čekalo mě několik návštěv na farmách, včetně pár naléhavých případů, ale naslouchal jsem s čím dál větším uspokojením. Doufal jsem, že se toho tvorečka ujmou odpovědní lidé, a tihle byli úplně vzoroví.

Když konečně pan Plenderleith skončil, odložil notes, tužtičku i brýle pevnými, přesnými pohyby, které mu byly zjevně vlastní.

„Jeden z důvodů, proč jsem si přál mít psa, pane Herriote,“ pokračoval, ‚je, že potřebuji pohyb. Co říkáte, je to dobrý nápad?“

„Ovšemže ano! Čilý malý psík vám zaručeně pomůže, abyste byl fit. Je to naprosto spolehlivé a osvědčené. Prostě s ním musíte chodit ven, a představte si všechny ty nádherné travnaté stráně tady kolem! V neděli odpoledne, kdy většina lidí chrupe v křesle nad novinami, vy budete nahoře na skalách, v dešti, bouři nebo sněhu.“

Pan Plenderleith napřímil ramena a vysunul bradu, jako by se už viděl, jak udatně kráčí sněhem a bouří.

„A co víc,“ zachichotala se jeho manželka, „pomůže mu to s tímhle –“ Nevážně ho dloubla do překypujícího pupku.

„No tak, no tak,“ napomenul ji přísným hlasem, ale já jsem postřehl stín pobaveného úsměvu, který prozradil, že ta úřednická škrobenost je jen profesionální image. Pan Plenderleith byl prima, to byl můj názor.

Vsunul knihy zase pod paži a napřáhl ruku pro psíka“.Pojď, Pipe, nesmíme už pana Herriota zdržovat.“ Ale jeho žena byla rychlejší.

Popadla malého teriéra do náruče, přitiskla si jeho střapatou hlavičku ke své tváři a odcházeli.

Před domem nasedli do vyleštěné malé limuzínky, a když odjížděli, pan Plenderleith se uměřeně uklonil, jeho paní vesele zamávala a Pip, stojící jí na klíně a s předními tlapkami na rozvodné desce, vykukoval dychtivě z okna a na mne se vybodl.

Zmizeli za rohem a já jsem měl pocit, že se kruh šťastně uzavřel.

A samozřejmě hnacím kolem v celé té úspěšné souslednosti dějů byla sestra Rosa. Pip byl jen jeden z mnoha bezbranných tvorů, které zachránila. Její útulek se rozrůstal a rozšiřoval a ona pracovala čím dál tím usilovněji a namáhavěji, bez jakéhokoli zisku. Po celé zemi byli lidé jako ona i útulky jako ten její, a já jsem byl rád, že se mi dostalo privilegia nahlédnout do té nesobecké armády ustavičně a neúnavně bojující na straně velkého zástupu bezmocných zvířat.

Teď pro mně bylo důležité jediné: Pip získal domov.

Jsem vděčný za příležitost napsat jednak o úděsném zbavování se nechtěných zvířat a za druhé o humanitární práci sestry Rosy a jí podobných. Vždycky mi připadalo, ie existují dvě armády: dav bezohledných na straně jedné– to jsou ti, co se dopouštějí různých ohavností-a statečná skupina soucitných, kteří se věnují opuštěným zvířatům. Sestra Rosa je stále po krk zabraná do své velké práce a má už také pobočku, Psí útulek Jerry Green, hned za naším městem. Přijímá každého zaběhlého nebo odloženého psa a stará se o něj, dokud pro něj nenajde dobrý domov. Tisíce návštěvníků naší ordinace štědře přispívá na tento záslužný účel, když jim podepisuji knihy, a každá pence jde na pomoc psům.

V Darrowby vyhrává ta dobrá strana.

17. PENNY

Byl čas jehňat a rodil jsem jehněčí dvojčata v chlévě na hospodářství pana Kitsona, když jsem zaslechl z šerého kouta sténat a těžce dýchat nějakou ovci. Měla bolesti a zřejmě umírala po těžkém a neodborném „divokém“ obahnění. Chtěl jsem jí ulehčit konec a podal jsem jí dávku barbiturátů, o níž jsem se domníval, že je smrtelná.

K mému úžasu se jako zázrakem uzdravila, potom co hluboce prospala celé dva dny.

S obtížemi jsem se nutil pustit z hlavy ovci pana Kitsona, ale musel jsem, protože kromě vší práce s ovcemi šly problémy naší veterinární praxe dál svým tempem. Jeden z nich byla Raxtonova pudlice Penny.

První návštěva Penny v naší ordinaci byla pamětihodná půvaby její paní. Když jsem strčil hlavu do čekárny a řekl „Další, prosím“, zdálo se mi, že malá kulatá tvářička paní Flaxtonové s lesklou hřívou modročerných vlasů ozářila místnost jako sluneční paprsek. Možná že účinek byl zvýšen skutečností, že seděla mezi metrákovou paní

Barmbyovou, jež přinesla kanára, abych mu ostříhal drápky, a téměř devadesátiletou paní Spenceovou, která se zastavila pro prášek proti blechám pro svou kočku, ale ať to bylo jak to bylo, nepochybně bylo příjemné se na ni podívat. Byla hezká, v kulatých očích měla kouzlo nevinnosti a neustále se usmívala. Penny sedící jí na koleně vypadala, že se taky usmívá zpod korunky hnědých kudrlinek na čele. V ordinaci jsem postavil psíka na stůl. „Tak. jaké má potíže?“

„Zvrací a má průjem,“ odpověděla paní Flaxtonová, „začalo to včera.“

„Aha.“ Obrátil jsem se a vzal jsem z povinnosti teploměr“.Nezměnili jste nějak její stravu?“

„Ne, vůbec ne.“

„Nepožírá odpadky, když jde na procházku?“

Paní Flaxtonová zavrtěla hlavou. „Obvykle ne, i když si myslím, že i ten nejhodnější pes si občas zobne nějakého hnusu a něčeho úplně příšerného.“ Zasmála se a Penny jí úsměv oplatila.

„Má sice mírně zvýšenou teplotu, ale vypadá docela vesele.“ Položil jsem ruku psovi na břicho…Podíváme se ti na pupík, Penny.“

Zvířátko sebou škublo, když jsem opatrně prohmatával břicho.

Kolem žaludku a střev bylo trochu citlivé.

„Má gastroenteritidu,“ řekl jsem. „Ale vypadá to jenom docela nevýrazně a myslím, že by to mělo brzy přejít. Dám vám pro ni nějaký lék a pár dní ji krmte lehkou dietní stravou.“

„Ano, děkuji.“ Úsměv paní Flaxtonové se prohloubil, když hladila psovi hlavu. Bylo jí asi třiadvacet a přistěhovala se se svým mladým manželem do Darrowby teprve nedávno. Její manžel zastupoval jeden z velkých zemědělských podniků, které dodávaly hospodářům krmivo, a občas jsem ho při svých pochůzkách potkával.

Právě tak jako jeho manželka, a vlastně i jako jejich pes, vzbuzoval pocit srdečného přátelství.

Odeslal jsem paní Flaxtonovou s lahvičkou vizmutu, kaolinu a chlorodinové směsi, což byl jeden z našich osvědčených a oblíbených terapeutických úkonů. Psík běžel dolů po schodech z ordinace a vrtěl ocáskem a já jsem doopravdy nečekal žádné vážné potíže.

Avšak za tři dny byla Penny v ordinaci znovu. Pořád ještě zvracela a průjem se v nejmenším nezlepšil.

Znovu jsem postavil psíka na stůl, znovu vyšetřil a znovu jsem nezjistil nic výrazného. Penny slábla vlastně už pátý den, ale ačkoli ztratila trošku své výbojnosti, vypadala stále pozoruhodně veselá.

Trpasličí pudl je malý, ale houževnatý a velice hravý, a tenhle se nehodlal dát jen tak snadno zdeprimovat. Ale přesto se mi to nelíbilo.

Takhle to nemohlo pokračovat. Rozhodl jsem se změnit léčení a přejít na směs živočišného uhlí a přísad, které se mi v minulosti osvědčily a které mi dobře posloužily.

„Nevypadá to zvlášť vábně,“ říkal jsem, když jsem paní Raxtonové podával krabičku plnou černých granulek. „Ale máme s tím dobré výsledky. Žere, viďte, tak jí to přidávejte do potravy.“

„Děkuji vám.“ Obdařila mne jedním ze svých zářivých úsměvů, vložila krabičku do kabelky a já jsem ji doprovodil chodbou ke dveřím. Nechala si kočárek dole u schodů, a ještě než jsem se podíval pod stříšku, věděl jsem, jaké mimino spatřím. A doopravdy, buclatá tvářička na polštáři se na mě dívala kulatýma přátelskýma očima a pak se roztáhla do potěšeného úsměvu.

Byli z lidí, se kterými jsem se rád setkával, a když jsem se za nimi díval, jak odcházejí ulicí, doufal jsem, že Penny bude v pořádku a že je dlouho neuvidím. To se však nemělo stát. Za několik dní byli zpátky a tentokrát byla na pudličce vidět bolest a vyčerpání. Když jsem ji prohlížel, stála nehybně, s mrtvýma očima a jen občas zavrtěla ocáskem, když jsem jí pohladil hlavu a promluvil na ni.

„Obávám se, že je to pořád stejné, pane Herriote,“ pravila její paní. „Žere ted jen málo a cokoli sní, hned zas z ní vyběhne. A má strašnou žízeň, pořád je u misky s vodou a pak to zvrátí.“

Přikývl jsem. „To znám. Zánět v ní vyvolává velikou žízeň a samozřejmě, čím víc pije, tím víc zvrací. A to ji strašně vyčerpává.“

Znovu jsem změnil způsob léčení. Popravdě řečeno jsem v příštích několika dnech vyčerpal všechny druhy léků, které jsme měli k dispozici. Se shovívavým úsměvem se dívám teď zpátky na to všechno, co jsem psíkovi předepsal: kořen ipekakuanhy v prášku a opium, salicylan sodný a kafrovou tinkturu, a dokonce starodávné exotické léky jako hematoxylin a nálev karyofylu, které už bohudíky upadly dávno v zapomnění. Byl bych dosáhl úspěchu, kdybych byl měl tehdy antibiotika, která působí na zažívací ústrojí, jako je například neomycin, ale v tehdejší situaci jsem se nemohl dostat nikam.

Navštěvoval jsem Penny denně, protože nebyla schopná dojít do ordinace. Předepsal jsem jí dietu z mrkve a vařeného mléka, ale nedosáhl jsem ničeho ani dietou, ani lékařskou péčí. A malý psík celou tu dobu chřadl.

Krize se dostavila jednou ráno ve tři hodiny. Zvedl jsem telefon u své postele a ozval se rozechvělý hlas pana Raxtona:

„Velice se omlouvám, že vás musím vytáhnout z postele v takovouhle hodinu, pane Herriote, ale přál bych si, abyste se přišel podívat na Penny.“

„Proč, je jí hůř?“

„Ano, a… obávám se, že teď má bolesti a trpí. Viděl jste ji dnes odpoledne, viďte? Od té doby neustále pila, zvracela a měla průjem, a teď už vůbec nemůže. Leží v košíčku a naříká. Určitě má velké bolesti.“

„Dobrá, za pár minut jsem u vás.“

„Ano, děkuji vám.“ Na chvilku se odmlčel. „A pane Herriote… budete připraven na to, že ji uspíte, viďte?“

Moje nálada, která nikdy nebyla v tuto ranní dobu na výši, klesla pod bod mrazu. „Je to tak zlé?“

„Víte, my už to skutečně nemůžeme vydržet Moje žena je tak nešťastná… myslím, že víc nesnese.“

„Chápu.“ Položil jsem telefon a odhodil jsem pokrývku tak prudce, že jsem Helenu rázem probudil. Spánek narušený v časných hodinách ranních je jeden z křížků, které musí nést manželka veterináře, ale obvykle jsem se vyplížil tak tiše, jak jsem jen mohl. Tentokrát jsem však dusal po ložnici, rval na sebe šaty a mluvil sám k sobě. Ačkoli se jistě divila, co tahle kritická situace znamená, moudře a tiše mě pozorovala, dokud jsem neotočil vypínačem a neodešel.

Nejel jsem daleko. Flaxtonovi bydleli v jedné z nových vilek na

Brawtonské ulici, vzdálené asi dva kilometry. Mladí manželé v županech mě dovedli do kuchyně, ale ještě než jsem došel do kouta ke košíčku, slyšel jsem kňučení Penny. Neležela pohodlně stočená do klubíčka, ale na prsou s hlavou podloženou, byla vyděšená a v bolestech. Vsunul jsem pod ni ruce a zdvihl jsem ji, nevážila skoro vůbec nic. Trpasličí pudlík v plné síle je hodně drobný, ale po dlouhotrvající nemoci vypadala Penny jako oškubané peříčko a kudrnatý hnědý kožíšek byl mokrý, pošpiněný zvratky a průjmem.

Paní Flaxtonová se tentokrát neusmívala. Viděl jsem, že zadržuje slzy, když promluvila.

„Skutečně by bylo nejlaskavější…“

„Ano… ano…“ Položil jsem zvířátko do košíčku a přidřepl k němu, bradu v dlaních. „Ano, myslím, že máte pravdu.“

Ale pořád jsem se nehýbal, dřepěl jsem tam a hleděl v nevíře na důkaz svého neúspěchu. Téhle fence byly teprve dva roky, měla před sebou celý život běhání, skákání a štěkání a netrpěla ničím jiným než gastroenteritidou, a já jsem teď měl zhasnout poslední jiskřičku života, který v ní zbýval. Bylo to trpké pomyšlení, že to bude vlastně jediný pozitivní zákrok, který jsem od začátku učinil.

Zmocnila se mne únava.– nikoli proto, že jsem byl nevyspalý.

Napřímil jsem se pomalými ztuhlými pohyby starce a chystal jsem se obrátit, když jsem si všiml něčeho na malém tvorečkovi. Ležel už zase na prsou s hlavou nataženou, tlamičkou otevřenou a jazykem vyplazeným a ztěžka oddychoval. Bylo to něco, co jsem už viděl… ta poloha… to vyčerpání, bolest a šok… A najednou se v mém ospalém mozku rozbřesklo, že vypadá přesně jako ovce pana Kitsona tenkrát v tom tmavém koutě. Jiný druh, ano, ale všechno ostatní bylo stejné.

„Paní Flaxtonová,“ řekl jsem, „já Penny uspím. Ne tak jak vymyslíte, jenom dočasně. Možná že když si odpočine z toho neustálého pití a zvracení a vyčerpání, pomůže sama příroda.“

Oba mladí lidé se na mě dívali s pochybami a za chvíli promluvil manžel.

„Nemyslíte, že už zkusila dost, pane Herriote?“

„Ano, zkusila, určitě zkusila.“ Prohrábl jsem si rukou rozcuchané, neučesané vlasy. „Ale tohle jí už nezpůsobí žádné trápení. Nebude vědět vůbec nic.“

Když pořád ještě váhali, pokračoval jsem. „Moc rád bych to zkusil, napadlo mě totiž něco.“

Podívali se na sebe a potom paní Flaxtonová přikývla. „Dobře, pusťte se do toho, ale bude to naposled, viďte?“

Ven do nočního vzduchu k autu, pro stejnou lahvičku nembutalu a vbodl jsem zvířátku velmi malou dávku. Do postele jsem se vracel se stejným pocitem, jaký jsem měl u té ovce. Ať se stane co se stane, nebude už trpět.

Druhý den ráno ležela Penny stále ještě natažená a klidná na boku, a když ve čtyři odpoledne vypadala, že se probouzí, opakoval jsem injekci.

Právě tak jako ovce spala osmačtyřicet hodin, a když se konečně stavěla na nejisté nohy, nemířila okamžitě k misce s vodou, tak jako tolik předchozích dnů. Místo toho se pokusila nejistě vyjít ven a proběhnout se po zahradě.

A od té chvíle –jak se říká v chorobopisech, pokračovalo zlepšování stavu rovnoměrně. Nebo, jak bych raději napsal, Penny se jako zázrakem báječně zotavila a po celý svůj dlouhý život už ani jednou nezastonala.

Hrávali jsme s Helenou tenis na travnatých kurtech blízko darrowbyského kriketového hřiště. Flaxtonovi také a vždycky s sebou vodili Penny. Díval jsem se na ni plotem z pletiva, jak skotačí s jinými psy a později s rychle rostoucím synem Flaxtonových, a vždycky znovu jsem žasl.

Nechci vzbudit dojem, že se přimlouvám za dlouhodobou narkózu při všech potížích zvířat, ale docela určitě vím, že uklidňující prostředky mají svůj význam. Dnes máme širokou paletu uklidňujících léků s různým účinkem, takže si můžeme vybrat, a kdykoli se setkám s akutním případem gastroenteritidy u psů, užiji některý uklidňující prostředek spolu s normálním léčením. Protože sedativum zmírňuje smrtelné vyčerpání a zabrání bolesti a strachu, který ji doprovází.

A po všechna ta léta, kdykoli vidím pobíhat Penny, kdykoli ji slyším štěkat s veselýma očima a plnou života a pohybu, vždycky mě znovu přemůže vlna vděčnosti za způsob léčení, na který jsem přišel náhodou, v tmavém koutě stáje.

Fleming objevil náhodou penicilin, a veterináři ve své praxi zakopnou občas o věci nesrovnatelné menšího významu, ale pro jejich práci téměř nedocenitelné. Můj zatím oficiálně nedoceněný vynález byl, že zbavíme-li zvíře bolesti, přispěje to téměř zázračně k jeho uzdravení. Úspěšně a spokojeně jsem to praktikoval více než čtyřicet let. Když zmizí bolest, zmizí i strach. Nemocné zvíře nechápe, co se s ním děje, naopak neznámé ho děsí.

18. CINDY

Na zahradních vrátkách byl nápis U šeříků. Vytáhl jsem svůj seznam návštěv a znovu zkontroloval záznam. „Vrátná, U šeříků,

Marston Halí. Fena, přenáší březost.“ Byl jsem tu správně, stál jsem před Marston Halí, budovou z 19. století, jejíž kulaté věžičky se tyčily nad zkadeřeným lemem borovic, vzdálených necelý kilometr.

Dveře otevřela tmavovlasá žena s širokým obličejem, asi šedesátiletá, a bez úsměvu si mě prohlížela.

„Dobré jitro, paní Vrátná,“ řekl jsem“.Přišel jsem se podívat na vaši fenu.“

Hleděla stále s kamennou.tváří. „Jo, to je dobře. Pojďte dál.“ Zavedla mě do malého obývacího pokoje, a teprve když z křesla seskočil malý yorkshirský teriér, její chování se změnilo.

„Pojď sem, Cindy, miláčku,“ švitořila. „Tenhle pán ti přišel pomoct.“

Sklonila se, aby zvířátko pohladila a obličej sejí rozzářil láskou.

Posadil jsem se na druhé křeslo. „Tak jaké má potíže, paní Vrátná?“

„Jsem už k smrti utrápená.“ Úzkostlivě sevřela dlaně. „Včera měla mít štěňata a neděje se vůbec nic. Celou noc jsem nemohla zamhouřit oko, umřela bych, kdyby se tomu psovi mělo něco stát.“

Podíval jsem se na teriéra, který vrtěl ocáskem a pozoroval nás veselýma očima, potěšený, že se s ním jeho paní mazlí. „Nevypadá, že by se jí dařilo špatně. Začala už pracovat k porodu?“

„Jak to myslíte?“

„Dýchala těžce nebo vypadala, že jí není dobře? Měla výtok?“

„Kdepak, nic takovýho.“

Kývl jsem na Cindy a promluvil jsem na ni a ona se ke mně bázlivě přibližovala po linoleu, až jsem ji mohl zdvihnout na klín. Prohmatával jsem naběhlé břicho. Byla tam spousta štěňat, ale všechno vypadalo normálně. Změřil jsem jí teplotu, také normální.

„Přineste mi, prosím vás, paní Vrátná, trochu teplé vody a mýdlo,“ řekl jsem. Teriér byl tak malý, že jsem musel vyšetřovat namydleným a dezinfikovaným ukazováčkem. Opatrně jsem hmatal podél poševní stěny, byla suchá a pružná a krček, když jsem na něj sáhl, byl úplně uzavřený.

Umyl jsem si ruce a osušil. „Tahle fénická nemá zatím na štěňata ani pomyšlení, paní Vrátná. Jste si jista, že jste nespletla datum?“

„Nespletla. Včera to bylo šedesát dní.“ Na chvíli se zamyslela.

„Měla bych vám radši říct tohle, mladý pane. Cindy už štěňata měla a bylo to to samý, ne a ne se do toho pustit. Bylo to před dvouma rokama, když jsem ještě bydlela v Listondalu. Zavolala jsem k ní pana Broomfielda, to byl veterinář, a dal jí injekci. Bylo to úžasný, za půl hodiny měla štěňata.“

Usmál jsem se. „Ano, pituitrin. Musela už začínat rodit, když k ní přišel pan Broomfield.“

„Ať to bylo jak to bylo, mladý pane, chtěla bych, abyste jí to taky dal. Jsem strašně nervózní, nemám žádný stání.“

„Lituji.“ Zvedl jsem Cindy z klína a vstal jsem. „To nemohu udělat. V této chvíli by jí to mohlo uškodit.“

Upřeně na mne hleděla a mě napadlo, že ta tmavá tvář dovedla vypadat velice přísně, až výhružně. „Tak vy neuděláte vůbec nic?“

„Inu…“ Občas patří k léčení, aby člověk podal zákazníku něco, i když to není nutné. „Ano, mám ve voze nějaké tablety. Udrží feničku y kondici až do té doby, než bude mít štěňata.“

„Ale já bych byla vo moc radši, kdybyste jí dal tu injekci. Bylo to jenom malý píchnutí. Panu Broomfieldovi to netrvalo víc než vteřinu.“

„Ujišťuji vás, paní Vrátná, že to v téhle chvíli nemohu udělat Přinesu vám z auta tablety.“

Ustájí ztvrdla. Viděl jsem, že byla zarmoucená a zklamaná. „No tak, když ne, tak to teda radši přineste.“ Odmlčela se. „A nejmenuju se Vrátná!“

„Že ne?“

„Jistěže ne, mladíku.“ Nevypadala na to, že mi předloží další informaci, a proto jsem poněkud užasle odešel.

Venku na silnici, pár metrů od mého vozu, se pokoušel nějaký zemědělec nastartovat traktor. Zavolal jsem na něj.

„Hej, ta paní tady říká, že se nejmenuje Vrátná.“

„A taky má pravdu. Je vrátná támhle naproti v Marston Halí. Trochu jste to popletl.“ Srdečně se zasmál.

A bylo mi to jasné. Zápis na seznamu návštěv, všechno. „A jak se tedy doopravdy jmenuje?“

„Joobyová.“ Křikl zrovna, když nastartovaný traktor ožil a zařval.

Legrační jméno, pomyslel jsem si, když jsem vytáhl z auta neškodné vitamínové tablety a vracel se k tomu. A potom jsem se snažil, seč jsem mohl, abych to celé napravil, a hýřil jsem a překypoval

„Ano, paní Boobyová!“ a „Ne, paní Boobyová!“, ale dáma neroztála. Uklidňoval jsem ji, že se nemá ničeho obávat, že jsem přesvědčen, že se ještě několik dnů nebude nic dít, ale nezdálo se mi, že bych na ni udělal dojem.

Odcházel jsem dolů pěšinou a zvesela jsem na ni mával.

„Na shledanou, paní Boobyová,“ volal jsem. „A neváhejte mi zatelefonovat, kdyby se vám něco nezdálo.“

Jako by mě neslyšela.

„Jak bych si přála, abyste mě byl poslechl,“ naříkala“ Jenom jedno malé píchnutí.“

Ta dobrá žena vskutku neváhala zatelefonovat. Pustila se do mě znovu nazítří a musel jsem spěchat do její vilky. Požadavek byl stejný jako předtím. Chtěla tu báječnou injekci, která by způsobila, že by štěňata vyskočila. A chtěla ji hned teď. Pan Broomfield prý nedělal takové okolky a neflákal se. A hnala mne do Marstonu i třetí a čtvrtý a pátý den a musel jsem feničku znovu a znovu vyšetřovat a odrecitovat svá vysvětlení. Do krize dospěly události šestého dne.

Tmavé oči v pokoji šeříkového domku svítily zoufalým leskem, když upřeně hleděly do mých“ Jsem u konce s veškerou trpělivostí, mladíku. Povídám vám, že umřu, jestli se tomu psovi něco stane. Copak to nechápete?“

„Samozřejmě že chápu, jak vám je, paní Boobyová, věřte mi, že to úplně chápu.“

„Tak proč nic neuděláte?“ vyjela na mě.

Zaryl jsem nehty do dlaní. „Podívejte se, už jsem vám to vysvětlil.

Injekce pituitrinu působí tak, že stahuje svalstvo dělohy, a proto se může aplikovat pouze, když už porod začal a děložní krček je otevřený.

Až zjistím, že je vhodný čas, dám jí injekci, ale kdybych ji aplikoval nyní, mohla by se natrhnout děloha. Cindy by mohla zemřít.“ Odmlčel jsem se, protože mi připadalo, že se mi v koutcích úst tvoří bublinky.

Ale myslím, že neslyšela ani slovo. Položila si hlavu do dlaní. „Taková dlouhá doba, já to nevydržím.“

Přemýšlel jsem, jak dlouho to ještě vydržím já. Nateklí yorkshirští teriéři začali pobíhat v mých snech a každý nový den jsem vítal tichou modlitbou, aby už ta štěňata přišla na svět. Natáhl jsem ruku k Cindy a ona ke mně váhavě přišla. Měla už upřímně až po krk toho cizáka, který k ní chodil každý den, mačkal ji a strkal do ní prsty, a opět se rozechvěle a s vyděšenýma očima podvolila ponížení.

„Paní Boobyová,“ řekl jsem. ‚Jste si úplně jistá, že k Cindy se už nedostal žádný pes po datu, které jste mi sdělila?“

Odfrkla. „Pořád se mě na to ptáte a já sem o tom přemejšlela. Možná že přišel ještě za tejden, když o tom uvažuju.“

„Tak to je ono!“ spráskl jsem ruce. „Spojila se s ním ještě jednou a mělo by to být zítra.“

„Ale já bych byla stejně vo moc radši, kdybyste se do toho pustil dneska tak jako pan Broomfield… jenom takový docela malý píchnutí!“

„Ale paní Boobyová…“

„A ještě něco vám povím, nejmenuju se Boobyová!“

Sevřel jsem rukama opěradlo židle. „Že né?“

„Ne!“

„A jak… jak se tedy jmenujete?“

„Jmenuj u se Dooleyová… Dooleyová…“ Tvářila se velmi rozzlobeně.

„Dobře… dobře…“ klopýtal jsem zahradní cestičkou a odjel. Nebylo to šťastné rozloučení.

Druhý den ráno jsem nemohl věřit tomu, že z Marstonu nikdo netelefonoval. Možná že konečně bude všechno v pořádku. Ale ztuhl jsem, když mi vyřídili naléhavý vzkaz, doručený v průběhu mých pracovních pochůzek po farmách, že mám okamžitě jít k Šeříkům.

Byl jsem právě ve vzdáleném koutě oblasti, náležející do naší praxe, a uprostřed obtížného případu telení. Trvalo víc než tři hodiny, než jsem se dostal ke známé zahradní brance. Domovní dveře byly otevřené a já jsem se ubíral cestičkou k domku, když se na mě vrhla malá hnědá střela. Byla to Cindy, ale proměněná Cindy, s vyceněnýma zubama, štěkající malé bojovné klubíčko. A ačkoli jsem se okamžitě zastavil a nehýbal se, zakousla se mi do nohavice a úporně držela.

Skákal jsem po jedné noze ve snaze setřást to vrčící stvořeníčko, když mě trylek téměř dívčího smíchu donutil, abych se otočil.

Nesmírně pobavená paní Dooleyová mě pozorovala ze dveří. „Namouduši, vod ty doby, co má ty štěňata, je celá jiná. To vona jenom ukazuje, jaká je dobrá maminka, protože je takhle hlídá.“ Šťastně se dívala na malého psíka visícího mi na kotnících.

„Co, má štěňata?“

„Jo, když mi řekli, že to bude dlouho trvat, než se sem dostanete, zatelefonovala jsem panu Famonovi. Přišel hned, a abyste věděl, dal

Cindy tu injekci, co sem ji pořád chtěla. A povídám vám, že ani nevykročil z branky a už to začlo. Má jich sedům, sou překrásný!“

„To je výborné, paní Dooleyová…“ Siegfried zřejmě nahmatal štěně v průchodu. Konečně se mi podařilo zbavit se Cindy, a když ji její paní zvedla-do náruče, šel jsem do kuchyně prohlídnout si rodinku.

Skutečně to byla krásná štěňata, a když jsem je pískající zvedl jednoho po druhém z košíku, cenila jejich matka z náruče paní Dooleyové zuby jako vyhládlý pes baskerviUský.

„Jsou roztomilá, paní Dooleyová,“ zašeptal jsem.

Soucitně se na mě podívala“ Vždyť sem vám přece říkala, co máte udělat, ale vy ne. Potřebovalo to jenom to píchnutí. Jejej, ten pan

Farnon, to je šaramantní pán, zrovinka jako pan Broomfield!“

To bylo trochu moc. „Ale musíte přece pochopit, paní Dooleyová, náhodou přišel v pravou chvíli. Kdybych byl přišel já…“

„No tak, no tak, mladíku, musíte bejt spravedlivej. Nic vám nevyčítám, ale některý lidi máj větší zkušenost. Všichni se musíme učit.“

Vzdychla při vzpomínce. ‚Bylo to jenom takový malý píchnutí– sak vám pan Famon ukáže, jak se to dělá. Říkám vám, že ani nevykročil ze zahradní branky…“

Když dost, tak dost. Vztyčil jsem se ve své plné výšce. „Paní

Dooleyová, madam,“ řekl jsem mrazivě, „dovolte, abych vám opakoval ještě jednou a naposled…“

„Třesky plesky, třesky plesky, jenom na mě nechoďte s žádným kanónem!“ vykřikla“.Dokázali jsme to i bez vás moc pěkně, a tak si na nic nestěžujte.“ Zatvářila se velmi přísně“ A ještě něco, nejsem paní Dooleyová…“

Na chvíli se mi zatmělo před očima. Všechno se se mnou točilo.

„Co jste to říkala?“

„Říkala jsem, že nejsem paní Dooleyová.“

„Že nejste?“

„Ne!“ zvedla levou ruku, a když jsem se na ni poslušně zahleděl pochopil jsem. Zřejmě pod vlivem nesmírného duševního napětí jsem si nepovšiml, že na rukou té paní není vůbec žádný prstýnek.

„Ne!“ řekla“Jsem slečna!“

Tento příběh stvrzuje, že někdy to člověk prošvihne hned na za-y čátku. Kdy ž neznáte pořádně ani jméno zákazníka, nemá smysl dokazovat, že jste výborný lékař. Siegfried mi řekl hned po mém příchodu do Darrowby, že veterinární praxe skýtá nepřeberné a nesouměřitelné možnosti, jak ze sebe udělat pitomce. Měl pravdu.

19. JEDINÉ ŠTĚKNUT’Í!

„Tak tohle je ten záchvat, o kterém jste hovořil?“ zeptal jsem se.

Pan Wilkin přikývl. „Jo, dycky je to takový.“

Podíval jsem se dolů na bezmocného psa svíjejícího se v křečích u mých nohou. Na vytřeštěné oči a divoce se pohybující údy. Farmář mi řekl o pravidelně se opakujících záchvatech, které začaly postihovat jeho ovčáckého Gypa, ale byla to náhoda, že pes dostal záchvat, zrovna když jsem byl na hospodářství kvůli něčemu zcela jinému.

„A potom je mu už dobře, říkáte.“

„Pak je zase jako rybička. Možná že vypadá asi hodinu trochu jako omámený, ale jinak je úplně normální.“ Farmář pokrčil rameny.

„Dobře víte, že mi prošlo rukama už hodně psů, a viděl jsem psy, kteří měli záchvaty. Myslel jsem si, že znám, co ty záchvaty vyvoláváČervi, špatná strava, psinka, ale na tohle jsem krátkej. Vyzkoušel jsem už všechno.“

„Nemusíte už nic zkoušet, pane Wilkine,“ řekl jsem. „Gypovi nemůžete příliš pomoci. Má epilepsii.“

„Epilepsii? Ale vždyť to je většinu času báječný, normální pes.“

„Ano, to vím. Tak to chodí. S jeho mozkem není v podstatě nic v nepořádku, to je ta záhada. Příčina je neznámá, ale téměř určitě je to dědičné.“

Pak Wilkin zdvihl obočí. „No to je tedy zlý. A když to je dědičný, proč se to neprojevilo dřív? Jsou mu už skoro dva roky, a tohle začlo před dvouma tejdnama.“

„To je typické,“ odpověděl jsem. „Osmnáct měsíců až dva roky to je údobí, kdy se to obvykle objeví.“

Gyp nás přerušil tím, že vstal a nejistým krokem došel k svému pánovi a vrtěl ocasem. Zdálo se, že ho předchozí zážitek nijak netrápí.

Vlastně to celé trvalo asi tak dvě minuty, možná méně.

Pan Wilkin se sehnul a krátce pohladil hrubou hlavu. Jeho větrem ošlehaná tvář, která se zřídkakdy usmívala, byla vážná a zamyšlená.

Byl to velký a statný člověk kolem čtyřiceti, a když přivřel oči, vypadal téměř výhružně. Nejednoho farmáře jsem slýchal prohlašovat, že by se nechtěl dostat Sepovi Wilkinovi pod ruku, když není v náladě, a bylo mi jasné, co tím mínili. Ale ke mně se vždycky choval dobře a vzhledem k tomu, že obhospodařovával téměř tisíc akrů, vídal jsem ho čas to.

Jeho vášní byli ovčáčtí psi. Spousta farmářů chodila ráda se svými psy na závody, ale pan Wilkin byl jeden z nejlepších chovatelů.

Jeho psi pravidelně získávali první ceny na místních soutěžích a závodech a občas i v celostátních závodech. Mě teď trápilo, že Gyp byl jeho hlavní nadějí.

Vybral z vrhu dvě nejlepší štěňata, Gypa a Sweepa, a cvičil je s houževnatostí a oddaností, která mu přinášela úspěch. Nepamatuji si, že bych byl kdy znal dva psy, kteří se navzájem měli tak rádi.

Kdykoli jsem byl na farmě, vídal jsem je spolu, někdy jukali čenich vedle čenichu přes nízká dvířka výběhu, kde spali, jindy se láskyplně tiskli k nohám svého pána, ale obvykle si spolu hráli. Určitě strávili celé dlouhé hodiny tím, že se váleli v extázi zápolení, udýchaní a poštěkávající, a chňapali si navzájem něžně a hravě po nohou.

Před několika měsíci ztratil George Crossley, jeden z Wilkinových nejstarších kamarádů a také výcvikář, svého nejlepšího psa na nefritidu a pan Wilkin mu nechal Sveepa. Tehdy mě to překvapilo, protože Sweep byl při výcviku slibnější než Gyp a vypadal na to, že z něho bude skutečný šampión. A přesto zůstal Gyp. Určitě svého kamaráda postrádal, ale na hospodářství byli ještě jiní psi, a i když Sweepa nemohli docela nahradit, nebyl Gyp nikdy skutečně opuštěný.

Díval jsem se ted“, jak rychle se pes zotavuje. Bylo podivuhodné, jak brzy po té strašlivé křeči byl zase v normálním stavu, a já jsem s obavami čekal, co řekne jeho pán.

Chladné, logické rozhodnutí by bylo, že by dal Gypa utratit. A při pohledu na přátelské zvíře vrtící ocasem se mi to pomyšlení vůbec nezamlouvalo. Ten pes v sobě měl něco velmi přitažlivého. Kostnatá, dobře stavěná postava byla pěkná, ale od ostatních psů ho především odlišovala hlava s jedním uchem vždycky výboj ně postaveným, zatímco to druhé pokojně leželo. To vyvolávalo jakýsi šišatý komický a milý dojem. Gyp vlastně vypadal tak trochu jako klaun. Klaun, z něhož vyzařovala dobrá vůle a přátelství.

Konečně pan Wilkin promluvil: „A zlepší se to, až bude starší?“

„Skoro určitě ne,“ odpověděl jsem.

„To bude mít takové záchvaty pořád?“

„Bohužel ano. Říkáte, že je má každé dva nebo tři týdny, a pravděpodobně to bude tak pokračovat. Občas se možná ty intervaly budou měnit.“

„Ale může dostat záchvat kdykoli?“

„Ano.“

„Třeba uprostřed soutěže,“ farmář svěsil hlavu na prsa a jeho hlas ochraptěl. „Tak je to tedy.“

V dlouhém tichu, které následovalo, se osudná slova zdála více méně nevyhnutelná. Sep Wilkin nebyl muž, který by zaváhal v záležitosti, jež se dotýkala jeho veliké vášně. Nemilosrdné odstranění zvířete, které nedosahovalo patřičné úrovně, to byla jeho zásada. Když si konečně odkašlal, aby mohl mluvit, smutně jsem tušil, co řekne.

Ale mýlil jsem se.

„Kdybych si ho nechal, mohl byste pro něj něco udělat?“ zeptal se.

„Mohl bych vám dát nějaké tablety. Záchvaty by se pak nemusely opakovat tak často.“ Snažil jsem se, aby můj hlas nezněl příliš dychtivě.

„Dobře… dobře… přijdu si pro ně k vám do ordinace,“ zahučel.

„V pořádku, ale… nebude z něho nikdy chovný pes, chápete?“ řekl jsem.

„Jo, jo, jo,“ zavrčel farmář trochu podrážděně, jako by o tom nechtěl už dál hovořit.

A já jsem byl zticha, protože jsem intuitivně cítil, že si nepřeje, abych odhalil jeho slabinu. Že totiž hodlá psa chovat jenom pro své potěšení. Bylo to pozoruhodné –jak všechno zapadalo do sebe a najednou dávalo smysl. To byl tedy důvod, proč dal pryč Sweepa, lepšího psa. Zkrátka měl Gypa rád. Sep Wilkin, ať byl jakkoli tvrdý, propadl psímu šarmu.

Změnil jsem téma rozhovoru na nezávaznou řeč o počasí a šli jsme zpátky k autu, ale když jsem se už chystal odjet, vrátil se farmář k jádru věci.

„Ještě jedno jsem vám o Gypovi neřekl,“ pravil a sklonil se k okénku. „Nevím, jestli to s tím vším souvisí nebo ne. Ještě nikdy v životě neštěkal.“

Překvapeně jsem se na něj podíval..Ještě vůbec nikdy?“

„Přesně tak. Ani jedinkrát neštěkl. Ostatní psi dělají rámus, když na farmu někdo zajde, ale Gypa jsem od narození neslyšel vydat ani hlásek.“

„To je velmi zvláštní,“ řekl jsem. „Ale nevidím v tom v žádném případě souvislost s nemocí.“

Nastartoval jsem motor a poprvé jsem postřehl, že zatímco jedna fena se dvěma polovzrostlými štěňaty štěkaly při mém odjezdu jako diví, Gyp se na mě díval svým kamarádským stylem, tlamu otevřenou, jazyk vyplazený, a nevydal ani hlásek. Mlčenlivý pes.

Zaujalo mě to. Tolik, že kdykoli jsem byl během příštích měsíců na farmě, vždycky jsem se zájmem pozoroval velkého ovčáckého psa, jak se chová. Bylo to pořád stejné. Mezi záchvaty, které se objevovaly pravidelně v třítýdenních intervalech, byl normální, živý a šťastný. Ale mlčenlivý.

Vídal jsem ho také v Darrowby, když jezdil s pánem na trh. Gyp seděl často pohodlně vzadu v autě, ale i když jsem při těch příležitostech s panem Wilkinem hovořil, vyhýbal jsem se zmínce o Gypove stavu, protože, jak jsem již řekl, jsem měl pocit, že by pan Wilkin víc než ostatní farmáři byl nerad, aby vyšlo najevo, že chová psa k jinému účelu než pro práci.

Vždycky jsem měl trochu podezření, že psi na farmách žijí více méně pro potěšení svých pánů. Samozřejmě že to byli nepostradatelní pomocníci a na mnoha farmách měli především úkol hlídat krávy. Ale když jsem je při svých každodenních pochůzkách pozoroval, často jsem o nich přemýšlel. Vídal jsem je na žebřiňácích v době senoseče, vídal jsem je honit krysy kolem snopů obilí při žních a pobíhat po hospodářských budovách nebo po pastvinách po boku farmáře. Ale často jsem uvažoval… co dělají doopravdy?

Moje podezření sílilo i jindy, třebas když jsem se snažil zahnat dobytek do kouta, a pes přispěl tak, že chytal krávy za ocas nebo na ně skákal. Pokaždé se ozvalo chraptivé zavolání: „Sedni!“ nebo.Jedeš ven!“

A tak až do dnešního dne trvám na své teorii, většina farmářských psů jsou psi chovaní proto, že je farmář má rád a chce je mít kolem sebe. Člověk by musel farmáře zaživa usmažit, aby ho donutil to přiznat, ale určitě mám pravdu. Tihle psi totiž mají báječný život. Nemusejí žebrat o procházky, jsou venku celé dny ve společnosti svého pána. Když chci na statku najít hospodáře, dívám se po jeho psu a vím, že pán nebude daleko. Snažím se, aby moji psi měli dobrý život, ale zdaleka nemohu soutěžit se životním stylem, jaký skýtá psiskům průměrný horský farmář.

Nastala dlouhá doba, kdy dobytek Sepa Wilkina byl zdravý, takže jsem neviděl ani jeho, ani Gypa, a pak jsem je náhodou potkal na soutěži ovčáckých psů. Byla to místní záležitost, která se konala u příležitosti Mellertonské zemědělské výstavy, a vzhledem k tomu, že jsem zavítal služebně do tohoto okresu, rozhodl jsem se, že si pro sebe ukradnu hodinku a podívám se na soutěž.

Vzal jsem s sebou Helenu, protože nás závody ovčáckých psů vždycky fascinovaly. To, jak majitelé své psy dokonale ovládají, soustředění psů samých, jejich obratnost a celý průběh závodů nás vždycky vzrušoval a napínal.

Helena se do mě zavěsila, když jsme z jedné strany dlouhé pastviny procházeli vstupní branou do okruhu vozů. Pastvina se rozkládala na břehu řeky a odpolední slunce probleskovalo řídkou alejí stromů, ozařovalo líně tekoucí vodu v zátoce a vybělilo mělčinu pokrytou vymletými kameny. Skupinky mužů, většinou majitelů soutěžících psů, postávaly kolem, rozprávěly a přihlížely závodům. Byli to klidní, mírní, osmahlí muži a zdálo se, že pocházejí ze všech společenských tříd, od blahobytných farmářů až k dělníkům, a také jejich oblečení bylo rozmanité. Plátěné čepice, klobouky nebo vůbec žádné pokrývky hlavy, tvídová saka, sváteční šaty s tvrdými límci, rozhalenky bez kravaty, barevné kravaty a někde ani límce, ani kravaty. Téměř všichni se opírali o dlouhé hole s kostěnými držátky.

Doléhaly k nám útržky hovoru, když jsme se mezi nimi procházeli.

„Tak ty si tam byl, Frede.“

„No to je hodnej tatínek!“

„Pěkně smě se tu sešli.“

„Ztratil bod, a nevím za co.“

„Ty vovce ale běhaj!“, Jo, sou to mrchy.“ A nad tím vším pískání psovoda. Každá představitelná tónina a modulace pískotu s občasným zavoláním: „Sedni!“

„K noze!“ Každý muž měl svůj způsob zacházení se psem.

Psi, kteří čekali, až na ně přijde řada, byli přivázáni u plotu porostlého křovím. Bylo jich tam asi sedmdesát a bylo velmi příjemné dívat se na dlouhou řadu mávajících ocasů a přátelských psích tváří.

Většinou se navzájem neznali, ale nikde se nejevil ani náznak neshody, o rvačce nemluvě. Vypadalo to, že přirozená poslušnost těchto nevelkých tvorů nějak souvisela se sklonem k vlídnosti a přátelství. Totéž zřejmě platilo o jejich majitelích. Nevyskytovala se tu nevraživost, zármutek nad porážkou, nevhodně projevovaný triumf nad vítězstvím. Když někdo překročil časový limit, zahnal svou skupinku ovcí do kouta a s filozofickým klidem se vracel ke kolegům.

Ozvalo se mírné zažertování a dost.

Spatřili jsme Sepa Wilkina, který se opíral o své auto v místě, kde měl nejlepší rozhled, asi tak deset metrů od cíle. Gyp, přivázaný k nárazníku, se obrátil a rošťácky se na mne usmál a paní Wilkinová, sedící vedle něho na skládací sedačce, mu položila ruku na hlavu.

Gyp zřejmě přirostl k srdci i jí.

Helena si s ní šla popovídat a já jsem se obrátil k jejímu choti.

„Máte tu dnes nějakého psa, pane Wilkine?“

„Ne, dnes ne, jenom se dívám. Znám tu spoustu psů.“

Stál jsem blízko něho a díval jsem se na soupeře v akci, dýchal jsem čistou vůni pošlapané trávy a lulkového tabáku. Před námi na stanovišti stál rozhodčí.

Byl jsem tam asi deset minut, když pan Wilkin ukázal: „Podívejte, kdo je támhle!“

George Crossley se Sweepem v patách kráčel beze spěchu na místo. Gyp ztuhl a seděl velice vzpřímeně, postavené uši zdůrazňovaly jeho šikmý pohled. Uplynulo mnoho měsíců od doby, kdy viděl svého bratra, přítele a společníka. Nezdálo se podle mého názoru pravděpodobné, že by se na něj pamatoval. Byl však očividně soustředěný, a když rozhodčí mávl bílým kapesníkem a ze vzdáleného kouta byly vypuštěny tři ovce, Gyp se pomalu postavil.

Gesto pana Crossleye nasměrovalo Sweepa do oblouků, v nichž obíhal pole dlouhými radostnými skoky, a když se přiblížil k ovcím, písknutí mu nařídilo, aby si lehl. A od té chvíle to byl vzorný příklad spolupráce člověka a psa. Sep Wilkin vždycky tvrdil, že ze Sweepa bude šampión, a Sweep se teď podle toho choval. Běhal jako střela a padal k zemi přesně podle příkazů svého pána. Krátká a pronikavá písknutí, ječivé dlouhé pískání, Sweep reagoval přesně na každou melodii.

Žádný pes za celý den nehnal své ovce skrze trojí bránu tak snadno jako Sweep, a když doběhl až k ohradě blízko nás, bylo úplně jasné, že vyhraje, že bude vítěz, pokud by nenastala nějaká pohroma.

Ten poslední kousek byl obtížný. Velmi často tu ovce psům utekly jen několik metrů od cíle.

George Crossley otevřel branku dokořán a napřáhl svou pastýřskou hůl. Teprve teď člověk viděl, proč měli všichni ty dlouhé hole.

Povely, které dával Sweepovi přitisknutému k zemi na trávě, byly téměř neslyšitelné. Klidně promlouvaná slova vedla psa na tu či onu stranu. Ovce byly ve vchodu do ohrady, ale stále ještě se nerozhodně rozhlížely a hra ještě nekončila. Potom Sweep k ovcím přikličkoval, nadháněje je téměř neznatelně, a ovce se otočily a vběhly do ohrady a pan Crossley za nimi přibouchl branku.

Potom se vrátil k Sweepovi se šťastným zvoláním: „HODNÝ!“

A pes odpovídal překotným vrtěním ocasu.

A tehdy Gyp, který stál velice vzpřímeně a pozoroval každý pohyb s nesmírným soustředěním, natáhl hlavu a vydal jediné hlasité štěknutí.

„Haf!“ štěkl Gyp a my jsme na něj hleděli v úžasu.

„Slyšeli jste to!“ vydechla paní Wilkinová.

„Jářku, hrome!“ vyhrkl její manžel a hleděl na svého psa s otevřenými ústy.

Gyp si zřejmě neuvědomoval, že se dopustil něčeho neobvyklého.

Byl příliš zaneprázdněn shledáním se svým bratrem a v několika vteřinách se oba psi spolu kutáleli a hravě se okusovali, jako za starých časů.

Myslím, že se Wilkin, právě tak jako já, domníval, že po téhle příhodě začne Gyp štěkat jako ostatní psi, ale nemělo to být.

O šest let později jsem byl na farmě a zašel jsem do domu pro horkou vodu. Paní Wilkinová mi podávala vědro a podívala se dolů na

Gypa, který se hřál na slunci před kuchyňským oknem.

„Tak tady jsi, ty náš Spásku,“ pravila k psu.

Zasmál jsem se. „Štěkal už někdy od toho dne?“

Paní Wilkinová zavrtěla hlavou.“Ne, neštěkal, ani hlásek. Cekala jsem dlouho, ale vím, že už štěkat nebude.“

„Však to není důležité. Stejně ale nikdy nezapomenu na to odpoledne na závodech,“ řekl jsem.

„Já také ne!“ Znovu se podívala na Gypa a její oči při té vzpomínce změkly. „Chudinka malá, osm let, a jenom jedno štěknutí!“

Jedna z těch podivností zvířecího chování, podivností sice zábavných, ale nevysvětlitelných. Nikdy nebudu vědět, jak se to stalo, a kdybych nebyl přímým svědkem a účastníkem toho příběhu, stěží bych mu uvěřil. O mých knihách mi píše hodně dětí a tohle vyprávění je zřejmě zaujalo a uvazují o něm. Proto jsem ho uzpůsobil pro mladé čtenáře, pro něí ho ilustroval Peter Barrett. Příběh psa, který za celý Život jen jednou zaštěkal, se musí jmenovat Jediné štěknutí.

20. DIMMOCKOVI

Plná ordinace! Hřejivá vlna spokojenosti a zadostiučinění vyvěrající z pohledu na husté řádky hlav v čekárně rychle ustoupila, protože jsem pochopil, o co jde. Byli to zase jenom Dimmockovi.

Poprvé jsem se s Dimmockovými setkal jednoho večera, když mě zavolali k psovi, kterého srazilo auto. Adresa mě zavedla dolů do staré části města a já jsem pomalu kroužil podle řady zchátralých domků a hledal správné číslo. Vtom se dveře prudce otevřely a tři rozcuchané malé děti vyběhly na ulici a horlivě na mě mávaly.

„Támdle je, pane!“ volaly jednohlasně, jakmile jsem vystoupil, a pak mě okamžitě seznamovaly s událostmi.

„Je to Bonzo!“

„Jo, přejelo ho auto!“

„Museli jsme ho donýst dovnitř, pane!“ Všechny tři se překřikovaly, a když jsem otevřel zahradní branku a šel po cestičce nahoru, visely mi na rukou a tahaly mě za kabát. Cestou jsem překvapeně hleděl do oken domku, odkud na mě halekala hromada dalších mladých tváří a mávala změť rukou.

Konečně jsem vstoupil do dveří, které se otevíraly přímo do obývacího pokoje, a příboj těl mě smetl a odnesl do kouta k pacientovi.

Bonzo seděl vzpřímeně na otrhané přikrývce. Bylo to veliké huňaté zvíře neurčité rasy, a ačkoli na první pohled nevypadal pes na velkou úhonu, tvářil se dojímavě sebelítostivě. Vzhledem k tomu, že všichni hovořili najednou, dospěl jsem k názoru, že nejlepší bude nevšímat si jich a pokračovat s prohlídkou. Prohmatával jsem nohy, pánev, žebra a páteř, žádná zlomenina. Sliznice měly dobrou barvu, nezjistil jsem známky vnitřního zranění. Vlastně jediné, co jsem našel, bylo lehké zhmoždění levé plece. Bonzo seděl jako socha, když jsem ho prohlížel, ale jakmile jsem skončil, překotil se na bok a ležel, smířlivě na mě hleděl a bušil ocasem do přikrývky.

„Tak se mi zdá, že jsi pěkná fajnovka, viď,“ řekl jsem a ocas zabušil rychleji.

Otočil jsem se a hleděl na dav a asi tak za dvě minuty jsem dokázal rozpoznat rodiče. Mamina se s vervou drala dopředu, zatímco taťka, nepatrný mužíček, se na mě zubil vzadu přes hlavy rodiny. Chvíli jsem , a když se babylon utišil, oslovil jsem paní Dimmockovou.

„Myslím, že měl štěstí,“ řekl jsem. „Nemohu najít žádné vážnější zranění. Auto ho asi odhodilo, na chvíli mu vyrazilo dech a možná že utrpěl šok.“

Znovu vypukl řev. „Umře, pane doktor?“

„A co mu teda je?“

„A co s ním budete dělat?“

Vpíchl jsem Bonzovi injekci mírného utišujícího prostředku, a zatímco tu strnule ležel, vtělené psí utrpení, chumáč hlaviček na něj shlížel s hlubokou účastí a nesčetné malé ručičky do něj dloubaly a hladily ho.

Paní Dimmocková vytáhla umývadlo s horkou vodou a v průběhu umývání rukou jsem dokázal zhruba odhadnout četnost domácnosti.

Napočítal jsem jedenáct malých Dimmocků, od chlapce něco přes deset let až po špinavé batole lezoucí po podlaze. A soudě podle jednoznačného zbytnění maminina života bude počet brzy zmnožen.

Všichni byli oděni v různorodou paletu ručně vyrobených domácích oděvů: zašívané pulovry, záplatované kalhoty, háčkované šatičky ale všeobecná atmosféra dštila spontánní radost ze života.

Bonzo tady nebyl jediné zvířátko a já nevěřícně zíral na dalšího, dost velkého psa a kočku se dvěma odrostlými koťaty. Objevilo se to mezi spoustou nožiček a ručiček. Byl bych soudil, že problém nakrmit všechna ta lidská ústa je sám o sobě dost obtížný i bez několika zvířat navíc.

Ale s podobnými záležitostmi se Dimmockovi netrápili. Dělali to, co chtěli, a byli spokojeni. Taťka, jak jsem později zjistil, nepracoval nikdy, pokud sahala místní paměť. Měl „špatný záda“, a podle mého názoru, rozumný životní styl: přes den šukal se zájmem po městě, a večer se bavil v koutě restaurace U čtyř koňských podkov při pivu a hraní domina.

Vídal jsem ho dost často. Člověk si ho snadno všiml, protože s sebou neustále nosil vycházkovou hůl, která mu dodávala důstojného vzhledu, a vždycky kráčel energicky a cílevědomě, jako by jeho pochůzka byla mimořádně významná.

Ještě naposled jsem se podíval na Bonza, nataženého doposud na přikrývce a hledícího na mě bolestnýma očima, a pak jsem usiloval dostat se ke dveřím.

„Myslím, že si nemusíte dělat starostí,“ zařval jsem do rámusu, který se zas znovu rozhostil po místnosti, „ale zajdu sem zítra, abych si byl jist.“

Nazítří jsem zastavil před domem a spatřil Bonza, jak cválá po zahradě s několika dětmi. Děti si házely míčem a Bonzo v extázi vyskakoval vysoko do vzduchu ve snaze chytit míč.

Úraz mu očividně neublížil, ale když spatřil, že otevírám branku, stáhl ocas, klesl skoro na kolena a vplížil se do domu. Děti mě uvítaly s nadšením.

„Pane doktor, uzdravil jste ho!“

„Ted už mu je dobře, že jo?“

„Dneska ráno se pořádně nasnídal, pane doktor!“

Sel jsem dovnitř a malé ručky mě držely za kabát. Bonzo seděl na své přikrývce vzpřímeně, právě tak jako včera večer, a když jsem k němu docházel, zvolna se zhroutil na bok a díval se na mě s výrazem mučedníka.

Klekl jsem si k němu a zasmál jsem se. „Ty jsi mi filuta, Bonzo, ale mě neoblafneš! Já jsem tě viděl, tam venku.“

Opatrně jsem se dotkl zhmožděného ramene a velikánský pes se zachvěl, zavřel oči, jako by se odevzdával do rukou osudu. A potom, když jsem se vzpřímil a on pochopil, že nedostane injekci, vyskočil rovnýma nohama a utekl do zahrady.

Ozval se chorál radostných výkřiků malých Dimmocků a všichni se ke mně obrátili a hleděli na mě s neskrývaným obdivem. Jasně byli přesvědčeni, že jsem Bonza vyrval ze spárů smrti. Pan Dimmock předstoupil před houf.

„‚uČet mi pošlete, viďte,“ řekl s důstojností, která se u něho zvlášť vyjímala.

Můj první pohled včera večer mi sdělil, že tahle práce bude bezplatná, a já jsem úkon ani nezapsal do knihy, ale vážně jsem přikývl.

„Velmi dobře, pane Dimmocků, účet vám pošlu.“

A ačkoli za celá léta našeho společenství nepřešla z ruky do ruky ani jediná mince, pan Dimmock vždycky opakoval totéž: „Účet mi, prosím, pošlete, ano?“

To byl tedy začátek mého přátelství s Dimmockovými. Zřejmě si mě zamilovali a chtěli mě vidět tak často, jak jen bylo možné. V týdnech a měsících, které následovaly, mi v pravidelných intervalech nosili rozmanitý výběr psů, koček, andulek a králíků, a když zjistili, že mé služby jsou bezplatné, zmnožili počet svých návštěv. A když přišel jeden, přišli všichni. Úporně jsem se snažil rozšířit praxi léčení malých zvířat a moje naděje vždycky na chvíli stoupla, když jsem zaznamenal plnou čekárnu, a pak zase zmizela, když jsem shromáždění identifikoval.

Nával se ještě zvětšil, když mi začali vodit i svou tetičku, paní

Pounderovou, která bydlela dole v ulici, aby jí předvedli, co jsem za pašáka. Paní Pounderová byla otylá dáma, která neustále nosila zamaštěný velurový klobouk, posazený nahoře na čupřině vlasů, a sdílela rodinný sklon k plodnosti, takže s sebou obvykle přivedla pár exemplářů svého bohatého chovu.

To tedy byla scéna dnešního rána. Přejel jsem shromáždění očima, ale zaznamenal jsem pouze rozzářené tvářičky Dimmockčat a Pounderčat. A tentokrát jsem nedokázal rozpoznat, kde je jaký pacient.

Potom se houf rozestoupil jako na smluvené znamení a zahlédl jsem malou Nelly Dimmockovu s malinkým štěňátkem na koleně.

Nelly jsem měl nejraději. Ovšemže jsem měl rád celou tu rodinu.

Byli to skutečně velmi Milí lidé a po onom prvním pocitu zklamání mě jejich návštěvy vždycky těšily. Taťka i mamka byli vždycky zdvořilí a veselí a přívětiví a děti, ačkoli velice živé, se nikdy nechovaly hrubě. Byli spokojení a přátelští, a kdykoli mě potkali na ulici, začali zuřivě mávat a mávali, dokud jsem nezmizel z dohledu.

Potkával jsem je často, protože neustále pobíhali po městě a měli své drobné povinnosti, donášku mléka nebo novin. Ale ze všeho nejlepší na nich bylo, že milovali svá zvířátka a byli k nim laskaví.

Ale jak už jsem řekl, nejraději jsem měl Nelly. Bylo jí asi devět, a když byla úplně malá, dostala „dětskou mrtvici“, jak se tehdy říkávalo. Od té doby dost kulhala a byla velmi drobná, což ji odlišovalo od robustních bratříčků a sestřiček. Její hubené nožičky vypadaly křehce, div Že ji unesly, ale nad úzkou tvářičkou spadaly k ramenům bohaté vlasy v barvě zralého zrní a oči, i když trochu sešikmené, hleděly klidně a tmavě modře kovovými obroučkami brýlí.

„Copak to tam máš, Nellinko!“ zeptal jsem se.

„Je to malej pejsek,“ skorém šeptala, „a je jenom můj.“

„To je jenom tvůj pejsek?“ a

Pyšně přikývla“Ano, je můj.“

„Copak ten pejsek nepatří také tvým bratříčkům a sestřičkám?“

„Ne, jenom mně.“ Seřazené hlavičky Dimmocků a Pounderů přikývly v dychtivém souhlase, když Nellinka zdvihla štěňátko k tvářičce a hleděla na mě se zvláštním sladkým úsměvem. Ten úsměv mě vždycky vzal za srdce.

Plný nevinného dětského štěstí a důvěry, ale ještě něčeho, co člověku svíralo srdce a co, možná, nějak souviselo s Nellinčinou křehkostí.

„Podle mého názoru vypadá jako moc pěkný pejsek,“ řekl jsem.

„Je to kokršpaněl, viď?“ Přejela dlaní malinkou hlavu. „Ano, kokršpaněl. Pan Brown říkal, že to je kokr.“

Vzadu nastal mírný nepokoj a z houfu se vynořil pan Dimmock.

Důležitě zakašlal.

„Je dovopravdy čistokrevnej, pane Herriot,“ řekl. „ˇcubička pana

Browna z banky měla štěňata a voN dal todle naší Nellince.“ Vložil si vycházkovou hůl pod rameno, aby ji přidržel, a vytáhl z náprsní kapsy dlouhou obálku. Dramatickým gestem mi ji podal. „To je rodokmen.“

Přečetl jsem si to a tiše jsem zapískl. „Je to skutečně pes s modrou krví, a jak tady vidím, má hodně dlouhé jméno. Darrowby Tobiáš

Třetí. Na mou duši, to tedy zní!“

Znovu jsem se podíval dolů na malé děvčátko. „A jakpak mu říkáš ty, Nellinko?“

„Tobby,“ řekla tiše“ Já mu řikám jenom Tobby.“

Zasmál jsem se. „Tak dobře. A copak vlastně Tobbymu je? Pročpak jsi ho přivedla?“

„Je nemocnej, pane Herriot, je mu špatně, pane Herriot,“ ozvala se někde mezi hlavičkami dětí paní Dimmocková. „Co sežere, to zvrátí.“

„Tuším, co by to mohlo být. Odčervili jste ho?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Bude na to potřebovat nějaký prášek,“ řekl jsem. „Ale vezmeme ho dovnitř a já se na něj podívám.“

Jiní zákazníci se obvykle spokojili s tím, že poslali se zvířetem jednoho zástupce, ale Dimmockovi museli vstoupit vždycky všichni.

Pochodoval jsem v patách se zástupem, který plnil chodbu ode zdi ke zdi. Naše ordinace i operační sál zároveň byla místnost dost malá, a já jsem trochu úzkostlivě pozoroval, jak se plní. Vecpali se dovnitř všichni i s paní Pounderovou, která se s velurovým kloboučkem trochu nakřivo s určitými potížemi vmáčkla dozadu.

Prohlídka štěněte trvala déle než obvykle, protože jsem se musel probojovat pro teploměr ke stolku a pak zase jiným směrem pro stetoskop, který visel na háčku na zdi. Ale konečně jsem byl hotov.

„Nemohu na něm nic najít,“ řekl jsem. „Proto jsem přesvědčený, že má bříško plné červíků. Dám ti teď takový prášek, hned ráno ho musí spolknout.“

Vypadali jako fotbalové mužstvo, když pochodovali chodbou na ulici, čímž skončila další návštěva Dimmockčat.

Okamžitě jsem na tuto příhodu zapomněl, protože na ní nebylo nic neobvyklého. Tlusté bříško štěněte potvrzovalo mou diagnózu, vyšetření bylo více méně formalita. Nečekal jsem, že mládě znovu uvidím.

Ale mýlil jsem se. Za týden má ordinace znovu přetékala ajá jsem podstoupil další sezení s Tobbym, tísněn v malé ordinaci. Moje tableta vypudila nějaké červíky, ale štěně pořád ještě zvracelo a nebylo mu dobře.

„Dáváš mu pětkrát denně malé dávky potravy, jak jsem ti řekl?“ zeptal jsem se.

Dostalo se mi důrazného souhlasu a já jsem jim věřil. Dimmockovi se o svá zvířata opravdu starali. Bylo tu tedy ještě něco jiného, ale nemohl jsem to najít. Teplota normÁLNÍ, plíce čisté, břicho bez zvýšené citlivosti. Nerozuměl jsem tomu. Dal jsem jim lahvičku s mixturou proti překyselení žaludku a cítil jsem se poraženecky. Takhle malé štěňátko by nic podobného nemělo potřebovat.

Tím začalo údobí mé frustRace. Dva nebo tři týdny jsem se domníval, že potíže zmizely, a pak zničehonic, beze všeho varování, byl dům plný Dimmocků a Pounderů a já jsem byl zpátky tam, kde jsem začal.

A Tobby hubl čím dál tím víc.

Vyzkoušel jsem všechno. Uklidňující prostředky pro zažívací ústrojí, různou dietu, bylinkové čaje. Znovu a znovu jsem se ptal

Dimmocků, jak to štěně zvrací, za jak dlouhou dobu po jídle, jaké jsou intervaly, a dostalo se mi nejrůznějších odpovědí. Někdy zvrátil jídlo hned, jindy až po několika hodinách. Nevedlo to k ničemu.

Asi tak po osmi týdnech, Tobbymu bylo kolem čtyř měsíců jsem se znovu s klesajícím srdcem díval na shromážděné Dimmockovy. Jejich návštěvy se pro mě staly skličující záležitostí a netušil jsem nic lepšího ani dnes, kdy jsem otevíral dveře čekárny a byl jsem téměř unášen chodbou. Tentokrát to byl taťka, který se vtiskl do ordinace jako poslední, a potom postavila Nellinka štěně na stůl.

Žaludek se mi sevřel, bylo mi mizerně. Tobby rostl navzdory své chorobě a teď se z něho stala smutná karikatura kokršpaněla, dlouhé hedvábné uši spadaly z lebky, na níž nebylo skoro žádné maso, pavouci nohy byly pateticky ochmýřené. Domníval jsem se, že Nelly je hubená, ale její miláček ji překonal. A nebyl jenom hubený, také se třásl, když stál nahrbený na hladkém povrchu stolu, a v jeho očích byl ten lhostejný výraz zvířete, které ztratilo o všechno zájem.

Děvčátko přejelo dlaní vystouplá žebra a bledá, šilhavá očka se na mne podívala ocelovými obroučkami brýlí s oním úsměvem, který sevřel mé srdce bolestněji než jindy. Nellinka se netvářila utrápeně.

Pravděpodobně neměla tušení, jak to vypadá, ale ať mĚLA nebo neměla, nikdy jí nedokážu povědět, že její pejsek pomalu umírá.

Unaveně jsem si promnul oči. „Co měl dnes k jídlu?“

Nellinka odpověděla sama. „Trochu chleba a mléka.“

„Před jak dlouhou dobou to bylo?“ zeptal jsem se, ale než mohl kdokoli odpovědět, začal pejsek zvracet a vyvrhl napůl strávený obsah žaludku obloukem dva metry od stolu.

Prudce jsem se otočil na paní Dimmockovou. „Vrhne takhle vždycky?“

„Většinou ano. Takhle to z něj vylítne.“

„A proč jste mi to neřekli?“

Ubohá paní zrozpačitěla. ‚Ale… nevím… já…“ Natáhl jsem ruku.

„To je v pořádku paní Dimmocková, nic si z toho nedělejte.“ Uvědomil jsem si, že za celou tu dobu mého naprosto bezvýsledného léČení nevyslovil nikdo z Dimmocků ani Pounderú jediné kritické slovo, tak proč bych si měl stěžovat já? Ale věděl jsem, co Tobbyho trápilo. Konečně, konečně jsem to věděl!

A pro případ, že si moji dnešní kolegové čtoucí tyto řádky pomyslí, že jsem byl tupohlavější víc než jindy, pro ten případ bych rád na svou obranu podotkl, že stručné učebnice, které jsme v té době měli, se jenom zběžně a mimochodem zmiňovaly o stenóze pyloru (zúžení výstupu žaludku v místech, kde se spojuje s tenkým střevem), a pokud se i zmiňovaly, nehovořily o léčbě.

Ale jistě, napadlo mě, někdo v Anglii postoupil dál než učebnice. Musí existovat lidé, kteří tuhle operaci už dělali, a jestliže takoví lidé existují, měl jsem tušení, že jeden z nich není příliš daleko ode mě.

Prodral jsem se zástupem a utíkal jsem chodbou k telefonu.

„Jsi to ty, Granville?“

„Jime!“ ozvalo se zařvání čisté a nepředstírané radosti. „Jak se ti daří, chlapče?“

„Moc dobře, a jak tobě?“

„Ab-so-lut-ně tip-top, starochu! LÍp už by to nešlo!“

„Granville, mám tu čtyřměsíčního kokršpaněla a chtěl bych ho k tobě přivézt. Má stenózu pyloru.“

„Báječné!“

„Bojím se, že se to štěně už sotva drží na nohou, je to jen uzlíček kostí.“

„Výborně, výborně!“

„A to všecko proto, že jsem to několik týdnů babral.“

„Vynikající!“

„A majitelé jsou velmi chudí, obÁvám se, že nemohou platit“

„Senzace!“

Chvilku jsem váhal. „Granville, ty jsi… už někdy… takové případy operoval?“

„Včera jsem jich měl pět.“

„Cože?“

Ozval se hluboký hrdelní smích. „Žertuji, synku, ale nemusíš se bát, pár jich mám za sebou. Není to zase tak obtížná práce.“

„To je ohromné.“ Podíval jsem se na hodinky. „Ted je půl desáté, požádám Siegfrieda, aby převzal moje dopolední návštěvy, a budu u tebe před jedenáctou.“

Granville byl na návštěvě pacienta v terénu, když jsem k němu přijel. Lelkoval jsem kolem ordinace, až jsem konečně zaslechl luxusní hlas bentleye předoucího na dvoře. Oknem jsem zahlédl další překrásnou lulku třpytící se za volantem a pak už vstoupil postranním vchodem můj kolega v neposkvrněném a dokonalém obleku pepř a sůl, v němž vypadal jako ředitel Anglické státní banky.

„To jsem rád, že tě vidím, Jime!“ vykřikl a přívětivě mi zmáčkl ruku. Potom, dřív než si svlékl sako, vyjmul z úst lulku, trochu úzkostně ji prohlédl, přeleštil žlutým flanýlkem a láskyplně ji uložil do zásuvky.

Netrvalo dlouho a skláněl jsem se pod světlem na operačním sále nad nataženou malou postavičkou Tobbyho, zatímco Granville, ten druhý Granville Bennett, pracoval vážně a dokonale soustředěně v břiše „malého zvířete. „Vidíš, silné rozšíření žaludku,“ brumlal.

„Klasický případ.“ Zachytil vrátník a nasadil skalpel. „Teď naříznu serózní obal.“ Rychlé obratné naříznutí. „Trochu hrubší řez do svaloviny, a tady to je, vidíš, slizniční vrstva zaplňuje průchod vrátníku. Ano, ano, správně. Sem jsme se museli dostat.“

Nakoukl jsem dolů na malinkou trubičku, která byla zdrojem všech Tobbyho obtíží. „To je tedy všechno?“

„Všechno, chlapče!“ S úsměvem odstoupil. „Překážkaje odstraněna a můžeš se se mnou vsadit, že ten chlapík začne nabírat na váze.“

„To je úžasné, Granville, jsem ti nesmírně vděčný.“

„Nesmysl, Jime, bylo to pro mě potěšení. Příští operaci už zvládneš sám, viď?“ zasmál se, vzal jehlu a catgut a zašíval nemožnou rychlostí svalstvo a kůži břicha.

Za několik minut byl ve své kanceláři a navlékal si sako, pak si nacpal dýmku a obrátil se ke mně. „Mám na zbytek dopoledne malý plán, chlapče.“

Couvl jsem od něho a vztáhl ruku na obranu. „Víš… je to od tebe,

Granville, laskavé… ale já skutečně, vážně se musím vrátit… máme moc práce, nemohu nechat Siegfrieda tak dlouho samotného, ta práce se hromadí…“ přestal jsem, protože jsem cítil, že blekotám.

Můj kolega se tvářil ublíženě. „Nechtěl jsem, chlapče, nic jiného, než že bychom byli rádi, abys s námi poobědval. Zoe tě čeká.“

„Aha, aha, dobře, to je velmi laskavé, ale nepůjdeme… nikam jinam, viď?“

„Nikam jinam?“ Vydechl dým a rozpřáhl doširoka náruč. „Samozřejmě že ne. Jenom se cestou zastavíme v mé pobočce.“

„V tvé pobočce? Nevěděl jsem, že máš pobočku.“

„Ale ano, co by kamenem z mého domu dohodil.“ Objal paží moje ramena. „Tak pojedeme?“

Když jsem se rozvaloval zabořený do luxusu blahobytného bentleye, pohrával jsem si šťastně s myšlenkou, že se konečně setkám se

Zoe Bennettovou jako normální člověk. Tentokrát pozná, že nejsem notorický opilec. Příští hodina nebo dvě se pro mě staly růžovým příslibem: výborný oběd prozářený mou vtipnou konverzací a vybranými způsoby, pak zpátky k Tobbymu, který znovuzískal zdraví jako by dotekem kouzelného proutku, a do Darrowby.

Usmál jsem se sám na sebe, když jsem si vzpomněl na Nellyinu tvářičku, až jí povím, že její miláček už bude schopný jíst a že bude silný a hravý jako každé jiné štěně. Stále ještě jsem se usmíval, když auto zastavilo na okraji Granvillovy domovské obce. Podíval jsem se lhostejně oknem na nízkou kamennou budovu s olověnými okny a s dřevěnou tabulí nad vchodem. Stálo na ní Restaurace U dubu.

Otočil jsem se ke svému příteli.

„Myslel jsem, že jdeme do tvé pobočné ordinace?“

Granville se na mě usmál úsměvem neviňátka. „Ale tak přeci tomuhle místu říkám. Mám to odtud blízko domů a vyřizuji tu spoustu obchodních záležitostí.“ Pleskl mě do kolena. „Zaskočíme si jenom na skleničku před j ídlem.“

„Ne, počkej chvilku,“ koktal jsem a pevně jsem sevřel hrany sedadla. „Já prostě nesmím dnes přijít pozdě. Mnohem raději bych…“

Granville zvedl ruku. „Ale, Jime, chlapče, nezdržíme se dlouho.“

Podíval se na hodinky“ Je přesně půl jedné a já jsem slíbil Zoe, že se dostavíme v jednu. Připravuje rostbíf a yorkshirský pudink a musel bych mít mnohem víc kuráže, než mám, abych nechal pudink vystydnout. Ruku na to, že budeme doma úderem jedné. Souhlasíš?“

Váhal jsem: Za půl hodiny jsem nemohl utrpět příliš velkou úhonu. Vysoukal jsem se z vozu.

Když jsme vstoupili do hostince, statný muž, opírající se o výčepní pult, se obrátil a nadšeně se vítal s mým kolegou.

„Alberte!“ volal Granville. „Musíš se seznámit s Jimem Herriotem z Darrowby. Jime, tohle je Albert Wainwright, majitel restaurace

U bílého koníčka v Matherley. Vlastně to je letošní předseda Svazu hostinských. Vid, že se nemýlím, Alberte?“

Mohutný muž se uchechtl a přikývl a na vteřinu jsem byl ztracen mezi oběma mohutnými postavami. Bylo nesnadné popsat pevnou a obrovskou konstrukci Granvillovy osobnosti, ale pan Wainwright byl jednoznačně a prostě ukrutně tlustý. Z otevřeného kostkovaného saka se valila gigantická klenba břicha v pruhované košili a přetékala přes pásek kalhot. Nad převeselým motýlkem na mě ze zarudlé tváře mrkala veselá očka, a když promluvil, zněl jeho hlas sytě a zvučně. Hostinský jak se sluší a patří.

Začal jsem srkat malé pivo, které jsem si objednal, ale když se během dvou minut objevilo další, zjistil jsem, že beznadějně zaostávám a přešaltoval jsem na whisky se sodou po vzoru ostatních. Oba moji společníci zřejmě měli v restauraci otevřený úvěr, a to bylo zkázonosné. Hodili do sebe skleničku, něžně ťukli do pultu a řekli“Prosím, Jacku,“ načež se přímo zázračnou rychlostí objevily další tři whisky. Vůbec se mi nedostalo příležitosti, abych objednal já. Vlastně dokonce nikdo nic neplatil.

Bylo to tiché, přátelské posezeníčko, při němž Albert s Granvillem spokojeně a radostně konverzovali a nerušený tok rozhovoru byl přerušován pouze nehlasnými poklepy na výčepní pult. Usilovně jsem bojoval, abych oba virtuosy nezdržoval, a čím víc jsem se snažil, tím častěji se poklepy ozývaly, až se mi zdálo, Že je slyším každou vteřinu.

Granville uměl držet slovo. Chýlilo se k jedné hodině, když se podíval na hodinky.

„Musíme se zvednout, Alberte. Zoe nás čeká přesně v jednu.“

Auto se rozjelo a zastavilo před domem na vteřinu přesně, a já jsem si v tupém zoufalství uvědomil, že už v tom zase lítám. V mých útrobách začínal probublávat čarodějnický lektvar halící můj mozek do marnivého oparu. Bylo mi příšerně a s naprostou jistotou jsem věděl, že mi bude co nevidět ještě hůř.

Granville, svěží a světácký jako vždycky, vyskočil z vozu a odvedl mě do domu.

„Zoe, lásko moje!“ zavrkal a objal manželku, která vyšla z kuchyně.

Když se vyprostila z jeho náruče, přistoupila ke mně. Měla na sobě květovanou zástěru, v níž vypadala, pokud to bylo možné, ještě púvabněji.

„Nazdárek!“ zvolala a podívala se na mě oním pohledem, který uměla zrovna tak jako její manžel, jasně vyjadřoval, že setkání s Jamesem Herriotem je záležitost neuvěřitelně báječná a zajímavá, dokonalý požitek. „To jsem ráda, že vás zase vidím, připravím oběd.“

Odpověděl jsem debilním uchechtnutím a Zoe odběhla, m

Praštil jsem sebou do křesla a poslouchal jsem Granvilla, broukajícího vedle u příborníku. Vtiskl mi do dlaně sklenici a posadil se do druhého křesla. Okamžitě mu vyskočil na klín jeho obézní teriér.

„Fébinko, miláčku!“ zazpíval potěšené. „Taťulda už je zase doma.“ A namířil hravě prst na drobounkého yorkshira, který mu seděl u nohy a znovu a znovu cenil zuby v láskyplně úsměvné extázi. „To víš, že tě vidím, ty moje malá Viktorko, dobře tě vidím!“

Když mě za chvíli odsunuli ke stolu, pohyboval jsem se jako ve snu, neobratně a rozvrzaně, a hovořil jsem zvolna a šišlavě. Granville se usadil k obrovskému plátku masa, energicky ho rozkrojil a pustil se s chutí do jídla. Byl štědrý hostitel, naložil na můj talíř asi tak kilogram masa a potom zahájil tažení na yorkshirský pudink. Místo jednoho velkého připravila Zoe několik malých kulatých, jak bývalo často zvykem ve venkovských hospodářstvích. Byly to nesmíme lahodné zlatavé bábovičky s křupavou hnědou kůrkou kolem dokola.

Granville jich kolem mého masa naskládal asi šest a já jsem ho připitoměle pozoroval. Potom mi Zoe podala misku s omáčkou.

S velikou námahou a bedlivostí jsem uchopil naběračku, přivřel jedno oko a začal lít. Z jakéhosi důvodu jsem měl pocit, že musím polít šťávou každý pudink zvlášť a lstivě jsem mířil proud omáčky do středu báboviček, až přetékal talíř. Jednou jsem se nestrefil a odstříkl jsem pár kapek lesklé tekutiny na ubrus. Provinile jsem vzhlédl na

Zoe a zaculil se. Zoe se také uchichtla a já jsem nabyl dojmu, že ačkoli si myslí, že jsem hodně divný, nestrachovala se, protože jsem byl zjevně neškodný a dobromyslný. Prostě jsem měl tu strašlivou slabost, že jsem nikdy ve dne ani v noci nebyl střízlivý, ale určitě jsem byl laskavého srdce.

Z každé návštěvy u Granvilla jsem se obvykle vzpamatovával několik dnů a příští sobotu mi už bylo docela dobře. Náhodou jsem se vyskytl na tržišti a všiml si velkéhozástupu lidí, kteří kráčeli přes dláždění. Nejprve jsem podle dětí převládajících nad dospělými soudil, že to asi bude školní výlet, ale při bližším přihlédnutí jsem pochopil, že to jsou jenom Dimmockovi a Pounderovi na nákupu.

Zahlédli mě a změnili směr a já jsem byl zaplaven vlnou lidství.

„Koukněte se na něj, pane doktor!“

„Žere teˇDka jako kůň.“ ‚Brzo bude úplně tlustej!“ Zvonily kolem mě potěšené hlasy.

Nellinka měla Tobbyho na vodítku, a když jsem se sklonil nad malým psíkem, nemohl jsem ani uvěřit, že ho několik málo dní tak změnilo. Pořád ještě byl vyhublý, ale skleslý a beznadějný pohled zmizel. Byl živý, veselý a hravý. Teď už to byla jenom věc času.

Jeho malá paní přejížděla znovu a znovu dlaní po hladkém hnědém kožíšku.

„Jsi pyšná na svého pejska, viď, Nellinko,“ řekl jsem a její milé, nesouměrné oči se ke mně obrátily.

„Ano, prosím,“ a znovu se usmála tím svým úsměvem. „Protože je jenom můj.“

Jsem moc rád, Že jsem tu zaznamenal rodinu Dimmockových.

Patřili k nejupřímnějším milovníkům zyířat, jaké jsem kdy poznal, a pokaŽdé, kdŽ i jsem s nimi měl co do činění, vždycky za mnou chodili v celém zástupu, cítil jsem, jak mě jejich vřelost obohacuje. Po jejich návštěvách jsem si s každým jiným zákazníkem připadal podivně osamĚlý. A samosebou křídla jsem si spálil, kdykoli jsem se setkal s nezapomenutelným Granvillem Bennettem. Dodnes jsem však nenašel lepší způsob jak ulevit při pylorické stenóze, než který mi ukázal on.

21. MAGNUS A SPOL.

Nesmírně příjemné v našem uspořádání v Darrowby byla neocenitelná výhoda spočívající v tom, že jsem léčil velká zvířata a uchoval si vášnivou náklonnost k psům a kočkám. Takže ačkoli jsem trávil většinu času v široširé krajině Yorkshiru, přesto mi ještě zůstával kousek úchvatné praxe léčení domácích miláčků.

Každý den jsem nějaké takové malé zvířátko ošetřoval, což dodávalo mému životu mimořádnou barvitost a zajímavost. Bylo to zase něco jiného, zakládalo se to na citu, nikoli na obchodním zájmu, a protože tehdy situace byla taková jaká byla, mohl jsem se svým koníčkem zabývat klidně a pomalu a vychutnávat ho. Myslím, že při velké a intenzivní praxi léčení malých zvířat by člověk tuto práci mohl považovat za rutinní, mechanickou, na způsob běžícího pásu, za nekonečné procesí chlupatých tvorů, které by člověk píchal a řezal tu nebo onde. v Darrowby jsme je znali jako osobnosti různorodých charakterů.

Když jsem projížděl městečkem, mohl jsem bez potíží identifikovat své staré pacienty: Rower Johnson, který se uzdravil ze zánětu uší a vycházel teď se svou paní z mandlovny. Patch Walker, kterému se krásně zahojila zlomená noha, vesele přešlapoval a udržoval rovnováhu na uhlím naloženém voze svého pána. Spot Briggs, starý rošťák, který se určitě zase někde zraní o ostnatý drát, přebíhal úplně sám přes tržiště a opět pátral po nějakém dobrodružství. Docela mě těšilo připomínat si jejich neduhy a dumat o jejich vlastnostech. Protože všichni měli individualitu a projevovali ji nejrůznějšími způsoby.

Například vztahem ke mně a k mým léčebným postupům. Většina psů a koček mě zřejmě snášela bez jakéhokoli pocitu nepřátelství navzdory tomu, že jsem jim obyčejně musel provést něco nepříjemného.

Byly ale také výjimky a jedna z nich byl Magnus, trpasličí jezevčík z restaurace V Drowersú.

Myslel jsem na něj, když jsem se teď nakláněl přes barový pult.

„Půllitr světlého, prosím tě, Danny,“ zašeptal jsem.

Barman se usmál.“Hned to bude, pane Herriote.“ Otočil pípou, pivo zasyčelo do sklenice, a když mi ho podával, tyčila se na něm pevná a vysoká pěna.

„Dneska to je pivo jako křen,“ vydechl jsem téměř neslyšitelně.

„Že je vohromný!“ Danny pohlédl láskyplně na přetékající sklenici. „Abych vám pravdu řek, skoro lituju, že ho musím prodávat.“

Zasmál jsem se, ale pianissimo. „Je to od vás hezké, že mi kapičku přenecháte.“ Zhluboka jsem se napil a obrátil na starého pana Fairburna, který vždycky sedával na druhém konci restaurace a držíval v ruce vlastní krásnou sklenici zdobenou malovanými květinkami.

„Dneska jsme měli krásné počasíčko, pane Fairbume, viďte,“ zaševelil jsem.

Stařík přiložil dlaň k uchu. „Co povídáte?“

„ˇze bylo teplé počasí.“ Můj hlas se nesl jako vánek nad vodami.

Ucítil jsem prudkou ránu do zad. „Co to s tebou ksakru je, Jime?

Copak máš laryngitídu?“

Otočil jsem se a zahlédl jsem vysokou, holohlavou postavu doktora Allinsona, svého zdravotního poradce a kamaráda. „Nazdáreček, Hany!“ křikl jsem. „To jsem rád, že tě zase vidím.“ Ale hned jsem si zakryl ústa dlaní.

Bylo však už pozdě. Z kanceláře majitele se ozvalo zuřivé štěkání. Bylo hlasité, pronikavé a setrvalé.

„Sakra, já zapomněl,“ pravil jsem znaveně. „Magnus už zase spustil.“

„Magnus? O čem to mluvíš?“

„Ale to je dlouhý příběh.“ Znovu jsem si lokl piva, zatímco řev v kanceláři neustával. Doslova otřásal klidem a pohodou v hostinci a já viděl, jak pravidelní návštěvníci znervózněli a jak nahlížejí do chodby.

Cožpak ten malý psík nikdy nezapomene? Připadalo mi to už tak dávno ode dne, kdy pan Beckwith, nový mladý vedoucí U Drowersú, přivedl Magnuse do ordinace. Vypadal trochu rozpačitě.

„Musíte si na něj dát pozor, pane Herriote.“

„Jak to myslíte?“

„No, buďte opatrný. Je hrozně zákeřný.“

Podíval jsem se na malé pohyblivé zvířátko, takovou tečičku přilepenou na stole. Jazýček váhy by pravděpodobně neukázal víc než tři kilogramy. Nemohl jsem se ubránit smíchu. „Zákeřný? Na to snad není dost velký.“

„Jen si nemyslete!“ pan Beckwith zdvihl varovně prst. „Byl jsem s ním u veterináře v Bradfordu, pracoval jsem tam jako správce hostince U bílé labutě– a on tomu chudákovi prokousl prst.“

„Vážně?“

„Docela vážně! Až na kost! Panebože, jakživ jsem neslyšel tolik sprostejch slov, ale nemoh sem mu to vůbec mít za zlý. Krev byla všude kolem dokola. Musel sem mu to pomáhat zavázat.“

„TAk je to tedy!“ Příjemné, když člověka informují, dřív než ho pes pokouše, a ne až potom. „A co chtěl tomu psovi udělat? Byl to určitě nějaký větší zákrok.“

„Ani ne, abyste věděl. Nechtěl sem nic jinýho, než aby mu přistříh drápy.“

„A to je všechno? A pročpak jste ho přivedl dnes?“

„S tím samým.“

„Upřímně si myslím, pane Beckwithi,“ pravil jsem, „že mu dokážeme přistřihnout drápy bez krveprolití. Kdyby to byl mastif nebo vlčák, mohl by nám nastat problém, ale snad my dva chlapáci dokážeme zvládnout trpasličího jezevčíka.“

Správce potřásl hlavou. „Mě do toho netahejte. Je mi líto, ale já bych ho raději nedržel, jestli vám to nebude vadit.“

„A proč ne?“

„Víte, nikdy by mi to neodpustil. Je to úplně zvláštní pejsek.“

Mnul jsem si bradu. „Ale jestliže je tak obtížné s ním zacházet, jak

ŘÍkátE, a vy ho neudržíte, co podle vás mám dělat já?“

„To vopravdu nevím… Možná byste ho moh uspat… Dát mu narkózu?“

„ˇze bych ho měl docela uspat, abych mu mohl ostříhat drápy…?“

„Obávám se, že to je jediná možnost.“ Pan Beckwith hleděl zachmuřeně na drobné zvířátko. „Vy ho neznáte.“

TĚžko se tomu dalo uvěřit, ale bylo mi naprosto jasné, že tenhle králičí exemplář byl u Beckwithů pánem. Věděl jsem ze zkušenosti, že mnoho psů zaujímá takové postavení, ale žádný nebyl takhle mrňavý. Ale což, neměl jsem čas na to, abych se zabýval nesmysly.

„Podívejte se,“ řekl jsem. „Ovážu mu čenich obinadlem a zvládnu to celé za pár minut.“ Hmátl jsem za sebe pro kleštičky a položil jsem je na stůl a potom jsem rozmotal kus obvazu a připravil si smyčku. „No to je hodný pejsek,“ lísal jsem se a přiblížil jsem se k němu.

Psík si měřil obvaz bez mrknutí od chvíle, kdy se téměř dotýkal jeho čenichu, a potom se s překvapivým výbuchem zuřivosti vrhl s vyceněnými zuby po mé ruce. Dvě řady lesklých zubů se s chňapnutím sevřely centimetr od mých prstů tak prudce, že mě ovanul zvířený vzduch, a když se psík otočil, aby to zkusil podruhé, sevřel jsem ho volnou rukou za kůži v zátylku.

„Tak, pane Beckwithi,“ pravil jsem klidně. „Už ho držím. Jenom mi podejte ten obvaz a budu hned hotov.“

Ale mladý muž toho měl dost. „Se mnou nepočítejte!“ vydechl.

„Já mizím!“ Stiskl kliku dveří a slyšel jsem dupot jeho nohou utíkajících chodbou.

Nu co, pomyslel jsem si, asi to tak bude lepší. Když jsem měl ošetřovat pánovité psy, první, co jsem obvykle udělal, bylo, že jsem odstranil majitele z cesty. Bylo překvapivé, jak rychle se ti ostří hoši zklidnili, když zjistili, že jsou úplně sami s cizákem, který vypadá na to, že si nedá nic líbit, a který to s nimi umí. Mohl bych odrecitovat celý jmenný seznam psů, kteří se doma chovali jako vzteklí divočáci, ale když překročili práh ordinace, mrskali omluvně a pokorně ocasem. A všichni byli větší než Magnus.

Stále jsem ho pevně držel za krkem a rozmotal jsem další metr obvazu, a ačkoli se zuřivě pral s otevřenou tlamou, s vyceněnými zuby a s pysky staženými jako zmenšený sibiřský vlk, přehodil jsem mu smyčku přes čenich, stáhl a zavázal na uzel za ušima. Teď měl tlamu pevně sevřenou, a abych se pojistil, ovázal jsem ho ještě jedním obvazem, takže byl skutečně a dokonale zneškodněný.

To byla chvíle, kdy to obyčejně vzdali, a já jsem s důvěrou čekal,

Že pes projeví známky pokory. Ale oči nad ovázanými bílými smyčkami vztekle svítily a z hloubi malého tělíčka znělo popuzené vrčení, stoupající a klesající jako vzdálený bzukot tisíce včel.

Jedno nebo dvě příkrá slova je někdy poučila, kdo je tu pánem.

„Magnusi!“ vyjel jsem na něj. „Tak dost! Chovej se slušně.“

Zalomcoval jsem mu krkem, abych mu zcela objasnil, že se mnou nejsou žádné špásy, ale jedinou odpovědí bylo, že na mě úkosem zašilhal a z trochu vykulených očí sálal vztek.

Zvedl jsem kleštičky. „No dobře,“ řekl jsem unaveně. „Když to nejde takhle, půjde to jinak.“ Sevřel jsem ho v podpaždí, popadl tlapku a začal stříhat.

Nemohl dělat vůbec nic. Kroutil se a zápasil, ale držel jsem ho jako svou kořist. Když jsem mu metodicky ostříhal přerostlé drápy, unikaly mu na obou stranách obvazu spolu s vrčením bublinky vzteklých slin. Kdyby mohli psi klít, bylo by se mi dostalo vůbec těch nejhorších nadávek v dějinách.

Dokončil jsem svou práci s mimořádnou péčí a dával jsem si velice dobrý pozor, abych se vyhýbal citlivé části TLapky, takže nemohl cítit vůbec nic, ale bylo to jedno. Nedůstojné pokoření, kterého se mu dostalo tím, že ho jedinkrát v životě někdo ovládl, bylo nesnesitelné.

Ke konci operace jsem změnil tón. V minulosti jsem zjistil, že když jednou zvíře ovládnete, je snadné navázat přátelský vztah, a proto jsem začal mluvit mazlivě.

„No to je hodný pejsek,“ vrkal jsem. „Tak to nebylo přece jen tak zlé. Viď že ne?“

Položil jsem kleštičky a pohladil mu hlavu a dalších několik bublinek nevole promáčelo obvaz.“No dobře, Magnusi, tak už ten obvaz sundáme.“ Začal jsem rozvazovat uzel. „Hned ti bude lÍp, viď.“

Velmi často se mi přihodilo, že když jsem nakonec odstranil bezpečnostní opatření, pes došel zřejmě k názoru, že co bylo bylo, a někdy mi dokonce začal lízat ruku. Magnus ale ne. Když mu z čenichu spadla poslední smyčka obvazu, učinil nový, velice zdárný pokus, aby mne kousl.

„Hotovo, pane Beckwithi,“ zavolal jsem do chodby. „Můžete si ho vzít.“

Moje poslední vzpomínka na tuhle návštěvu byl pohled na malinkého psíka, který se otočil na schodišti a vrhl na mě vzteklý pohled, než ho jeho pán vyvedl na ulici.

Bylo v něm napsáno velice zřetelně: „Fajn, šéfe, to ti nikdy nezapomenu. Máš to u mě!“

To se přihodilo před mnoha týdny, ale od té doby stačil pouhý zvuk mého hlasu, aby se Magnus rozštěkal na znamení nevole. Nejprve to pravidelní návštěvníci považovali za výborný vtip, ale později po mně začali podezřívavě pokukovat. Možná, mysleli si, že na to zvířátko byl surový nebo něco podobného. Uvádělo mě to do značných rozpaků, protože jsem nechtěl přestat chodit k Drowersům. Restaurační místnost byla velmi útulná i za nejchladnějšího večera a pivo mel vynikající.

Ale i kdybych byl začal chodit do jiné hospody, asi bych tam začal mluvit šeptem, jak jsem si už navykl, a lidé by na mě hleděli ještě podezřívavěji než teď.

Jak úplně jiné to bylo s irským setrem paní Hammondové! Začalo to jednou v noci naléhavým telefonickým zavoláním, zrovna když jsem se koupal. Helena zaklepala na dveře koupelny a já jsem se rychle osušil a hodil na sebe župan. Vyběhl jsem nahoru po schodech, a jakmile jsem zvedl sluchátko, vykřikl mi do ucha vystrašený hlas.

„Pane Herriote, jde o Rocka! Dva dny jsme o něm nevěděli, a teď ho přinesl nějaký člověk. Našel ho v lese s nohou v železech. Musel…“ Zaslechl jsem vzlyknutí na druhém konci linky. „Musel tam ležet celou tu dobu.“

„To je mi líto! Je na tom hodně zle?“

„Ano, je.“ Paní Hammondová byla manželka ředitele místní banky, činorodá, citlivá paní. Chvíli mlčela a já jsem uhodl, že se vší silou snaží ovládnout. Když znovu promluvila, byl její hlas klidný.

„Ano, bojím se, že to vypadá, že mu budete muset amputovat nohu.“

„Ale to je mi strašně líto!“ Ve skutečnosti jsem však nebyl překvapený. Úd sevřený osmačtyřicet hodin v takovém barbarském nástroji musí být v kritickém stavu. Tyhle pasti jsou dnes naštěstí nezákonné, ale tehdy mě často zásobovaly prací, o kterou jsem ani v nejmenším nestál, a nutily mě k rozhodnutím, která jsem nenáviděl. Má člověk nic nechápajícímu zvířeti uříznout nohu, aby ho udržel při životě, nebo nad ním má zatáhnout soucitnou, ale konečnou oponu smrti z milosti? Byl jsem odpovědný za skutečnost, že po

Darrowby běhalo několik třínohých psů a koček, a ačkoli vypadali spokojeně a jejich majitelé se těšili ze svých mazlíčků, pro mě to byla záležitost smutná a strastiplná. Musel jsem ale učinit to, co bylo třeba učinit.

„Okamžitě ho sem přineste, paní Hammondová,“ řekl jsem.

Rock byl veliký pes, ale byl to štíhlý setr, a když jsem ho zdvihal na operační stůl, připadal mi velmi lehký. Objal jsem pažemi tělo, které nekladlo odpor, a cítil jsem, jak ostře se pod kůží rýsují žebra.

„Hodně zhubl,“ řekl jsem.

Jeho paní přikývla. „Strávil dlouhou dobu bez potravy. Když se vrátil, žral jako divý, navzdory té bolesti.

Podložil jsem ruku pod kloub psa a jemně jsem nohu zdvihl. Nebezpečné a kruté ozubí pasti sevřelo rádius a ulnu, ale co mě trápilo, byl silný otok nohy. Byla nejméně dvakrát tak tlustá než normálně.

„Co si o tom myslíte, pane Herriote?“ Ruce paní Hammondové žmoulaly úzkostlivě kabelku, kterou si zřejmě žádná žena nezapomene vzít s sebou do ordinace, ať jsou okolnosti jakékoli.

Pohladil jsem psovi hlavu. V záři lampy se jeho bohatá pokrývka srsti leskla červeně a zlatě. „Ten strašlivý otok nohy! Do určité míry je vyvolán zánětem, ale také tím, že na celou dobu, kdy byl v pasti, se zastavil krevní oběh. Nebezpečí je v gangréně, to znamená, že odumírá tkáň a rozkládá se.“

„Já vím,“ odpověděla, „než jsem se vdala, pracovala jsem nějakou dobu jako ošetřovatelka.“

Opatrně jsem zdvihl obrovskou nohu. Rock hleděl klidně před sebe, když jsem mu prohmatával záprstí a články prstů a propracovával se ke strašlivé ráně.

„Vypadá to špatně,“ řekl jsem. „Ale dvě věci jsou dobré. Za prvé, noha není zlomená. Železa pronikla až ke kosti, ale není tam fraktura. A za druhé, co je nejdůležitější, noha je ještě teplá.“

„To je dobré znamení?“

„Ano, znamená to, že v ní je stále ještě krevní oběh. Kdyby byla noha studená a zmrtvělá, bylo by to beznadějné. Musel bych amputovat.“

„Vy tedy myslíte, že mu můžete nohu zachránit?“

Rozpřáhl jsem ruce. „Nevím, paní Hammondová. Jak jsem už řeKL, v noze je stále ještě krevní oběh, ale nevíme do jaké míry. Část

TKÁně nezbytně odumřela a v několika dnech to celé může vypadat velice špatně. Ale chtěl bych se o to pokusit.“

„Vypláchl jsem ránu mírným antiseptikem rozpuštěným v teplé vodě, a s nesmírnou opatrností jsem vyšetřil rozervanou hlubokou ránu. Když jsem uštípal kousky poškozeného svalu a odstřihoval cáry mrtvé kůže, nedokázal jsem myslet na nic jiného, než jak strašlivě nepříjemné to tomu psovi musí být. Ale Rock držel hlavu vztyčenou a skorém se nehnul. Jednou nebo dvakrát ke mně tázavě otočil oči, když jsem sáhl hluboko, a občas jsem cítil, jak mi po tváři měkce přejel jeho čenich, když jsem se skláněl nad nohou, ale to bylo všechno.

Poranění mi připadalo přímo jako svatokrádež. Málo psuje tak estetických jako irští setři, a Rock byl jako obrázek, štíhlý, s krásnou srstí, půvabný s hedvábnou ofinkou na nohou a ocase a ušlechtilou hlavou s mírnýma očima. Když mi proletěla hlavou představa, jak by vypadal bez nohy, otřásl jsem se a rychle jsem nabral sulfonamidový prášek z vozíku za sebou. Díkybohu, že jsme měli tohle, jeden z nových revolučních léků, a nasypal jsem ho hluboko do rány v důvěře, ŽE je skutečně účinný a že může zabránit infekci. Přiložil jsem vrstvu gázy a potom lehký obvaz a odevzdal jsem se osudu. Nic jiného jsem nemohl dělat.

Rocka ke mně přinášeli každý den. A každý den podstoupil stejnou proceduru, odstranil jsem obklad, který obvykle do určité míry ulpěl na ráně, pak nevyhnutelné odstřihování odumírající tkáně a převaz. Přesto, ačkoli to bylo neuvěřitelné, nikdy neprojevil nechuť k tomu, aby mě navštívil. vĚtšina mých pacientů přicházela pomalu a odcházela s překotnou rychlostí, vlekouc na konci vodítka své pány. Někteří se dokonce ve dveřích otočili čelem vzad, vyvlékli se z obojku a uháněli Trengatskou ulicí s majiteli v patách. Psi nejsou hloupí a zcela nepochybně pro ně ordinace veterináře znamená totéž co pro lidi křeslo zubaře.

Ale Rock vždycky vpochodoval spokojeně a lehce mával ocasem.

A když jsem někdy zašel do čekárny a viděl ho tam sedět, obvykle mi nabídl packu. Bylo to jeho charakteristické gesto, ale připadalo mi trochu nevhodné, když jsem se nad ním sklonil a viděl jsem, jak ke mně vztahuje bíle ovázanou nohu.

Po týdnu byly vyhlídky neveselé. Celou tu dobu se mrtvá tkáň podebírala, a když jsem jednou večer odstranil obvaz, paní Hammondová vzdychla a odvrátila se. Protože byla školená sestra, velice mi pomáhala, v průběhu ošetřování přidržovala nohu na tu či onu stranu zcela intuitivně, ale dnes večer se nemohla dívat.

Nezazlíval jsem jí to. Místy byly vidět bílé kosti záprstí jako prsty lidské ruky a přikrývaly je pouze řídké proužky kůže.

„Myslíte, Že je to beznadějné?“ zašeptala stále ještě s odvrácenou tváří.

Chvíli jsem neodpovídal, protože jsem sunul ruku psovi pod nohu.

„Vypadá to hrozně, ale víte, že se domnívám, že jsme u cíle a že teˇD už dál nepůjdeme, naopak že otočíme směrovku?“

„Jak to myslíte?“

„Inu, spodek nohy je zdravý a teplý. Tlapky jsou nedotčené.

A všimla jste si, že dnes už vůbec nepáchne? To je tím, že nemáme k odstřižení žádnou odumřelou tkáň. Jsem upřímně přesvědčen, že se noha začíná hojit.“

Kradmo se podívala na psa. „A myslíte si, že ty… že ty kosti… nebude vidět?“

„Ano, myslím.“ Nasypal jsem na ránu osvědčený sulfonamid.

„Nebude to stejná noha jako byla, ale docela ucházející.“

A přesně to se stalo. Trvalo to velmi dlouho, nová, zdravá tkáň vyrůstala zvolna, ale jistě, jako by se rozhodla, že dokáže, že jsem měl pravdu, a když po několika měsících Rock přišel do ordinace s mírným zánětem spojivek, nabídl mi zdvořile tlapku, jak bylo jeho zvykem. Ocenil jsem jeho zdvořilost a potřásli jsme si rukama a já jsem si prohlížel povrch nohy. Byl holý, hladký a lesklý, ale úplně zahojený.

„Ani by si toho člověk nevšiml!“ řekla paní Hammondová.

„Ano, je to báječné. Jenom ta malá lysinka. A chodí bez kulhání.“

Paní Hammondová se zasmála“ Ano, má úplně zdravou nohu. Víte, že si myslím, že vám je vděčný? Jen se na něj podívejte.“

Psychologové zvířat by asi řekli, že to je směšné pomyšlení, že si ten velký pes uvědomoval, co jsem pro něj udělal a jak jsem mu pomohl. Že jazyk visící z otevřené tlamy, přívětivé oči a nabídnutá packa neznamenají nic podobného. Možná že mají pravdu, ale já vím s naprostou jistotou, a to vědomí mě těší, že mi Rock nikdy nezazlíval nepříjemné pocity, které jsem mu způsobil.

Musím však obrátit zase druhou stranu mince, když chci hovořit o Timmim. Timmi byl drsnosrstý foxteriér, který sídlil v uličce odbočující z Trengatské ulice, a ošetřil jsem ho pouze jednou. Bylo to kolem poledního.

Právě jsem vystoupil z auta a šel vzhůru po schodech do ordinace, když jsem zahlédl, jak ulicí běží malá dívenka a horlivě mává rukamá. Počkal jsem na ni, a když ke mně celá udýchaná doběhla, měla oči rozšířené strachem.

„Jsem Wendy Butterworthová,“ oddychovala. „Posílá mne maminka. Přišel byste k našemu psovi?“

„A copak mu chybí?“

„Maminka povídala, že asi něco sežral.“

„Nějaký jed?“

„Myslím, že ano.“

Bylo to kousek od ordinace, necelých sto metrů, a nemělo smysl jezdit vozem. Rozběhl jsem se s Wendy po boku a během několika vteřin jsme zatáčeli do úzkého vchodu. Naše nohy dupaly v průchodu podobajícímu se tunelu a potom jsme vystoupili na jednu z těch neuvěřitelných scén, které mě tak překvapovaly, když jsem poprvé přišel do Darrowby. Byla to miniaturní ulička s drobounkými, na sebe natlačenými domečky, proužky zahrádek a s klenutými okénky hledícími na sebe přes uzounké dláždění. Ale dnes nemělo smysl rozhlížet se, protože na mě už čekala paní Butterworthová, statná, rudolící a velmi rozrušená.

„Tak tady je pan Herriot!“ zvolala a otevřela doširoka dveře jedné chaloupky. Vstupovalo se přímo do obývacího pokoje, v němž jsem zahlédl svého pacienta sedícího na koberci u krbu a tvářícího se poněkud zamyšleně.

„Tak copak se stalo?“ zeptal jsem se.

Paní svírala a rozevírala dlaně. „Včera jsem tu viděla utíkat přes dvůr velikou krysu a koupila jsem ňákej jed.“ Rozčileně polkla.

„Dnes jsem ho namíchala na talířek s ovesnou kaší, potom někdo zaklepal na dveře, a když jsem se vrátila, Timmi zrovna vylizoval zbytek!“

Teriérův zamyšlený výraz se prohloubil a pomalu přejel jazykem čenich v naprosto očividné úvaze, že tohle byla ta nejdivnější ovesná kaše, kterou kdy ochutnal.

Obrátil jsem se k paní Butterworthové. „Máte ještě plechovku od jedu?“

„Jo, tadydle je.“ Podala mi plechovku silně se třesoucí rukou.

Přečetl jsem si jmenovku. Byl to známý jed a pouhý pohled na název mi rozezněl v duchu umíráček připomínající mnohá mrtvá a umírající zvířata. Základní součástí byl zinkfosfid a až do dnešníc dnů, přes všechny moderní léky, jsme obvykle bezmocní, když ně který pes tenhle jed pozře.

Praštil jsem plechovkou o stůl. „Musíme ho okamžitě donutit, aby to vyhodil! Nechci ztrácet čas tím, že bych se vracel do ordinace.

Máte doma nějakou sodu na praní? Když do něj dostanu pár krystalků, bude to stačit.“

„Panebože!“ Paní Butterworthová se kousla do rtů. „Nic takovýho v domě nemáme… dyby mohlo posloužit něco jinýho…“

„Počkejte!“ Pohlédl jsem na stůl, kde leželo studené skopové, miska brambor a sklenice nakládané zeleniny. „Je v té lahvičce nějaká hořčice?“

„Jo, je plná.“

Rychle jsem popadl misku, utíkal k vodovodu a rozpustil hořčici na hustotu mléka.

„Tak pojďte!“ křikl jsem. „Vyvedeme ho ven.“

Popadl jsem užaslého Timmiho, prudce jsem ho zvedl z koberce, vyrazil s ním ze dveří a hodil ho na dláždění. Sevřel jsem mu tělo pevně mezi koleny a čenich levou rukou a naléval jsem do něho tekutou hořčici koutkem tlamy, takže zvolna stékala přímo do krku. Nemohl se vůbec bránit, musel tu nechutnou věc polykat, a když jsem do něho nalil přinejmenším polévkovou lžíci, pustil jsem ho.

Teriér na mě vrhl dotčený pohled a začal dávit na dláždění. Během několika vteřin vyklopil ukradený pokrm do kouta dvorku.

„Myslíte, že to je všechno?“ zeptal jsem se.

„Určitě,“ pevné odpověděla paní Butterworthová. „Přinesu lopatku a smetáček.“

Timmi s krátkým ocáskem zataženým mezi nohy se odplížil zpátky do domu a já jsem ho pozoroval, když se znovu usadil na své oblíbené místo před krb. Kašlal, kýchal, přejížděl si packou po čenichu, ale nedokázal se zbavit té příšerné chuti. A čím dál tím víc bylo zřejmé, že mě spojuje s příčinou těch potíží. Když jsem odcházel, blýskl po mně pohledem, který nemohl znamenat nic jiného než „Ty jeden mizernej hajzle!“

V jeho pohledu bylo něco, co mi připomínalo Magnuse od Drowersů, ale první náznak, že Timmi, na rozdíl od Magnuse, se nespokojí s vokálním nesouhlasem, se projevil během několika dnů. Zamyšleně jsem kráčel dolů Trengatskou ulicí, když zpoza rohu vystřelila bílá koule, ňafla mě do kotníku a zmizela tak tiše, jak se objevila. Zahlédl jsem jenom stín malé postavičky ubíhající na krátkých nožkách průchodem.

Zasmál jsem se. To je zvláštní, že si to pamatoval! Ale stávalo se to znovu a znovu a já jsem si uvědomil, že ten psík na mě vysloveně číhá. Nikdy mě plně nekousl, bylo to spíše jen gesto, ale zřejmě ho uspokojilo, jak jsem nadskočil, když mě krátce popadl za lýtko nebo za nOhavici. Byl jsem pro něj snadná kořist, protože jsem obvykle chodíval ulicí v soustředěném zamyšlení.

A když jsem o tom uvažoval, nemohl jsem to Timmimu zazlívat.

Z jeho hlediska to nezbytně vypadalo tak, že si seděl před krbem a zažíval poněkud zvláštní pokrm, nestaral se o nic než o své záležitosti, a v tom se na něj vrhl jakýsi cizák, vyrval ho z pohodlí podušky a nalil do něho hořčici. Bylo to k vzteku a nehodlal to ve vší tichosti přejít.

Co se mé osoby týče, bylo jisté uspokojení v tom, že jsem se stal terčem vendetty tvorečka, který by byl bez mé pomoci zemřel.

A zemřel by značně nepohodlně, protože oběť otravy fosforem může žít několik dnů a někdy několik týdnů, trpí žloutenkou a velmi nepříjemnými pocity a těsně před nevyhnutelným koncem zblbne.

A proto jsem Timmiho útoky snášel s dobrou myslí. Pokud jsem si včas vzpomněl, přešel jsem na druhou stranu, abych zbytečně nehazardoval, a odtud jsem často pozoroval malého bílého psíka, jak opatrně nahlíží za rohem a vyčkává, kdy mi bude moci oplatit své ponížení.

Timmi, a to jsem věděl, byl z těch, kdo nezapomínají.

Tyhle příběhy ilustrují, jak různě reagují různí psi. To mě vždycky fascinovalo. Zajímavé je, že sulfanilamid aplikovaný na Rockovo zranění je stále užitečný prostředek na ošetření ran, dnes by ho však zřejmě nahradila antibiotika. Zinkfosfid, jed na krysy, který spolykal Timmy Butterworth, uždfkybohu nevidíme. Moderní pesticidy proti hlodavcům, jako například warfarin, se musí užívat opatrně, ale zdaleka nejsou tak drastické a už nemusíme být svědky pomalého umírání děsivě prožloutlých psů. Cítíval jsem se tolik bezmocný…

22. POSLEDNÍ NÁVˇsTˇeVA

Bylo to něco na způsob černého humoru, když mi povolávací rozkaz došel v den narozenin, ale tenkrát jsem v tom velkou legraci neviděl.

Pamatuji si to celé jasně a zřetelně, jako by se to stalo dnes. Tenkrát ráno jsem vstoupil do naší.jídelny“ a Helena uhnízděná ve své vysoké stoličce na konci stolu seděla velice tiše a s Očima sklopenýma. Vedle mého talíře ležel dárek k narozeninám, plechovka lulkového tabáku, a vedle něho podlouhlá obálka. Nemusel jsem se ptát na její obsah.

ˇcekal jsem to už dost dlouho, ale přesto se mi sevřelo hrdlo, když jsem zjistil, že se za pouhý týden mám dostavit do Londýna na

LorDs Cricket Ground, St. John’s Wood. A ten týden uplynul strašlivou rychlostí: musel jsem v těch několika dnech splnit všechny své plány a povinnosti, dokončit práci v ordinaci, odeslat tiskopisy na ministerstvo zemědělství a zařídit odstěhování našeho skromného majetku do Helenina starého domova, kde měla bydlet po dobu mé nepřítomnosti.

Rozhodl jsem se, že budu hotov s prací v pátek odpoledne, a ve tři hodiny mě volal starý pan Arnold Summergill. Věděl jsem, že to bude můj docela poslední úkol, vzhledem k tomu, že cesta na jeho hospodářství, tisknoucí se k prudkému, kapradím porostlému svahu daleko v kopcích, byla vždycky spíš expedicí než návštěvou. Nemluvil jsem přímo s Arnoldem, ale se slečnou Thomsonovou, poštmistrovou obce Hainby.

„Pan Summergill vám vzkazuje, abyste se přišel podívat na jeho psa,“ pravila do telefonu.

„A copak s ním je?“ zeptal jsem se.

Na druhém konci jsem zaslechl tlumenou poradu.

„Povídá, že má ňákou divnou nohu.“

„Divnou? Jak to myslíte, divnou?“

Znovu to rychlé zabublání hlasů“.Povídá, že mu jako trochu vylejzá.“

„Dobře,“ pravil jsem. „Přijedu tam za chvíli.“

Nemělo by smysl žádat, aby psa přivezli. Arnold neměl nikdy žádný vůz. A nikdy také nehovořil do telefonu, veškerá naše konverzace byla zprostředkována slečnou Thomsonovou. Arnold pokaždé naskočil na své rezavé kolo, odšlapal do Hainby a svěřil své potíže paní poštmistrové. A také příznaky. Byly typicky neurčité a nedomníval jsem se, že na noze zjistím něco „divného“ nebo „vylezlého“.

Ale co, pomyslel jsem si, když jsem vyjížděl z Darrowby, nemám nic proti tomu, abych se ještě naposledy setkal s Benjaminem. Bylo to zvláštní jméno pro venkovského psíka a nikdy jsem nevypátral, jak k němu přišel. Ale koneckonců byl velice nepříznačný pro své prostředí, mohutný starý anglický ovčák, který by se lépe vyjímal jako ozdoba stříhaného trávníku před nějakým sídlem, než aby následoval svého pána po kamenitých pastvinách. Byl to klasický vzorek pochodující ozdobné sošky nad krbem a člověku chvíli trvalo, než rozpoznal, který konec je který, kde je hlava a kde ocas. Ale když jste dokázali rozpoznat hlavu, spatřili jste dvě nejlaskavější oči zářící v husté hřívě.

Upřímně řečeno byl Benjamin občas příliš přátelský, zvlášť v zimě, kdy běhal po blátivém dvorku farmy a projevoval potěšení nad mým příjezdem tak, že se mi tlapami opřel o prsa. Totéž provozoval na mém autě, a to obvykle poté, co jsem Si je umyl. Ve štědrých cákancích rozmazával bahno po oknech a karosérii, přičemž si vyměňoval s mým Samem, sedícím uvnitř, přátelské zdvořilústky. Když se

Benjamin do něčeho pustil, dělal to jaksepatří.

Musel jsem však přerušit své vzpomínky a meditace, protože jsem dojel k poslednímu úseku cesty. Visel jsem na poskakujícím a šku– i bájícím se volantu, poslouchal skřípání a sténání per a tlumičů a zno-l vu jsem nezbytně propočítával, tak jako vždycky, co peněz nás stojí výlet na Summergillovu farmu. Na žádné zdejší ordinaci jsme nemohli vydělat, protože každý výlet po příšerné vozovce zničil auto v hodnotě nejméně pěti liber. A protože Arnold sám žádný vůz nevlastnil, nenahlížel, proč by měl zasahovat do předpotopního stavu příjezdové cesty, což nebylo nic jiného než pruh hlíny a kamení, široký zhruba půl metru, a tenhle pruh se kroutil a stáčel ukrutně daleko. Potíž byla v tom, že člověk musel nejprve sjet do hlubokého údolí a teprve potom vyšplhat lesem k domu, abyste se na farmu dostali. Já se domnívám, že cesta dolů byla horší, protože nad každou jámou se vůz úzkostně zachvěl a pak se vrhl do zející díry. A pokaždé, když jsem naslouchal, jak balvany dřou výfuk a spojku, jsem se snažil nepočítat poškození v librách, šilincích a pencích.

Když jsem tedy konečně s ústy otevřenými, vyvalenýma očima a s brzdami a pneumatikami, zpod nichž odlétal ostrý štěrk, vysupěl na jedničku přes posledních pár metrů k domu, překvapilo mě, že isem spatřil Arnolda, čekajícího tam na mě, ale samotného. Bylo neobvyklé vidět ho bez Benjamina.

Zřejmě uhádl můj tázavý pohled, protože ukázal palcem přes rameno.

„Je vevnitř,“ zabručel s úzkostnýma očima.

Vystoupil jsem z vozu a chvilku jsem na něj hleděl, když tam stál ve své typické póze s rovnými širokými rameny a vztyčenou hlavou.

Nazval jsem ho „starým“, skutečně mu bylo přes sedmdesát, ale rysy pod vlněným kulichem, vždycky staženým přes uši, byly čisté a pravidelné a vysoká postava byla štíhlá a vzpřímená. Vypadal velice pěkně a zamlada byl určitě velmi hezký, ale přesto se nikdy neoženil. Často jsem míval pocit, že v tom vězí nějaký zajímavý příběh, ale vypadal spokojeně, jak tu žil sám, „takovej brouk“– jak mu říkávali ve vesnici. Sám, to jest až na Benjamina.

Následoval jsem ho do kuchyně, odkud jen tak mimochodem ohleduplnĚ vykopl pár slepic hnízdících na zaprášeném prádelníku. Potom jsem zahlédl Benjamina a zůstal jsem stát jako přibitý.

Velikánský pes seděl úplně nehybně vedle stolu a oči za převislou ofinou byly obrovské a přetékaly strachem. Vypadal, Že je tak vyděšený, že se vůbec nemůže hýbat, a když jsem spatřil jeho levou přední nohu, nedivil jsem se. Arnold měl přece jenom pravdu. Noha skutečně vystupovala v úhlu, nad kterým se mi roztlouklo srdce. Bylo to úplné vykloubení loketního kloubu a obě části nohy spolu jako by vůbec nesouvisely.

Opatrně jsem polkl. „Kdy se to stalo, pane Summergille?“

„Teprve před hodinou.“ Ustaraně žmoulal svou podivnou přikrývku hlavy.“Hnal jsem krávy na jinou pastvu a starej Benjamin je rád kouše do nohou, když za nima běží, zkrátka to párkrát zkusil a jedna vyhodila a dostal to do nohy.“

„Tak to tedy bylo.“ Uvažoval jsem úporně, usilovně. Bylo to groteskní. Nikdy jsem nic podobného neviděl a neviděl jsem nic podobného dodneška, celých třicet let. Jak to mohu prokristapána spravit tady nahoře v horách? Vypadalo to, že by bylo zapotřebí hluboké narkózy a zdatného asistenta.

„Chudáku stará,“ pravil jsem a položil ruku na chlupatou hlavu a snažil se něco vymyslet. „Copak si s tebou počneme?“

V odpověď mi zamával ocas po kamenité podlaze, tlama se otevřela nervózním zívnutím a objevily se bělostné zuby.

Arnold si odkašlal. „Můžete mu to spravit?“

Tahle otázka byla na místě. Neurčitá odpověď by mohla vyvolat nesprávný dojem, a já jsem ho nechtěl trápit vlastními pochybnostmi. Odvézt toho obrovského psa dolů do Darrowby by byla práce pro mamuta. Byla ho plná kuchyň a v mém malém autě jsem si ho vůbec nedovedl představit. Ještě k tomu s tou nohou a se Samem. A dokázal bych mu spravit kloub, i kdybych ho do té ordinace odvezl? Kdybych to dokázal, stále ještě by mě čekala zpáteční cesta sem nahoru.

Zabralo by mi to celý zbytek dne.

Lehce jsem přejel prsty po vykloubeném lokti a pátral v paměti po podrobnostech anatomie lokte. Jestliže byla noha v téhle poloze, musel být výběžek loketní kosti úplně oddělen od jamky kosti pažní, do níž normálně zapadá. A abych ho dostal zpátky, musel bych otáčet kloubem, dokud by se výběžek úplně nevrátil zpět.

„Tak počkat,“ zahučel jsem sám pro sebe. „Kdyby pes spal a ležel mi v ordinaci na stole, musel bych ho chytit takhle.“ Uchopil jsem nohu hned nad loketním kloubem a začal pohybovat předloktím pomalu vzhůru. Benjamin se na mě rychle podíval a potom odvrátil hlavu v gestu typickém pro dobrácké psy, kteří chtějí dát najevo, že vydrží všechno, co budu já pokládat za nutné.

Otočil jsem kloubem ještě dál, až jsem si byl jistý, že se výběžek uvolnil, a pak jsem opatrně stáčel předloktí směrem dovnitř.

„Ano, ano…“ znovu jsem si zašeptal. „Tak tohle by měla být ta správná poloha…“ Moje samomluva byla přerušena náhlým pohybem kostí v mé dlani, náhlý, prudký, překvapivý pohyb.

Nevěřícně jsem se podíval na nohu. Byla dokonale rovná.

Ani Benjamin to nemohl zřejmě okamžitě pochopit, protože nejprve se rozhlížel opatrně skrze oponu své hřívy a pak teprve sklonil čenich a očichával si nohu. Zřejmě zjistil, Že je všechno v pořádku, a vrhl se ke svému pánovi.

A byl úplně zdravý! Ani trochu nekulhal.

Po Arnoldově tváři se šířil pomalý úsměv. „Tak přece jenom jste to spravil!“

„Vypadá to tak, pane Summergille.“ Snažil jsem se hovořit jako by nic, ale měl jsem takovou radost, že jsem málem vybuchl v hysterický smích. Protože jsem to jenom tak zkoušel, trochu jsem si to prohmatával, a kloub zaskočil zpátky. Báječná náhoda!

„Jo, to je moc dobře,“ řekl farmář. „Že jo, chlapče!“ Sklonil se a poškrábal Benjamina za uchem.

Byl bych se mohl cítit zklamán jeho střízlivou reakcí na mé umění ale chápal jsem to vlastně jako poklonu: proč by ho vůbec mělo překvapit, že já, James Herriot, veterinář, dokážu předvést zázrak, když je to zapotřebí.

Jistě by se hodila posluchárna plná jásajících studentů, nebo by bylo příjemné předvést něco podobného na oblíbenci milionáře v přijímacím salonu, ale to se nestává. Rozhlédl jsem se po kuchyni, po stole plném různorodého nádobí a náčiní, po hromadě neumytého nádobí ve dřezu a po několika Arnoldových otrhaných košilích schnoucích před krbem a usmál jsem se. Tohle bylo prostředí, v němž jsem obvykle předváděl svá zvěrolékařská kouzla. Jedinými diváky kromě Arnolda byly dvě slepice, které se vrátily na prádelník a nevypadaly nijak zvlášť oslněně.

„Tak já se zase spustím dolů z toho vašeho kopce,“ pravil jsem a Arnold mě doprovodil přes dvůr k autu.

„Zaslech sem, že se chystáte narukovat,“ řekl, když jsem položil ruku na dvířka.

„Ano, zítra odjíždím, pane Summergille.“

„Zítra?“ Zdvihl obočí.

„Ano, do Londýna. Byl jste tam někdy?“

„Depak, depak!“ Vlněná čepička se natřásala, jak vrtěl hlavou.

„Prokristapána, to ne. To by pro mě nebylo vůbec nic dobrýho.“

Zasmál jsem se. „Proč to říkáte?“

„No, jak bych vám to pověděl.“ Přemítavě se škrábal na bradě.

„Nikdá jsem nebyl dál než jednou v Brawtonu a to mi stačilo. Nemoh sem tam vůbec chodit.“

„Že jste nemohl chodit?“

„Vůbec ne. Bylo tam vokolo tolik lidí. Musel sem chodit velkejma krokama a zase malejma a zase velkejma a zase malejma. Nemoh sem se hejbat. Nešlo mi to.“

Často jsem vídal Arnolda kráčejícího po pastvinách dlouhým, vyrovnaným krokem horala, jemuž nestálo nic v cestě, a přesně jsem pochopil, co měl na mysli. „Velký kroky a malý kroky.“ Vyjádřil to dokonale.

Nastartoval jsem motor a zamával, a když jsem odjížděl, zdvihl starý pán ruku.

„Dejte na sebe pozor, chlapče,“ zavolal.

Za kuchyňskými dveřmi jsem zahlédl kousek Benjaminova čenichu. Jindy by byl venku se svým pánem, aby mě vyprovodil z hospodářství, ale zažil prapodivný den, který vyvrcholil tím, že jsem se do něho pustil a kroutil jsem mu nohou. Nehodlal už nic riskovat

Opatrně jsem sjížděl dolů lesem, a než jsem zase začal stoupat po cestě na druhé straně, zastavil jsem a vystoupil i se Samem, který radostně poskakoval.

Bylo to malé údolí, ztracené v kopcích, kousek zeleně vyrvané divočině kolem a nahoře nad námi. Jeden z darů života venkovského zvěrolékaře je, že spatŘí zakouzlená místa. Kromě starého Arnolda sem dolů nikdy nikdo nepřišel, dokonce ani pošťák, který nechával nepravidelně docházející poštu ve schránce nahoře u cesty, a nikdo tedy neviděl planoucí purpur a zlato podzimních stromů, ani neslyšel horlivé štěbetání ptactva nad vybělenými skalnatými vrcholky.

Kráčel jsem podle břehu řeky a pozoroval drobné rybičky míhající se v chladných hlubinách. Na jaře zářily tyhle břehy petrklíči a v květnu se mezi stromy modralo moře zvonečků, dnes byla sice obloha jasná a bez mráčku, ale v průzračném vzduchu byl sladký dotek umírajícího roku.

Vyšplhal jsem kousek nahoru po stráni a posadil se do kapradí rychle se zbarvujícího do bronzova. Sam, jak bylo jeho zvykem, si dřepl vedle mě a já jsem přejel dlaní po hedvábné srsti jeho uší.

Vzdálené úbočí se strmě zdvihalo až k zářícímu okraji vápencových útesů, za nímž jsem zahlédl sluncem zalitý okraj vřesoviště.

Podíval jsem se zpátky tam, kde komín farmářské usedlosti vydechoval tenounký kouř za okrajem kopce, a připadalo mi, že ta epizoda s Benjaminem, můj poslední úkol ve veterinární praxi před odjezdem z Darrowby, byla vhodným epilogem. Malý triumf, přinášející intenzivní pocit spokojenosti a zadostiučinění, ale v žádném případě nic světoborného, právě tak jako všechny ostatní malé triumfy nebo neúspěchy, z nichž se skládá celý život veterináře, ale svět si jich ani nevšimne.

Včera večer, když mi Helena zabalila zavazadlo, jsem si zasunul mezi košile a ponožky Blackův Veterinární slovník. Byl to objemný svazek, ale popadla mě úzkost a strach, že bych mohl zapomenout, co jsem se naučil, a naplánoval jsem si, že si každý den přečtu jednu nebo dvě stránky, abych se udržoval v kondici. A teď, mezi tím kapradím, mě to napadlo znovu: že ze všeho největší štěstí netkvělo v tom, že zvířata člověka zajímala a okouzlovala, ale že jim člověk rozuměl a že o nich něco věděl. Zejména to vědění bylo důležité.

Vrátil jsem se a otevřel jsem dvířka vozu. Sam skočil na sedadlo, a než jsem nastoupil, zahleděl jsem se na druhou stranu od domu, dolů k ústí údolí, kde se kopce rozdělovaly a odhalovaly prostor nížinné pláně. Patřil jsem na nekonečnost světlounké zeleně, na nazlátlý porost, na tmavé skvrny lesa a stříbřitou zeleň pastvin. Vypadalo to jako dokonalý akvarel. A zjistil jsem, že to pozoruji právě tak hladově jako poprvé, tu scénu, která tak často naplnila mé srdce štěstím, tu rozlehlou, čistou tvář Yorkshiru.

Vrátím se zpátky k tomu všemu, uvažoval jsem, když jsem odjížděl. Zpátky ke své práci… tak jak ji popisovali v knihách… ke svému tvrdému, počestnému a dobrému povolání.

Znovu a znovu opakuji svým mladým asistentům, že nesmějí být zklamaní, kdyŽ se jim nedostane uznání za brilantně odvedenou práci, protože naopak často získají neúměrnou chválu za úplně jednoduchý výkon. Je to zvláštní, během své celoživotní kariéry jsem napravil pěkných pár vykloubených loktů, ale pouze na jednoho zákazníka to neudělalo valný dojem. ˇskoda, vypadá to moc pěkně. A přesto tenhle výkon, bez jakékoli asistence, jako by symbolizoval můj život, předtím neŽjsem nastoupil ke Královskému letectvu. Byla to velice případná poslední návŠtěva.

23. CEDRIK

Hlas na druhém konci byl zvláštním způsobem rozpačitý.

„Pane Herriote, byla bych vám vděčná, kdybyste mě navštívil a podíval se na mého psa.“

Byla to žena, zřejmě z lepších kruhů.

„Samozřejmě. Jaké má potíže?“

„Tedy… on… ehm… zdá se, že trpí… určitým množstvím fLatu lence.“

Nastala delší pauza. „Má… mimořádnou flatulenci.“

„Mohla, byste mi to upřesnit?“

Tedy… myslím, že by se to mohlo popsat jako… plynatost.“

Roztřásl se jí hlas.

Domníval jsem se, že mi začíná svítat. „Myslíte jako v břiše…?“

„Ne, ne v břiše. Vychází… ehm, ehm… mimořádné množství… plynu z… z…“ Do hlasu se jí vkrádalo zoufalství.

„Ach tak!“ Najednou bylo všechno jasné. „Úplně vás chápu. To ale není žádná tragédie. Nemocný tedy není?“

„Ne, jinak je v báječném pořádku.“

„A myslíte, Že je nutné, abych ho prohlížel?“

„Ale ano, opravdu ano, pane Herriote. přála bych si, abyste přišel co nejdřív. Je to skutečně… skutečně vážný problém.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Zastavím se tam ráno. Jak se jmenujete a kde bydlíte, prosím?“

„Jsem paní Rumneyová a bydlíme U vavřínu.“

Dům U vavřínu byla velice pěkná usedlost na kraji města, ve velké zahradě, příjemně vzdálená od silnice.

Paní Rumneyová mi otevřela a já jsem byl upřímně překvapen, když jsem ji poprvé spatřil. Nejenom proto, že byla nápadně krásná, bylo v ní něco nadzemského, neskutečného. Bylo jí kolem čtyřiceti let a vypadala jako hrdinka viktoriánských románů, vysoká, éterická, vílovitá. A já jsem okamžitě pochopil její váhavou konverzaci po telefonu. Všechno na ní a kolem ní bylo jemné a něžné.

„Cedrik je v kuchyni,“ řekla. „Odvedu vás tam.“

Cedrik bylo moje druhé překvapení. Obrovský boxer se na mě rozjařeně vrhl a položil mi na prsa dvě nejobrovitější tlapy, které jsem v poslední době viděl. S námahou jsem ho shodil, ale skákal na mě znovu a znovu, nadšeně mi funěl do obličeje a zprudka vrtěl celou zadní polovinou těla.

„Sedni si, Cedriku!“ napomenula ho paní Rumneyová přísně, a potom, když Si jí Cedrik ani nevšiml, se ke mně nervózně otočila:

„Je to hrozně přátelský pes.“

„Ano,“ pravil jsem udýchaně, „to vidím.“

Konečně se mi podařilo odstrčit obrovské zvíře a zacouvat pro jistotu do kouta. ‚Jak často se u něj tahle… nadměrná flatulence projevuje?“

Jakoby v odpověď se od psa zdvihla téměř hmatatelná sirovodíková vlna a obklíčila mě. Vzrušení z návštěvy zřejmě zaktIvizovalo Cedrikovu slabost. Stál jsem zády opřený o zeď, takže jsem nemohl uposlechnout prvního instinktivního popudu, abych se běžel někam schovat, a tak jsem si několik vteřin kryl obličej rukou, než jsem promluvil:

„Tohle jste měla na mysli?“

Paní Rumneyová se ovívala krajkovým kapesníčkem a do bledých tváří se vkradl přejemný ruměnec.

„Ano,“ odpověděla téměř neslyšně, „ano… to je ono.“

],Ale bože,“ pravil jsem energicky. „S tím si nedělejte vůbec žádné starosti. Pojďme do jiné místnostI a promluvíme si o dietě a dalších maličkostech.“

Ukázalo se, že Cedrik dostává příliš mnoho masa, a tak jsem nakreslil malé schéma a ubral jsem proteiny a přidal uhlohydráty. Předepsal jsem směs proti překyselení žaludku, měli mu to podávat večer a ráno. Poté jsem vcelku spokojeně odešel domů.

Byla to bezvýznamná maličkost, jedna z mnoha, a už jsem na to úplně zapomněl, když paní Rumneyová znovu zatelefonovala.

„Pane Herriote, obávám se, že se Cedrikův stav nezlepšil.“

„Ale to mě mrzí. Pořád ještě… pořád ještě… ano, ano…“ chvilku jsem přemýšlel. „Víte co… myslím si, že by mu nijak zvlášť neprospělo, kdybych se na něj znovu zajel podívat, ale asi byste mu měla přestat dávat maso alespoň na týden nebo na dva. Dávejte mu sušenky a hnědý chléb usušený na kamnech. K tomu přidejte nějakou zeleninu a já vám ještě předepíšu prášek, který mu zamícháte do potravy. Snad byste se tady mohla zastavit pro předpis.“

Prášek byla silně působící absorbující směs a byl jsem přesvědčený, že to zabere, ale za týden telefonovala paní Rumneyová znovu.

„Pane Herriote, nezlepšilo se to ani trochu.“ Hlas jí už zase tremoloval. ‚Já… já… moc bych si přála, abyste se na něj přišel podívat.“

Neviděl jsem nic rozumného ani užitečného v opětovném vyšetřování zdravého zvířete, ale slíbil jsem, že se tam zastavím.

Měl jsem celý den hodně práce a k Vavřínu jsem se dostal až po šesté hodině. Na příjezdové cestě stálo několik aut, a když jsem vešel do domu, zjistil jsem, že má paní Rumneyová společnost. Byli to lidé jejího druhu, lepší společenská třída, všechno očividně ďistingované. Popravďě řečeno jsem si mezi tou elegancí připadal ve svých pracovních šatech dost nevhodně.

Paní Rumneyová se mě chystala zavést do kuchyně, když vtom se dveře zprudka otevřely a do společnosti vrazil nadšený Cedrik. V několika vteřinách se velice úhleDný džentlmen úporně bránil útoku velkých psích tlap drápajících mu vestu. Unikl za cenu několika knoflíků a boxer obrátil svou pozornost k jedné z dam. Jelikož jí hroZilo bezprostřední nebezpečí, že přijde o šaty, zasáhl jsem a odtáhl psa stranou.

V elegantním pokoji vypuklo inferno. Hostitelčiny úpěnlivé příkazy zněly nad poděšenými výkřiky a veliký pes skákal kolem dokola, ale velmi brzo jsem si uvědomil, že se do situace vkládá nový činitel. Atmosféra v místnosti byla prodchnuta neomylným oparem a bylo mi jasné, že se znovu projevila Cedrikova nešťastná choroba.

Dělal jsem co jsem mohl, tužil jsem se, seč mi sÍly stačily, abych vypudil zvíře z místnosti, ale pes vůbec neznal význam pojmu poslušnost a honil jsem ho zbytečně. Trapné minuty plynuly, a teprve nyní jsem začal chápat rozsah problému, před nímž teď stála paní

Rumneyová.

Většina psů má občas větry, ale Cedrik je měl neustále. A zatímco tiché plyny byly možná zrádnější, byly ty hlasité v takové společnosti nepochybně nesmírně trapné.

Cedrik to ještě dorazil, protože po každém hromovém výbuchu se tázavě ohlédl na svůj zadek a potom se honil po místnosti, jako by prchající zefír byl jemu jasně viditelný a jako by se rozhodl, že ho zaŽenE do kouta.

Připadalo mi jako celá věčnost, než jsem ho dostal ven. Paní Rumneyová držela dveře dokořán a já jsem konečně vykormidloval, ale mohutný pes s námi ještě neskoncoval. Cestou ven přikrčil rychle nohu a zamířil mohutným proudem na neposkvrněnou nohavici mých kalhot.

Po tomto večeru jsem se vrhl do boje na pomoc paní Rumneyové.

Cítil jsem, že mě zoufale potřebuje, a navštěvoval jsem ji velice často a vyzkoušel nesčetné terapie. Radil jsem se o tomto problému se svým kolegou Siegfriedem, který mi navrhl dietu ze sušenek z živočišného uhlí. Cedrik jich sežral obrovské spousty a strašlivě mu chutnaly, ale právě tak jako všechno ostatní na jeho stavu pranic nezměnily.

A celou tu dobu jsem přemítal o paní Rumneyové. Žila v Darrowby několik let, ale lidé z města ji skoro neznali a dohadovali se, jestli je vdova, nebo jestli je rozvedená. Mě to ale nezajímalo. Pro mě byla největší záhada, jak se vlastně zapletla s Cedrikem.

Člověk by si těžko vymyslel jiné zvíře, které by se tolik nehodilo k její povaze. Nejen tímto politováníhodným nedostatkem, ale pes byl v každém smyslu a každým coulem jejím opakem. Velký, tupohlavý, halasný extrovert, absolutně v rozporu s jejím a jí vytvořeným graciézním prostředím. Nikdy jsem nezjistil, jak se našli, ale při svých návštěvách jsem shledal, že Cedrik má alespoň jednoho obdivovatele.

Byl to Con Fenton, starý zemědělský dělník na penzi, který U vavřínu trochu zahradničil a trávil tam v průměru tři dny týdně. Boxer za mnou uháněl po cestě, když jsem odcházel, a stařec na něj hleděl s netajeným obdivem.

„Panečku,“ pravil, „to je ale krásnej pes!“

„Máte pravdu. Cone, je to opravdu prima kluk.“

Říkal jsem to upřímně. Cedrika musel člověk mít rád, když ho poznal. Byl ohromně přátelský, bez jakékoli záludnosti, a setrvale dštil atmosféru plnou nejenom otravných plynů, ale také radosti a životního nadšení. Když trhal lidem knoflíky nebo jim čural na kalhoty, konal to v nejčistší láskyplnosti.

„Jenom se koukněte, jaký má nohy!“ vydechl Con a uchváceně hleděl na svalnaté psí kýty. „Kruci, umí přeskočit tu bránu, jako by tam vůbec nebyla. Tomu teda říkám Pan pes!“

Když hovořil, napadlo mě, že se mu Cedrik musí líbit, protože si jsou podobni: nezatíženi přemírou mozkovna, s býčí konstrukcí, s mohutnými rameny a s velkou, neustále se usmívající tváří, byli stejného druhu.

„Jo, já se na něj dycky moc rád koukám, když ho paní pustí do zahrady,“ pokračoval Con. Vždycky hovořil zvláštním nosovým hlasem. „Je to můj kámoš.“

Zkoumavě jsem se na něj podíval. Ne, nebylo pravděpodobné, že by byl postřehl Cedrikův nedostatek, už vzhledem k tomu, že se s ním vídal vždycky jen venku.

Vracel jsem se zpátky do ordinace a cestou jsem mrzutě přemýšlel, že mé léčení nemá vůbec žádný úspěch. A ačkoli se zdálo směšné trápit se nad takovýmhle případem, nedalo se nic dělat a trápil jsem se. Dokonce jsem sdělil své obavy Siegfriedovi. A když jsem vystupoval z auta, přicházel Siegfried dolů po schodech Skeldalu.

„Byl jsi U vavřínu, Jamesi? Prosím tě,“ tázal se starostlivě,.jakpak se daří tvému prdlavému boxerovi?“

„Pořád stejně, obávám se,“ odvětil jsem a můj kolega potřásl soucitně hlavou.

Byli jsme oba poraženi. Možná že by byly pomohly chlorofylové tablety, kdyby byly k dostání, ale v tehdejší situaci jsem vyzkoušel všechno. Vypadalo to, že se už nic nedá dělat. Bylo by to tak příliš nevadilo, kdyby majitelkou psa nebyla paní Rumneyová. Nedokázal jsem s ní o palčivém problému už ani diskutovat. Bylo to prostě nesnesitelné.

Nepomohl nám ani Siegfriedův studující bratr Tristan. Když u nás praktikoval, pečlivě si vybíral případy, které chtěl sledovat, a Cedrikovy symptomy ho okamžitě zaujaly a trval na tom, že tam se mnou zajde. Vzal jsem ho s sebou, poprvé a naposledy, protože když jsme tam dorazili, vyrazil veliký boxer od boku své paní a vydal mimořádně sonorní pšouk, jakoby na pozdrav.

Tristan okamžitě napřáhl ruku v dramatickém gestu a zarecitoval:

„Promluvte, vy sladké rty, jež nikdy neřekly jste lež!“ To byla jeho jediná návštěva. Měl jsem dost trápení i bez něj.

Tehdy jsem netušil, že mě čeká ještě větší rána. Za několik dní telefonovala paní Rumneyová znovu.

„Pane Herriote, moje přítelkyně má roztomilou malou boxerku.

Chce ji přivést, aby měla štěňata s Cedrikem.“

„Chce připustit mého psa ke své feně.“

„S Cedrikem…?“ Sevřel jsem hranu stolu. To nemohla být pravda!

„A… vy s tím souhlasíte?“

„Ano, samozřejmě.“

Zavrtěl jsem hlavou, abych rozehnal pocit neskutečna. Nedokázal jsem pochopit, že by někdo mohl chtít rozmnožovat Cedrika, a když jsem civěl do sluchátka, měl jsem před očima úděsnou vizi osmi malých Cedriků se stejnými potížemi. Něco takového se ovšem nedědilo. Ovládal jsem se a odkašlal jsem si.

„Dobře, velmi dobře, paní Rumneyová, tak se do toho pusťte.“

Nastala pauza“ Ale pane Herriote, přála bych si, abyste na to dohlédl.“

„Ach ne, skutečně se nedomnívám, Že je to nutné.“ Zaryl jsem si nehty do dlaně. „Bude to určitě v pořádku i beze mne.“

„Jenže já bych byla mnohem klidnější, kdybyste byl u toho. Prosím vás, přijďte,“ naléhala.

Chtělo se mi zakvílet, ale ovládl jsem se a nabral jsem zhluboka dech.

„Dobře,“ řekl jsem“.Přijdu ráno.“

Celý večer jsem byl posedlý strachem. ˇcekalo mě další trapné set kání s tou mimořádně půvabnou ženou. Proč mi bylo souzeno sdílej s ní vždycky takovéhle aféry? Upřímně jsem se obával toho nejhor šího. I ten nejpitomější pes ví instinktivně, co má dělat, když se set– i ká s hárající fenou, ale tím tupohlavcem Cedrikem jsem si nebyl jistý…

A nazítří ráno se naplnily všechny moje děsy. Fenka Trudinka byla hezounké malé stvořeníčko a jevila ochotu ke spolupráci. Cedrik naopak byl sice evidentně potěšen, že se s ní setkal, ale vůbec ho nenapadlo, aby plnil své povinnosti. Nejdřív ji celou očichal a pak ji několikrát obtančil s vyplazeným jazykem a rozšklebenou tlamou.

Potom se pěkně proválel po trávníku a vyrazil k ní, těsně u ní se zastavil, všechny čtyři rozhozené a hlavu skloněnou… chtěl si hrát.

Vzdychl jsem. Dopadlo to, jak jsem předpokládal. To obrovské tele netušilo, co má dělat.

Pantomima trvala nějakou chvíli a emocionální napětí nevyhnutelně vyvolalo příznaky jeho choroby. Každou chvíli se zastavil, aby si prohlédl svůj ocas, jako by zvuky předtím nikdy neslyšel.

Střídal svoji obtancovačku se střemhlavým úprkem kolem trávníku, a když si to takhle rozdal asi desetkrát, zdálo se, že se rozhodl, že by měl něco podniknout s fenkou. Zadržel jsem dech, když k ní přistoupil, ale naneštěstí začal pracovat na nesprávném konci. Trudy snášela jeho pitomosti s velkou dávkou trpělivosti, ale když shledala, že se tu1 ží někde kolem jejího levého ucha, bylo to na ni moc. S pronikavým zaječením ho kousla do zadní nohy a Cedrik vyděšeně odletěl.

Potom na něj cenila zuby, kdykoli se přiblížil. Tenhle ženich sejí jasně zhnusil a já jsem se nedivil.

„Myslím, že toho má dost, paní Rumneyová,“ řekl jsem.

V každém případě jsem toho měl dost já a chudák paní Rumneyová taky, soudě podle jejího rychlého dechu, ruměných tváří a mávajícího kapesníku.

„Ano… ano… myslím, že máte pravdu,“ odpověděla.

Takže Trudinku odvedli domů, a to byl konec Cedrikovy kariéry chovného psa.

Tahle poslední epizoda mě přesvědčila. Musel jsem si promluvit s paní Rumneyovou a za několik dní jsem se zastavil U vavřínu.

„Možná si myslíte, že mi do toho nic není,“ řekl jsem, „ale já si skutečně nemyslím, že Cedrik je pes pro vás. Lépe řečeno, hodí se k vám tak málo, že vám narušuje život.“

Oči paní Rumneyové se rozšířily. „Ano… někdy je to problém… ale co navrhujete?“

„Myslím, že byste si měla pořídit jiného psa. Možná pudla, nebo corgiho, něco malého, něco, co byste mohla ovládnout.“

„Ale pane Herriote, v žádném případě bych nemohla nechat Cedrika utratit.“ Ve vteřině měla oči plné slz. „Mám ho opravdu ráda, přesto, že… prese všechno.“

„Ne, ne, samozřejmě, že ne! Mám ho také rád. Je to hrozný dobrák. Ale myslím, že vím, jak na to. Proč by si ho nemohl vzít pan Con

Fenton?“

„Con…?“

„Ano, ohromně Cedrika obdivuje a Cedrik by se u toho starého pána měl dobře. Má za chalupou nějaké pole a kousek louky a chová pár zvířat. Cedrik by mohl běhat, jak by si přál, a Con by ho vždycky přivedl, až by přišel zahradničit. Viděla byste ho třikrát do týdne.“

Paní Rumneyová na mě mlčky hleděla a pak jsem viděl, jak se její obličej rozjasňuje úlevou a nadějí.

„Víte, pane Herriote, zdá se mi, že by to takhle docela dobře šlo.

Ale víte určitě, že by ho Con chtěl?“

„Vsadil bych se, že ano. Starý mládenec jako on musí být opuštěný. Trápí mě jenom jediná věc. Obvykle se setkávali venku a nevím, jaké by to bylo, až by spolu byli uvnitř a Cedrik by začal… s těmi svými potížemi…“

„Ale myslím, že tohle by bylo v pořádku,“ skočila mi paní Rumneyová do řeči. „Když odjíždím na dovolenou, Con se o něj vždycky stará týden nebo čtrnáct dní a nikdy se nezmínil o… něčem neobvyklém… v tom smyslu.“

Vstal jsem. „To je tedy výborné! Být vámi, promluvím si se staroušem okamžitě.“

Paní Rumneyová mi zatelefonovala za několik dní. Con skočil po možnosti vzít si Cedrika a oba dva byli spolu šťastni a spokojeni.

Paní Rumneyová si vzala k srdci mou radu a koupila si štěně pudlíčka.

S novým psíkem jsem se seznámil, když mu bylo šest měsíců a jeho paní mě požádala, abych mu ošetřil ekzém. Seděl jsem v krásném pokoji, hleděl jsem na paní Rumneyovou, klidnou, půvabnou, upravenou, s malým tvorečkem odpočívajícím jí na koleně, a nemohl jsem se ubránit pocitu uspokojení nad tím, jak se to k sobě všechno hodí. Vysoký měkký koberec, dlouhé sametové záclony, křehké stolečky obložené vzácným porcelánem a miniaturkami v rámečcích.

Tady nebylo místo pro Cedrika.

Chalupa Cona Fentona byla vzdálena necelý kilometr a cestou zpátky do ordinace mě najednou napadlo zastavit se u něho. Starý pán mi otevřel, když jsem zaklepal, a jeho velký obličej se rozzářil potěšeným úsměvem, sotva mě zahlédl.

„Pojďte dál, mladý pane!“ volal svým zvláštním nosovým hlasem.

„Sem rád, že vás vidím!“

Sotva jsem vstoupil do malého obývacího pokoje, psí chlupatec se na mĚ vrhl. Cedrik se nezměnil ani o píd a cestu k polámanému křeslu vedle krbu jsem si musel vybojovat. Con si sedl proti mně, a když boxer skočil a začal mu lízat obličej, klepl ho přátelsky pěstí do hlavy.

„Sedni si, ty starej troubo,“ hovořil Con, zatímco plnil svou fajfku podezřele vyhlížejícím tabákem, který předtím rozkrájel, „sem vám vopravdu vděčnEj za to, že sté zařídil, abych dostal tohodle krásnýho psa. Je to vopravdu Pan pes a neprodal bych ho za žádný peníze.

Lepšího kamaráda by si nemoh přát žádnej člověk.“

„No to je báječné, Cone,“ řekl jsem. „A vidím, že se tomuhle velikému klukovi daří výborně a že je tu šťastný.“

Starý pán si zapálil lulku a k nízkým zčernalým trámům stropu stoupaly mraky ostře páchnoucího kouře“ Jo jo, dyť voň je skoro pořád venku. Takovejdle silnej pes si potřebuje vylejt energii.“

Ale v tuto chvíli si Cedrik zřejmě vyléval něco jiného, protože do smradu z lulky pronikl známý puch. Con vypadal, že si toho nevšímá, ale mě to v malém, uzavřeném prostoru zcela překonávalo.

„Inu, víte,“ lapal jsem po dechu,.jenom jsem se chtěl na vteřinku podívat, jak se vám tu spolu daří, a musím už jít.“ Spěšně jsem vstal a vrávoral ke dveřím, ale aroma mě sledovalo jako vlnobití. Když jsem šel kolem stolu, na kterém ležely zbytky jídla, spatřil jsem pravděpodobně jedinou ozdobu chalupy, popraskanou vázu s nádhernou kyticí karafiátů. Zde se mi naskytl únik a vnořil jsem nos do křehké vůně květin.

Con mě souhlasně pozoroval“ Jo, sou to moc krásný kytky, viˇDte, že jo? Pani vod Vavřínu mi dovolí, abych si vzal domů, co se mi líbí, a karafiáty mám nejradši.“

„Ano, můžete se takovými karafiáty chlubit“ Pořád jsem měl nos mezi květy.

„Jenom jedna věc mi vadí,“ pravil starý pán zadumaně. „Že je nemůžu docela vocenit.“

„A pročpak ne, Cone?“

Několikrát zabafal z faječky. „Slyšíte přece, že mluvím trochu divne?“

„Ne… ne… ani ne.“

„Ale jo, samosebou, že jo. Mám to už vod tÝ doby, co sem byl malej kluk. Voperovali mi v nose polypy a něco se nepovedlo.“

„Ale to je mi líto,“ řekl jsem.

„No, nejni to nic vážnýho, ale v jednom mě to poznamenalo.“

„Chcete říct…?“ Začalo mi svítat, jak se našli tihle dva a proč byl jejich vzájemný vztah tak dokonalý, i v čem tkvěla jistota, že jejich budoucnost je šťastná. Připadalo mi to jako osud.

„Jo,“ pravil starý pán smutně“ Já vůbec nic necejtim.“

Rozpaky, v nichŽ jsem tonul kvůli Cedrikově neblahé slabosti, umocňovala skutečnost, že paní Rumneyová byla líbezná, krásná a nadzemská. Rozprávět s ní o tak přízemních věcech bylo utrpení.

A ještě něco: před čtyřiceti lety se podobné téma povaŽovalo ve sluŠné společnosti za vyloučené. Dnes se to podstatně změnilo, coi jsem si jaksepatří uvědomil, kdyŽ ke mně v Harrogate přistoupila

Šarmantní stará dáma a dotkla se mé paŽe: „Pane Herriote, „pravila, „mněse tolik líbila ta vaŠe historka o uprděném Cedrikovi!“

24. WES

Wesley Binks byl ten chlapec, co strkával prskavky do poštovní schránky naší ordinace.

Strkával tam kapsle zvané bengálský oheň, které mi explodovaly u nohou, když jsem utíkal tmavou chodbou, abych otevřel dveře, a jako pokaždé jsem zděšeně nadskočil nejméně dva metry do výšky.

Rozrazil jsem domovní dveře a rozhlédl jsem se po ulici. Byla prázdná, ale zdálo se mi, že jsem na rohu osvětleném lampou z Robsonova krámu zahlédl prchající postavičku a zaslechl slabou ozvěnu smíchu. Nemohl jsem s tím nic dělat, ale věděl jsem, že tam někde je

Wes.

Unaveně jsem se vlekl zpátky do domu. Proč mě tenhle kluk pronásleduje? Co vůbec proti mně může mít desetiletý chlapec? Nikdy jsem mu neublížil, ale jak se zdá, stal jsem se terčem uvážené a plánovité kampaně.

Ale možná že to není zaměřené osobně proti mně. Třebas má pocit, že nějakým způsobem reprezentuji řád a autoritu, nebo ho to prostě jen tak napadlo.

Každopádně jsem byl ideální postavou pro jeho rošťáRNičky sestávající z toho, že zazvonil u domovních dveří a zdrhl. Neodvážil jsem se totiž zvonek ignorovat, protože to mohl být zákazník, a kromě toho byly čekárna, ordinace a operační sál hrozně daleko od průčelí domu. Někdy mě vytáhl až z našeho obývacího pokoje nahoře v přístřešku. Každý takový výlet ke dveřím byla hotová expedice a bylo skutečně k vzteku, když jsem tam dorazil a neviděl nic než v dálavách poskakující postavičku, která se na mě šklebila.

Tuhle praxi někdy zaměnil tak, že házel do schránky různé svinstvo, vytahoval květiny z uzounkého proužku zahrádky, kterou jsme se snažili pěstovat mezi obrubníkem chodníku a naším domem, nebo psal křídou sprosťárny na moje auto.

Věděl jsem, že nejsem jeho jediná oběť, protože jsem slyšel stížnosti i od ostatních: zelináři se ztrácela jablka z krabice před krámem, kupec zásoboval chlapce nedobrovolně a bezplatně sušenkami.

Byl to zkrátka uličník jak se sluší a patří a vůbec se k němu nehodilo jeho křestní jméno Wesley. V jeho chování“ se neodrážela ani špetíčka přísně metodistických mravů. O jeho rodině jsem nevěděl nic, věděl jsem jenom, že pochází z nejchudší části města, ze čtvrti, kde byly maličké dvorky s baráčky na spadnutí.

Často jsem ho viděl bloumat po polích a lukách nebo chytat ryby v mírné zátočině, a to v době, kdy měl sedět ve škole. Při takových příležitostech na mě vždycky křikl nějakou hanlivou poznámku, a jestliže s ním bylo ještě pár kamarádů, dělali si ze mě šoufky všichni. Bylo to k vzteku, ale neustále jsem se přesvědčoval, že to nesmím brát osobně. Byl jsem jeden z dospělých, a to stačilo.

Mistrovský kousek předvedl nepochybně tehdy, když odnesl mříž od větráku sklepa před Skeldalem. Sklepní mříž byla vlevo od vstupních schodů a pod mříží byl příkrý skluz, do kterého házeli uhlíři pytle s uhlím.

Nevím, jestli to byla mimořádná tvůrčí inspirace, ale štípl tu mříž v den, kdy se v Darrowby konala slavnostní přehlídka. Celá tahle sláva začínala parádním pochodem přes město. V čele průvodu šla

Houitonská dechovka. Díval jsem se z okna našeho obývacího pokoje na lidi scházející se na ulici pod námi.

„Podívej se, Heleno,“ pravil jsem, „průvod zřejmě vyrazí z Trengatské ulice. Tady dole už čeká kdekdo.“

Helena se mi naklonila přes rameno a hleděla na dlouhé řady skautů, chlapců i děvčat, válečných vysloužilců a obyvatel našeho městečka, kteří se tlačili na chodníku. „Máš pravdu, je to docela hezké.

PojˇDMe dolů, podíváme se, jak budou vycházet, a zamáváme jim.“

Seběhli jsme po dlouhém schodišti a já jsem vyšel za Helenou z domovních dveří. Když jsem se objevil ve vchodu, zjistil jsem, že jsem se stal středem pozornosti. Zástup, který čekal trpělivĚ na chodníku na začátek parády, měl teˇD pro změnu v zorném úhlu něco jiného. Skautíci na mě mávali ze svých stanovišť a naproti z ulice a ze všech stran mi kynuli a usmívali se sousedé a ostatní občané.

„Vytušil jsem, co si myslí. „Támdle je ten náš mladej veterinář. Nedávínko se ženil. Ta vedle něj, to je ta jeho mladá panička!“

Naplnil mĚ pocit blahosklonnosti. Nevím, jestli takovéto pocity sdílejí všichni novomanželé, ale já jsem si tehdy uvědomoval, jak jsem spokojený a šťastný. A byl jsem hrdý, že jsem.jejich mladej veterinář“, že jsem součástí města, že jim patřím. Na zdi vedle mě visela tabulka s mým jménem, symbol mé solidní důležitosti. Něco jsem tady znamenal.

Rozhlížel jsem se a odpovídal jsem na pozdravy laskavým pousmáním a občas jsem ladně pokynul na způsob královské blahovůle. Pak jsem si povšiml, že Helena po mém boku má málo místa, a couvl jsem doleva, kde měla být mříž, a elegantně jsem sjel dolů do sklepa.

Mé vyprávění by vyznělo dramaticky, kdybych řekl, že jsem zmizel z očí. Upřímně řečeno, byl bych si přál, abych byl zmizel, protože bych byl mohl zůstat tam dole a byl bych se vyhnul dalším trapasům. Ve skutečnosti však jsem sjel po skluzu a zasekl se, takže mi na ulici čouhala hlava a ramena.

Moje exhibice vyvolala mezi diváky senzační ohlas. Na tohle byla galaparáda krátká, tomu se vyrovnat nemohla. Jedna nebo dvě tváře vyjadřovaly úzkost a leknutí, ale všeobecná reakce byl hlasitý chechtot. Dospělí se ještě jakžtakž ovládali, ale skautíci reagovali vděčně. Přímo padali smíchy, bujaré veselí rozprášilo jejich řady, bezmocně se motali po ulici a vedoucí se mamě snažili znovu nastolit pořádek.

Vyvolal jsem zmatek i v Houltonské dechovce, která si ladila nástroje. Chtěli právě zanotovat melodii, ale museli to vzdát, protože se nikomu z nich nedostávalo dechu k hudebnímu výkonu.

A byli to dokonce dva z nich, dva hudebníci, kteří mě tahali ven, popadnuvše mě pod rameny. Moje manželka se v této krizi vůbec neosvědčila a mohl jsem na ni vrhat jen významné a vyčítavé pohledy, když se hroutila na veřeje a utírala si smíchem slzící oči.

Vytáhli mě na úroveň chodníku a bylo mi všechno jasné. Oklepával jsem si z kalhot uhelný prach a snažil jsem se vypadat lhostejně a vyrovnaně, když jsem spatřil Wesleye Binkse zkrouceného v záchvatu hurónského řehotu a vítězoslavně ukazujícího na mě a na díru nad sklepem.

Byl blízko mě, poskakoval mezi přihlížejícími a já jsem poprvé zblízka viděl toho malého raráška s divokýma očima, který mě tak sužoval. Možná jsem se mimovolně pohnul směrem k němu, protože se na mě ještě naposledy škodolibě zaculil a zmizel v davu.

Později jsem se na něj zeptal Heleny. Pověděla mi jenom, že

Wesleyův otec odešel z domova, když bylo chlapci kolem šesti let, že se jeho matka znovu vdala a chlapec teď bydlel s ní a s otčímem.

Kupodivu se mi dost brzy naskytla příležitost prohlédnout si ho pořádně. Bylo to o týden později a stále ještě jsem byl trochu podebraný z toho příběhu se sklepní mříží, když jsem ho spatřil sedět úplně samotného v čekáme. Ne tak docela samotného, seděl mu na klíně vychrtlý černý pes.

Nemohl jsem tomu uvěřit Často jsem si zkoušel, co řeknu při takovéto příležitosti, ale zarazil mě pohled na zvíře na jeho klíně. Jestliže přišel, aby se se mnou odborně poradil, nemohl jsem se do něj rovnou pustit. Až později.

Oblékl jsem si bÍlý plášť a vstoupil jsem.

„Co si přeješ?“ zeptal jsem se mrazivě.

Chlapec se postavil a z jeho zoufalého a ustrašeného výrazu jsem poznal, že vstoupit k nám do domu nebylo pro něj vůbec snadné.

„Můj pes ňák nejni v pořádku,“ zabručel.

„Dobře, přiveˇD ho sem.“ Vedl jsem ho chodbou do ordinace.

„Zvedni ho, prosím tě, na stůl,“ pravil jsem, a když bral zvířátko do náruče, rozhodl jsem se, že nesmím propást příležitost. Až budu prohlížet psa, začnu s ním jakoby nic rozprávět o nedávných událostech. Nijak ve zlém, žádné zvláštní chytáky, jenom to s ním trochu rozeberu. Zrovna jsem se chystal říct něco jako „A jaký smysl vlastně mají ty rošťárny, které mi provádíš?“, když jsem se poprvé podíval na psa a na všechno jsem zapomněl.

Bylo to sotva odrostlé štěně, dokonale promíchaný podvraťák.

Lesklá černá srst mohla pocházet od labradora, špičatý nos trochu připomínal teriéra, právě tak jako postavení uší, ale dlouhý tenký ocas a kloubnaté přední nohy jsem nedokázal zaboha nějak otypovat.

Vcelku to bylo pěkné malé stvoření s roztomilou výraznou tlamičkou.

Co mě ale zcela zaujalo, byly krůpěje žlutého hnisu v koutcích očí, zapáchající hlenovitý výtok z čenichu a světloplachost, která nutila psa bolestivě mrkat do jasu ordinačních oken.

Diagnóza klasické psinky je snadná, ale z téhle snadností nemá člověk nikdy radost.

„Nevěděl jsem, že máš psa,“ řekl jsem. „Jak dlouho ho máš?“

„Měsíc. Kamarád ho měl z psího útulku v Hartingtonu a prodal mi ho.“

„Aha, tak to je.“ Změřil jsem psíkovi teplotu a nepřekvapilo mě, že měl čtyřicítku.

„Jak je starý?“

„Devět měsíců.“

Přikývl jsem. Přesně v tom nejhorším věku. Pokračoval jsem v prohlídce a kladl si otázky, ale odpovědi jsem znal.

Ano, ano, pes byl asi týden nebo dva nesvůj, nebyl ve své kůži. Ne, nebyl vysloveně nemocný, ale bez nálady a občas kašlal. A teprve když mu začalo téct z očí a z nosu, dostal chlapec strach a přivedl ho ke mně. Tak se k nám obvykle tyhle případy dostávají, když je už pozdě.

Wesley mi podával informace ustrašeně, pokukoval po mně kradmo, jako by čekal, že ho každou chvíli vytahám za uši. Ale pokud jsem vůči němu choval agresivní pocity, rychle vyprchaly, když jsem si ho teď prohlížel. Ten pekelný rarášek nebyl zblízka nic jiného než zanedbané dítě. Lokty mu čouhaly z děr špinavého svetru, krátké kalhoty se třepily a nemyté drobné tělíčko páchlo kysele a odpudivě.

Netušil jsem, že v Darrowby žijí takovéhle dětI.

Když odpověděl na moje otázky, dodal si odvahy a uspěchaně se otázal:

„Co mu je?“

Chvilku jsem váhal. „Má psinku, Wesi.“

„Co to je?“

„To je taková ošklivá nakažlivá nemoc. Musel ji dostat od jiného nemocného psa.“

„Uzdraví se?“

„Doufám. Udělám pro něj, co bude v mých silách.“ Nedokázal jsem se donutit, abych tomu malému chlapci sdělil, že jeho štěňátko pravděpodobně zemře.

Natáhl jsem do stříkačky podpůrnou směs léků, které jsme tehdy užívali proti sekundárním příznakům psinky. Moc to nepomáhalo a ani dnes, se všemi našimi antibiotiky, nedokážeme příliš ovlivnit konečný výsledek. Když podchytíte případ v počáteční virové fázi, pak může být injekce hyperimunního séra účinná, ale lidé přinášejí psy většinou až po této fázi.

Dal jsem zvířátku injekci, štěně zakňučelo a chlapec natáhl ruku a pohladil ho.

„To bude dobrý, Duku,“ řekl.

„Takhle mu říkáš, Duku?“

„Jo.“ Hladil mu uši a pes se obrátil, mrskl dlouhou oháňkou a rychle mu olízl ruku. Wes se usmál, vzhlédl ke mně a na okamžik spadla z jeho špinavé tvářičky zhrublá maska a v rošťáckých očích jsem uviděl prostou a čistou radost Tiše jsem zaklel. Stálo to za bačkoru.

Vhodil jsem do krabičky trochu krystalů kyseliny borité a podal jsem mu to. „Tohle rozpusť ve vodě a vymývej mu tím oči a nos. Vidíš, jak má ucpaný a špinavý čenich, když mu to vyčistíš, bude mu mnohem lÍp.“

Beze slova vzal krabici a téměř stejným pohybem přitom pustil na stůl tři šilinky a šestipenci. Byla to naše obvyklá taxa a v tomto směru rozptýlil mé pochybnosti.

„Kdy sem s ním mám zase přijít?“ zeptal se.

Váhavě jsem na něj chvíli hleděl. Nemohu dělat nic jiného, než opakovat injekce, ale bude to k něčemu dobré?

Chlapec si moje zaváhání vysvětlil nesprávně.

„Já můžu zaplatit!“ vyhrkl. „Já mám peníze!“

„O tomhle jsem neuvažoval. Jenom jsem přemýšlel, kdy bude nejvhodnější, abys přišel. Co kdybys ho přivedl ve čtvrtek?“

Dychtivě přikývl a odešel.

Čistil jsem stůl dezinfekcí, skleslý pocitem bezmoci. Moderní veterinář se zdaleka nesetkává s tolika případy psinky jako kdysi my, a to z prostých důvodů, většina LIdí očkuje štěňata co možná nejdřív.

Ale tehdy, ve třicátých letech, bývalo očkováno jenom pár šťastných PSŮ. Psince se dá snadno předejít, aleje téměř nemožné ji vyléčit.

V následujících třech týdnech došlo k neuvěřitelné proměně osobnosti Weslye Binkse. Doposavad se těšil pověsti líného povaleče, ale teď se proměnil ve vzor píle: roznášel ráno noviny, okopával lidem zahrádky, pomáhal s odvozem dobytka na trh. Byl jsem snad jediný, kdo věděl, že to všechno dělá pro Duka.

Vodil ke mně psa každé dva nebo tři dny a platil hotově. Samozřejmě jsem mu účtoval tak málo, jak jen to bylo možné, ale peníze, které si vydělal, šly na jiné věci, na čerstvé maso, které kupoval u řezníka, na mléko a na sušenky.

„Dneska vypadá Duke moc pěkně,“ řekl jsem mu při jedné návštěvě. „Koupil jsi mu nový obojek a vodítko, viď?“

Chlapec ostýchavě přikývl a potom se na mě podíval naléhavým pohledem tmavých očí“ Je mu už lÍp?“

„Je mu asi tak stejně, Wesi. Takhle to chodívá, táhne se to bez velkých změn.“

„Kdy… kdy to poznáte?“

Chvilku jsem přemýšlel. Možná by se méně trápil, kdyby to celé lépe pochopil. „To je takhle. Duke se uzdraví, jestli se mu podaří vyhnout se nervovým komplikacím psinky.“

„A co to je?“

„Záchvaty, ochrnuti a něco, co se jmenuje chorea a vyvolává to záškuby svalů.“

„A co když to dostane?“

„Potom by to s ním vypadalo špatně. Ale to nemusí dostat každý pes.“ Snažil jsem se ho uklidnit úsměvem. „Duke má ještě jednu výhodu, není čistokrevný. Křížení psi mají v sobě to, čemu se říká síla hybridu a co jim pomáhá zdolávat nemoc. Vždyť přece docela dobře žere a je dost veselý, ne?“

„Jo, nevypadá špatně.“

„Tak tedy pokračuj. Teď mu dám ještě jednu injekci.“

Chlapec se vrátil za tři dny a podle obličeje jsem poznal, že má dobré zprávy.

Duke je vo moc lepší, voči i nos má suchý a žere jako kůň!“

Chlapec byl vzrušením zadýchaný.

Zvedl jsem psa na stůl. Nedalo se pochybovat, že byl o mnoho lepší, a ze všech sil jsem se snažil radovat se s Wesem.

„To je báječné, Wesi,“ řekl jsem, ale v malém mozku mi cvrlikal varovný zvonek. Jestliže se mají objevit nervové příznaky, objeví se teď, právě když se pes zdánlivě uzdravuje.

Nutil jsem se k optimismu. „Víš co, nemusíš sem s ním už chodit, ale dávej na něj dobrý pozor, a kdyby sis všiml čehokoli neobvyklého, přiveď mi ho.“

Otrhaná malá postavička byla radostí bez sebe. Skoro tančil po chodbě s milovaným štěnětem v náručí a já jsem si přál, abych se s nimi už v ordinaci nesetkal.

To bylo v pátek večer a v pondělí jsem to celé už pustil z hlavy a uložil k uspokojujícím vzpomínkám, když vešel chlapec s Dukem na vodítku.

Vzhlédl jsem od stolu, kde jsem zapisoval do našeho deníku. „Co je, Wesi?“

„VoN sebou cuká.“

Nenamáhal jsem se, abych je odvedl do ordinace. Vyletěl jsem od stolu, dřepl si na zem a pečlivě jsem psa prohlížel. Nejdříve jsem neviděl nic, ale když jsem na něj upřeně hleděl, rozpoznal jsem slabé záškuby hlavy. Položil jsem mu ruku na lebku a čekal jsem. Bylo to ono, slabé, ale pravidelné křeče spánkových svalů, kterých jsem se tolik děsil.

„Bojím se, Wesi, že má choreu.“

„Co to je?“

„Jedna z těch nemocí, o kterých jsme spolu už hovořili. Někdy se tomu také říká tanec svatého Víta. Doufal jsem, že k tomu nedojde.“

Chlapec vypadal náhle drobně a ztraceně a stál mlčky a v dlani žmoulal nové vodítko. Musel vynaložit tolik sÍly na to, aby promluvil, že skoro zavřel oči.

„VoN umře?“

„Někteří psi se z toho dostanou.“ Neřekl jsem mu, že jsem to zažil jen jedenkrát. „Mam tablety, které by mu mohly pomoct Dám ti je.“

Dal jsem mu několik arsenových tablet, které se mi osvědčily v onom jediném úspěšném případě. Ani jsem nevěděl, jestli vůbec k uzdravení přispěly, ale nic jiného jsem neměl.

V následujících dvou týdnech postupovala Dukova chorea přesně podle učebnice. Všechny příznaky a komplikace, kterých jsem se obával, se dostavily rychle po sobě, bez velkého meškání. Třes se rozšířil od hlavy na všechny údy a pak mu při chůzi začal podklesávat zadek.

Jeho mladý pán ho ke mně vodil znovu a znovu a já jsem postupoval tak, jak bylo obvyklé, a zároveň jsem se mu snažil vysvětlit, že to je beznadějné. Chlapec trval zarputile na své péči o psíka, ve volných chvílích se štval za roznáškou novin a jinými příležitostnými výdělky a trval na tom, že mi bude platit, ačkoli jsem jeho peníze nechtěl. Pak se u mne jednou odpoledne zastavil.

„Nemohl jsem Duka přivect,“ šeptal“.Nemůže už chodit. Přídete se na něj kouknout?“

Nasedli jsme spolu do mého vozu. Bylo to v neděli, kolem třetí odpoledne, a ulice byly tiché. Zavedl mě do dvorku dlážděného kamením a otevřel dveře domku.

Zápach mě udeřil hned, jak jsem vstoupil. Venkovští veterináři mají otrlý žaludek, ale teď jsem cítil, že se mi obrací. Paní Binksová byla hrozně tlustá, v ukrutně špinavých šatech, které na ní neforemně visely. Rozvalovala se u kuchyňského stolu s cigaretou v koutku úst. Byla zabořená do časopisu, který se tísnil mezi hromadami špinavého nádobí, a když na nás krátce pohlédla, zatřepetaly se jí na hlavě natáčky.

Na gauči pod oknem spal s otevřenými ústy její manžel a vychrápával pivní odér. V dřezu se vršila další nálož mastného nádobí pokrytého odpornou vrstvou nazelenalého kalu. Šatstvo, noviny a všemožné krámy se válely po podlaze a vůbec všude a rádio řvalo naplno.

Jediné čisté místečko byl psí pelíšek v koutě místnosti. Přistoupil jsem k němu a sklonil se nad malým zvířátkem. Duke ležel bezvládně a bezmocně, vychrtlé a nekontrolovatelně se cukající tělíčko.

Zapadlé oči byly zase plné hnisu a hleděly apaticky před sebe.

„Wesi, musíš mi dovolit, abych ho utratil.“

Neodpověděl, a když jsem se mu to snažil vysvětlit, zanikala moje slova v řevu rádia. Podíval jsem se na jeho matku.

„Nemohla byste zavřít to rádio?“ otázal jsem se.

Trhla hlavou směrem k chlapci a ten šel a otočil knoflíkem. V tichu, které následovalo, jsem znovu začal hovořit.

„Věř mi, že to je jediné, co můžeme udělat. Přece nechceš, aby umíral takhle kousek po kousku.“

Nepodíval se na mě. Veškerá jeho pozornost se zoufale soustřeďovala na psíka. Potom zvedl ruku a zaslechl jsem, že zašeptal:

„Tak jo.“

Utíkal jsem do vozu pro nembutal.

„Slibuji ti, že neuCÍtÍ vůbec nic, žádnou bolest,“ říkal jsem, když jsem natahoval stříkačku. A malé zvířátko opravdu jen vzdychlo, a pak zůstalo ležet bez hnutí. Osudový třes se konečně zklidnil.

Zasunul jsem stříkačku do kapsy. „Chceš, abych ho odvezl, Wesi?“

Nechápavě se na mě podíval a jeho matka se do toho vložila.

„Jen ho vodvezte. Nikdá sem tu mrchu nechtěla do kvartýru, nikdá.“ A znovu se zahloubala do čtení.

Rychle jsem zvedl malé tělíčko a vyšel jsem z místnosti. Wes mě následoval a hleděl na mě, když jsem otevíral kufr auta a opatrně ukládal Duka na svůj černý pracovní plášť.

Zaklapl jsem kufr a chlapec si přikryl oči sevřenými pěstičkami.

Celá drobná postavička se roztřásla vzlyky. Objal jsem mu paží ramena a on se o mne na okamžik opřel a plakal a já jsem přemítal, jestli se mohl vůbec někdy takhle vyplakat a jestli existoval někdo, kdo ho utěšil.

Ale brzy ustoupil a rozmazal si slzy špinavou šmouhou po obličeji.

„Půjdeš zpátky domů, Wesi?“ zeptal jsem se ho.

V očích mu mžiklo, přivřel je, a pak se na mne podíval a jeho tvář byla znovu tvrdá a zlá.

„Ne!“ řekl a obrátil se a odešel. Neotočil se a já jsem za ním hleděl, jak přeběhl silnici, přelezl zídku a pomalu a těžce se vlekl přes pole směrem k řece.

A vždycky, když jsem o tom přemýšlel, připadalo mi, že se v tu chvíli Wes vrátil do svého starého života. Pak už nikdy nevyhledával drobná zaměstnání a žádnou užitečnou činnost. Mně už rošˇTárny neprováděl, ale jak plynul čas, zaplétal se do vážnějších nepříjemností. Zapaloval stodoly, předvedu ho kvůli krádežím, a když mu bylo třináct, kradl auta.

Nakonec ho poslali do polepšovny a potom zmizel z našeho kraje.

Nikdo nevěděl, kam se poděl, a většina lidí na něj zapomněla. Jeden z těch, kdo nezapomněl, byl policejní seržant.

„Ten malý Wesley Binks,“ řekl jednou zamyšleně, „to byl uličník jako vystřižený. Většího lumpa jsem nepoznal. Víte, myslím si, že mu nikdy na nikom a na ničem ani za mák nezáleželo. Že k ničemu v životě nepřilnul.“

„Chápu, seržante, váš názor,“ odpověděl jsem, „ale nemáte tak docela pravdu. Vím, že dokázal mít moc rád…“

Je pravda pravdoucí, Že mladého člověka může nesmírně ovlivnit, má-li zvíře, které miluje a o které se stará. Příběh Wese a Duka líčí kromě jiného hrůzy psinky, a když vidím davy lidí, kteří k nám

Přicházejí naočkovat štěňata proti ní, jsem vděčný, ie ui máme prostředky, jak zbavit tu strašnou chorobu její zkázonosné moci. fi

25. ZAVÁZANÝ PRST

KasTroval jsem vepře a Rory mi je držel. Měl jsem vykastrovat několik vrhů a pospíchal jsem a nepostřehl vzrůstající nervozitu irského zemědělského dělníka. Jeho mladý šéf malé vepříky chytal a podával je Rorymu, který je přidržel nohama vzhůru, pevně je sevřel mezi stehny tak, aby měli roztažené nohy, a když jsem rychle nařízl šourek a vytáhl varlata, dotýkal se můj nožík hrubé látky v rozkroku jeho kalhot.

„Prokristovyrány, pane Herriote, buˇDte opatrný!“ vydechl, když už to nemohl vydržeT.

Vzhlédl jsem od své práce. „Co se děje, Rory?“

„Dávejte pozor, co provádíte s tím zatraceným nožem! Mrskáte s nim mezi nohama jako pitomEj starej indián. EŠtĚ mě přivedete do maléru, než budem hotový!“

„Jo, pane Herriote, buďte opatrný,“ volal mladý farmář. „Nevyřežte Roryho namísto prasete. To by vám jeho paní nikdá nevodpustila!“ Hlasitě se rozchechtal, Ir se zaculil a já jsem se usmál.

A to byl průšvih, protože okamžik nepozornosti způsobil, že ostří skalpelu přejelo po mém levém ukazováčku. Skalpel byl ostrý jak břitva, zajel hluboko a ve vteřině bylo všechno kolem zalité mou krví. Myslel jsem, že ten proud vůbec nezarazím. Červený čúrek tekl a tekl navzdory tomu, že jsem se všemožně ošetřoval náčinky, které jsem měl s sebou v autě, a když jsem konečně odjížděl, byl ukazováček obalený největším a nejneohrabanějším obvazem, který jsem vůbec kdy viděl. Nakonec jsem totiž musel přiložit velikánský kus vaty a připevnit ho ukrutně dlouhým a deset centimetrů širokým obvazem.

Odjížděl jsem ze statku za tmy. Bylo kolem páté hodiny, koncem prosince, slunce zapadalo velmi brzy a na mrazivé obloze se začaly objevovat hvězdy. Jel jsem pomalu, obrovský, gigantický prst se tyčil vzhůru nad volantem a trčel jako směrovka mezi oběma reflektory auta. Byl jsem necelý kilometr před Darrowby, světla městečka pomrkávala holými větvemi stromů na kraji silnice, když vtom se ke mně přiblížilo auto. Minulo mě, pak jsem zaslechl zaskřípění brzd, jak zastavilo a začalo couvat

Znovu mě minulo, zajelo k příkopu a spatřil jsem zuřivě mávající ruku. Zastavil jsem a z řidičova sedadla vyskočil mladík a utíkal ke mně.

Vsunul hlavu do mého okénka. „Vy jste veterinář?“ Byl be.z dechu a vyděšený.

„Ano, jsem.“

„Díky bohu! Projížděli jsme tudy cestou do Manchestru a byli jsme ve vaší ordinaci… povídali, že jste tady někde blízko… a popsali vaše auto. Prosím, pomozte nám!“

„Copak se vám stalo?“

„Našemu psovi… leží vzadu v autě. Má v krku míč. Já… myslím, že už je možná mrtvý.“

Ještě než domluvil, vyletěl jsem ze sedadla a utíkal po silnici. Auto byla dlouhá limuzína a z temnot zadního sedadla se zdvihal sborový nářek z hrdel malých hlaviček, jejichž siluety se rýsovaly za oknem.

Prudce jsem otevřel dveře a rozpoznal slova nářku.

„Benny, Beníčku, Benny…!“

Stěží jsem v šeru rozeznal velkého psa položeného na kolenou čtyř dětí. „Tatínku, už umřel, už umřel!“

„Pojďte, vyndáme ho,“ zašeptal jsem a mladý muž tahal přední nohy, já jsem zvedl tělo, které sklouzlo a padlo bezvládně na asfalt.

Přejel jsem rukou po chlupatém těle. „Ksakru, nevidím vůbec nic!

Pomozte mi ho otočit.“

Odtáhli jsme bezvládného psa do záře automobilových reflektorů a konečně jsem ho spatřil. Obrovská, nádherná kolie s bohatou srsti, tlamu otevřenou, jazyk visící ven, oči nevidomé a bez života.

Mladý tatínek se na psa podíval a pak se chytl oběma rukama za hlavu. „Panebože, panebože…“ Z hloubi auta jsem slyšel tiché vzlyky jeho manželky a pronikavý křik: ‚benny, Beníčku!“

Popadl jsem muže za rameno a zařval jsem na něj: „Co jste říkal o míči?“

„Má ho v krku… Strašně dlouho jsem se mu ho snažil vytáhnout, ale nedokázal jsem s tím pohnout“ Měl skloněnou hlavu a mluvil téměř neslyšně.

Strčil jsem ruku psovi do tlamy a opravdu jsem to nahmatal. Povrch tvrdého, pevného gumového míče, ne o moc většího než golfový míček, vtěsnaného jako zátka do hltanu a účinně blokujícího průdušnici. Horečnatě jsem škrabal do mokrého a hladkého povrchu, ale nemohl jsem se ničeho chytit. Trvalo mi asi tři vteřiny, abych pochopil, že není v lidských schopnostech tímto způsobem míč vytáhnout, a bez dlouhých úvah jsem vyndal ruce z TlAmy, zapřel palce za ohyb spodní čelisti a tlačil.

Míček vystřelil, odrazil se od zmrzlého povrchu silnice a smutně se odkutálel na travnatý okraj. Dotkl jsem se rohovky oka. Bez reflexu. Padl jsem na kolena sklíčený beznadějnou lítostí, že jsem neměl příležitost tohle celé vykonat o chvilku dřív. Jediné, co jsem teď ještě mohl podniknout, bylo odvézt tělo psa zpátky do Skeldalu. Nemohl jsem připustit, aby rodina jela do Manchestru s mrtvým psem.

Ale horečnatě jsem si přál, abych mohl udělat víc, a když jsem přejížděl rukou po krásné zbarvené srsti na žebrech, tyčil se můj ovázaný prst jako symbol bezmocnostI.

A právě když jsem tupě hleděl na svůj prst a zápěstím spočíval na mezižeberním prostoru, ucítil jsem pod rukou slaboulinký záchvěv.

Prudce jsem se zvedl a chraptivě vykřikl: „Srdce tluče! Ještě není mrtvý!“ Začal jsem na psu pracovat vším, čím jsem mohl, vším, co jsem měl po ruce. A tam v té temnotě opuštěné venkovské cesty toho opravdu nebylo mnoho. Neměl jsem žádné povzbuzující injekce, žádné kyslíkové masky, žádné intratracheální tubusy. Ale stlačil jsem mu hrudník dlaněmi každé tři vteřiny po starém způsobu a veškerou vůlí jsem psa nutil, aby dýchal, zatímco jeho oči stále hleděly do neznáma. Občas jsem mu zoufale foukl do krku nebo jsem ho dloubl mezi žebra, kde byl nepatrně hmatný tlukot.

Nevím, čeho jsem si všiml dřív, jestli slabého zachvění víčka, nebo malého nadzdvihnutí žeber, která natáhla do plic ledový yorkshirský vzduch. Možná se obojí stalo najednou, ale od té chvíle bylo všechno jako báječný sen. Jak jsem tam seděl, ztratil jsem pojem času. Dýchání se prohlubovalo, nabývalo pravidelnosti a zvíře začalo vnímat okolí. A když se pes rozhlédl a uvážlivě mrskl ocasem, najednou jsem si uvědomil, že jsem téměř ztuhl a přimrzl.

S určitými potížemi jsem vstal a nevěřícně pozoroval, jak se kolie vzchopila na nejistých nohou. Otec strčil psa dozadu do auta, kde ho vítaly nadšené výkřiky.

Muž byl v jakémsi šoku. V průběhu křísení psa neustále šeptal:

„Vy jste ten míček zkrátka vyrazil… prostě jste ho vyrazil. Proč mě to nenapadlo…?“ A když se ke mně před odjezdem otočil, pořád ještě vypadal trochu nepříčetně.

„Já nevím… nevím, jak vám mám poděkovat,“ pravil ochraptěle.

„Je to zázrak!“ Na vteřinu se opřel o auto. „Kolik vám zaplatím? Kolik vám dlužím?“

Mnul jsem si bradu. Neaplikoval jsem žádné léky. Musím účtovat jenom za ztrátu času. „Pět šilasů,“ řekl jsem. „A už mu nikdy nedovolte, aby si hrál s tak malým míčkem.“

Podal mi peníze, potřásl mi rukou a odjeli. Jeho manželka, která z vozu nevystoupila, mi mávala, když odjížděli, ale největší odměnou mi byl poslední pohled do temnot zadního sedadla, kde malé ručičky ovíjely psa, laskaly ho v extázi štěstí a do tmy zněly vděčné a radostné hlásky.

„Benny, beníčku… Benny!“

Když se pacient uzdraví, uvažují veterináři často, kolik zásluh si mohou připsat k dobru. Možná by se zvíře uzdravilo i bez léčení, někdy se to stávalo.

Ale když člověk věděl, jistě a nepochybně, že i bez mimořádně rafinovaného zásahu zachránil zvíře od prahu smrti a vrátil ho do živoucího, dýchajícího světa, bylo to zadostiučinění, které vlévalo dlouho působící balzám do nepohodlí a frustrace veterinární praxe, a všechno bylo zase v pořádku.

Na Bennyho případu bylo cosi neskutečného. Vlastně jsem ani neviděl do tváří těch šťastných dětí a nespatřil jsem ani jejich matku, schoulenou na předním sedadle. Tak trochu jsem tušil jejich otce, ale ten strávil většinu času s hlavou v dlaních. Nepoznal bych ho, kdybych ho potkal na ulici. A dokonce i ten pes se v nepřirozené záři automobilových reflektorů stal jen zamlženou vzpomínkou.

Stejný pocit měla asi ona rodinka, protože za týden jsem dostal milý dopis od matky. Omluvila se, že mě tak bezohledně vyrušili na mé cestě, a děkovala mi, že jsem zachránil život jejich psa, který se právě teˇD honil s dětmi, jako by se nic nebylo stalo, a končila politováním, že se mě vlastně ani nezeptali, jak se jmenuji.

Ano, byl to zvláštní příběh, nejenom proto, že ti lidé nevěděli, jak se jmenuji, ale vsadil bych se, že ani oni by mě nepoznali, kdyby mě potkali.

Když to celé rekapituluji, jediná věc, která byla podstatná a mimořádně nápadná, byl můj obrovský, bíle ovázaný pahýl, v celé té scéně všudypřítomný, jako by osamostatnělÝ a záhadně významný.

Určitě to byl především ten prst, který si rodinka zapamatovala, protože dokonce i dopis té paní začínal slovy:

„Milý veterináři se zavázaným prstem…“

Ten dopis, který jsem před lety dostal, mě potěšil, ale ještě větší radost mi nedávno způsobila jedna dáma. Napsala mi, že byla ve s-tejně kritické situaci se psem, který měl v krku míč. Také se snažila vytáhnout mu míč z tlamy. Pak, když se už vzdávala naděje, si vzpomněla na příběh z mé knihy a zatlačila pod čelistí. Děkovala mi, Že jsem zachránil Život jejího psa, a mě napadlo, že ačkoli cílem mých knih neměla rozhodně být žádná instruktáž, je možné, že někdy pomohou i v tomto smyslu.

26. SHEPOVA LIBUSTKA

Malá farma pana Bailese ležela v polovině cesty do Highbum Village, a aby se člověk dostal na dvůr, musel ujít pěšky asi dvacet metrů mezi půldruhého metru vysokými zídkami. Vlevo byl dům sousedů, vpravo zahrada patřící k farmě. A v téhle zahradě trávil většinu dne Shep.

Byl to velikánský pes, mnohem větší než kolie. Upřímně řečeno jsem přesvědčený, že to byl zpola ovčák, protože sice měl krásnou černobílou srst, ale v masivních nohách a ve vznešené, hrdé, nahnědlé hlavě s odstálýma ušima bylo něco dvojznačného. Byl úplně jiný než vyhublá zvířata, která jsem vídal při svých obchůzkách.

Kráčel jsem mezi zídkami, v duchu jsem byl už ve chlévě, rýsujícím se na vzdáleném konci dvora. Jedna z krav pana Bailese, jmenovala se Róza, měla bolestivé zažívací potíže, které dovedou veterináře pořádně potrápit. Diagnóza je totiž velmi obtížná. Zvíře začalo před dvěma dny naříkat a ztrácet mléko, a když jsem krávu včera viděl, probíral jsem jednu možnost po druhé: mohl to být drát. Ale čtvrtý žaludek se stahoval dobře a bylo slyšet správné zažívací škroukání. Také žrala trochu sena, jako by se jí chtělo i nechtělo.

Že by to bylo vsunutí…? Nebo natržení střeva…? Nepochybně měla bolest v podbřišku a ta trapná teplota devětatřicet! Všechno se zatraceně podobalo drátu. Samozřejmě bych to celé mohl vyřešit tím, že bych krávu otevřel, ale pan Bailes byl staromódní a nebylo by mu po chuti, abych se mu hrabal ve zvířeti, dokud bych si nebyl jistý diagnózou. A to jsem nebyl, to se nedalo popřít.

Postavil jsem krávu tak, aby měla předek zvednutý, spočívala předníma nohama na nízkém plůtku a dostala silně olejovité projímadlo. „Prožeň jí střeva a doufej v boha,“ říkal mi kdysi jeden starší kolega. Mělo to svůj hluboký význam.

Byl jsem v půli cesty mezi zídkami a utěšoval jsem se, že se mé pacientce povede lépe, když mi do pravého ucha zničehonic vybuchla ryčná exploze. Zase ten Shep.

Zídka byla přesně tak vysoká, aby pes skočil a zaštěkal kolemjdoucímu do ucha. Byla to Shepova oblíbená hra a mě už nachytal.

Ale nikdy s takovým úspěchem jako teď. Moje myšlenky se toulaly úplně jinde a pes si časoval skok na zlomek vteřiny, takže když vyštěkl, měl zuby jen pár centimetrů od mého obličeje. A jeho hlas byl uměřený jeho velikosti, hromové zařvání až ode dna mohutného hrudníku, znásobené rezonující tlamou.

Vyskočil jsem půl metru do vzduchu, a když jsem dopadl zpátky na zem s bušícím srdcem a brnící hlavou, podíval jsem se přes zeď.

Ale jako obvykle jsem neviděl nic než chlupatou postavu ubíhající z dohledu za roh domu.

Tohle mě vždycky mátlo. Proč to dělá? Bylo to zlé zvíře a měl na mě vztek, nebo šprýmoval? Nikdy jsem se mu nepřiblížil natolik, abych to zjistil.

Nebyl jsem v nejlepší kondici na špatné zprávy, ale přesně takové na mě čekaly v chlévě. Stačil jediný pohled do farmářova obličeje a věděl jsem, že krávě je hůř.

„Řekl bych, že má zástavu,“ huhlal smutně pan Bailes.

Zaskřípal jsem zuby. Stará generace farmářů si stmelila celé spektrum břišních potíží do termínu „zástava“.

„Cožpak ten olej nezabral?“

„Depak, dou z ní jenom malý tvrdý kousky. Povídám vám, že je to pořádná zástava!“

„Dobře, pane Bailesi,“ pravil jsem s pokřiveným úsměvem. Budeme muset vyzkoušet něco silnější.“ Přinesl jsem z auta přístroj k vyplaším žaludku, který jsem tak miloval a který k mému žalu zmizel z mého života. Dlouhá gumová žaludeční trubička, dřevěný náčinek s koženými popruhy, které se nasazovaly za rohy. Když jsem do ní pumpoval deset litrů teplé vody s formalinem a se solí, připadal jsem si jako Napoleon, který posílá do boje svou starou gardu u Waterloo. Jestli nepomůže tohle, nepomůže už nic.

Ale přesto jsem necítil obvyklou sebejistotu. Tady bylo ve hře něco jiného. Musel jsem to však vyzkoušet. Musel jsem udělat něco, aby vnitřnosti téhle krávy začaly fungovat, protože se mi dneska nelíbila. Pořád ještě se ozývalo to tiché sténání a oči jí začaly zapadat do hlavy, což je u skotu nejhorší znamení. A přestala žrát.

Nazítří ráno jsem jel vozem po jediné ulici ve vesnici, když jsem spatřil paní Bailesovou, vycházející z obchodu. Zajel jsem k ní a vystrčil jsem hlavu z okénka.

„Jakpak se dařilo dneska ráno Róze, paní Bailesová?“

Položila košík na zem a vážně se na mě podívala“ Je jí špatně, pan

Herriote. Můj manžel si myslí, že to s ní jde rychle ke konci. Jestli s ním potřebujete mluvit, musíte jít za ním támhle přes to pole. Spravuje dveře u tý malý stodoly.“

Když jsem zajížděl k brance vedoucí na pole, propadl jsem náhlému pocitu neštěstí. Nechal jsem auto na silnici a zdvihl jsem závoru.

„Kruci! Kruci! Kruci!“ klel jsem, jak jsem se táhl zeleným polem.

Měl jsem ošklivý pocit, že se tu připravuje malá tragédie. Kdyby to zvíře pošlo, byla by to těžká rána pro drobného farmáře s deseti kravkami a několika prasátky. Měl bych mu pomoci, ale nevěděl jsem jak, a to mě deprimovalo.

Ale přes to všechno se mi do duše vkrádal klid a mír. Bylo to veliké pole, a když jsem kráčel vysokou trávou otírající se mi o kolena, viděl jsem na vzdáleném konci malou stodolu. Sel jsem loukou zralou na posekání a náhle jsem si uvědomil, že je léto, že slunce pálí a každičký krok voní jetelem a vůně teplé trávy stoupá do křišťálové čistoty vzduchu. Někde blízko kvetlo pole fazolí a ke mně se nesla jejich exotická vůně a já ji vdechoval s přivřenýma očima, jako kdybych se snažil rozpoznat ingredience přepychového parfému.

A všude ticho, které uklidňovalo ze všeho nejvíc. Ticho a samota.

Omámeně jsem se rozhlížel po pustotě zeleného prostoru, dřímajícího v záři slunce. Nikde ani pohyb, nikde ani zvuk.

Potom mi bez varování u nohou vybuchlo neuvěřitelné peklo. Na jeden strašlivý moment se modrá obloha zatáhla, potemněla obrovskou chlupatou siluetou, a rudá tlama mi hafla do obličeje. Skoro jsem zavřískl a zapotácel se, zdivočele se rozhlédl a spatřil jsem Shepa, mizícího z dohledu směrem k brance. Byl schovaný v trávě uprostřed pole a čekal, až dojdu těsně k němu, aby zaútočil.

Jestli tam byl náhodou, nebo jestli mě zahlédl, jak přicházím, a zaujal tohle postavení, to se nikdy nedozvím, ale z jeho hlediska to byl mimořádně uspokojující výsledek, protože jsem se polekal jako snad ještě nikdy. Můj životaběh měl docela pěknou nálož děsů a poplachů a úzkostí, ale tenhle obrovský pes, který se vynořil a zařval v té prázdné krajině, to byl děs dosud nepoznaný. Slýchal jsem o případech, kdy náhlé leknutí a strach přivodily mimoděčné vyprázdnění střev, a vím přesně, že tohle byla příležitost, kdy jsem neblahému osudu unikl jen o vlásek.

Ještě jsem se třásl, když jsem došel ke stodole, a nemusel jsem ani promluvit, protože mě pan Bailes hned zavedl přes cestu k farmě.

Při pohledu na pacientku jako by mi někdo drásal živou ránu solí.

Maso na ní přímo tálo a hleděla před sebe na zeď apaticky a zapadlýma očima. Zlověstné sténání bylo hlasitější.

Rozhodl jsem se, že ještě naposled zopakuji výplach. Pořád ještě to byla nejsilnější zbraň v mém arzenálu, ale tentokrátjsem přidal do směsi kilogram černé melasy. Skoro každý farmář měl tehdy v chlévě sud melasy a stačilo jenom zajít do kouta a otočit kohoutkem.

Do Highburnu jsem jel teprve druhý den odpoledne. Vůz jsem nechal před farmou a chystal se projít mezi zídkami, když jsem se zarazil a zadíval se na krávu na poli za silnicí. Byla to pastvina sousedící s včerejší loukou a ta kráva byla Róza. Nemohl jsem se zmýlit byla to pěkná červenka, na levém boku s bílou skvrnou ve tvaru fotbalového míče.

Otevřel jsem branku a v několika vteřinách ze mě spadly všechny starosti. Její stav se zlepšil přímo zázračně, vlastně vypadala jako normální zdravé zvíře. Šel jsem k ní a poškrabal jsem ji na kořeni ocasu. Bylo to mírné stvoření, přežvykovala trávu a jenom se po mně ohlédla. Její oči už nebyly zapadlé, ale jasně kulaté.

Zalila mě vlna štěstí a úlevy. Vtom jsem zahlédl pana Bailese, jak přelézá zídku ze sousedního pole. Asi tam ještě spravoval dveře stodoly.

Když se ke mně blížil, pocítil jsem k němu soucit. Musel jsem se mít ale na pozoru, abych mu nedal najevo svůj triumf. Koneckonců měl chudák starosti, nebudu se před ním holedbat.

„Dobré jitro vám přeji, pane Bailesi,“ pravil jsem žoviálně. „Róza dnes vypadá pěkně, viďte.“

Farmář smekl čapku a otřel si čelo. ‚Jo, dneska je to už úplně jiná kráva.“

Myslím, že už nebude potřebovat žádné ošetření,“ zaváhal jsem.

Jedno malé dloubnutí by nemuselo škodit. Bylo ale na místě, že jsem jí včera přidal ten výplach.“

„Jo, to vaše pumpování?“ zdvihl pan Bailes obočí. „To s tím nemá nic společnýho.“ í“Co… jak to myslíte? Přece jsem ji vyléčil.“

„Depak, chlapče, depak, pomoh jí Jim Oakley.“

„Jim… co to prosím vás?“

„Jo, včera večer se tu zastavil Jim. Často sem chodívá navečír, a jen se na tu krávu kouk, pověděl mi, co s ní. A povídám vám, že měla smrt na jazyku a že to pumpování pro ni vůbec nebylo dobrý.

Řek mi, že ji mám setsakra prohnat po poli.“

„Cože!“

„Jo, to mi řek. Takovejch voň už viděl, a dobrý proběhnutí je uzdravilo. Tak sme Rózu vytáhli a já sem ji prohnal, jak von řek, a setsakra to sedlo. Hned v tu chvíli vypadala líp.“

Vzpamatoval jsem se. „A. kdo,“ pravil jsem mrazivě“ je ten Jim

Oakley?“

„No pošťák, samosebou.“

„Pošťák!“

„Ale před pár rokama měl ňáký zvířata. Je na dobytek moc šikovnej, to teda je, Jim.“

„Nepochybuji o tom, ale ujišťuji vás, pane Bailesi…“

Farmář zdvihl ruku. „Už ani slovo, chlapče. Jim ji uzdravil, to je jistý. Přál bych vám, abyste viděl, jak ji proháněl. Je starej jako já, ale kruci, tomu to šlo! Von umí běhat jako hrom, to tedy umí, Jim.“

Při vzpomínce se uchechtl.

Měl jsem toho právě dost. Během farmářovy promluvy jsem bezmyšlenkovitě škrabal krávě ocas a ušpinil jsem si ruku. Sbíraje trosky své důstojnosti, kývl jsem na pana Bailese.

„Musím už jít. Směl bych si zajít k vám do domu opláchnout ruce?“

„Jenom děte,“ odpověděl. „Panička vám dá trochu teplý vody.“

Připadalo mi to j ako hrozně dlouhá doba, než j sem dorazil ke konci zídky, a když jsem se chystal zabočit doprava do vrat kuchyně, uslyšel jsem vlevo zachrastění řetězu. Vtom se na mě vrhlo řvoucí stvoření, zaštěkalo mi do obličeje a zmizelo.

Tentokrát jsem myslel, že se mi zastaví srdce. Mé obranné schopnosti klesly na bod mrazu a nebyl jsem schopný čelit Shepovi. Úplně jsem zapomněl, že ho paní Bailesová občas zavírá do výběhu u vchodu na ochranu proti nevítaným návštěvníkům, a když jsem se opíral o zeď a krev mi bušila v uších, hleděl jsem tupě na dlouhou smyčku řetězu na kamenném dláždění.

Opovrhuji lidmi, kteří se vztekají na zvířata, ale tehdy jsem byl blízký tomu, abych je pochopil. Všechno soužení ze mě vyletělo ve změti nesouvislých výkřiků a popadl jsem ten řetěz a jako pominutý jsem za něj začal tahat. Pes, který mě tak trýznil, byl v boudě. Konečně jsem jednou věděl, kde se na něj dostanu, a tentokrát mu to vytmavím. Celý výběh byl dlouhý asi tři metry a zpočátku jsem neviděl nic, jenom jsem cítil mrtvou váhu na konci řetězu. Pak, když jsem nepřestával táhnout, se objevil nos, pak hlava a pak celé to velké zvíře bezvládně visící na obojku. Nevypadalo to, že by se se mnou chtělo přivítat, ale já jsem byl nemilosrdný a táhl jsem ho centimetr za centimetrem po dlažbě, až mi ležel u nohou.

Vzteky bez sebe jsem si dřepl, mával jsem mu před čumákem pěstí a řval jsem na něj ze vzdálenosti několika centimetrů.

„Ty jedna veliká potvoro! Jestli mi to ještě jednou provedeš, vytřískám z tebe poslední kapku krve! Slyšel jsi, zlámu ti ten tvůj blbej krk!“

Shep koulel poděšenýma očima a omluvně vrtěl ocasem staženým mezi nohama. Když jsem na něj nepřestával ječet, skrčil horní pysk v lísavém úsměvu a nakonec se překulil na záda a zůstal ležet nehybně s přivřenýma očima.

A tak jsem to poznal. Byl padavka. Ty jeho zuřivé útoky, to byla jenom hra. Začal jsem se uklidňovat, ale chtěl jsem to celé přivést na správnou míru, chtěl jsem, aby si to vštípil do hlavy.

„Dobře, kamaráde,“ řval jsem výhružně. „Pamatuj si, co jsem řekl!“ Pustil jsem řetěz a naposledy jsem křikl: „Ať už jsi pryč!“

Shep, skoro na kolenou, s ocasem pod břichem, zapadl zpátky do své boudy a já jsem zamířil do obytného stavení, abych si opláchl ruce.

Překvapilo mě, když mě asi za měsíc znovu zavolali k jedné krávě pana Bailese. Domníval jsem se, že po tom, co jsem předvedl s Rózou, si bude žádat výhradně služeb Jima Oakleye, pokud by se opět ocitl v nějakých nesnázích. Ale ne, jeho hlas v telefonu byl zdvořilý a přátelský jako vždycky, ani v nejmenším nevypadal na to, že by ve mě byl ztratil víru. Zvláštní…

Nechal jsem vůz před farmou a předtím, než jsem se odvážil vstoupit mezi zídky, jsem se obezřetně podíval do zahrady. Slabé zacinkání kovu mi prozradilo, že Shep číhá v boudě, a zpomalil jsem krok, nehodlal jsem se dát znovu chytit Na konci uličky jsem se zastavil a chvilku jsem počkal, ale všechno, co jsem zahlédl, byla jenom špička čumáku, která se tiše stáhla zpátky, když jsem tam tak stál. Takže ten velký pes správně pochopil můj výbuch vzteku, pochopil, že už si od něj nenechám líbit žádné nesmysly.

Přesto ale když jsem po návštěvě odjížděl, necítil jsem se docela dobře. Vítězství nad zvířetem je chabé vítězství a já měl nepříjemné tušení, že jsem ho připravil o veliké potěšení. Koneckonců každý tvor má právo na nějaký způsob osvěžení, a ačkoli Shepova kratochvíle byla poněkud infarktózní, byla to jeho věc a součást jeho života. Pomyšlení, že jsem mu zkazil tenhle kousek radosti, mě znervózňovalo. Vůbec jsem na to nebyl pyšný.

Když jsem později toho léta projížděl Highburnem, zvědavě jsem zastavil před farmou Bailesových. Bílá a prašná vesnická silnička se líně převalovala v odpoledním slunci. Pod příkrovem ticha se nic nehýbalo, kromě jakéhosi drobného muže, který se volným krokem blížil k uličce mezi zídkami. Byl tlustý a osmahlý a černovlasý –jeden z kotlářů z tábora před vesnicí, a nesl náruč hrnců a pánví.

Ze svého výhodného místa jsem viděl mřížemi plotu do zahrady, v níž se Shep nehlučně plížil na své postavení mezi kameny. Fascinovaně jsem pozoroval, jak ten muž beze spěchu zahnul do uličky a pes sledoval dráhu jeho hlavy, tělo neviděl, nahoře podél zdi.

Přihodilo se to vpůli cesty, tak, jak jsem předpokládal. Dokonale načasovaný skok, chvilka vyčkávání, a potom to příšerné bafnutí do nic netušícího ucha.

Zapůsobilo to jako obvykle. Krátce jsem zahlédl rozhozené paže a následoval kovový rachot padajícího nádobí, pak se znovu objevil ten člověk, letěl jako střela, zahnul doprava a prchal nahoru ulicí.

V poměru ke své téměř kulaté postavě projevil obdivuhodnou rychlost, krátké nohy se jen míhaly a nezastavil se, až zmizel v obchodě na druhém konci vsi.

Nevím, proč tam zašel, protože tam nemohl nalézt žádný silnější životabudič než zázvorové pivo.

Shep, zjevně velmi spokojený, se pomalu vracel přes trávu a padl do stinného místa pod jabloň. Hlavu v packách, v pohodlí vyčkával další oběť.

Usmíval jsem se, když jsem nasedal do auta a odjížděl. Zastavím se v tom obchodě a poradím kotláři, že si může jít sebrat nádobíčko bez nejmenšího strachu. Pes mu neutrhne ruce ani nohy. Ale především jsem cítil velikou úlevu, že jsem neuhasil jiskru veselí v životě velikánského zvířete.

Shep si pořád ještě přišel na svou legraci.

Je nesporné, že si psi rádi hrají a rádi se baví, a já si proto myslím, že by měl Člověk vždycky mít dva psy, aby jim nebylo smutno.

To je ale často obtížné nebo nemožné, a proto bychom se měli se svými psy co nejvíc zabývat nejrůznějším způsobem. Můžeme s nimi zápasit, přetahovat se, dokonce si hrát na schovávanou. Někdy si ovšem pes najde zábavu sám –jako Shep.

27. MICK

Bylo devět hodin večer, ošklivo a mokro, a já jsem ještě stále pracoval. Stiskl jsem volant pevněji, narovnal si záda a tiše zakňučel, jak mě zabolely unavené svaly.

Proč jsem se vůbec dal na tohle povolání? Mohl jsem si zvolit něco snazšího a jemnějšího –jako třeba hornictví nebo dřevorubectví.

Začal jsem se litovat už před třemi hodinami, když jsem projížděl po darrowbyském tržišti. Zavolali mě k telení. Obchody byly zavřené a i v tom mrazivém mrholení vládla atmosféra klidu, hotové práce, křesel u krbu, knih a voňavého lulkového dýmu. Všechno tohle plus

Helenu jsem nechal tam vzadu v našem pokoji.

Myslím, že ta první krůpěj hořkosti dopadla, když jsem zahlédl skupinku mladých lidí nasedajících do auta před hostincem

U Droversů. Tři děvčata a tři chlapci, všichni pěkně oblečení a rozesmáti a zřejmě na cestě na tancovačku nebo někam do společnosti. Každý měl před sebou perspektivu pohodlí a dobré nálady, každý kromě Herriota, nadskakujícího po silnici směrem ke studeným, mokrým končinám a k nepochybné perspektivě úmorné a těžké práce.

Případ, ke kterému jsem dorazil, mi náladu nezlepšil. V chatrné kůlně, která měla celou přední stěnu otevřenou, na zemi poseté starými plechovkami, půlkami cihel a jiným harampádím, ležela malá, kostnatá jalo vička. Nerozpoznal jsem, přes co klopýtám, protože jediné světlo vydávala rezavá petrolejová lampa, jejíž plamínek se mihotal a ztrácel v závanech větru.

V té kůlně jsem strávil dvě hodiny a vytahoval jsem tele centimetr po centimetru. Nebyla to obrácená poloha, jenom trochu málo prostoru, ale jalovice se vůbec nepostavila a já jsem spočíval celou tu dobu na podlaze, převaloval jsem se mezi cihlami a plechovkami a vstal jsem pouze, abych se roztřeseně vydal k vědru vody, zatímco mi po husí kůži prsou a zad stékal ledový déšť.

A teď jsem byl na zpáteční cestě, zmrzlý a s kůží pod oblekem poškrábanou a pálící, jako by do mě valnou část večera s nadšením kopala parta hodně silných mužů od hlavy až k patě. Když jsem vjížděl do malé vesnice jménem Copton, téměř jsem se utápěl v sebelítosti.

Za teplých letních dnů to zde vypadalo idylicky a vždycky mi to připomínalo Perthshire, s tou jedinou uličkou stulenou pod svahem zelené stráně a s tmavými stromy rozesetými až k vysočině, na hřebenech porostlé vřesem.

Ale dnes tu bylo mrtvo, reflektory auta ozařovaly déšť bičující pevně zavřené dveře domků, jen uprostřed vesnice padalo na cestu světlo místního hostince. Zastavil jsem vůz pod rozhoupanou návěstní tabulí U lifky a veden náhlým impulzem jsem otevřel dveře.

Pivo mi zvedne náladu.

Vstoupil jsem do hostince a uvítalo mě příjemné teplo. Neměli tu žádný výčepní pult, jenom sedátka s vysokými opěradly a dubové stoly, postavené u obílených zdí. Místnost nebyla nic jiného než upravená venkovská kuchyně. Ve starém černém kuchyňském sporáku v koutě praskalo dřevo a nástěnné hodiny tikaly do šumu hlasů.

„Tak co, pane Herriot, vracíte se z práce?“ pravil můj soused, když jsem padl na židli.

„Ano, Tede, jak jste to poznal?“

Muž si změřil můj špinavý plášť do deště a gumovky, které jsem se nenamáhal na farmě přezout.“No, tohle není váš nedělní oblek, na nose máte krev a za uchem kus kravince.“ Ted Dobson byl třicátník a statný chovatel skotu a jeho bílé zuby se zaleskly v skokem úsměvu.

Usmál jsem se také a vytáhl jsem kapesník. Je to zajímavé, že se člověk při přemýšlení a při obtížné práci vždycky škrabe na nose.

Rozhlédl jsem se po místnosti. Asi tucet mužů tady upíjelo z půllitrů a někteří hráli domino. Byli to zemědělští dělníci, lidé, které jsem vídal, když mě povinnost vytáhla z postele za tmy před ranním rozbřeskem: jejich shrbené postavy, zahalené v beztvarých starých kabátech, jezdívaly na kolech k farmám, hlavy skloněné proti větru a deštai, přijímajíce realitu těžkého života. V takovýchto chvílích jsem si vždycky myslíval, že já se tu vyskytuji jenom občas, ale oni každé ráno.

A dělali to za třicet šilinků týdně. Jen při pouhém pohledu na ně jsem se styděl.

Hostinský pan Waters zdvihl profesionálním gestem veliký džbán a z výšky mi naléval do půllitru.

„Tak tady by to bylo, pane Herriot, a je to za šest pencí. Pro vás za polovic.“

Každou krůpěj toho piva nosil ve džbánu z dřevěných sudů dole ve sklepě. V rušném podniku by to bylo úplně nemožné a nepraktické, ale U lišky nebylo nikdy nabito a pan Waters nevypadal, že by zbohatl coby majitel restaurace. Choval však v malém chlévě hned vedle téhle místnosti čtyři krávy, padesát slepic hrabalo v dlouhé zahradě vzadu za domem a každý rok mu jeho dvě prasnice daly několik vrhů prasátek.

„Děkuji vám, pane Watersi,“ zhluboka jsem se napil. Ačkoli byla zima, pořádně jsem se při práci zapotil a doušek piva, které mělo říz, mi přišel vhod. Byl jsem tady už několikrát a obličeje kolem se dívaly přátelsky. Zvlášť dobře jsem znal starého Alberta Glose, bývalého pastevce, který sedával každý večer na stejném místě na konci lavice až u kamen.

Seděl jako vždycky, s prázdným pohledem, s rukama a bradou položenou na vysoké holi, kterou s sebou nosíval, když ještě pracoval.

Způli pod lavicí a způli pod stolem ležel jeho pes, Mick, starý a vysloužilý jako jeho pán. Zvířeti se zřejmě něco zajímavého zdálo, packy se vzrušeně pohybovaly ve vzduchu, tlama a uši sebou cukaly a občas tlumeně zaštěkal.

Ted Dobson měl dloubl a zasmál se: „Starej Mick asi zase honí svoje vovce.“

Přikývl jsem. Ten pes docela určitě znovu prožíval velké dny, lehal si a kroužil ve velkých obloucích po poli, poslušný píšťalky svého pána. A Albert? Co asi leželo za těma prázdnýma očima? Dovedl jsem si představit, jak vypadal, když byl mladý, když chodíval nekonečné kilometry ve větru nahoře po vysočině, přes bažiny a skály a vřesoviště, a při každém kroku zabodl do trávy tuhle svou hůl. Neexistovali schopnější a statnější muži, než byli daleští pastevci, kteří žili za každého počasí pod širým nebem, a když padal sníh nebo pršelo, hodili si přes hlavu a přes ramena jenom pytel.

A teď tady Albert seděl, zlomený, artrický stařec, apaticky hledící zpod otrhaného kšiltu staré tvídové čepice. Všiml jsem si, že dopil

Půllitr, a přešel jsem k němu.

„Dobrý večer, pane Closi,“ řekl jsem.

Přiložil si k uchu dlaň a zamrkal na mě. „Cože?“

Zvýšil jsem hlas, takže jsem křičel“ Jak se vám daří, pane Closi?“

„De to, mladej pane, de to,“ zabručel. „Nestěžuju si.“

„Napijete se se mnou?“

„Jo, děkuju vám.“ Namířil třaslavý prst na svou sklenici. ‚Jen mi sem krapet nalejte, mladej pane.“

Věděl jsem, že krapet znamená půllitr, a kývl jsem na hostinského, který znalecky naklonil džbán. Starý pastevec zdvihl naplněnou sklenici a podíval se na mě.

„Na zdraví,“ zabručel.

„Ať slouží,“ pravil jsem a už jsem se chystal vrátit ke své židli, když se ten starý pes posadil. Moje pokřikování ho asi probudilo ze spaní, protože se ospale protáhl, potřásl několikrát hlavou a rozhlédl se. A když se obrátil ke mně, jako bych dostal ránu palicí.

Měl strašlivé oči. Vlastně jsem ty oči ani neviděl, protože na mě bolestně zamrkaly zpod špinavé clony zhnisalých víček. Potůčky hnisu vytvářely tmavé a ošklivé cestičky v bílé srsti po obou stranách čenichu.

Napřáhl jsem k němu ruku a pes krátce zavrtěl ocasem a potom zavřel oči a už je neotevřel. Zřejmě mu tak bylo lépe.

Položil jsem ruku Albertovi na rameno. ‚pane Closi, jak dlouho už to má?“

„Cože?“

Zvýšil jsem hlas. „Mickovy oči. Jsou moc špatné.“

„Jo, jo.“ Starý muž přikývl s porozuměním. „Trochu na ně nastyd.

Byl na ně vodjakživa háklivej, už jako štěně.“

„To není jenom nastydnutí, má bolavá víčka.“

„Cože?“

Zhluboka jsem se nadechl a zařval, jak jsem mohl. „Má obrácená víčka. To je vážná nemoc.“

Starý muž zase přikývl“ Jo, von pořád líhá s hlavou u dveří. A tam to táhne.“

„Kdepak, pane Closi!“ hulákal jsem. „S tím to nemá nic společného. To, co má, se jmenuje entropium a potřebuje to operovat, aby se to spravilo.“

„Jo, tak to je, mladej pane.“ Upil doušek piva. ‚Je trochu nachladlej. Už jako štěně bejval háklivej…“

Unaveně jsem se odvrátil a šel zpět ke svému místu. Ted Dobson se na mě tázavě podíval.

„Copak se stalo?“

„Ale je to taková ošklivá záležitost, Tede. Entropium znamená, že se víčka otáčejí dovnitř a řasy se třou o oko. Je to hodně bolestivé a někdy to vyvolává vřídky, dokonce i slepotu. I mírné onemocnění je pro psa zatraceně nepříjemné.“

„Tak proto,“ pravil Tedy zamyšleně. „Všiml jsem si, že starej

Mick má už dlouho zalepený voči, ale teď se mu to zhoršilo.“

„Ano, někdy se to časem zhoršuje, ale často je to vrozené. Řekl bych, že Mick to měl vždycky, ale z nějakého důvodu se to teď dostalo do takhle hrozného stavu.“ Znovu jsem se obrátil ke starému psu sedícímu trpělivě pod stolem s očima pevně zavřenýma.

„Tak vono ho to hodně bolí?“

Pokrčil jsem rameny. „Však si dovedete představit, jaké to je, když máte v oku malý prach nebo když se vám otočí jedna řasa. Určitě mu bývá hodně zle.“

„Chudák stará. Nikdá sem nevěděl, že něco takovýho existuje.“

Zatáhl z cigarety.“A operací by se to vyléčilo?“

„Ano, Tede, je to zákrok, který veterináře těší. Když takovou operaci skončím, mám velkou radost, že jsem dokázal kus užitečné práce.“

„Jo, jo, to si dovedu představit. To musí bejt moc pěknej pocit Ale to je asi drahá operace, viďte?“

Unaveně jsem se usmál. „Záleží, jak se na to díváte. Je to pracné a trvá to dlouho. Obvykle za to počítáme libru.“ Humánní lékař by se takovéhle částce vysmál, ale pro starého Alberta to bylo jistě příliš mnoho.

Chvíli jsme byli oba zticha, hleděli jsme přes místnost na starce v prodřeném plášti a otrhaných nohavicích, které padaly přes rozbité boty. Libra znamenala dva týdny starobního důchodu. Byl to velký majetek.

Ted se prudce narovnal. „Každopádně by mu to měl někdo vysvětlit. Já mu to povím.“

Přešel na druhou stranu místnosti.

Dáš si ještě jedno, Alberte?“

Starý pastevec se na něj nepřítomně podíval a pak ukázal na svou sklenici, která byla znovu prázdná. ‚Jo, můžeš mi krapet nalejt, Tede.“

Honák mávl na pana Waterse a potom se sklonil.

„Jestlipak si rozuměl, co ti povídal tady pan Herriot, Alberte?“ zakřičel.

„Jo… jo… Mick je trochu nastydlej na voči.“

„Ale depak! Nic takovýho! Je to en… en… je to něco úplně jinýho.“

„Von je má pořád nastydlý,“ hučel Albert s nosem ve sklenici.

Ted zoufale zaječel. „Ty starej pitomče! Poslouchej, co ti povídám, musíme se vo něj postarat a…

Ale stařec byl kdesi daleko. „Už dyž byl štěně… dycky byl náchylnej…

Mick mě zaujal tak, že jsem zapomněl na své osobní starosti.

Vzpomínka na ty oči mě pronásledovala celé dlouhé dny. Toužil jsem se do nich pustit. Věděl jsem, že hodina práce by toho starého psa přenesla do světa, který už možná několik let nezná, a každá žilka mě nutila běžet zpátky do Coptonu, hodit psa do vozu a odvézt ho do Darrowby na operaci. Peníze mě nijak zvlášť netrápily, ale člověk prostě nesmí provozovat praxi takovýmhle způsobem.

Denně jsem potkával na farmách zchromlé psy, vídal jsem na ulicích na kost vyhublé kočky a bylo by bývalo překrásné ke každému se sklonit a každému z nich pomoci. Popravdě řečeno jsem to i zkusil, ale nemělo to cenu.

Trápení mě zbavil Ted Dobson. Jednou večer přijel do města na návštěvu ke své sestře a stál u dveří ordinace opřený o kolo, s veselým, čistě vyholeným obličejem, zářícím tak, že rozsvítil celou ulici.

Bez okolků šel k věci. „Budete voperovat starýho Micka, pane

Herriote?“

„Ano, samozřejmě, ale… ale jak…?

„Jo, bude to v pořádku. Chlapci vod Lišky se postaraj. Vemem to z klubovních peněz.

„Z klubovních peněz?

„Jo, každej tejden si dáváme něco stranou na léto na vejlet. Jako že bysme se koukli k moři, nebo podobně.

„To je od vás nesmírně laskavé, Tede, ale jste si jistý, že je to v pořádku? Nebude to nikomu vadit?

Ted se smál“.Depak, ta libra nedělá žádnej rozdíl. Stejně moc pijeme. Odmlčel se. „Všichni mládenci si přejou, abyste se do toho pustil, de nám na nervy koukat se na toho chudáka psa vod tý doby, co ste nám vo něm pověděl.

„To je ohromné, řekl jsem. „A jak ho sem přivezete?“

„Můj šéf mi půjčí dodávku. Hodí se vám to ve středu večer?

„Prima.“ Hleděl jsem za ním, když odjížděl. Dnes je možná nepochopitelné, že jsme kvůli jedné libře nadělali spoustu zmatku, ale tehdy to byl velký obnos. Ke srovnání může posloužit skutečnost, že jsem jako veterinář začínal se čtyřmi librami týdně.

Nadešel středeční večer a bylo jasné, že se Mickova operace stala slavnostní událostí. V malé dodávce přijeli namačkáni pravidelní návštěvníci Lišky a ti, kteří se tam nevešli, cestovali za vozem na kolech.

Starý pes se ustrašeně plížil chodbou k operačnímu stolu, nozdry se mu svíraly z neznámého zápachu éteru a dezinfekce. Za ním pochodoval halasný zástup venkovanů a jejich těžké boty duněly po dlaždicích.

Tristan psa uspával. Položil ho na stůl a já jsem se rozhlédl po řadách tváří pozorujících mě s přátelským zájmem. Obvykle nejsem stoupencem toho, aby operaci byli přítomni laici, ale vzhledem k tomu, že tihle si celou záležitost vzali pod ochranu, patřilo se, aby tu zůstali.

Pod lampou jsem si poprvé Micka dobře prohlédl. Bylo to pěkné zvíře, až na ty příšerné oči. Na zlomek vteřiny je otevřel, v bolestivém okamžiku se na mě podíval a pak je zase zavřel před jasným světlem. Takhle asi trávil dosavadní život. Jenom opatrně a krátce se vždycky podíval kolem sebe. Určitě mu prokazujeme laskavost už tím, že mu intravenózně vstřikujeme barbiturát a na chvíli ho zbavujeme utrpení.

A když se v bezvědomí natáhl na bok, mohl jsem ho poprvé vyšetřit. Roztáhl jsem víčka a málem jsem couvl při pohledu na zaneřáděné okraje přeplněné slzami a výtokem. Byla to zastaralá keratitida a zánět spojivek, ale s úlevou jsem zjistil, že na rohovce nejsou vřídky.

„Je to sice hodně špatné,“ řekl jsem, „ale myslím, že nenastalo ještě žádné trvalé poškození.

Přihlížející nezačali sice hlasitě jásat, ale měli velikou radost.

Žvatlali a smáli se a karnevalové veselí nabývalo na intenzitě. Nasadil jsem skalpel, ještě nikdy jsem neoperoval v tak zvučném prostředí.

Po prvním řezu mi bylo do zpěvu. Tolik jsem se na tuhle chvíli tě šil Začal jsem s levým okem a nařízl jsem podélně celé víčko, a pak poloobloučkem nařízl sedm milimetrů kůže nad okem.

Jsem Plánkem odoperoval, a když jsem sešíval okraje krvácející rány, všiml jsem si s nesmírným zadostiučiněním, jak se řasy obrátily směrem vzhůru od povrchu rohovky, kterou dráždily pravděpodobně celá dlouhá léta.

Ze spodního víčka jsem odřízl méně kůže, tam odtud se nikdy neodebírá příliš mnoho, a pak jsem se pustil do pravého oka. Šťastně jsem řezal a stříhal, když jsem si uvědomil, že hluk utichl, ozývalo se šuškání, ale žvanění a smích odumřel. Vzhlédl jsem a spatřil jsem velkého Keňa Appletona, koňáka z Laurel Grove. Bylo pochopitelné, že mi padl do oka právě on, protože měřil skoro dva metry a byl mohutný jako valaši, o které pečoval.

„Pánové, tady je ale horko,“ zašeptal a zřejmě mu také horko bylo, protože mu po obličeji stékaly čúrky potu.

Byl jsem zabrán do své práce, protože bych si byl jinak všiml, že se nejenom potil, ale byl smrtelně bledý. Preparoval jsem kůži z víčka, když jsem zaslechl Tristanův výkřik.

„Chyťte ho!“

Přátelé stojící kolem statného koňáka ho podepřeli, když tiše padal k zemi, kde zůstal ležet v poklidném odpočinku až do mého posledního stehu. Teprve když jsme s Tristanem uklízeli ordinaci a ukládali nástroje, Ken otevřel oči a kamarádi mu pomohli na nohy.

Řezání a stříhání skončilo a společnost se znovu rozjařila a tropili si šoufky z Kena. Nebyl však jediný, kdo pobledl.

Bodla by kapka whisky, co říkáš, Keně,“ pravil Tristan. Odešel a vrátil se s lahví, ze které štědře všem naléval s pohostinností sobě vlastní. Posloužily nám kádinky, odměrky a zkumavky a brzy se kolem spícího psa rozproudilo bodré veselí. Konečně se dodávka rozjela nocí k domovu, a ještě když se vzdalovala, bylo slyšet z jejího nitra rozjařený zpěv.

Za deset dní přivezli Micka zpátky, abych mu odstranil stehy. Rány se dobře hojily, ale zánět rohovky ještě nepominul a starý pes bolestivě mrkal. Konečný výsledek své práce jsem spatřil až za další měsíc.

Projížděl jsem Coptonem z večerní návštěvy a rozsvícené dveře

U lišky mi připomněly drobnou a v návalu nové práce téměř zapomenutou operaci. Vešel jsem dovnitř a posadil se mezi známé tváře.

Všechno vypadalo tak jako tehdy. Starý Albert Glose seděl na obvyklém místě, Mick byl natažený pod stolem a cukající se nohy svědčily, že se mu něco pěkného zdá. Pozoroval jsem ho trpělivě, ale pak už jsem to nedokázal vydržet. Jako magnetem přitahován jsem přešel přes místnost a dřepl si u psa.

„Micku!“ řekl jsem. „Hej, proubuď se, ty kluku!“

Nohy se uklidnily a pak nastala chvíle, kdy jsem zadržel dech a chlupatá hlava se obrátila ke mně. Téměř nevěřícně, ale s nesmírnou radostí jsem hleděl do velkých, čistých, jasných očí omládlého psa.

Pes se na mne díval s otevřenou a usmívající se tlamou, ocasem bušil do dlaždic a mými žilami protékalo teplé a silné víno štěstí a spokojenosti. Nikde ani stopa po zánětu, žádný výtok a řasy, čisté a suché, vyrůstaly v měkkém oblouku nad povrchem rohovky, kterou tak dlouho ničily a dřely. Pohladil jsem psí hlavu, a když se Mick začal kolem sebe zvědavě rozhlížet, cítil jsem ještě intenzivnější vzrušení, že jsem tomu starému zvířeti otevřel všechny krásy světa.

Ted Dobson a ostatní muži se spiklenecky usmívali, když jsem se napřímil.

„Pane Closi,“ křikl jsem, „napijete se se mnou?“

„Jo, můžete mi sem kapku přilejt, mladej pane.“

„Mick má teď mnohem lepší oči.“

Stařec zdvihl sklenici“ ‚Na zdraví. Jo, byl jenom trochu nastydlej.“

„Ale, pane Closi…!“

„Nastydlý voči, to je moc vošklivý. Von ten pes pořád líhá u dveří a myslím si, že to chytne zas. Byl na to háklivej už jako štěně…“

Moc rád píšu o úkonech, které přinášejí zvířeti rychlou a šťastnou úlevu, přesně tohle bývá výsledek operace entropia a v naší praxi je častá a běžná, i kdy i méně barvitá nelMickova za onoho večera, kdy jsme pracovali obklopeni přátelskými farmáři. Ačkoliv, dnes se nám dostává většího ocenění než tehdy od milého starého Alberta Close.

28. STRYCHNIN

Na schodech ordinace lapal po dechu rozrušený člověk. „Není to ničemu, nemohu ho sem přinést. Je tuhý jako kláda!“

Sevřel se mi žaludek. Už zase! „Myslíte Jaspera?“ t

„Ano, mám ho tady, leží vzadu v autě.“ ‚t

Utíkal jsem ven na chodník a otevřel dvířka vozu. Bylo to přesně, jak jsem se obával: krásný dalmatinec natažený ve strašné tonické křeči, páteř ohnutou, hlavu zoufale zvrácenou, nohy jako dřevěné tyče trčící do prostoru.

Nezdržoval jsem se zbytečnými řečmi a vletěl jsem zpátky do domu pro stříkačku a léky.

Naklonil jsem se do auta, svinul jsem psovi pod hlavu nějaké noviny, vpíchl apomorfin a čekal.

Muž na mě hleděl ustrašenýma očima. „Co je to?“

„Otrava strychninem, pane Bartle. Právě jsem mu dal emetikum, aby zvracel.“ Ještě když jsem mluvil, zvrátil pes obsah žaludku na papír.

„Pomůže mu to?“

„Záleží na tom, kolik jedu už absorboval.“ Neměl jsem chuť mu vyprávět, že jsem během posledního týdne ošetřoval šest psů ve stejném stavu a že všichni pošli. „Nezbývá nám, než doufat.“

Pozoroval mě, když jsem natahoval do další stříkačky barbiturát.

„A co to děláte teď?“

„Uspávám ho.“ Vsunul jsem jehlu do radiálky, a když jsem pomalu vstřikoval tekutinu, strnulé svaly se uvolnily a pes upadl do hlubokého spánku.

„Už vypadá líp,“ pravil pan Bartle.

„Ano, ale potíž je v tom, že když injekce přestane působit, velmi často se křeč objeví znovu. Jak říkám, všechno to záleží na tom, kolik strychninu se mu už vstřebalo do systému. Uložte ho na klidném místě, kde je co nejméně hluku. Jakýkoli zvuk může vyvolat znovu křeč. Až se bude zdát, že se probouzí, zatelefonujte mi.“

Vrátil jsem se do domu. Sedm případů za jediný týden! Bylo to tragické a téměř neuvěřitelné, ale neměl jsem už žádné pochyby. Tohle byla zlo vůle. Nějaký psychopat v našem městečku úmyslně trávil psy. Otrava strychninem se občas vyskytovala. Hajní a jiní lidé užívali smrtící drogu, aby hubili škodnou, ale obvykle s jedem zacházeli velmi opatrně a dávali ho na místa, kde nebyl v dosahu domácích zvířat. K neštěstí docházelo, když se pes zatoulal a náhodou se dostal k jedu. Ale tohle bylo jiné.

Musel jsem varovat majitele domácích zvířat. Zdvihl jsem telefon a zavolal reportéra z Darrowbyského zpravodaje. Slíbil, že vytiskne zprávu v příštím čísle i s doporučením, aby psi vycházeli jen na vodítku a aby se majitelé o svá zvířata pečlivě starali.

Potom jsem zatelefonoval na policii. Seržant vyslechl mou informaci. „Dobře, pane Herriote. Souhlasím s vámi, že se tu potuluje nějaký cvok, a samozřejmě po něm budeme pátrat. Řekněte mi, prosím, jména majitelů psů, kteří byli postiženi… Děkuji vám… děkuji vám.

Zajdeme za nimi a poptáme se v místních lékárnách, jestli někdo v poslední době kupoval strychnin. A samozřejmě že budeme dávat pozor na každého, kdo by se choval podezřele.“

Šel jsem od telefonu s pocitem, že jsem možná pomohl zastavit tíživé události, ale nemohl jsem se zbavit chmurné předtuchy, že za rohem číhají další potíže. Náladu mi zvedl pohled na Johnnyho Clifforda, sedícího v čekárně.

Johnny mi vždycky zlepšil náladu, protože byl tak neochvějně optimistický a vesele usměvavý, ačkoli byl slepý. Byl starý asi jako já a seděl ve své obvyklé póze, s jednou rukou na hlavě vodicího psa Ferguse.

„Už jdeš zase na prohlídku, Johnny?“ ptal jsem se.

„Jo jo, je to tak, pane Herriote, zase už přišel náš čas. Těch šest měsíců rychle uteklo.“ Zasmál se a podával mi průkazku.

Přidřepl jsem si a podíval se do očí velkému vlčákovi sedícímu klidně a důstojně u svého pána. „Tak jakpak se daří Fergusovi?“

„Děkujeme, moc pěkně. Dobře žere a má elán.“ Ruka na psí hlavě se posunula k uším a z druhého konce se ozvalo ťukání oháňky do podlahy čekárny.

Hleděl jsem na mladého muže, na jeho obličej, rozsvícený pýchou a láskou, a znovu jsem si uvědomil, co pro něj pes znamená. Vyprávěl mi, jak se mu špatný zrak zhoršil v úplnou slepotu, ještě než mu bylo dvacet let, a jak byl zoufalý, dokud ho neposlali, aby se učil chodit se psem, a nesetkal se s Fergusem. Protože našel něco víc než pouhé živoucí stvoření, které mu mělo nahradit oči, našel přítele a společníka, sdílejícího s ním každičkou chvíli.

„Tak se do toho pustíme,“ řekl jsem. „Musíš se na chvíli postavit, kamaráde, abych ti mohl změřit teplotu.“ Byla to běžná rutina, poslouchal jsem mohutný psí hrudník stetoskopem a slyšel jsem uspokojující pravidelné údery srdce. Když jsem rozhrnul srst na krku, abych si prohlédl kůži, zasmál jsem se.

„Zbytečně ztrácím čas, Johnny. Ty se o něj staráš dokonale.“

„To ano, ani jeden den ho nezapomenu vykartáčovat.“

Vídal jsem ho, když psa kartáčoval a česal bez ohledu na únavu a přímo leštil hladké chlupaté závěje. Nejhezčí věc, kterou jste mohli Johnnymu říct, bylo: „Vy máte ale krásného psa!“ Na tuhle krásu byl nesmírně pyšný, ačkoli ji sám nikdy neviděl.

Ošetřovat vodicí psy slepců mi vždycky připadalo jako jeden z nejzáslužnějších úkolů veterináře. Mít příležitost pomáhat a starat se o tahle nádherná zvířata je privilegium nejen proto, že jsou dokonale vycvičená a velice cenná, ale protože představují v nejvytříbenější formě něco, co bylo vždycky blízké mému srdci a smyslu mého života: vzájemnou závislost, vztah plný důvěry a lásky mezi člověkem a zvířetem.

Setkání se slepými lidmi byla zkušenost, která mě plnila pokorou, a vždycky jsem se pak pouštěl do práce s vědomím, jak jsem šťastný.

Otevřel jsem psovi tlamu a podíval se na velké a lesklé zuby. U některých vlčáků to bylo nebezpečné, ale Fergusovi jsem mohl rozevřít pevné čelisti a skoro mu vsunout hlavu do huby, a ještě by mi jenom olízl ucho. Vlastně se už do toho dal. Měl mou tvář pěkně na dosah a rychleji olízl velkým, mokrým jazykem.

„Hej, počkej, Fergusi!“ Odtáhl jsem se a otřel kapesníkem. „Já jsem se už ráno myl. A kromě toho olizují malí psi, ne velcí, zlí vlčáci.“

Johnny zaklonil hlavu a srdečně se rozesmál.“Na Fergusovi není nic zlého. Je to nejhodnější pes, kterého byste mohl poznat.“

„Ano, a takové mám rád,“ řekl jsem. Sáhl jsem po čistítku zubů.

„Vzadu na zubech má trochu zubního kamene. Hned mu ho seškrabu.“

Skončil jsem a prohlédl jsem mu auroskopem uši. Neměl tam žádný maz, ale trochu jsem mu je vyčistil.

Pak jsem se mu sklonil k nohám a prohlédl jsem tlapy a drápy. Jeho nohy mě vždycky fascinovaly: široké, obrovské, s velkými, mohutnými prsty. Musely být veliké, když nesly velké tělo a masivní kosti údů.

„Všechno je v pořádku, až na ten jeden zvláštní dráp.“

„Ano, ten mu musíte vždycky stříhat, viďte? Už jsem cítil, že mu zase narostl.“

„Ano, zřejmě má ten prst trochu nakřivo, protože jinak by se odřel při chůzi tak jako ostatní. Ty se máš, Fergusi, vid“, celý den jsi na procházce.“

Uhnul jsem dalšímu pokusu o olíznutí a zachytil jsem dráp do kleštiček. Musel jsem mačkat, až mi lezly oči z důlků, než přerostlá špička vystřelila s hlasitým prasknutím.

„Kruci, to by se kleštičky měly, kdyby byly všechny psí drápy takové,“ řekl jsem udýchaně. „Skoro pokaždé je na něm ztupím.“

Johnny se zase usmál a položil ruku na velkou hlavu ve výmluvném gestu.

Vzal jsem průkazku a zapsal zprávu o zdravotní prohlídce a zaznamenal úkony, které jsem provedl. Pak jsem vtiskl razítko s datem a vrátil ji Johnnymu. „Tak to je pro tentokrát všechno, Johnny. Pes je ve výborné formě a nic už nepotřebuje.“

„Děkuji vám, pane Herriote. Na shledanou zase při příští prohlídce!“ Mladý muž uchopil popruhy a já jsem je oba vyprovázel chodbou ven z domovních dveří. Díval jsem se, jak se Fergus zastavil u kraje chodníku a čekal, že přejede auto, než se pustil na druhou stranu.

Neušli daleko, když je zastavila nějaká žena s nákupní taškou. Začala živě štěbetat a znovu a znovu se dívala na velkého psa. Mluvila o Fergusovi a Johnny položil ruku na ušlechtilou hlavu a přikývl a usmál se. Fergus byl jeho oblíbený námět hovoru.

Krátce po poledni telefonoval pan Bartle, aby mi sdělil, že Jasper má příznaky vracejících se křečí, a ještě před obědem jsem rychle běžel k němu domů a opakoval injekci barbiturátů. Pan Bartle byl majitelem místního mlýna a vyráběl krmení pro skot v našem obvodě. Byl to člověk přirozeně inteligentní a bystrý.

„Pane Herriote,“ řekl, „prosím, pochopte mě dobře. Úplně vám důvěřuji, ale cožpak neexistuje nic jiného, co byste mohl udělat?

Mám toho psa hrozně rád.“

Bezmocně jsem pokrčil rameny. „Lituji, ale skutečně nemohu víc dělat.“

„Cožpak neexistuje žádný protijed?“

„Ne, obávám se, že ne.“

„No dobře…“ Se staženým obličejem se podíval dolů na bezvědomé zvíře.“A co to je? Jak to pokračuje? Co se s ním děje, když tak ztuhne? Jsem jenom laik, ale rád věcem rozumím.“

„Pokusím se to vysvětlit,“ řekl jsem. „Strychnin se absorbuje do nervového systému a zvyšuje dráždivost míchy.“

„Co to znamená?“

„že se svaly stanou citlivější na vnější popudy, takže sebemenší dotyk nebo zvuk v nich vyvolá prudké stahy.“

„Ale proč se ten pes takhle napne?“

„Protože svaly natahovače jsou silnější než ohybače, a proto se záda nahrbí a nohy napnou.“

Přikývl. „Chápu, ale… podle mého názoru je to obvykle smrtelné.

Co tedy je to… co zabíjí?“

„Zvířata umírají na udušení v důsledku ochrnutí dýchacích center nebo stažení bránice.“

Možná že se chtěl ptát ještě dál, ale rozprava byla skličující a raději mlčel.

„Chtěl bych vám něco povědět, pane Bartle,“ řekl jsem. „Téměř jistě ho nic nebolí.“

„Děkuji vám.“ Sklonil se a krátce pohladil spícího psa. „Takže se už vůbec nic nedá dělat?“

Potřásl jsem hlavou“.Dokud je pod vlivem barbiturátu, nedostaví se mu křeč a musíme dál doufat, že neabsorboval příliš mnoho strychninu. Zastavím se tu znovu později nebo mi můžete zatelefonovat, kdyby se jeho stav zhoršil. Byl bych tu během několika minut“

Když jsem odjížděl, přemítal jsem o ironii, že Darrowby se stalo rájem psích vrahů, právě tak jako je rájem milovníků psů. Všude kolem byly travnaté porosty, ideální pro procházky se psy: cesty podél řeky, pěšinky stoupající vzhůru po skalách nebo zelené a lákavé výběhy na vřesovištích nahoře na hřebenech. Často jsem litoval milovníky a majitele psů ve velkých městech, kde se snažili najít místo na vycházku se svými čtvernožci. Tady v Darrowby jsme si mohli vybrat

Ale ten vrah také. Mohl položit smrtící nálož nepozorovaně na stovce různých míst.

Končil jsem odpolední ordinaci, když zazvonil telefon. Byl to pan

Bartle.

„Dostavily se křeče?“

Chvíli bylo ticho“.Ne, obávám se, že Jasper umřel. Vůbec už nenabyl vědomí.“

„Ach… to je mi velmi líto.“ Zmocnilo se mě tupé zoufalství. To byla sedmá smrt během týdne.

„Děkuji vám za péči, kterou jste nám věnoval, pane Herriote. Jsem přesvědčený, že ho nemohlo zachránit vůbec nic.“

Smutně jsem položil telefon. Měl pravdu. Nic a nikdo nemohl v tomhle případě nijak prospět, ale ani tohle vědomí nepomáhalo.

Když po všem úsilí nezbude nic než mrtvé zvíře, je to vždycky porážka.

Nazítří jsem se ubíral na nějakou farmu, když na mě zavolala farmářova manželka. „Mám pro vás vzkaz, že máte zatelefonovat domů do ordinace.“

Na druhém konci drátu jsem uslyšel Helenin hlas. „Právě sem přišel Jack Brimham se svým psem. Myslím, že to je další případ strychninu.“

Omluvil jsem se a řítil se nejvyšší rychlostí do Darrowby. Jack

Brimham byl zedník. Ať pracoval kde chtěl, opravoval střechy, nebo zdi nebo komíny, chodil s ním jeho malý, bílý, hrubosrstý teriér a tohle zvířátko znal kdekdo. Vídali ho, jak pátrá a čichá mezi hromadami cihel a zkoumá okolní pole.

Jack byl můj kamarád. Často jsem s ním sedal při pivě U Droversú a teď jsem poznal před ordinací jeho dodávku. Proběhl jsem chodbou a spatřil jsem ho, jak se naklání nad stůl v ordinaci. Jeho pes tam ležel natažený v poloze, která mě děsila.

„Je po něm, Jime,“ zašeptal.

Podíval jsem se na malé chlupaté tělíčko. Bylo nehybné, oči hleděly tiše před sebe. Nohy, i po smrti, se napínaly přes hladký povrch stolu. Nemělo to smysl, ale vsunul jsem ruku na vnitřní stranu kyčle a hmatal jsem stehenní tepnu. Neozýval se žádný pulz.

„Je mi to líto, Jacku,“ řekl jsem.

Chvíli neodpovídal. „Četl jsem o tom v novinách, Jime, ale nikdy by mě bylo nenapadlo, že to potká mě. Je to dílo nějakého darebáka, viď?“

Přikývl jsem. Jack byl tvrdý Yorkshiřan s vrásčitým obličejem, se smyslem pro humor, svobodná a nezávislá osobnost, nikomu a ničemu nepoplatná, s láskyplným srdcem, v němž měl své pevné místo jeho pes. Pro tohle všechno jsem ho měl rád. Nenapadala mě slova, kterými bych ho utěšil.

„Kdo to jenom dělá?“ řekl napůl pro sebe.

„Nevím, Jacku. Nikdo to neví.“

„Chtěl bych ho dostat na pět minut do rukou, to by mi stačilo.“

Zvedl tuhé malé tělíčko do náruče a odešel.

Moje trápení ten den ale ještě nekončilo. Bylo asi jedenáct hodin večer a zrovna jsem vlezl do postele, když do mne Helena dloubla.

„Myslím, že někdo klepe na domovní dveře, Jime.“

Otevřel jsem okno a vyhlédl jsem ven. Na schodech stál starý Boardman, chromý veterán z první světové války, který nám obstarával různé drobné práce.

Pane Herriote,“ volal na mne, „nerad vás ruším takhle pozdě, ale

Patch je nemocný.“

Vyklonil jsem se ještě víc z okna. „Co dělá?“

„Je trochu jako dřevěnej, ztuhlej, a leží na boku.“

Nenamáhal jsem se s oblékáním, natáhl jsem si jenom přes pyžamo manšestráky a běžel jsem dolů, bral jsem dva schody najednou.

Popadl jsem z dispenzáře co bylo zapotřebí a otevřel jsem domovní dveře. Starý Boardman v košili mě chytil za rameno.

„Pojďte, rychle, pane Herriote!“ Kulhal přede mnou k svému malému domku vzdálenému asi deset metrů hned za rohem.

Patch vypadal jako všichni ostatní. Tlustý kokršpaněl, kterého jsem tak často vídal kolébat se nahoře na dvorku za svým pánem, ležel v té hrůzné poloze na kuchyňské podlaze, ale zvracel, a to mi dalo naději. Vstříkl jsem mu intravenózní injekci, ale když jsem vytahoval jehlu, přestal dýchat.

Paní Boardmanová v županu a trepkách si klekla k mrtvému psíkovi a napřáhla k nehybnému tělíčku rozechvěnou ruku.

„Patch…“ obrátila se a podívala se užaslýma očima na mé. „Je mrtvý!“

Položil jsem ruku na rameno staré paní a zamumlal jsem několik útěšlivých slov. Trpce jsem si pomyslel, že to začínám umět. Na odchodu už za zavřenými dveřmi jsem se ještě jednou obrátil a podíval se na oba staroušky. Boardman klečel vedle své ženy a pak jsem slyšel jejich hlasy: „Patchi, ty náš Patchi.“

Skoro jsem se potácel po těch několika schodech do Skeldalu, a než jsem vešel, zastavil jsem se v prázdné ulici, dýchal jsem chlad. ný vzduch a snažil se ztišit zmatek a vztek. Teď, když to zasáhlo Patche, dotklo se to vlastně i našeho domova. Toho psa jsem vídal každý den. Všichni ti psi, kteří umřeli, byli moji staří přátelé, v městečku, jako bylo Darrowby, poznal člověk své pacienty osobně. Jak to celé skončí?

Té noci jsem spal mizerně a v příštích několika dnech jsem byl přímo posedlý. Při každém zazvonění telefonu jsem čekal další případ travičství a dával jsem dobrý pozor, aby můj vlastní pes Sam nevyběhl v městě z auta. Díky svému zaměstnání jsem ho mohl nechat proběhnout nahoře na vrcholcích skal, ale ani tam jsem ho nepouštěl daleko od sebe.

Čtvrtý den jsem se začínal trochu uklidňovat. Možná že ta hrůza už minula. Pozdě odpoledne jsem jel domů a míjel jsem řadu šedých domků na konci Houltonské ulice, když do jízdní dráhy vyběhla nějaká žena a mávala na mě.

„Pane Herriote,“ volala, když jsem přibrzdil. „Zrovna jsem běžela telefonovat, když jsem vás viděla.“

Zastavil jsem u chodníku. „Vy jste paní Cliffordová?“

„Ano, právě se vrátil Johnny, Fergus je nějaký divný. Upadl a leží na zemi.“

„Ne!“ Zamrazilo mne, jako by na mne sáhla ledová ruka. Chvíli jsem na ni hleděl a nedokázal jsem se pohnout. Pak jsem rozrazil dvířka vozu a spěchal jsem za Johnnyho maminkou do posledního domku. V malém pokojíčku jsem zůstal, jako by mě vrazil do země, a v hrůze jsem hleděl na podlahu. Pouhý pohled na to nádherné, ušlechtilé zvíře, bezmocně natažené na linoleu, byl znesvěcením. Ale strychnin nezná respekt.

„Panebože!“ vydechl jsem..Jestlipak zvracel, Johnny?“

„Ano, maminka říkala, že se mu udělalo špatně a zvracel vzadu na zahradě, když jsme šli domů.“ Chlapec seděl vzpřímeně v křesle vedle svého psa. I teď měl v obličeji náznak úsměvu, ale vypadal úzkostně a bylo vidět, jak je poděšený, když známým gestem napřáhl ruku a nenašel věrnou hlavu tam, kde měla být.

Lahvička s barbiturátem se mi třásla v rozklepané ruce, když jsem natahoval stříkačku. Snažil jsem se odehnat myšlenku, že dělám to, co jsem dělal se všemi ostatními, se všemi těmi mrtvými. Fergus u mých nohou zoufale oddychoval a pak, když jsem se nad ním sklonil, se ztišil a přešel do strašlivé křeče, v níž se mně tak dobře známé mohutné nohy zmateně napínaly do prostoru a hlava se groteskně zvrátila.

Tohle byla chvíle, kdy umírali, když se svaly maximálně stáhly.

Barbiturát mu vtékal do žíly a já jsem čekal náznaky uvolnění, ale žádné se nedostavovaly. Fergus byl alespoň dvakrát tak těžký než všechny ostatní oběti, které jsem ošetřoval, a píst došel až na konec jehly bez výsledku.

Rychle jsem natáhl další dávku a začal ji vstřikovat. Napětí ve mně rostlo, když jsem viděl, kolik mu podávám. Doporučená dávka byla jeden kubík na tři kilogramy váhy a větší množství mohlo zvíře zabít. Pozoroval jsem stupnici na baňce stříkačky a v ústech mi vyschlo, když dávka hluboce přešla přes dovolenou mez. Ale věděl jsem, že mu musím uvolnit křeč, a nepřestal jsem tisknout píst.

Učinil jsem to s vědomím, že když pes zemře, nebudu vědět, jestli ho zabil strychnin, nebo já.

Mohutný pes dostal víc než smrtelnou dávku, a teprve pak se do ztuhlého těla začal vracet klid, ale já jsem u něj zůstal sedět a bál jsem se na něj podívat, abych nespatřil, že jsem ho zabil. Dostavila se dlouhá a trýznivá chvíle, kdy ležel klidně a jako bez života, a pak se mu začal hrudník nepatrně zdvihat a zase dýchal.

Ale pořád ještě jsem byl strachem bez sebe. Anestezie byla tak hluboká, že měl život na vlásku, ale věděl jsem, že jediná naděje je udržovat ho v tomto stavu. Poslal jsem paní Cliffordovou, aby zatelefonovala Siegfriedovi, že se tu nějakou dobu zdržím, a pak jsem si přitáhl židli a čekal j sem.

Hodiny míjely a já tam seděl s Johnnym a mezi námi ležel pes.

Chlapec hovořil o tom, co se stalo, klidně a bez sebelítosti. Nedával najevo, že se jedná o víc než o jeho oblíbeného psa, prozrazovalo ho jenom gesto ruky hledající hlavu, která tam nebyla.

Několikrát se zdálo, že Fergus dostane znovu křeč, ale pokaždé jsem ho poslal zpátky do hlubokého bezvědomí, znovu jsem ho přistrčil až k té osudné mezi, přesvědčený, že to je jediná možnost.

Bylo už dlouho po půlnoci, když jsem ospale vyšel ven do tmy. Cítil jsem se úplně vyřízený. Pozorovat třepotající se jiskřičku života v tom přátelském, chytrém tvoru, který ležel nehybně a nic nevnímal, bylo strašlivé vypětí, ale nechal jsem ho spát, stále ještě omámeného, avšak dýchajícího hluboce a pravidelně. Probudí se a začne znovu ten děs? Nevěděl jsem to a nemohl jsem už zůstat. Měl jsem také povinnost k dalším pacientům.

Úzkost mě probudila hned časně ráno. Převracel jsem se v posteli až do půl osmé a přesvědčoval jsem se, že tohle nesmí veterinář prožívat, že by to prostě nešlo. Ale můj strach byl silnější než hlas rozumu a před snídaní jsem vyklouzl ven.

Nervy jsem měl napjaté jako struny, když jsem klepal na dveře.

Otevřela mi paní Cliffordová a chystal jsem se vyhrknout otázku, když zvnitřku pokoje vyběhl Fergus.

Pořád ještě byl trochu grogy z nehorázné dávky barbiturátu, ale byl uvolněný a spokojený, příznaky otravy zmizely, byl to zase starý Fergus. V návalu ohromné radosti jsem si klekl a vzal jsem do dlaní jeho velkou hlavu. Vesele mě opláchl jazykem a trochu jsme spolu zápasili.

Šel za mnou do obývacího pokoje, kde Johnny seděl u stolu a pil čaj. Pes zaujal své obvyklé postavení, posadil se vzpřímený a pyšný po boku svého pána.

„Napijete se s námi čaje, pane Herriote?“ tázala se paní Cliffordová s připravenou konvicí v ruce.

„Děkuji, moc rád, paní Cliffordová,“ odpověděl jsem.

Byl to ten nejlepší čaj, který jsem kdy pil, a když jsem ho srkal, pozoroval jsem usměvavý obličej slepého chlapce.

„Pane Herriote, jsem tak šťastný! Seděl jsem u něj celou noc a poslouchal jsem údery kostelních hodin. Bylo něco po čtvrté, když jsem věděl, že jsme vyhráli, protože jsem slyšel, jak se postavil a jak vrávorá kolem mne. Přestal jsem se trápit a jenom jsem poslouchal, jak ty jeho nohy ťápou po linoleu. Bylo to nádherné!“

Obrátil ke mně hlavu a já jsem se mu díval do blažené tváře.

Bez Ferguse bych byl ztracený,“ pravil tiše. „Nevím, jak vám mám poděkovat.“ A když mimoděk položil dlaň na hlavu velkého psa, jenž byl jeho pýchou a radostí, věděl jsem, že samo to gesto bylo pro mne díkem.

A to byl konec strychninového travičství v Darrowby. Starší lidé o tom mluví dodnes, ale nikdo nikdy nepřišel na to, kdo byl travičem, a dodnes to zůstalo záhadou.

Podle mého názoru se ten narušený člověk polekal důsledného pátrání policie a velkého zájmu tisku, zkrátka a dobře to přestalo, a pokud se od té doby nějaké případy vyskytly, byly to případy náhodné.

Pro mne to byla vzpomínka smutná, vzpomínka na prohru a zmarnění. Fergus byl jediný případ, který se uzdravil, a vůbec si nejsem jistý, proč se uzdravil. Možná že s tím mělo něco společného to, že jsem mu vstřikoval tak nebezpečné dávky barbiturátu, protože jsem si nevěděl rady, možná že nesnědl tolik jedu, jako ti ostatní. To se nikdy nedozvím.

Ale když jsem v průběhu let vídal toho velkého psa, jak se krásně a majestátně nese a neomylně vede svého pána po ulicích Darrowby, vždycky jsem měl stejný pocit.

Jestliže se měl zachránit jenom jeden, jsem rád, že to byl právě

Fergus.

Právě včera jsem otevřel noviny a dočetl se o sérii úmyslných otrav psů strychninem v jednom okrese. Takže to pokračuje. Pořád tenhle druh lidí. A bohužel, dosud jsme nenašli protilátku. občas dosáhl úspěchu jen tím, že jsem oběť na hodně dlouStrychninJe tak smrtelný, že k jeho zakoupení je nezbytný souhlas ministerstva zemědělství. Povolení, v němž se uvádí množství, které žádáme, a účel užití, se předloží v lékárně. Přes veškerá opatření se však tragédiím tohoto druhu dosud nezabránilo.

29. JAK JSEM ZASTUPOVAL

STEWIEHO BRANNANA

Siegfried a já jsme snídali ve velké jídelně. Můj kolega vzhlédl od dopisu, který četl:

„Jamesi, pamatuješ se na Stewieho Brannana?“

Usmál jsem se“ Jak bych na něj mohl zapomenout? Vždyť jsme si s ním užili tehdy na dostizích v Brawtonu.“ Do smrti si budu živě pamatovat Siegfriedova příjemného kamaráda.

„Ano… ano, bylo to pěkné,“ přikývl Siegfried“.Dostal jsem od něj zrovna dopis. Má už šest mrňat, a ačkoli si nestěžuje, myslím, že v takové díře, jako je Hensfield, život není zrovna nejrůžovější.

Zvlášť když si stěží vydělá na živobytí.“ Siegfried se zamyšleně tahal za lalůček ucha. „Víš, Jamesi, určitě by si potřeboval odpočinout.

Jestlipak bys nebyl tak hodný a nezajel tam zastoupit ho na pár týdnů, aby mohl odvézt rodinku na prázdniny?“

„Ale samozřejmě. Velmi rád. Nebudeš tu mít příliš mnoho práce?“

Siegfried mávl rukou. „To mi jen prospěje. Kromě toho je teď poměrně klid. Ještě dnes mu odepíšu.“

Stewie se této příležitosti dychtivě chytl a za několik dnů jsem byl na cestě do Hensfieldu. Yorkshire je největší hrabství v Anglii a jsem přesvědčen, že je také nejrozmanitější. Nechtěl jsem věřit svým očím, když jsem hleděl na les továrních komínů, a to v necelých dvou hodinách od chvíle, kdy jsem opustil čisté travnaté kopce a průzračný vzduch Darrowby.

Tohle byl průmyslový Západní Riding a já jsem míjel pekelně Černé továrny, jaké jsem dosud viděl jen na fotografiích a míjel jsem dlouhé, ošklivé a beztvaré domky, v nichž bydleli dělníci. Všechno bylo tmavé: domy, továrny, zdi, stromy, a dokonce i ty stráně kolem dokola byly pošpiněné a zaneřáděné kouřem, který se zvedal nad městem ze stovek říhajících dlouhých komínů.

Stewieho ordinace byla přímo v srdci toho všeho, šerý domek na podezdívce ze špinavého kamene. Zazvonil jsem a hleděl na nalakovanou tabulku: Stewart Brannan, MVDr“ veterinář a odborník na psy. Přemítal jsem, co by té druhé části titulu řekla naše fakulta, když v tom se otevřely dveře a přede mnou stál můj přítel a kolega.

Byly ho plné dveře. Pokud se v něčem vůbec změnil, byl tlustší než dřív, ale jinak byl úplně stejný. Vzhledem k tomu, že byl srpen, nečekal jsem, že by měl svůj námořnický převlečník, ale kromě toho detailu vypadal přesně tak, jak jsem ho pamatoval z Darrowby: široká, masitá, dobromyslná tvář, mastné černé vlasy padající do čela, téměř neustále trochu zroseného potem.

Napřáhl ruku, popadl mě za loket a radostně mě vtáhl rovnou do chodby.

„Jime! To je báječné, že tě zase vidím!“ Položil mi paži kolem ramen a společně jsme prošli chodbou“ Jsi hrozně hodný, že mi takhle pomůžeš. Celá rodina je z toho bez sebe, všichni jsou ve městě a nakupují na prázdniny. Zajistili jsme si pobyt v Blackpoolu.“ Jeho stále přítomný úsměv se rozšířil.

Šli jsme do pokoje vzadu v domě a tam na hnědém linoleu stál jakýsi značně vratký kuchyňský stůl. V jednom koutě jsem spatřil výlevku, několik přihrádek s lahvičkami a bíle nalakovanou skříňku.

Vzduch páchl karbolkou a kočičinou.

„Tak tady vyšetřuji ta svoje zvířátka,“ pravil Stewie spokojeně.

Podíval se na hodinky“ Je za pět minut půl šesté, v půl šesté začínám ordinovat. Zatím ti to tady ukážu.“

Netrvalo to dlouho, protože nebylo mnoho k vidění. Věděl jsem, že v Hensfieldu existuje ještě jedna, módnější veterinární ordinace a že Stewie si vydělává na živobytí péčí o čtvernohé přátele chudších obyvatel. Celé jeho zařízení dokládalo, že žije z ruky do úst. Všeho měl pouze po jednom –jednu jehlu na šití, jednu zahnutou jehlu, jedny nůžky, jednu stříkačku. Byla tam nevalná zásoba léků a podivuhodná směs lahviček a kelímků. Lahvičky měly zvláštní tvary –jakživ jsem takové v žádné lékárně neviděl.

Stewie jako by četl moje myšlenky. „Není to nic velkolepého, Jime. Nemám žádnou nóbl praxi a vydělávám málo, ale na živobytí nám to stačí a to je hlavní věc.“

Tuto frázi jsem už slyšel. „Na živobytí nám to stačí“, tohle říkal, už když jsem se s ním poprvé setkal na těch dostizích v Brawtonu. zřejmě to byla vůdčí hvězda jeho snažení.

Kout místnosti byl oddělený záclonou a můj kolega ji odtáhl.

„Tohle je něco, co by se dalo nazvat čekárnou.“ Usmál se mému překvapení: stálo tu půl tuctu dřevěných židlí, srovnaných kolem zdi. „Nevypadá to vznešeně, Jime, to víš, fronta na ulici na mě nestojí, ale jde to.“

Stewieho zákazníci se už začali scházet: dvě malé holčičky s černým psem, starý pán v kšiltovce s teriérem na vodítku, chlapec s králíkem v košíku.

„Tak dobře,“ řekl můj statný kolega, „dáme se do toho.“ Navlékl si bílý plášť, odhrnul záclonu a pravil: „Kdo tu byl první?“

Obě děvčátka položila psa na stůl. Byl to dlouhosrstý podvraťák, třásl se strachem a koulel očima po bílém plášti.

„Neboj se, kamaráde,“ hučel Stewie, „vždyť já ti neublížím.“ Hladil a laskal rozechvělou hlavu a pak se obrátil k děvčátkům: „Copak mu je?“

„Má nemocnou nohu, zchromnul,“ odpověděla jedna dívenka.

Jako na dotvrzení těch slov zdvihl pejsek přední nožičku a se zmučeným výrazem ji ukazoval. Stewie objal packu velkou dlaní a velice pozorně a pečlivě ji prohmatával. Okamžitě jsem si všiml, jak jemný je tenhle medvědí chlapák.

„Není tam nic zlomeného,“ řekl..Jenom si namohl ramenní kloub. Ať pár dní odpočívá a ráno a večer mu kloub masírujte.“

Nalil z láhve, podobající se lahvi worcestru, jakousi bílou tekutinu do menší, podivně tvarované lahvičky a podal jim to.

Jedno děvčátko napřáhlo ruku a rozevřelo prstíky, v nichž drželo šilink.

„Děkuju,“ řekl Stewie bez překvapení. „Na shledanou.“

„Vyšetřil několik dalších případů a vtom, právě když znovu kráčel k zácloně čekárny, se ve dveřích na druhém konci objevili dva usmolení kluci. Nesli košík, v němž ležela hromada nejrůznějšího skleněného nádobí.

Stewie se sklonil nad košíkem a zvedal skleničky od hořčice, od naložené zeleniny, od kečupu. Každou z nich prohlížel okem znalce.

Konečně dospěl k nějakému rozhodnutí.

„Tři pence,“ pravil.

„Šest pencí,“ odvětili kluci unisono.

„Čtyři pence,“ zamručel Stewie.

„Šest pencí,“ zapěl klučicí chór.

„Pět pencí,“ tvrdohlavě se bránil můj přítel.

„Šest pencí!“ V tom výkřiku bylo slyšet ryk vítězsví.

Stewie si vzdychl: „Tak to vyložte.“ Předal jim minci a začal skládat lahvičky pod výlevku.

„Oškrábu z nich nálepky a pořádně je vyvařím, rozumíš, Jime?“

„Ano, chápu.“

„Je to hrozně úsporné.“

„Samozřejmě.“ Záhada podivně tvarovaných lékárenských lahviček se náhle vyřešila.

Bylo už půl sedmé, když záclonou prošel poslední zákazník. Celou tu dobu jsem pozoroval Stewieho, jak pečlivě každé zvíře prohlížel, nespěchal a ošetřoval je odborně a důkladně, bez ohledu na své omezené možnosti. Nepočítal si víc než šilink až dva, a bylo jasné, proč taktak seškrabe na domácnost.

Jedné věci jsem si zvlášť všiml. Všichni ho tu měli rádi. Nevypadal nijak působivě, ale byl laskavý a účastný. Měl jsem pocit, že jsem se tu něčemu přiučil.

Poslední příchozí byla statná dáma, která se chovala dost škrobené. Vyslovovala korektně a spisovně.

„Minulý týden byl můj pes pokousán,“ oznámila, „a já se obávám, že se mu rána zanítila.“

„Ano, podíváme se,“ vážně přikývl Stewie. Jeho banánovité prsty vyšetřovaly poraněnou oblast na krku zvířete jemně a opatrně. „Máte pravdu, vypadá to ošklivě. Mohlo by se to podebrat, kdybychom si nedali pozor.“

Pečlivě a dlouho odstřihoval srst a čistil hlubokou ránu kysličníkem. Pak na to nasypal trošku dezinfekčního prášku, přiložil kousek vaty a připevnil ji obvazem. Vstříkl zvířeti antistafylokokovou injekci a nakonec podal dámě lahvičku od kečupu naplněnou roztokem akriflavinu.

„Předpis je na nálepce,“ pravil a kousek couvl, když dáma otevřela peněženku a vyčkávala.

Dlouhý vnitřní zápas se projevoval záškuby tváří a rozechvěním očních víček. Nakonec Stewie narovnal ramena.

„Tak to budou,“ pravil rozhodně, „tři šilinky a šest pencí.“

Na Stewieho to byla obrovská částka, ale pro jiného veterináře naprosté minimum, a nedokázal jsem si představit, že vůbec něco vyKdyž paní odešla, ozval se v domě hluk. Stewie se usmál úsměvem cheruba.

„To bude Meg s dětmi. Pojď se s nimi přivítat“

Vyšli jsme do chodby a do neuvěřitelného zmatku. Děti řvaly, vřeštěly a smály se, lopatky a kbelíčky chrastily, ode zdi ke zdi lítal míč a do toho všeho nepřetržitě plakalo mimino.

Stewie se vnořil do houfu a vytáhl drobnou ženičku.

„Tohle,“ zašeptal pyšně, ‚je moje manželka.“ Hleděl na ni jako malý chlapec zbožňující filmovou hvězdu.

„Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl jsem.

Meg Brannanová mi podala ruku a usmála se. Její krása existovala pouze v pohledu jejího manžela. V rysech obličeje byly zřetelné stopy půvabu poničeného těžkým životem. Dokázal jsem si představit její úděl matky, hospodyně, kuchařky, sekretářky a ošetřovatelky zvířat.

„Pane Herriote, je to od vás a od pana Farnona nesmírně laskavé, že nám takhle pomáháte. Hrozně se těšíme na dovolenou.“ V očích měla trochu poraženeckého smutku, ale hleděla laskavě.

Pokrčil jsem rameny. „Těší mě, paní Brannanová, že jsem vám mohl být prospěšný. Určitě se mi tu bude líbit a doufám, že strávíte krásné prázdniny.“ Myslel jsem to upřímně, vypadala, že to potřebuje.

Byl jsem představen dětem, ale nedokázal jsem se v nich orientovat. Kromě mimina ječícího setrvale z plných plic tam myslím byli tři malí chlapci a dvě holčičky, ale přesně jsem to nevěděl, hrozně se hemžili.

Zmlkli nakrátko pouze při večeři, když je Meg krmila dušeným skopovým s mrkví a s brambory. Bylo to výtečné a potom jsme dostali pudink s borůvkami.

Vzápětí ale vypukl znovu chaos, protože mládež se kvapně najedla a začala skotačit po místnosti. Zejména mě rušilo, když si oba větší chlapci v průběhu večeře házeli velkým novým míčem z jednoho konce stolu na druhý. Rodiče tomu neříkali nic, Meg pravděpodobně proto, že se už přestala snažit, a Stewie proto, že se nikdy nesnažil.

Otec se zmohl na napomenutí jen jedenkrát, a to když mi míč hvízdl kolem nosu a téměř mi vyrazil lžíci s pudinkem.

„No tak, no tak,“ zabrumlal nepřítomně a házená s míčem se přemístila do středu stolu, kde jsem nebyl v cestě.

Nazítří ráno jsem doprovázel odjíždějící rodinku. Stewie zaměnil zchátralý austin sedmičku za velikánský zrezivělý ford pětku. Posadil se za volant, usmíval se na mě a mával a štěstí z něj jenom zářilo. Meg vedle něho dokázala vynutit zmučený úsměv a kolem ostatních okének se rvala změť psů a dětí. Když se auto hnulo, s kočárkem, několika kufry a dětskou postýlkou nebezpečně se houpající na střeše, děti ječely, psi štěkali a mimino řvalo. Pak mi zmizeli z dohledu.

Vrátil jsem se do domu a obklopilo mě neobvyklé ticho a s tím zvláštním tichem se dostavil pocit rozpaků a nejistoty. Bylo mým úkolem starat se o tuhle praxi celé dva týdny a připomínka hubeně zásobené ordinace mě nijak zvlášť neuklidňovala. Prostě jsem neměl žádné nástroje, jimiž bych mohl ošetřit vážnější případ.

Útěcha ale byla nasnadě. Z toho, co jsem viděl, jsem mohl soudit, že se tady obvykle neděje mnoho dramatického. Stewie mi kdysi říkal, že si na živobytí vydělává kastrací kocourů, a domníval jsem se, že kromě toho se možná vyskytne pár špinavých uší a menších poranění. To bude asi všechno.

Dopolední ordinace potvrdila můj předpoklad. Několik prostých lidiček přivedlo psíky neurčitého původu se zanedbatelnými potížemi a já jsem spokojeně rozdával lahvičky od maggi a skleničky od marmelády naplněné Stewieho léky.

Jediná potíž byla s tím stolem, který spadl pokaždé, když jsem na něj zvedl nějaké zvíře. Z nepochopitelných důvodů to byl stůl se skládacíma nohama a ty kovové podpory se v rozhodujících chvílích zbortily a pacient sjel zprudka na zem. Časem jsem to ale zvládl a neustále jsem jedním kolenem podpíral kovové příčle.

Bylo půl jedenácté, když jsem naposled roztáhl záclonu a zjistil, že je čekárna prázdná, a ve vzduchu se vznášel pouze zápach psů a koček. Zamykal jsem dveře a uvědomil jsem si, že nemám celkem nic na práci až do odpolední ordinace. V Darrowby bych spěchal na každodenní namáhavou objížďku po kraji, ale zde se veškerá praxe odbývala v domě.

Přemýšlel jsem, jak strávím čas po jediné návštěvě, kterou jsem měl v záznamu, když náhle zazvonil zvonek u domovních dveří. Pak zazvonil znovu a ozvalo se bušení do dřevěných výplní. Proběhl jsem záclonou a zmáčkl kliku. Na prahu stál elegantně oblečený pár mladých lidí. Muž držel v náručí zlatého labradora a za nimi jsem viděl u chodníku velké krásné auto s obytným přívěsem.

„Vy jste veterinář?“ udýchaně se mě ptala dívka. Bylo jí kolem dvaceti, měla hnědé vlasy, byla velice krásná, ale vypadala vyděše.ně.

Přikývl jsem. „Ano, ano, jsem veterinář. Co se stalo?“

„Náš pes!“ Hlas mladého muže byl ochraptělý, obličej měl smrtelně bledý. „Srazilo ho auto.“

Podíval jsem se na nehybné, zlatavé tělo. „Je to zlé?“

Chvíli mlčeli a potom dívka zašeptala. „Podívejte se mu na zadní nohu.“

Přistoupil jsem k nim, a když jsem pohlédl do mužovy náruče, naskočila mi husí kůže. Noha visela jen na kousku kůže. Nebyla zlomená, ale uražená v kloubu a houpala se na nepatrném proužku svalu. V jasném svitu ranního slunce se leskly bílé konce obnažené kosti odpuzující bělobou.

Připadalo mi to jako velmi dlouho, než jsem se vzpamatoval z prvního šoku, kdy jsem nedokázal nic než tupě civět na to zvíře. A když jsem promluvil, nepoznával jsem svůj hlas.

„Vezměte ho dovnitř,“ řekl jsem a vedl jsem je zpátky přes páchnoucí čekárnu. Náhle jsem si uvědomil, jak jsem se mýlil, když jsem se domníval, že se tu nic nepřihodí.

Zastupovat v ordinacích jiných veterinářů je fascinující způsob nahlédnutí do jejich života. Ošetřovny malých zvířat jsou velmi různé a ošetřovna Stewieho Brannana patřila k těm bizarnějším.

Byla to záludnost osudu, že se nanejvýš traumatizující a náročné případy nakupily v jeho ordinaci, minimálně zásobené léky a přístroji…

30. KIM

Zvedl jsem záclonu a mladý muž vklopýtal do ordinace a položil své břemeno na stůl.

Teď jsem to spatřil, typický obraz úrazu ze silnice, špína potřísnila bohatou zlatou srst a zvíře bylo poraněné na několika místech.

Ale ta hrůzná noha typická nebyla. Něco takového jsem ještě neviděl.

Odtrhl jsem oči od psa a podíval se na dívku“ Jak se to vlastně stalo?“

„Ve vteřině,“ z očí jí tekly slzy. „Vyjeli jsme si na prázdniny v obytném přívěsu. V Hensfieldu jsme vůbec nechtěli zůstat,“ (to jsem chápal).jenom jsme se zastavili, abychom si koupili noviny.

Kim vyskočil z vozu, a už to bylo.“

Hleděl jsem na velkého psa, nehybně ležícího na stole. Natáhl jsem ruku a lehce jsem prsty pohladil krásné rysy hlavy.

„Chudáku malá,“ zašeptal jsem a krásné, přátelské oříškové oči se na mě otočily a ocas bouchl krátce do dřeva.

„Odkud j ste přijeli?“ tázal j sem se.

„Ze Surrey,“ odpověděl mladý muž. Vypadal jako zámožný mladý podnikatel.

Mnul jsem si bradu“ Aha…“ Ve chvilce mi svitlo světýlko naděje. „Kdybych mu poskytl první pomoc, možná že byste se mohli vrátit k vašemu vlastnímu veterináři.“

Podíval se na svou manželku a pak zase na mne. „A co by tam s ním dělali? Amputovali by mu nohu?“

Mlčel jsem. Kdyby se dostalo zvíře v tomto stavu do některé z těch vysoce kvalifikovaných ošetřoven na jihu Anglie, kde je spousta odborných pracovníků a dokonalé chirurgické vybavení, pravděpodobně by mu nohu skutečně amputovali. Byla to totiž jediná rozumná věc.

Moje úvahy přerušila dívka. „Ate jestliže je vůbec možné zachránit mu nohu, musí se udělat něco hned, ne?“ Prosebně mě pozorovala.

„Ano,“ řekl jsem chraptivě. „Máte pravdu.“ Začal jsem psa prohlížet. Poranění kůže byla zanedbatelná. Byl v šoku, ale jeho sliznice byly dost růžové, takže se dalo soudit, že nemá vnitřní krvácení.

Kromě té strašlivé nohy neutrpěl vážnější zranění.

Díval jsem se na tu nohu, zděšený hladkým a lesklým povrchem kloubu. Bylo něco obscénního v jeho obnaženosti u živého tvora. Jako by to podkolení rozrazila hrubá ruka.

Horečnatě jsem začal pátrat po ordinaci, otevíral jsem skříňky a zásuvky a plechovky a krabice. Srdce mi poskočilo při každém novém nálezu: nad sklenicí catgutu v lihu, balíčkem obvazů, jodoformovým sprejem a, a to byl skutečný poklad, nad lahví barbiturátového anestetika.

Ze všeho nejvíc jsem potřeboval antibiotika, ale ta bych byl hledal marně, protože tehdy ještě neexistovala. Ze srdce jsem doufal, že najdu alespoň nepatrné množství sulfanilamidu, byl jsem však zklamán, protože tak daleko Stewieho zásoby nesahaly. A když jsem přišel na krabici sádrových obvazů, na něco jsem si vzpomněl.

Koncem třicátých let byla ohniskem obecného zájmu španělská občanská válka. Chaos vzniklý v jejím důsledku se projevil také nedostatkem léků k ošetření těžce raněných. Často rány jen zasádrovali a nechali, „aby se to dusilo ve vlastní šťávě“, jak se krutě žertovalo. Někdy však byly výsledky překvapivě dobré.

Popadl jsem ty obvazy. Věděl jsem, co udělám. Pevně rozhodnut jsem vbodl jehlu do radiálky a pomalu vstřikoval anestetikum. Kim zamrkal, ospale zívl a usnul. Rychle jsem rozložil svou skromnou výzbroj a začal jsem psa pokládat tak, aby ležel co nejvhodněji. Zapomněl jsem ale na stůl, a když jsem nadzvihl zadek, celé se to skácelo a pes bezmocně klouzal na podlahu.

„Chyťte ho!“ Při mém zoufalém výkřiku chytil muž nehybného tvora a já jsem znovu narovnal podstavce a dřevěnou desku.

„Prosím vás, podepřete to tadyhle svým kolenem,“ požádal jsem mládence, a pak jsem se obrátil k dívce. „A vy, prosím vás, udělejte totéž na druhém konci. Jakmile začnu pracovat, nesmí nám ten stůl spadnout.“

Poslechli mě bez jediného slova a bez jediné otázky, a když jsem se na ně díval, jak trpělivě podpírají stolní desku koleny, hluboce jsem se zastyděl. Co si asi myslí?

Potom jsem ale na hodně dlouhou dobu zapomněl docela na všechno. Nejdřív jsem uložil kloub tam, kam patřil, a zasunul jsem okraje tibiotarsální trochley do žlábku na spodním konci holenní kosti tak, jak jsem to často praktikoval v anatomické laboratoři v koleji. A se zábleskem naděje jsem si všiml, že některé vazy jsou v pořádku, a co bylo ještě důležitější, že několik dobrých, nepoškozených cév prokrvovalo spodní konec nohy.

Za celou dobu, kdy jsem čistil a dezinfikoval poranění, stříkal jodoform do každé trhlinky a potom začal šít, jsem nepromluvil ani slovo. Šití trvalo celou věčnost, stahoval jsem roztrhané šlachy, rozbité kloubní pouzdro a fascie. Bylo teplé dopoledne, a když začalo do oken ordinace pražit slunce, vytryskl mi na čele pot. Když jsem sešíval kůži, stékal mi už kolem nosu malý potůček potu a odkapával ze mě v čúrcích. Následoval další jodoform, potom sterilní mul a nakonec dva sádrové obvazy, které pevně ovinuly celou nohu.

Napřímil jsem se a podíval se na mladý pár. Stáli nehnutě ve své nepohodlné pozici a podpírali stůl a já jako bych je viděl vůbec poprvé.

Otřel jsem si čelo a zhluboka jsem se nadechl. „Tak to bychom měli. Podle mého názoru by bylo nejlepší to takhle nechat asi týden a potom, ať budete kde budete, musíte s tím zajít za veterinářem.“

Chvíli mlčeli a pak dívka zašeptala: „Byla bych mnohem radši, kdybyste se na to podíval sám.“ Její manžel souhlasně přikývl.

„Vážně?“ užasl jsem. Domníval jsem se, že už nebudou chtít vidět ani mě, ani tuhle páchnoucí místnost, ani sklápěcí stůl.

„Ano, samozřejmě,“ řekl muž. „Dal jste si s naším psem hroznou práci. Ať to dopadne jak chce, jsme vám hluboce vděčni, pane Brannane.“

„Ale já nejsem pan Brannan, ten je na dovolené. Zastupuji ho, jmenuji se Herriot.“

Napřáhl ruku. „Tak vám tedy znovu děkuji, pane Herriote. Jsem

Peter Gillard a tohle je moje manželka, Marjorie.“

Potřásli jsme si rukama a Peter vzal psa do náruče a vyšel s ním k autu.

Několik následujících dnů jsem se nemohl zbavit myšlenek na Kimovu nohu. Občas jsem si připadal jako blázen, že jsem se pokoušel zachránit úd, který byl k psu připojen pouze proužkem kůže. Ještě nikdy jsem se s ničím ani trochu podobným nesetkal, a když jsem neměl nic na práci, vznášel se mi před očima hlezenní kloub se všemi možnostmi a nemožnostmi.

Těch chvil nicnedělání byla spousta, protože Stewieho praxe byla poklidná. Měl jsem každý den tři hodiny ordinace a kromě toho nic moc na práci a úplně odpadly nepříjemné a v Darrowby běžné telefonáty před snídaní.

Brannanovi zanechali dům i mě v péči paní Holroydové, starší paní neupraveného vzhledu, která se kolem mě šourala v pantoflích a v kytičkových pracovních šatech neustále potřísněných popelem padajícím v kaskádách z cigarety, setrvale přilepené ke rtům. Nerada vstávala, ale brzo si mě vycvičila, protože když jsem ji několikrát ráno nemohl najít, připravil jsem si snídani sám, a při tom zůstalo.

Jinak se o mě však starala velmi náležitě. Byla to, čemu se zhruba mohlo říkat dobrá venkovská kuchařka, a pravidelně do mě cpala obrovské, chutné porce teplých jídel. Říkávala: „Tady to máte, mladej,“ a dozírala, dokud jsem se nepustil do jídla. Jediné, co mě rušilo, byl dlouhý, rozechvěný sloupek popela visící nad veškerou potravou z cigarety, která byla součástí její osobnosti.

Když jsem nebyl přítomen, přebírala paní Holroydová také telefonní vzkazy. Neměl jsem mnoho návštěv mimo ordinaci, ale na dvě si pamatuji.

Ta první byla, když jsem se podíval na blok a četl: „Volal Pimzrov, máte jít za bejkem.“ Vzkaz byl sepsán pečlivým rukopisem paní

Holroydové.

„Pimzrov?“ ptal jsem sejí. „To byl nějaký Rus?“

„To nevím, chlapče, vo to se já nestarám.“

„Nepamatujete se, nezněl cizokrajně? Chci říct špatně anglicky?“

„Kdepak, chlapče, to byl čistej Yorkshiřan, jako já.“

„Nevadí, paní Holroydová, to není důležité. A jakou má adresu?“

Překvapeně se na mě podívala..Jakpak to mám vědít? Nic nepovídal.“

„Ale… ale, paní Holroydová, jak k němu mám jít, když nevím, kde bydlí?“

„To je vaše věc, chlapče.“

Byl jsem vyveden z míry. „Ale musel vám to přece oznámit.“

„Tak tedy, mladej pane, neřek mi nic jinýho, než Pimzrov. A že už prej budete vědít.“ Vysunula bojovně bradu, cigareta se zatřásla a paní Holroydová si mě měřila kamenným zrakem. Možná že podobné šarvátky mívala i se Stewiem, ale nenechala mě v pochybnostech, že interview skončilo.

Celý den jsem se snažil nemyslet na to, že někde v sousedství je nemocný býček, kterému jsem neposkytl pomoc. Musel jsem jenom doufat, že to není nic vážného.

Telefon, který zazvonil v sedm hodin večer, udělal tečku za mou úzkostí.

„Vy ste veterinář?“ Hlas byl zlostný a úsečný.

„Ano, u telefonu.“

„Tak já jsem na vás čekal celej den. Kdy vlastně přídete k tomu mýmu bejkovi?“

Začala mi svítat naděje. Ale… ten přízvuk, ani stopy po něčem ruském…

„Je mi hrozně líto,“ blekotal jsem. „Obávám se, že došlo k malému nedorozumění. Zastupuji tu pana Brannana a nevyznám se v obvodě. Doufám, že váš býček na tom není příliš špatně.“

„Ne, ne, depak, jenom trochu kašle, ale chci, abyste se na něj kouk.“

„Zajisté, zajisté, hned tam jedu, pane… pane…“ je moje jméno a bydlím u pošty ve vesniciHoff.“

„Roff?“ A.

„Jo, dva kilometry za Hensfieldem.“

Oddychl jsem si. „Výborně, pane Pyme, hned vyjíždím.“

„Děkuju vám.“ Hlas už zněl smířlivěji. Budete si to pamatovat, žejo: Pym z Roff.“

Úplně mě to omráčilo.“Pym z Roff!“ Takové prosté vysvětlení.

Mnohé vzkazy paní Holroydové byly výstřední, ale obvykle jsem je časem dešifroval. Jeden bizarní zápis mě však koncem týdne položil na lopatky. Stálo tam prostě: „Hluboká ulice č. 12. Voprsklej

Harry Syfilis.“

Zápolil jsem s tím velmi dlouho, než jsem nesměle oslovil paní

Holroydovou.

Zadělávala těsto na pletánky a nevzhlédla, když jsem vstoupil do kuchyně.

„Milá paní Holroydová,“ nervózně jsem si mnul ruce. „Viděl jsem, že jste zapsala, že mám zajít do Hluboké ulice, číslo dvanáct.“

„Jo, chlapče, to máte.“

„Ano, ano… to je výborné, ale… tak trochu nerozumím té druhé půlce, Voprsklej Hany Syfilis.“

Střelila po mně bočním pohledem. „Tak se ta nemoc snad píše, ne?

Jednou jsem si to přečetla u nás doma v lékařský knize,“ bránila se.

„Ano, samozřejmě, napsala jste to správně. Jenom to Voprsklej a ten Harry, tomu nerozumím.“

Oči sejí nebezpečně zaleskly a vyfoukla na mě oblak kouře. „Tak to ten muskej povídal. Vopakoval to třikrát. Nemohla sem se splíct.“

„Rozumím. O nějakém specifickém zvířeti nemluvil?“

„Ne, nemluvil. Řek jenom todle. Todle a nic víc.“ Šedivý váleček popele se zvrátil do misky s těstem a okamžitě byl vtělen do pletánků. „Dělám co můžu, abyste věděl.“

„To já vím, paní Holroydová,“ řekl jsem spěšně. „Tak já skočím do té Hluboké ulice.“

A v Hluboké se mi v několika vteřinách všechno objasnilo, když mi přišel farmář vstříc.

„Mám nemocnou prasnici, pane doktore. Je celá červeně skvrnitá.

Soudím, že je to erypsipelas.“

Jenomže to vyslovoval poněkud jako arysipelas, protože trochu přišišlával. A jmenoval se V. O. Prscley. Skutečně jsem nemohl paní

Holroydové zazlívat, že celek vyzněl jako: Voprsklej Harry Syfilis.

Takovéhle drobnosti mi zpestřovaly celý týden, ale byl jsem čím dál tím napjatější a nedočkavě jsem očekával návrat Kima. A když nadešel sedmý den, moje napětí se nezmenšilo, protože se v dopolední ordinaci Gillardovi neobjevili. A když se nedostavili ani odpoledne, došel jsem k závěru, že měli rozum a zajeli na jih do lépe vybaveného zařízení. Ale v půl šesté byli v ordinaci.

Věděl jsem to ještě dřív, než jsem roztáhl závěs. Všude se vznášel zápach zkázy, byla ho plná ordinace, a když jsem prošel záclonou, praštilo mě to do nosu: hnilobný zápach, ze kterého se zvedal žaludek.

Gangréna. To byl ten strach, který mě pronásledoval celý týden, a teď tedy nabyl konkrétní podoby.

V čekárně bylo asi půl tuctu dalších lidí a všichni seděli co možná nejdál od mladého párku, který se na ně úzkostně usmíval. Kim se pokoušel vstát, když mě viděl, ale já jsem měl oči jenom pro bezvládnou a nepotřebnou zadní končetinu, z níž visel můj kdysi úhledný a tvrdý sádrový obvaz.

Samosebou podle zákona schválnosti byli Gillardovi poslední a já jsem musel nejprve vyšetřit všechna ostatní zvířata. Prohlížel jsem je a předepisoval léky ztuhlý hanbou a smutkem. Co jsem to provedl tomu nádhernému psovi? Byl jsem blázen, když jsem se pokoušel o takový experiment. Gangréna v noze znamenala, že mu možná ani amputace nezachrání život. Pravděpodobně nastane smrt otravou krve, a jak já mu ksakru můžu tady, v té mizerné ordinaci, pomoci?

Když na Gillardovy konečně přišla řada, přivedli Kima, který se mezi nimi belhal, a mě zabolelo srdce ještě víc, když jsem si všiml, jaké to bylo pěkné zvíře. Sklonil jsem se nad tou zlatou hlavou a přátelské oči se na chvíli zahleděly do mých a oháňka se zatřepetala.

„Tak tedy,“ oslovil jsem Petera Gillarda a podložil jsem ruce pso– j vi pod hrudník. „Vy ho chyťte za zadek a zvedneme ho.“ Já jsme těžkého psa položili na stůl, vratká konstrukce povolila, manželé byli už připraveni a okamžitě –jako dobře vycvičený tým vrazili kolena pod desku a stůl vyrovnali.

Kim ležel na boku a já jsem se pustil do obvazu. Normálně to trvalo dost dlouho a musel jsem trpělivě pracovat zvláštní pilkou na odstranění sádry, ale tohle byla jenom páchnoucí skořápka.

Ruce se mi třásly, když jsem podélně rozstřihoval obvaz a když jsem ho pak odkládal.

Obrnil jsem se proti pohledu na studený, mrtvý úd s nazelenalým masem, ale ačkoli tam byl hnis a serózní tekutina, obnažené maso bylo překvapivě zdravě růžové. Vzal jsem nohu do ruky a srdce se mi rozbušilo. Byla teplá, byla teplá celá až ke kolenu. Ani stopy po gangréně!

Slabostí se mi zatočila hlava a musel jsem se opřít o stůl. „Omlouvám se za ten hrozný zápach. Hnis a serózní tekutina se shromažďovala pod obvazem celý týden, ale není to tak zlé, jak jsem se bál.“

„Vy myslíte… myslíte, že mu tu nohu zachráníte?“ Hlas Marjorie

Gilardové se třásl.

„Nevím, vážně nevím. Ještě se toho může tolik stát. Ale řekl bych, že to je na dobré cestě.“

Pečlivě jsem to celé vyčistil lihem, postříkal jodoformem a přiložil čistý mul a další dva sádrové obvazy.

„Teď už to bude, Kime, mnohem pohodlnější,“ řekl jsem a velký pes, když zaslechl své jméno, zabušil ocasem do dřevěné desky.

Obrátil jsem se k jeho majitelům. „Musí být ještě týden v sádře, co chcete podnikat?“

„Zůstáváme tady kolem Hensfieldu,“ odpověděl Peter Gillard“.Našli jsme u řeky pěkné místo pro obytný přívěs, docela to tam ujde.“

„Tak tedy na shledanou příští sobotu.“ Hleděl jsem za Kimem, jak vyhopsal z ordinace, zdvihaje do výšky svůj nový bílý obvaz, a když jsem se potom vracel zpátky do domu, úplně mě zaplavila teplá vlna úlevy.

Ale vzadu v mozečku cinkal varovný hlásek. Máme před sebou dlouhou cestu…

Měl jsem ohromné Štěstí, žejsem si tehdy ještě dobře pamatoval občanskou válku ve Španělsku. Nikdy bych se byl neodvážil dát Kimovu nohu do sádry, kdybych se byl nedočetl o zázračných uzdraveních vojáků, kteří nemohli být ošetřeni jiným způsobem.

31. ČERNÉ DOSTIHY A ÚSPĚCH, KTERÝ NIKDO NEPŘEDPOKLÁDAL

Druhý týden proběhl bez mimořádných událostí. Obdržel jsem mírně neslušnou pohlednici od Stewieho a druhou s obrázkem blackpoolské věže od jeho manželky. Počasí bylo nádherné a užívali si překrásné prázdniny. Představoval jsem si, jak se radují a zotavují, ale na důkaz jsem musel počkat ještě několik týdnů, na fotografii pořízenou fotografem na pláži. Celá rodinka stála ve vodách moře, vesele se zubila do objektivu a kolem kotníků jim poskakovaly malé vlnky.

Děti třímaly v rukou kbelíčky a lopatičky, mimino mávalo tlustýma nožičkama směrem k vodě, ale nejvíc mě fascinoval Stewie. Zpod čtyř cípů zauzlovaného kapesníku, který měl na hlavě, zářil spokojeným úsměvem a široké šle držely pytlovité flanelové kalhoty, dekorativně srolované do půli lýtek. Byl to prototyp britského taťky na prázdninách.

Poslední událostí mého pobytu v Hensfieldu byla návštěva místních dostihů chrtů. Stewie měl za úkol každý druhý pátek vyšetřit závodící psy.

Hensfieldský stadion nevypadal zvenčí zvlášť důvěryhodně. Postavili ho v kotlině mezi špinavými kopci a byl obklopen starými továrními budovami.

Byl chladný večer, když jsem přijížděl ke vchodu. Slyšel jsem vzdálenou hudbu megafonu. George Formby zpíval Jsem malý čistič oken a k tomu hrál na své ukulele.

Existují různé druhy chrtích dostihů. Já ze své vlastní zkušenosti z dob, kdy jsem byl ještě student, jsem poznal dostihy chrtů, při nichž jsem doprovázel veterináře pracující pro Národní dostihový klub greyhoundů, ale tyhle dostihy byly bez Učence, „na černo“, a byly úplně jiné, než jaké jsem pamatoval. Dobře vím, že i neoficiální

„černé“ dostihy mohou být nanejvýš počestné, ale tady to vypadalo jaksi obskurně. Unaveně jsem si pomyslel, že jsou prostě jako všechno v péči Stewieho.

Ze všeho nejdřív jsem musel jít do kanceláře ředitele. Pan Coker byl muž s tvrdýma očima a v lesklém proužkovaném obleku. Krátce na mě kývl a pak si mě odhadl pohledem.

„Vaše povinnosti zde jsou pouze formální,“ řekl a sešklebil rysy své tváře do úsměvu. „Nemusíte si s ničím dělat starosti.“

Měl jsem dojem, že mě odhadl a že byl s tím, co na mně viděl, spokojený. Prohlížel si mě od hlavy k patě, moje zmačkané sako i kalhoty, a zřejmě vychutnával mé mládí a nezkušenost. Podržel si svůj úsměv a zamáčkl doutník. „Doufám, že tady strávíte opravdu příjemný večer.“

„Děkuji,“ odvětil jsem a odešel.

Seznámil jsem se s rozhodčím, s časoměřičem a s dalšími oficiálními osobnostmi a pak jsem se vzdálil do dlouhého zaskleného baru, odkud bylo vidět na celou dostihovou dráhu. A najednou jsem měl pocit, že jsem v cizím prostředí. Rychle se to tu plnilo a obličeje kolem mne byly odlity z úplně jiného kadlubu, než byli moji přátelští venkované v Darrowby. Většinou se tu vyskytovali tlusťoši ve velbloudích pláštích s bronzovými blondýnami v závěsu. Podivné postavy s nejistýma očima studovaly plány dostihů a se zaujetím pozorovaly naskakující čísla na návestní tabuli.

Podíval jsem se na hodinky. Byl čas, abych prohlédl psy, kteří poběží první dostih. Jsem malý čistič oken! hulákal George Formby a já jsem se tlačil podél dostihové dráhy do boxů obehnaných drátěným pletivem. Po obvodě dostihové dráhy prováděli pět psů a já jsem stál uprostřed a minutu nebo dvě jsem je pozoroval. Pak jsem se zastavil a šel jsem od jednoho k druhému a podíval se jim do očí, prohlédl jsem jim tlamu, abych zjistil, jak sliní, a nakonec jsem jim prohmatal podbřišek.

Všichni vypadali vesele a fit, kromě čísla čtyři, které jako by mělo plný žaludek. Greyhound má v den dostihu dostat ráno jenom lehkou stravu a pak už nic, a já jsem oslovil muže, který to zvíře držel.

„Dostal tenhle pes v posledních dvou hodinách něco k žrádlu?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl. „Od snídaně nic neměl.“

Přejel jsem znovu prsty po podbřišku a znovu mi připadalo, že mě několik přihlížejících pozoruje s mimořádným zájmem. Neuvažoval jsem o tom, řekl jsem si, že se mi to jenom zdá, a postoupil jsem k dalšímu zvířeti.

Číslo čtyři bylo favorit, ale od chvíle, kdy byl vypuštěn na dráhu, zůstával pozadu. Závod dokončil jako poslední a z šera na vzdáleném konci stadionu vypukla bouře řevu. Naslouchal jsem a podařilo se mi rozeznat několik poznámek, které se nesly nočním vzduchem.

„Koukej se vočima, ne zadkem, veterináři!“ byla jedna z nich. A tady, v tom dlouhém, jasně ozářeném baru, jsem postřehl, jak do sebe lidé šťouchají a dívají se na mě.

Dostal jsem vztek. Možná že si někteří ti gentlemani tam dole mysleli, že by na Stewieho nepřítomnosti mohli něco trhnout. Asi jsem se jun jevil jako neškodný ňouma.

Moji příští návštěvu v boxech vítaly přátelské úsměvy. Zavládla tu šťastná a bodrá soudržnost. Prohlížel jsem psy a všechno bylo v pořádku, dokud jsem nedošel k číslu pět a tentokrát jsem se nemohl zmýlit. Pod prsty se mi nadouval napjatý žaludek a zvíře tiše zasténalo, když jsem ho zmáčkl.

„Tohohle psa musíte vyloučit ze závodu,“ řekl jsem. „Má plný žaludek.“

Majitel stál vedle chlapce obsluhujícího boxy.

„To nemůže bejt!“ vyjekl. „Nežral vůbec nic!“

Napřímil jsem se a podíval jsem se mu do očí, ale jeho zrak se mi vyhnul. Pár triků jsem znal: nějaké to kilo řízků před dostihem, plná miska chlebových kůrek s litrem mléka, kůrky za chvilku krásně nabobtnaly.

„Chcete, abych ho donutil zvrátit, co má v sobě?“ chystal jsem se odejít. „Mám ve voze trochu sody, v několika minutách to bude jasné.“

Muž zdvihl ruku. „Kdepak, kdepak, s mým psem nebudete provádět žádný hejble.“ Vztekle se na mě podíval a zamračeně se odšoural.

Sotva jsem došel k baru, zaslechl jsem hlášení megafonu. „Prosíme veterináře, aby se dostavil do ředitelovy kanceláře.“

Pan Coker vzhlédl od psacího stolu a upřeně mě pozoroval oparem doutníkového kouře. „Vy jste vyloučil jednoho psa ze závodu!“

„Ano, vyloučil. Lituji, ale měl plný žaludek.“

„Ale sakra…!“ Namířil na mě prst, potom však couvl a vynutil zmučený úsměv.“No tak, pane Herriote, musíme být přeci rozumní.

Jsem přesvědčený, že rozumíte své práci, ale nemyslíte, že i vy se můžete zmýlit?“ Velkoryse mávl doutníkem. „Koneckonců, mýlit se může každý, tak byste mohl být tak laskav a nechat si to znovu projít hlavou.“ Jeho úsměv ztučněl.

„Velice lituji, pane Cokere, ale to je nemožné.“

Dlouhá pauza“ Je to tedy vaše poslední slovo?“

„Ano,je.“

Úsměv se ztratil a pan Coker na mě hleděl výhružně.

„Koukněte se,“ pravil. „Zkazil jste tendle dostih, a to je vážná věc.

Nechci, aby se to opakovalo, rozumíte?“ Prudce zamáčkl doutník a stiskl zuby. „Takže doufám, že tu už nebudete mít žádné nepříjemnosti.“

„Také doufám, pane Cokere,“ pravil jsem a odešel.

Připadalo mi, že další cesta do boxů trvala celou věčnost. Bylo už hodně tma a uvědomoval jsem si hučení v zástupu, výkřiky bookmakerů a George, který si se svým ukulele stále vedl svou na plné pecky.

Tentokrát to byl pes číslo dvě. Byl jsem nervózní, když jsem ho prohlížel a znovu zjistil nafouklé břicho..

„Tohohle vyřaďte,“ řekl jsem a kromě několika zachmuřených pohledů se se mnou nikdo nebavil.

Říkává se, že šuškanda se šíří velmi rychle, a sotva jsem se obrátil k odchodu, George vypnuli a megafon mě požádal, abych se hlásil v ředitelské kanceláři.

Pan Coker neseděl za stolem. Přecházel rozčileně po místnosti, a když mě spatřil, vzal to ještě jednou na štorc a pak se teprve zastavil. Jeho výraz byl výrazem mstitele a bylo očividné, že rozhodl pro tvrdý přístup.

„Na co ksakru myslíte, že si hrajete?“ vyštěkl. „Chcete dnešní večer zruinovat?“

„Nechci,“ odpověděl jsem. „Jenom jsem vyřadil dalšího psa, který nebyl schopný závodu. To je moje povinnost. Od toho jsem přece tady.“

Zbrunátněl. „Podle mýho názoru nevíte, proč jste tady. Pan Brannan si odjede na prázdniny a nechá mě na milost a nemilost mladým chytrákům, jako jste vy, co se chtějí vytáhnout a kazí lidem radost.

Jen počkejte, až ho uvidím!“

„Pan Brannan by se zachoval přesně tak jako já. Každý veterinář by se tak zachoval.“

„Prdlajz! Jen mě tady nepoučujte, máte ještě mlíko na bradě.“ Pomalu ke mně přistupoval. „Ale já vám něco povím, už toho mám až po krk! Zapište si za uši a jednou provždy, nebudu tu trpět žádné pitomosti. Padejte!“

Srdce mi bušilo, když jsem šel prohlédnout psy před dalším dostihem. Když jsem prohlížel těch pět zvířat, hypnotizovalo mě pět majitelů i jejich pomocníci upřenými pohledy, jako bych byl cosi zvlášť odporného. Pulz se mi začal zklidňovat, protože jsem nezjistil žádné plné žaludky, a s úlevou jsem se podíval ještě jednou na řadu psů. Už jsem odcházel, když mě zarazilo něco neobvyklého na jedničce. Vrátil jsem se k zvířeti, sklonil se nad ním a pokoušel se rozlousknout, co mi na něm vadí. A pak jsem na to přišel, vypadal ospale. Měl skleslou hlavu a byl apatický.

Zdvihl jsem mu bradu a podíval se mu do očí. Zornice byly roztažené a občas se dostavil nystagmus, třes očí. Nemohly být absolutně žádné pochyby, dostal nějaké sedativum. Byl zdrogován.

Muži stojící kolem mne v boxech ztichli, když jsem se napřímil.

Chvíli jsem hleděl drátěným plotem na jasně ozářený zelený ovál a studený večerní vzduch mi osvěžoval obličej. George stále ještě dřel megafon.

! „Nepřijdeš k nám?“ trylkoval. „Co dělat mám?“

Bylo mi jasné, co musím udělat já, a ťuknul jsem psa do hřbetu.

„Tenhle nepoběží,“ řekl jsem.

Nečekal jsem na hlášení a byl jsem vpůli schodů do ředitelovy kanceláře, když jsem zaslechl řičet nad stadionem výzvu, abych se dostavil.

Otevíral jsem dveře a tak trochu jsem předpokládal, že na mne pan

Coker vletí a zmlátí mě, a překvapilo mě, když jsem ho našel sedícího za stolem s hlavou v dlaních. Dost dlouho jsem tam stál na koberci, než zdvihl ztrýzněnou tvář a podíval se na mě.

„Je to pravda?“ zašeptal zoufale. „Už zase?“

Kývl jsem. „Obávám se, že ano.“

Rty se mu chvěly, ale neříkal nic, prohlédl si mě krátce a nevěřícně a znovu položil hlavu do dlaní.

Asi minutu nebo dvě jsem čekal, ale nehýbal se, a tak jsem pochopil, že audience skončila, a odebral jsem se pryč.

Na psech určených pro příští dostih jsem nenašel žádnou závadu, a když jsem odcházel z boxů, byl jsem mimořádně klidný a spokojený. Proto jsem nechápal, oč jde, když jsem znovu uslyšel ten megafon: „Žádáme veterináře, aby se hlásil…“ Jenomže tentokrát jsem se měl dostavit do boxů a domníval jsem se, že se možná některý pes poranil. Však by to také byla úleva, pro změnu trochu doopravdy pracovat.

Když jsem tam však došel, neviděl jsem nikde žádné zvíře, jenom dva muži podpírali svého tlustého kamaráda.

„Co se tu děje?“ zeptal jsem se jednoho z nich.

„Ambrož spadl ze schodů a rozbil si koleno.“

Civěl jsem na něj. „Ale já jsem veterinář, léčím zvířata, ne lidi.“

„Tady žádnej jinej doktor není,“ zabručel ten člověk. „Mysleli sme, že byste ho moh vošetřit.“

Tohle byl zkrátka velmi legrační večer.“Položte ho na lavici,“ řekl jsem.

Vysoukal jsem nohavici a odhalil dost hnusné pupínkovaté koleno. Ambrož vyrazil dutý ston, když jsem sáhl na malou odřeninu na čéšce.

„Nic to není, jenom jste si sedřel kousek kůže.“

Ambrož se na mě rozechvěně díval. „No jo, ale mohlo by se mi do toho něco dostat, ne? Nepotřebuju žádnou blbou votravu krve.“

„No dobrá, něco vám na to dám.“ Nahlédl jsem do Stewieho lékařského kufříku. Výběr byl značně omezený, ale vypátral jsem krápět jódu, nalil jsem ho na kousek mulu a otřel ránu.

Ambrož zavřeštěl. „Doprdele, to bolí! Co ste mi to proved!“ Trhl prudce nohou a praštil mě pořádně do lokte.

Tak mě tedy kopou i moji lidští pacienti. Usmál jsem se na něj, abych ho uklidnil. „Nebojte se, nebude to pálit dlouho. Zavážu vám to.“

Ovázal jsem koleno, spustil nohavici a poklepal tlusťochovi na rameno. „A je to hotové, máte koleno jako nové.“

Vstal z lavice, přikývl, bolestně se zašklebil a chystal se odejít.

Pak ho zřejmě něco napadlo a vytáhl z kapsy hrst drobných. Hrabal se v nich ukazováčkem, vybral minci a vtiskl mi ji do dlaně.

„Tady máte,“ řekl.

Podíval jsem se na minci. Byla to šestipence, mzda za jediný případ ošetření člověčího pacienta. Dlouho jsem na peníz tupě zíral, a když jsem konečně vzhlédl, napůl rozhodnut hodit honorář Ambrožovi na hlavu, odbelhal se už do zástupu a ztratil se mi z dohledu.

Vrátil jsem se do baru a apaticky jsem přes okraj sklenice pozoroval psy procházející se po dostihové dráze, a vtom jsem ucítil na rameni dotek. Otočil jsem se a poznal toho člověka, kterého jsem postřehl hned zvečera. Patřil do skupiny tří mužů a tří žen. Muži byli tmaví, v padnoucích oblecích, s nádechem cizokrajnosti, ženy mluvily hlasitě a měly nevkusné, přeplácané šaty. Bylo v nich něco zvláštního a vzpomněl jsem si, že mě napadlo, že by se perfektně hodili za členy mafie.

Muž ke mně přiblížil obličej. Všiml jsem si černých pichlavých očí a falešného úsměvu.

„Je trojka v pořádku?“ zašeptal.

Nechápal jsem otázku. Zřejmě věděl, že jsem veterinář, a mělo by mu být jasné, že pes, kterého jsem pustil do dostihu, je v pořádku.

„Ano,“ odpověděl jsem, „ano, je.“

Ten člověk dychtivě zakýval hlavou a zasvěceně na mě mrkl zpod přivřených víček. Pak šel za svými přáteli, krátce a důvěrně s nimi pohovořil a všichni se otočili a souhlasně na mě hleděli.

Byl jsem z toho paf a pak mě napadlo, že se možná domnívali, že jim dávám tip. Dodneška nevím, o co šlo, ale bylo to asi tak, jak jsem

Předpokládal, protože se číslo tři neumístilo a jejich chování se dramaticky proměnilo a hleděli na mě zuřivě lesklýma černýma očima a vypadali ještě mafiánštěji než předtím.

Já jsem trávil zbytek večera klidně a bez potíží. Žádné psy jsem už nepřehlížel, a to bylo dobře, protože zajeden večer už jsem si sjednal dostatečné množství nepřátel.

Skončil poslední závod a já jsem se rozhlédl po dlouhém baru.

U většiny stolů seděli lidé a dopíjeli poslední skleničky na dobrou noc, ale našel jsem prázdný stůl a unaveně jsem padl do křesla. Stewie mě požádal, abych počkal ještě půl hodiny po dostihu a přesvědčil se, že všichni psi odjeli v pořádku. Hodlal jsem svůj slib dodržet, ačkoli jsem ze všeho nejvíc toužil zmizet.

George to pořád ještě báječně válel v megafonu. „Chodím spát v půl deváté,“ trylkoval a mně bylo jasné, že Činí dobře.

U výčepního pultu se shromáždila většina lidí, s nimiž jsem se pohádal: byl tam pan Coker a další pohlaváři a majitelé psů. Nastalo velké pošťuchování a šuškání a nepotřeboval jsem, aby mi vysvětlili, kdo je předmětem diskuse. Také mafiáni přikládali svá polínka do ohně vzteklými pohledy a já jsem doslova fyzicky cítil, jak na mě dotírají vlny nepřátelství.

Mé chmurné úvahy přerušil příchod bookmakera a jeho pomocníka. Bookmaker padl do křesla proti mně a hodil na stůl obrovský kožený pytel. V životě jsem neviděl tolik peněz. Prohlížel jsem si toho človíčka přes hromadu pětilibrovek a liber a desetišilinkových bankovek a poslouchal jsem rachot drobných mincí. Pak začali oba ty bankovky a mince třídit, rovnat a počítat a já jsem pořád civěl jako očarovaný. Když narovnali sloupky mincí asi do půl metru, všiml si bookmaker mého upřeného pohledu. Asi se domníval, že mu závidím nebo že jsem úplně na mizině, protože položil ukazovák na půlkorunu ležící stranou a odborněji cvmkl přes stůl ke mně.

„Skoč si na frťana, synku,“ pravil.

Už podruhé během jedné hodiny mi někdo nabídl peníze a vyrazilo mi to dech zrovna tak jako poprvé. Bookmaker mě chvíli lhostejně pozoroval a pak se zasmál. Měl příjemně ošklivý, dobromyslný obličej a byl mi instinktivně sympatický. Najednou jsem k němu pocítil vděčnost Ne za ty peníze, ale protože se díval přátelsky. Byl jediný za celý večer.

Usmál jsem se na něj také. „Díky,“ řekl jsem, vzal jsem púlkorunu a šel k výčepnímu pultu.

Nazítří jsem se probudil s vědomím, že nadešel můj poslední den v Hensfieldu. Stewie se měl vrátit v poledne.

Zvedl jsem známou záclonu, začínala ranní ordinace a pořád ještě mi bylo mizerně z toho ošklivého večera na stadione.

Když jsem se však podíval do čekárny, okamžitě jsem se rozveselil. Mezi chaotickou změtí židlí sedělo jediné zvíře, ale tohle zvíře byl Kim, statný, zlatý a krásný, a seděl u nohou svých pánů, a když mě spatřil, vyskočil s mrskající se oháňkou a rozesmátou tlamou.

Prohlížel jsem psa a necítil jsem ani stopu zápachu, který mě předtím vyděsil, cítil jsem něco zcela jiného, sladkou, přesladkou vůni úspěchu. Protože pes na tu nemocnou nohu našlapoval. Sice ji ještě odlehčoval, ale normálně ji kladl, když kolem mě poskakoval.

Vmžiku jsem byl zpátky ve svém světě a pan Coker a příhody včerejšího večera se staly jenom zlým snem.

Nemohl jsem se dočkat až se do toho pustím, až to uvidím.

„Položte ho na stůl,“ zavolal jsem na ně, a pak jsem se rozesmál, protože oba Gillardovi automaticky podložili skládací nohy stolu kolenem. Byli vycvičení.

Musel jsem se držet, abych netančil radostí, když jsem sundal sádru. Trochu hnisu tam bylo, ale když jsem ho odstranil, našel jsem všude zdravou granulaci. Růžová nová tkáň obrůstala poraněný kloub, povrch byl hladký a po ošklivé ráně ani stopy.

„Znamená to, že už nehrozí žádné nebezpečí?“ otázala se tiše Marjorie Gillardová.

Usmál jsem se na ni. „Ano. Teď už nemusíme vůbec pochybovat.“

Podrbal jsem psa pod bradou a oháňka bušila do stolu v extatickém potěšení. „Kloub zřejmě zůstane nehybný, ale to nevadí, viďte?“

Přiložil jsem poslední Stewieho obvaz a sundali jsme Kima ze stolu. „Tak jsme hotovi,“ řekl jsem. „Za čtrnáct dní ho odveďte ke svému veterináři. Myslím, že už nebude potřebovat žádný obvaz.“

Gillardovi odjeli, vydali se na zpáteční cestu na jih a za několik hodin se vrátil Stewie s rodinou. Děti byly úžasně hnědé, a dokonce i mimino, setrvale řvoucí, bylo pěkně opálené. Meg se loupal nos, ale vypadala odpočinutě a krásně. Stewie v rozhalené košili a s obličejem jako kus vařeného masa zřejmě přibral. Byl ještě tlustší.

„Ty prázdniny nám zachránily život, Jime,“ řekl. „Nevím, jak bych ti poděkoval, a prosím tě, vyřiď také Siegfriedovi, že jsme mu moc vděčni.“ Potěšeně pozoroval rodinku hemžící se po domě, a pak se ke mně ještě jednou obrátil:

Bylo tady v ordinaci všechno v pořádku?“

„Ano, Stewie, bylo. Samozřejmě že někdy mi to Šlo líp a někdy hůř.“

Zasmál se. „Tak už to chodí.“

„Ano, chodí, ale teď je všechno prima.“

A skutečně mi také všechno prima připadalo, když jsem odjížděl pryč z toho kouře. Pozoroval jsem prořídající stavení a pak už nebylo vidět žádné domy, ale otevřel se celý svět, čistý a prostorný, a znovu jsem spatřil zelené obrysy skal zdvihajících se nad Darrowby.

Myslím, že všichni máme sklon vzpomínat častěji na příjemné události, ale mně se můj úspěch připomenul zcela konkrétně. O Vánocích jsem dostal od Gillardových dopis a balíček snímků, na kterých byl krásný, velký zlatý pes, jak vyskakuje po míči, jak sedí u domu, jak pyšně aportuje klacek. Noha byla jen nepatrně ztuhlá, psali, a pes byl úplně zdravý.

A když tedy vzpomínám na Hensfield, vzpomínám na Kima.

Měl jsem smůlu, že jsem musel vystupovat jako úřední osoba na

„černých“ dostizích, nicméně mě ten zážitek důrazně poučil, že vydělávat peníze takovým způsobem nemůže nikdy přicházet v úvahu. Konec té historky je ale památný, protože to byl jeden z mých nejšťastnějších triumfů, zachránil jsem nohu Kimovi. Byl to zvláštní a nádherný výsledek. Kdyby takový pes přišel dnes k nám do ordinace vybavené všemožnými antibiotiky a přístroji, mohl bych doufat, že se poraněná noha zahojí líp. Staří lékaři hovořívali o „chvályhodném hnisání“. Teď už vím, co to znamená.

32. PROBLÉM PANA PINKERTONA

Pan Pinkerton, majitel malého hospodářství, seděl v kanceláři vedle psacího stolu slečny Harbottlové. U nohou měl svou kolii.

„Tak co pro vás mohu udělat, pane Pinkertone?“ tázal jsem se, když jsem za sebou zavíral dveře.

Farmář zaváhal.“De vo mýho psa, není v pořádku.“

„Jak to myslíte? Je nemocný?“ Sklonil jsem se a pohladil jsem chlupatou hlavu. Pes radostně vyskočil a začal ocasem vyklepávat dunivý tamtam o hranu psacího stolu.

„Depak, sám vo sobě je v pořádku.“ Pan Pinkerton byl docela jasně v rozpacích.

„A co mu tedy je? Vypadá jako ztělesněné zdraví.“

„Jo, ale mám trochu starosti. Víte, je to…“ kradmo se podíval na slečnu Harbottlovou. „Je to jeho péro.“

„Cože jste říkal?“

Po hubených tvářích pana Pinkertona se rozléval slabý ruměnec.

Znovu koukal vyděšeně na slečnu Harbottlovou. „Je to jeho… péro.

Má něco se svým pérem.“ Nepatrným gestem ukazováčku pokynul někam směrem k břichu zvířete.

Podíval jsem se tam. „Promiňte, ale skutečně nic nevidím.“

„Ale jo,“ farmářův obličej se svíral v agónii rozpaků a přiblížil se až docela ke mně. „Něco tam má,“ šeptal hrubým šepotem. „Něco mu de z jeho… z jeho péra.“

Klekl jsem si a podíval jsem se zblízka a najednou mi to bylo všechno jasné.

„Myslíte tohle?“ Ukázal jsem na malou krůpěj semene na konci přepážky.

Němě přikývl a jeho tvář by se mohla stát modelem pro studii rozpaků.

Zasmál jsem se. „Ale to vám nemusí působit žádné starosti! To není nic nenormálního. Můžete to nazvat přetlakem. Je to mladý nes viďte?“

„Jo, je mu jenom vosumnáct měsíců.“

„To je ono. Je prostě plný síly a radosti. Spousta dobrého jídla a asi ne moc práce?“

„Jo, dostane dobře nažrat. Nic než to nejlepší. A máte pravdu, moc práce pro něj nemám.“

„No tak vidíte.“ Podával jsem mu ruku. „Omezte mu potravu a dohlédněte, aby měl víc pohybu, a upraví se to samo.“

Pan Pinkerton na mě civěl. „Ale copak mu s tím jeho, s tím jeho… jeho…“ zase ten trýznivý pohled na naši sekretářku.

„Ne, ne,“ řekl jsem, „ujišťuji vás, že s jeho… s jeho pérem není nic v nepořádku. Žádný místní zánět.“ Viděl jsem, že jsem ho ještě nepřesvědčil, a tak jsem hodil udičku. „Něco vám povím. Přece jenom vám dám mírné sedativum. Jsou to tablety a trochu mu pomohou.“

Šel jsem do dispenzáře a odpočítal jsem tablety do krabičky, v kanceláři jsem mu je podal s úsměvem, ale jeho tvář vyzařovala

Pouze hluboké nesnáze. Očividně jsem mu to nevysvětlil dost jasně, a když jsem ho vedl chodbou k domovním dveřím, vysvětloval jsem to celé znova, pokud možno prostými výrazy, které by měl určitě pochopit.

Stáli jsme na prahu a ještě naposled jsem mu pro útěchu poklepal na rameno, a ačkoli jsem se tím žvaněním skoro udýchal, myslel jsem, že bude nejlépe, když mu tu celou přednášku ještě jednou na závěr shrnu:

„Tak to bychom měli,“ pravil jsem s lehkým úsměvem. „Dávejte mu méně jídla, dbejte, aby měl hodně práce a aby hodně běhal, a každé ráno a večer dostane pojedné tabletě.“

Farmářovi poklesla brada, jako by se měl každou chvíli rozplakat, ale pak se obrátil a pomalu se vlekl ze schodů na ulici. Učinil několik nerozhodných kroků, pak se prudce otočil a v jeho hlase zazněl nářek:

„Ale pane Heriote… co bude s tím jeho pérem?“

Šťastná připomínka dnů, kdy byla ve společenství farmářů nemyslitelná jakákoli sebevzdálenějši zmínka o záležitostech sexu.

O sexu se hovořilo jen v mimořádně obezřetných náznacích. „Péro“ byl jen jeden z mnoha eufemismů. Dnes je to úplně jiné, někdy lapám po dechu nad recitálem odvážných anatomických detailů sdělovaných mladými manželkami farmářů.

33. LASKAVÁ SRDCE VENKOVSKÝCH VETERINÁŘŮ

Byla to jedna z těch příležitostí, kdy si mě Siegfried podal. Starý důchodce přivedl na vodítku malého podvraťáka, vlastně měl místo vodítka kousek provázku. Ukázal jsem na stůl v ordinaci.

„Položte ho tam, prosím,“ řekl jsem.

Starý pán se ohýbal těžce, sténal a oddychoval.

„Počkejte chvilku,“ poklepal jsem mu na rameno. „Zvednu ho sám.“ Položil jsem psíka na hladký povrch stolu.

„Děkuj u vám, pane doktor.“ Stařec se narovnal a protřel si záda a nohu. „Mám vošklivou artritidu a zvedání mi zrovna moc nejde.

Menuju se Bailey a bydlím ve vobecních domech.“

„Dobře, pane Bailey. Jaké máte potíže?“

„S tím kašlem. Pořád kašle. A potom nakonec jako by se mu zved žaludek.“

„A jakpak je starý?“

„Minulej měsíc mu bylo deset.“

„Ano…“ změřil jsem psovi teplotu a pečlivě poslouchal hrudník.

Když jsem přejížděl stetoskopem po žebrech, vstoupil Siegfried a začal se přehrabovat ve skříni.

„Je to chronická bronchitida, pane Bailey,“ řekl jsem. „Trpí tím mnoho starých psů, právě tak jako starých lidí.“

Zasmál se.“No jo, dyť ve mně to někdy taky pěkně hvízdá.“

„No vidíte, a cítíte se při tom docela dobře, viďte.“

„No jo.“

„A tomu vašemu pejskovi také nic zvláštního nechybí. Dám mu injekci a nějaké prášky a uleví se mu. Obávám se, že se toho kašle nikdy docela nezbaví. Přijeďte s ním znovu, kdyby se to podstatně zhoršilo.“

Dychtivě kývl. „Ano, děkuju, pane doktor, moc vám děkuju.“

Siegfried lomozil ve skříňce a já jsem píchl psíkovi injekci a odpočítal jsem dvacet tablet, které jsme nedávno dostali.

Starý pán se zájmem přihlížel a potom vsunul tablety do kapsy:

„A kolik pak jsem vám dlužnej, pane Herriot?“

Hleděl jsem na otrhanou kravatu pečlivě zavázanou pod otřepaným límečkem košile, na chatrnou věkovitost saka. Kalhoty měl na kolenou zašívané, ale na jedné straně prosvítalo růžové tělo.

„To je v pořádku, pane Bailey. Jenom dohlédněte, jak to bude s psíkem pokračovat. Platit nebudete nic.“

„Ale…“

„Nestarejte se, vždyť v podstatě o nic nejde. Dbejte, aby užíval tablety pravidelně.“

„Dohlídnu na to, pane doktor, a je to vod vás moc laskavý. Nečekal jsem –“

„Samozřejmě že jste nečekal, pane Bailey, ale teď už jděte a přiveďte psíka znovu, kdyby se během několika dní jeho stav nezlepšil.“

Ještě nedozněl zvuk staříkových kroků, když se Siegfried vynořil ze skříně. Vyrazil proti mně kleštěmi na trhání koňských zubů Kruci tyhle kleště jsem hledal celou věčnost. Jsem přesvědčený že mi schválně schováváš moje věci, Jamesi“

Usmál jsem se a neodpověděl jsem, a když jsem ukládal injekční stříkačku na stolek, promluvil můj kolega znovu.

„Jamesi, nerad se o tom zmiňuji, ale neukvapuješ se někdy, když ošetřuješ bezplatně?“

Překvapeně jsem se na něj podíval. byl to starý člověk a důchodce. Myslím, že má dost hluboko do kapsy.“

„Možná máš pravdu, ale skutečně se domnívám, že nemůžeš poskytovat ošetření zdarma.“

„Ale, Siegfriede, občas, v takovémhle případě…“

„Ne, Jamesi, ani občas. Zkrátka to není vhodné.“

„Ale vždyť ty to děláš také, a velmi často!“

„Já?“ Jeho oči se v úžasu široce rozevřely“Já? Nikdy! Jsem si příliš dobře vědom tvrdých realit života, než abych se do něčeho takového pouštěl. Všechno strašlivě zdražilo. Například, nedával jsi mu zrovna ty nové tablety? Pomoz mi pánbůh, víš ty vůbec, že každá tableta stojí tři pence? Není to vhodné, nikdy nesmíš ošetřovat bezplatně!“

„Ale ksakru, vždyť ty to děláš pořád!“ Vybuchl jsem. „Zrovna minulý týden…“

Siegfried zdvihl ruku, aby mě přerušil“.Prosím tě, Jamesi, prosím tě. Ty máš živou představivost a vymýšlíš si, v tom je ta tvoje potíž.“

Asi jsem se na něj podíval hodně namíchnutě, protože napřáhl ruku a poklepal mi po rameni.

„Věř mi, chlapče, že tě chápu. Skutečně tě chápu. Jednal jsi v tom nejušlechtilejším úmyslu a také já jsem často byl v pokušení jednat stejně. Ale musíš být pevný. Doba je zlá a musíme být tvrdí, abychom přežili. Takže si pro budoucnost pamatuj, nejsi Robin Hood, nemůžeme si to dovolit.“

Přikývl jsem a šel jsem po svém, trochu pobaveně, trochu naštvaně, ale brzy jsem na incident zapomněl a už bych na celou příhodu nikdy nepomyslel, kdyby byl pan Bailey nepřišel za týden znovu.

Znovu byl jeho pes na stole v ordinaci a Siegfried mu píchal injekci. Nechtěl jsem rušit, a tak jsem se vrátil chodbou do kanceláře a posadil jsem se, abych zaznamenal do našeho deníku výkaz práce.

Bylo letní odpoledne, otevřel jsem okno a mezerou mezi záclonami jsem viděl na schody před domem.

Psal jsem a vtom jsem slyšel, jak Siegfried kráčí se staříkem kolem mých dveří k východu. Zastavil se na schodech. Psík, stále ještě na vodítku z provazu, vypadal víceméně pořád stejně.

„Dobrá, pane Bailey,“ pravil můj kolega. „Mohu vám říct jenom to, co vám pověděl pan Herriot. Obávám se, že váš pes bude kašlat už do smrti, ale kdyby kašlal víc nebo hůř, musíte ho k nám přivést.“

„Dobře, jistě, pane doktor.“ Stařec vsunul ruku do kapsy.“A kolikpak vám budu dlužnej, prosím?“

„Kolik by to bylo, ach ano… kolik…“ Siegfried si odkašlal několikrát za sebou, ale zřejmě mu to nepomohlo, protože ze sebe nemohl dostat ani slovo. Pořád hleděl z podvraťáka na staříka a jeho chatrný oblek a zase zpátky. Pak lstivě mrkl do domu a promluvil chraptivým šepotem.

„Nejste nám dlužný nic, pane Bailey.“

„Ale pane Farnone, nemůžu přece dovolit…“ š!“ Siegfried mával rozčileně rukama starci před obličejem.

„Už ani slovo. Nechci o tom už slyšet.“

Když pana Baileyho umlčel, vytáhl velký sáček.

„Máte tam asi sto tablet,“ pravil a neustále vrhal přes rameno ostražité pohledy. „Ten váš pes je bude potřebovat, tak jsem vám dal pěknou zásobičku.“

Pochopil jsem, že si můj kolega všiml díry na kolenou kalhot, protože dost dlouhou chvíli hleděl dolů a pak sáhl do kapsy.

„Počkejte ještě minutku.“ Vytáhl hrst drobných mincí. Několik jich upadlo a kutálelo se dolů ze schodů, když přehraboval nůžky, teploměry, kousky provázku a otevírače lahví. Konečně bylo jeho hledání úspěšné a podal staříkovi bankovku.

„Tady máte libru,“ šeptal a zase nervózně starcův pokus o hlasitý odpor nebo díky.

Pan Bailey pochopil, že nemá smysl se dohadovat a odporovat, a přijal peníze.

„Tak vám moc děkuju, pane Famon. Vyvezu za to paničku na vejlet do Scarborough.“

„Jste chlapík, prima chlapík,“ huhlal provinile se rozhlížející Siegfried. „A teď už utíkejte.“

Stařík smekl uctivě a vážně čapku a šoural se na bolavých nohou dolů ulicí.

„Hej, ještě moment,“ volal za ním můj kolega. „Co to s vámi je?

Nějak špatně chodíte.“

„Ale to je ta moje artritida. Trvá mi to krápět dýl, než něco ujdu.“

„A to chcete jít pěšky až do obecních domů?“ Siegfried si nerozhodně mnul bradu. „To byste se prošel.“ Naposledy jukl do chodby a mávl rukou. 261

„Podívejte se, támhle je můj vůz,“ zašeptal. „Skočte dovnitř a já vás tam hodím.“

Musím přiznat, že tenhle malý medailonek mám moc rád. Je to jen drobný příběh, ale dokládá pár zajímavostí: velmi častý syndrom chronické bronchitidy u starých psů a ještě víc Siegfriedovu nádhernou nedůslednost spolu s laskavostí a soucitem, který se tolik snažil skrýt.

34. JINGO A SKIPPER

Zvířata potřebují přátelství. Už jste někdy pozorovali dvě zvířata někde venku? Mohou to být zvířata úplně různého druhu, poník a ovce, ale drží při sobě. Tohle přátelství mezi zvířaty mě vždycky fascinovalo a do smrti budu považovat dva psy Jacka Sanderse za dokonalý vzor vzájemné oddanosti.

Jeden se jmenoval Jingo, a když jsem mu napíchal místní umrtvení podél tržné rány od ostnatého drátu, silný a statný bílý bulteriér jen zakňučel. Pak, když jsem tiskl píst, rozhodl se, že se odevzdá osudu, a hleděl nehnutě před sebe.

Mezitím jeho nepostradatelný přítel corgi Skipper něžně okusoval

Jingovu zadní nohu. Bylo to zvláštní, vidět je oba na operačním stole, ale znal jsem jejich přátelství a na nic jsem se neptal, když je jejich pán posadil na stůl společně.

Infiltroval jsem oblast kolem rány a začal jsem šít. Jingo se uklidnil, sotva zjistil, že vůbec nic necítí.

„Možná že tě tohle naučí, aby ses v budoucnu vyhýbal ostnatým drátům, Jingu,“ řekl jsem.

Jack Sanders se zasmál. „O tom pochybuji, pane Herriote. Myslel jsem, že na břehu nikdo není, když jsem ho tam dnes ráno vedl, ale

Jingo vyčenichal na druhé straně plotu psa a proletěl pletivem jako rána z děla. Naštěstí to byl grayhound a Jingo ho nechytil.“

„Ty jsi normální daběl, Jingu.“ Pohladil jsem svého pacienta a velká, románsky zkosená tlama se ke mně obrátila, chechtajíc se od ucha k uchu, a na druhém konci potěšeně poťukával ocas.

„Je to zvláštní, viďte?“ řekl jeho pán..Pořád by se rval, ale lidé, a zvlášť děti s ním mohou dělat, co je napadne. Je to nejdobromyslnější pes na světě.“

Došil jsem a hodil jsem jehlu do misky na stolku. „Musíte mít na pamětí, že bulteriér je svým původem anglický zápasnický pes a Jingo je pouze poslušen svých vrozených instinktů.“

„Ale to já úplně chápu. Prostě si budu muset pečlivě prohlédnout okolí pokaždé, než ho pustím z vodítka. Před ním není žádný pes bezpečný.“

„Jenom tenhle, Jacku.“ Zasmál jsem se a ukázal na malého corgiho, kterého už omrzela kamarádova noha a teď mu žvýkal ucho.

„Ano, to je úplný zázrak. Myslím si, že by klidně mohl Jingovi ukousnout celé ucho, a Jingo by mu nic neudělal.“

Skutečně to bylo úžasné. Corgimu už bylo jedenáct a jeho věk se projevoval tuhými pohyby a zhoršeným zrakem. Bulteriérovi byly jenom tři a byl na vrcholu sil a schopností. Podsaditá čtverhranná hromádka svalů a kostí s hrudníkem jako sud, bylo to zvíře, ze kterého šel strach. Ale když okusování ucha bylo trochu prudší, neudělal nic jiného, než že se otočil a láskyplně obejmul packami Skipperovu hlavu a malý pejsek ucho pustil. Tyhle packy by dokázaly být nemilosrdné a pevné jako ocelová past, ale malou hlavičku držely v něžném objetí.

Za deset dní přivedl jejich pán oba psy do ordinace k odstranění stehů. Uvedl zvířata na stůl, ale vypadal utrápeně.

„Jingo není v pořádku, pane Herriote,“ řekl. „Několik dní už nežere a vypadá mizerně. Nemůže to být tím, že se do rány dostala nějaká nečistota?“

„Ano, samozřejmě, to by mohlo být.“ Úzkostlivě jsem si prohlédl ránu na boku, kde jsem minule šil, ale prsty nahmataly dlouhou jizvu. „Není tu sebemenší známka infekce. Žádný otok, žádná bolest.

Krásně se to zahojilo.“

Ustoupil jsem a prohlížel jsem si bulteriéra. Byl podivně skleslý, ocas dole, oči hleděly bez zájmu. Ani okusování jeho přítele, který mu žmoulal packu, nezmírnilo jeho apatii.

Skipperovi se ale nelíbilo, že ho Jingo takhle ignoruje. Přeložil své podnikání dopředu a pustil se do ucha svého velkého kamaráda.

Když si ani toho Jingo nevšiml, zakousl se o trochu víc, dokonce stáhl masivní hlavu k jedné straně, ale co se Jinga týkalo, jako by Skipper neexistoval.

„Hej, kamaráde, to by stačilo,“ řekl jsem. „Jingo není dnes v náladě na žádné tvrdé zacházení.“ Položil jsem ho opatrně na podlahu a pejsek se rozhořčeně motal kolem nohou stolu. Důkladně jsem bulteriéra prohlédl a jediný příznak byla vysoká teplota.

„Má devětatřicet, Jacku. Je těžce nemocný, to je úplně jasné.“

„Ale co mu je?“

„Takhle vysoká horečka znamená, že má nějakou akutní infekci.

Je to ovšem obtížné přesně stanovit.“ Natáhl jsem ruku a pohladil jsem širokou lebku, přejel jsem prsty přes bílou tlamu a usilovně jsem přemýšlel.

Pes zavrtěl ocasem a přátelské oči se stočily na mě a pak na pána.

A právě ten pohyb očí upoutal celou mou pozornost. Rychle jsem zdvihl horní víčko. Spojivka vypadala normálně růžová, ale na hladké bílé skléře jsem rozpoznal slabý nádech žluti.

„Má žloutenku,“ řekl jsem. „Nevšiml jste si jeho moči?“

Jack Sanders přikývl. „Když o tom te’d hovoříte, tak ano. Díval jsem se, zvedal nožičku v zahradě a čural trochu tmavě.“

„To jsou žlučová barviva,“ mírně jsem stiskl podbřišek a velký pes sebou trochu trhl“Ano, je tam citlivý.“

„Žloutenka?“ Jeho pán na mě hleděl přes stůl. „Kde by to dostal?“

Mnul jsem si bradu. „Vždycky když vidím takového psa, uvažuji především o dvou věcech, o otravě fosforem a o leptospiróze.

Vzhledem k té vysoké teplotě bych soudil, že to bude leptospiróza.“

„To by chytil od jiného psa?“

„Možná, ale s větší pravděpodobností od krys. Přijde do styku s nějakými krysami?“

„Ano, občas. Ve staré slepičárně dole u cesty je jich plno a Jingo je tam někdy honí.“

„Tak to bude ono.“ Pokrčil jsem rameny. „Myslím, že už nemusíme pátrat po příčině.“

Pomalu přikývl..Alespoň když víme, co mu je. Teď ho můžete léčit.“

Chvíli jsem se na něj díval mlčky. Takhle to vůbec nebylo. Nechtěl jsem ho zarmoutit, ale na druhé straně to byl velmi inteligentní a citlivý čtyřicátník, učitel v místní škole. Domníval jsem se, že mu musím povědět pravdu.

„Jacku,“ řekl jsem. „Tohle je strašlivá nemoc na léčení. Jestli něco opravdu nenávidím, tak to je žloutenka u psa.“

„Považujete to za tak vážné?“.

„Obávám se, že ano. Úmrtnost je hodně vysoká.“

Když jsem viděl jeho náhle zděšené oči, cítil jsem s ním, ale bylo nutné ho okamžitě varovat, než abych riskoval později šok. Věděl jsem, že Jingo bude v několika dnech mrtvý. Ještě dnes, o třicet let později, jsem nešťastný, když zjistím žluté zbarvení v psích očích.

Penicilin a ostatní antibiotika mají sice určitý vliv na mikroorganismus vyvolávající leptospirózu, ale je to choroba stále ještě velmi často smrtelná.

„Ano, chápu…“ snažil se srovnat si myšlenky. ‚Ale jistě můžete udělat alespoň něco?“

„Ano, ano, samozřejmě,“ odpověděl jsem okamžitě. „Dám mu velkou dávku antileptospirálního séra a nějaký lék, který mu budete podávat s potravou. Naprosto beznadějné to není.“

Vpíchl jsem sérum s vědomím, že v této etapě nemá velký vliv, ale nic jiného jsem nemohl poskytnout. Skipperovijsem dal také jednu dávku a v tomto případě jsem byl o něco spokojenější, protože jsem věděl, že ho to ochrání před infekcí.

„A ještě něco, Jacku,“ dodal jsem. „Tahle choroba se přenáší i na lidi, tak prosím zachovávejte přísná hygienická opatření.“

Přikývl a zvedl bulteriéra a položil ho zase na zem. Velký pes tak jako většina mých pacientů se snažil rychle utéci od nepříjemností bílého pláště a z antiseptické atmosféry ordinace. Běžel ven na chodbu a jeho pán se ke mně dychtivě naklonil.

„Podívejte se na něj! Nevypadá tak zle, viďte?“

Neodpověděl jsem. Celým srdcem jsem doufal, že bude v pořádku. Vzpouzel jsem se přesvědčení, že tohle pěkné zvíře je odsouzeno k zániku. V každém případě to brzy poznám.

Dozvěděl jsem se to hned druhý den. Jack Sanders mi volal před devátou hodinou ráno.

„Jingovi je špatně,“ rozechvělý hlas prozrazoval víc než konverzační tón jeho slov.

„Ach bože.“ Zaplavil mě smutek, který jsem kolikrát poznal. „Co dělá?“

Bojím se, že vůbec nic. Vůbec nic nejí… jenom leží… jako bez života. A každou chvíli zvrací.“

Probíhalo to, jak jsem předpokládal, ale přesto se mi chtělo kopnout do stolu. „Hned k vám jedu.“

Dneska mě nevítalo žádné mávání Jingova ocasu. Ležel před krbem a nehnutě se díval do ohně. Žlutá barva v jeho očích se změnila v sytě oranžovou a teplota byla stále vysoká. Znovu jsem mu dal injekci, ale pes jako by necítil bodnutí jehly. Než jsem odešel, přejel jsem rukou hladké bílé tělo a Skipper jako obvykle dorážel na svého kamaráda, ale Jingovy myšlenky byly jinde, utápěl se ve svém utrpení.

Chodil jsem k němu denně a čtvrtý den jsem ho našel nataženého na boku téměř v komatózním stavu. Spojivka, skléra a sliznice v ústech byly sytě čokoládové.

„Trpí?“ ptal se mě Jack Sanders.

Chvíli jsem váhal. „Nemyslím, že má bolesti. Je mu špatně, chce se mu zvracet, ale to je asi všechno.“

„Chtěl bych se ještě pokusit o jeho záchranu,“ řekl. „Nechci ho nechat utratit, ačkoli si myslíte, že je to beznadějné. Myslíte si to… viďte?“

Mávl jsem rukou a mlčel jsem. Pozoroval jsem Skippera, který vypadal úplně vyvedený z míry. Přestal svého kamaráda pokoušet osvědčenou taktikou dloubání a okusování a rozpačitě ho očichával.

Jenom jednou ho velmi něžně zatahal za lhostejné ucho.

Opakoval jsem znovu to, co jsem dělal už předtím, ale s pocitem naprosté bezmoci, a odcházel jsem s nepříjemným tušením, že už neuvidím Jinga živého.

A ačkoli jsem to čekal, znamenal telefon Jacka Sanderse nazítří ráno smutný začátek dne.

„Jingo umřel dneska v noci, pane Herriote. Myslel jsem, že vám to radši povím. Protože jste říkal, že se tu dneska ráno zastavíte.“ Snažil se být věcný.

„Je mi to moc líto, Jacku,“ řekl jsem. „Sice jsem to čekal…“

„Ano, já vím. A děkuji vám za všechno, co jste udělal.“

Když byli lidé v takových chvílích laskaví, bylo to ještě horší. Sandersovi neměli děti a svoje zvířata milovali. Věděl jsem, jak mu je.

Stál jsem tam se sluchátkem v ruce. „Ale Jacku, máte ještě Skippera.“ Znělo to trochu hluše, ale přece jenom pomáhalo, když člověku zůstal alespoň jeden pes, třebas dost starý.

„Ano,“ odpověděl. „Jsme moc rádi a vděční, že máme ještě Skippera.“

Pokračoval jsem ve své práci. Moji pacienti občas umírali, a když to skončilo, byla to téměř úleva, zvlášť když jsem věděl, že v Jingově případě byl konec nevyhnutelný.

Ale tenhle případ skončený nebyl. Za necelý týden se v telefonu znovu ozval Jack Sanders.

„Jde o Skippera,“ řekl. „Vypadá to s ním stejně jako s Jingem.“

Studená ruka mi zmáčkla žaludek.

„Ale… ale… to nemůže být pravda! Dal jsem mu ochrannou injekci.“

„Nerozumím tomu, ale chodí jako bez života a skoro nežere. Vysloveně chátrá. A rychle.“

Vyběhl jsem z domu a skočil do auta. Když jsem jel na okraj města, kde bydleli Sandersovi, tlouklo mi srdce a zděšeně a zmateně jsem uvažoval. Jak by se byl mohl nakazit? Nedůvěřoval jsem tomu séru jako léčebnému prostředku, ale pokládal jsem je za bezpečný ochranný prostředek. A dokonce jsem Skipperovi dal dvě dávky, abych se pojistil. Samo pomyšlení, že by ti lidé ztratili oba psy, bylo dost zlé, ale vůbec jsem nemohl snést myšlenku, že ta druhá ztráta by mohla být moje chyba.

Malý corgi se nešťastně vlekl po koberci a šoural se ke mně a já ho zdvihal na kuchyňský stůl. Ve své hrůze jsem se mu vrhl na oči, ale ve skléře nebyla ani stopa po žloutence a nic nebylo vidět ani na sliznici úst. Teplota byla úplně normální a mně se ulevilo.

„Leptospirózu nemá,“ řekl jsem.

Paní Sandersová sepjala ruce. Bohudíky alespoň za to. Bylo jsme přesvědčeni, že je to totéž. Vypadá příšerně.“

Velmi pečlivě jsem malé zvířátko prohlédl, a když jsem skončil, vsunul jsem stetoskop do kapsy. „Nemohu si pomoct, ale nenašel jsem žádnou podstatnou závadu. Trochu se mu ozývá srdíčko, ale to jste už věděli. Koneckonců je starý.“

„Nemyslíte, že se trápí kvůli Jingovi?“ zeptal se mě Jack Sanders.

„Ano, myslím, že se trápí. Byli velcí přátelé. Musí mu být smutno.“

„Ale překoná to, viďte?“

„Samozřejmě to překoná. Nechám vám tu mírný uklidňující prostředek. Jsou to tablety a docela určitě pomohou.“

O několik dní později jsem se setkal s Jackem na tržišti.

„Jak se daří Skipperovi?“ zeptal jsem se.

Zhluboka nabral dech“Je to pořád stejné. Možná o něco horší.

Potíž je v tom, že prakticky nic nežere, hrozně zhubl.“

Nenapadlo mě, jak bych mu mohl pomoci, ale druhý den jsem měl cestu kolem Sandersových a zastavil jsem se u nich.

Lekl jsem se, když jsem malého psíka uviděl. Navzdory svému věku býval veselý a pohyblivý, a když byl Jingo naživu, byl pánem bez debaty Skipper. Ale teď vypadal úplně vyřízený. Hleděl na mě smutnýma očima, když jsem vešel, potom se ztuhle vyškrabal do svého košíčku a stočil se tam, jako by si přál nevidět na svět.

Znovu jsem ho prohlédl. Šelest srdce byl o něco výraznější, ale nic jiného jsem nezjistil kromě toho, že vypadal staře a sešle a vyřízeně.

„Víte, že už si nejsem tak jistý, jestli se mu jenom stýská,“ řekl jsem. „Možná že se najednou ozval jeho věk. Koneckonců mu na jaře bude dvanáct, viďte?“

Paní Sandersová přikývla. „Ano, bude. A vy si tedy myslíte… že by to mohl být konec?“

„Možné to je.“ VSděl jsem, co jí probíhá hlavou. Před několika týdny tu běhali a váleli se a hráli si po domě dva zdraví psi, a teď by tu brzy neměl být žádný.

„Ale copak mu nemůžete vůbec pomoct?“

„Mohu mu předepsat digitalis na srdce. A možná že byste mi mohli přinést vzorek moče. Podíval bych se, jak mu pracují ledviny.“

Vyšetřil jsem moč. Bylo v ní trochu albuminu, ale o nic víc než u každého starého psa. Nefritidu jsem vyloučil.

„Dny míjely a já vyzkoušel všechno možné: vitaminy, železo, organofosfáty, ale malé zvířátko pořád chátralo. Asi měsíc po Jingově smrti mě znovu zavolali do domu.

Skipper ležel v košíčku, a když jsem na něj promluvil, zdvihl hlavu. Tlamičku měl vychrtlou a zastřené oči mě pozorovaly a nepoznaly mě.

„Pojď sem, chlapče,“ povzbuzoval jsem ho. „Podívám se, jak z toho košíčku vylezeš.“

Jack Sanders zavrtěl hlavou. „Kdepak, pane Herriote. On už z košíčku vůbec nevylézá, a když ho zvedneme, nemá skoro ani sílu udržet se na nohou. A ještě něco, v noci se tady v kuchyni počurává.

To nikdy nedělal.“

Bylo mi, jako bych slyšel zvonit smutný umíráček. Všechno, co říkal, ukazovalo na psa v posledním údobí senility. Snažil jsem se volit správná slova.

„Moc mě to mrzí, Jacku, ale všechno, co říkáte, ukazuje, že ten staroch došel na konec své cesty. Jsem přesvědčený, že sám stesk by tohle všechno nedokázal vyvolat.“

Chvíli mlčel. Hleděl na svou ženu a potom dolů, na ztracené malé zvířátko. „Samozřejmě že tohle všechno jsme měli také na mysli. Ale pořád jsme doufali, že se vzchopí a začne zase žrát. Co, co navrhujete?“

Nedokázal jsem se přimět k tomu, abych vyřkl osudná slova. „Připadá mi, že pro něj život není zvlášť příjemný ani veselý.“

„Rozumím,“ řekl. „Rozumím a souhlasím. Celé dny tu takhle leží, vůbec nic ho nezajímá.“ Zmlkl a podíval se zase na svou manželku. , Já vám něco povím, pane Herriote. Rozmyslíme si to do zítřka.

Vy si ale opravdu myslíte, že není žádná naděje?“

„Ano, Jacku, myslím. Staří psi často takhle skončí. Skipper se zkrátka položil, obávám se, že je s ním konec.“

Zhluboka se nadechl“ JJobře, když se vám neozvu do osmi hodin do rána, přijďte sem, prosím vás, a utraťte ho.“

Pramálo jsem doufal, že by Sanders zatelefonoval, a také nezatelefonoval. Tehdy na začátku našeho manželství pracovala Helena jako sekretářka v jednom místním mlýně. Často jsme začínali den tak, že jsme spolu sbíhali po schodech z naší mansardy, nejdřív jsem ji doprovodil z domovních dveří a teprve potom jsem se připravil na své návštěvy u pacientů.

Tehdy ráno mě jako obvykle políbila, než vyšla ven na ulici, ale potom se na mě pátravě podívala. „Dneska jsi při snídani, Jime, vůbec nemluvil, stalo se něco?“

„Ne, nic, vůbec nic. Jenom pracovní problémy,“ řekl jsem. Ale když se na mě stále upřeně dívala, pověděl jsem jí rychle o Sandersových.

Dotkla se mé paže. „Je to hrozná smůla, Jime, ale nesmíš dovolit, aby tě deprimovaly sebesmutnější případy. Nepřežil bys to.“

„Ano, to vím. Jsem bábovka, v tom je potíž. Někdy si myslím, že jsem se neměl stát veterinářem.“

„To se tedy mýlíš,“ pravila. „Nedokázala bych si tě představit jako něco jiného. Uděláš to, co budeš muset, a uděláš to správně.“

Znovu mě políbila, obrátila se a seběhla ze schodů.

Než jsem se dostal k Sandersovým, bylo kolem desáté hodiny.

Otevřel jsem kufr auta a vytáhl jsem stříkačku a koncentrát anestetika, které by starého psa uspalo v klidu a bez bolesti.

První, co jsem spatřil, když jsem vstoupil do kuchyně, bylo tlusťoučké, malé bílé štěně, které capkalo po podlaze.

Užasle jsem na ně hleděl. „A co je tohle…?“

Paní Sandersová se na mě utrápeně usmála“ Jack a já jsme se včera dohodli. Nesnesli jsme představu, že bychom neměli vůbec žádného psa, a tak jsme zajeli k paní Palmerové, která nám prodala Jinga, a zjistili jsme, že má štěňata, která jsou na prodej. Vypadalo to jako prst osudu. Pojmenovali jsme ho také Jingo.“

„To byl ale výborný nápad!“ Zdvihl jsem štěně, které se mi kroutilo v ruce, funělo a snažilo se mi olíznout obličej. Tohle, napadlo mě, mi ulehčí nepříjemný úkol..Myslím, že jste byli velmi rozumní.“

Nenápadně jsem vzal z kapsy lahvičku uspávacího prostředku a šel jsem ke košíku v rohu. Skipper tu byl pořád ještě schoulený do nehybného klubíčka jako včera, a napadla mě uklidňující myšlenka, že ho vlastně jenom posunu po cestě, na kterou se už sám vydal.

Propíchl jsem gumovou zátku na lahvičce jehlou a chystal jsem se natáhnout barbiturát, když jsem si všiml, že Skipper zdvihl hlavu.

S bradou položenou na kraji košíku jako by pozoroval štěně. Unavené oči sledovaly malého tvora, který capkal k misce mléka a začal horlivě mlaskat. V zaujatém výrazu Skippera bylo něco, co jsem tam už dlouho neviděl.

Stal jsem úplně tiše, když se corgi několikrát pokusil vstát, a potom se skutečně postavil. Skoro vypadl z košíku a klopýtal na nejistých nohou přes podlahu kuchyně. U štěněte se zastavil, potácel se jako vychrtlá karikatura dřívějšího psa, a když jsem ho nevěřícně pozoroval, natáhl se a chytil do tlamy malé bflé ucho.

Stoicismus není charakteristická vlastnost štěňat a Jingo Druhý vřeštivě vypískl, když Skipper stiskl zuby. Skipper ale pokračoval v uchváceném soustředění a žvýkal ucho.

Zasunul jsem lahvičku a stříkačku zpátky do kapsy..Přineste mu něco k jídlu,“ požádal jsem tiše.

Paní Sandersová utíkala do spíže a vrátila se s talířkem a několika kousky masa. Skipper ještě chvíli žužlal ucho, potom beze spěchu očichal štěně od čumáku po ocas a obrátil se k talířku. Neměl ani sílu žrát, ale přece jenom zdvihl kousek masa a pomalu pohyboval sanicemi..Proboha!“ zvolal Jack Sanders. „Tohle je první věc, kterou po mnoha dnech vzal do tlamičky!“

Jeho manželka mi stiskla ruku. „Co se to stalo, pane Herriote? Přivezli jsme to štěně jen proto, že jsme si nedovedli představit dům bez psa.“

„Vidíte, a vypadá to, že budete mít už zase dva psy.“ Zamířil jsem ke dveřím a usmál se na manžele, fascinovaně pozorující, jak corgi polyká a znovu se cílevědomě pouští do dalšího kusu masa. „Na shledanou. Tak já jdu.“

Asi za osm měsíců přišel Jack Sanders do ordinace a položil na stůl Jinga Druhého. Rostl z něj pěkný pes se širokým hrudníkem a statnýma nohama. Jeho dobromyslný výraz a roztančený ocas mi silně připomněly jeho předchůdce.

„Má na tlapkách nějaký ekzém,“ pravil Jack a pak se sklonil a zvedl

Skippera.

A v té chvíli jsem neměl oči pro svého pacienta. Všechnu pozornost jsem věnoval corgimu, kulaťoučkému a s jasnýma očima, okusujícímu zadní nohy Jinga s nezmenšeným temperamentem a chutí.

„Jenom se na to podívejte!“ šeptal jsem..Jako by někdo otočil hodiny nazpět.“

Jack Sanders se zasmál. „Ano, viďte. Jsou to náramní kamarádi zrovna tak, jako předtím.“

„Pojď sem, pejsku.“ Chytl jsem malého corgiho a vyšetřil jsem ho.

Když jsem skončil, ještě chvíli jsem ho držel, ale snažil se vykroutit se mi z ruky a vrátit se ke svému příteli. „Víte, že si myslím, že si tady pobude ještě mnoho let?“

„Vážně?“ Jack Sanders se na mě díval s uličnickým zábleskem v očích. „Ale já se náhodou pamatuji, že jste říkal, a není to tak dávno, že jeho dny jsou sečteny, že s ním je konec.“

Zdvihl jsem ruku. „Já vím, já vím, ale někdy je to báječné, když se člověk zmýlí.“

Jedna z milých vzpomínek na to, jak důležité je pouto mezi zvířaty. Psychologická stránka zvěrolékařství je nanejvýš zajímavá.

Jestliže zvířata cítí, že nemají proč žít, umírají. To platí pro všechny druhy zvířat –jako třeba pro ovci, která přežije těžký porod, jestliže májehně, o které se musí starat. Dokládá to i Skipperúv příběh. Ztráta druha samozřejmě působí různě na různé psy. Někteří jsou jen krátkou dobu neklidní, jiní truchlí intenzivně a dlouho.

35. CO NEVĚDĚL SETH PILLING

„Ten mladej Herriot je pěknej blbec.“

Takové prohlášení nezvedne nikom sebevědomí a dobré pivo mých ústech se vmžiku proměnilo v ocet. Odpočíval jsem při púllitru a seděl jsem sám v koutě U koruny a kotvy. Zastavil jsem se tu na zpáteční cestě z večerní návštěvy u případu koliky a ta slova se zvučně nesla nad hospodským halasem.

Trochu jsem se naklonil, abych viděl do jasně ozářeného sálu.

Řečník byl Seth Pilling, příležitostný pomocný dělník a známá darrowbyská figura. Tvrdil o sobě, že je dělník, ale popravdě řečeno se nikdy nijak zvlášť prací nesužoval a jeho hřmotná postava a červený masitý obličej byly běžným zjevem u okénka, kde přijímal podporu v nezaměstnanosti.

„Jo, je úplně blbej. Psům vůbec nerozumí.“ Rudolící chlápek do sebe jedním douškem zvrhl půl sklenice.

„S krávama to docela umí,“ vložil se do toho jiný hlas.

„Možný to je, ale já tady nemluvim vo posranejch starejch krávách,“ odsekl Seth nerudně, ‚já tady mluvím vo psech. Na léčení psů potřebuje bejt doktor zkušenej a šikovnej.“

Promluvil třetí muž. „Ale dyť je na to študovanej, ne?“

„Jo, to já vim, že je, ale študovaný veterináři sou taky různý a tendleten něj ni k ničemu. Já bych vám toho vo něm moh vyprávět.“

Říká se, že kdo za dveřmi poslouchá, sám o sobě slýchá, a věděl jsem, že jediné rozumné by bylo okamžitě odtud odejít a neposlouchat, jak mě ten člověk hanobí v hospodě plné Udí. Ale samozřejmě jsem neodešel. Zůstal jsem tam morbidně fascinován a naslouchal jsem každým nervem a každým pórem.

„A co bys třeba moh vyprávět, Sethe?“ Společnost to zaujalo stejně jako mě.

„No třeba,“ odpověděl, „že ke mně mockrát lidi přinesli psy, který von docela zbabral.“

„Ty víš vo psech docela všecko, že jo, Sethe?“

Pravděpodobně to bylo jenom hluboké přání, které ve mně vyvolalo představu, že jsem v poslední poznámce zaslechl nádech ironie, ale i kdyby tam ironie skutečně byla, na pana Pillinga byla krátká. Jeho rozpláclý, hloupý obličej se zkrabatil do domýšlivého úsměvu.

„Teda neni toho moc, co bych vo psech nevěděl. Mezi psama sem byl celej život a taky sem vo nich učenej.“ Nalil do sebe další množství piva. „Mám plnej barák knih a čtu si v nich. Vo psejch nemocech a vo léčení těch nemocí vim všechno.“

Ozval se další z mužů ve výčepu. „A už si taky s těma psama něco neuměl, Sethe? Už se ti taky něco nepovedlo?“

Nastalo krátké ticho. „Nebudu řikat, že nikdá,“ pravil rozšafně.

„Stává se málokdy, že by se mi něco nepovedlo, ale dyž si nevim rady, stejně nikdá nejdu za Herriotem.“ Zavrtěl hlavou, „Depak, depak, to si zajdu do Brawtonu a poradim se s Dennaby Broomem. Je to můj velkej kámoš.“

Upíjel jsem ze sklenice ve svém tichém zákoutí. Dennaby Broome byl jeden z mnoha felčarů, kteří v těch dobách jen kvetli a bujeli. Začal ve stavebnictví jako fasádník, abychom byli přesní, a záhadným způsobem a bez jakéhokoli, byť i formálního výcviku sestoupil na pole vědy veterinární, kde si teď vydělával na pohodlné živobytí.

Neměl jsem mu to za zlé, všichni musíme žít Do cesty se mi pletl jen zřídkakdy, protože Brawton byl z větší části mimo naši praxi, ale moji tamní kolegové o něm trousili nelaskavá slova. Můj soukromý názor byl, že mnoho z jeho úspěchů patřilo především jeho jménu. Domníval jsem se, že sama slova Dennaby Broome měla říz.

„Jo, to je můj způsob,“ pokračoval Seth. „Sme s Dennabym velký kámoši a často se radíme vo psech. Dokonce sem k němu jednou vodved svýho vlastního psa –je pěknej, co?“

Postavil jsem se na špičky a podíval jsem se do výčepu. Zrovna jsem měl ve svém zorném poli Sethova keeshoun da sedícího mu u nohou. Pěkné stvoření s krásnou bohatou srstí. Seth se naklonil a pohladil liščí hlavu“ Je to moc cenný zvíře. To bych rozhodně nemoh svěřit chlapovi, jako je Herriot.“

„A co je to vlastně s tim Herriotem?“ zeptal se někdo.

„No, to vám můžu povědít“ Seth si poklepal na hlavu. „Má to tadyhle vylízaný.“

Víc už jsem nechtěl slyšet. Položil jsem sklenici a vykradl jsem se do noci.

Po tomto zážitku jsem si začal Setha Pillinga víc všímat Často byl k vidění, kterak se prochází po městě, protože navzdory šíři a hloubce svých vědomostí byl velmi často bez práce. Nebyl odborník pouze na psy, U koruny a kotvy rozdával své moudrosti o politice, zahradnictví, chovu ptactva, zemědělství, o stavu národního hospodářství, kriketu, rybářství a o spoustě dalšího. Existovalo jen málo témat, která by jeho břitký intelekt nezaznamenal, takže bylo překvapující, že zaměstnavatelé dokázali postrádat jeho služby již po krátké době.

Obvykle s sebou na procházky bral svého psa a to pěkné zvíře se mi začínalo jevit jako symbol mých neúspěchů. Instinktivně jsem se mu vyhýbal, ale jednou ráno jsem na něj přímo narazil.

Stál jsem pod malou stříškou na tržišti, kde čekala skupinka lidí na autobus do Brawtonu. Mezi nimi i Seth Pilling a jeho keeshound, a když jsem ho cestou na poštu míjel ze vzdálenosti několika kroků, mimoděk jsem se zastavil a zahleděl se na něj. Ten pes byl k nepoznání.

Načechraný, popelavě šedý porost, který jsem tak dobře znal, prořídl a ztratil lesk. Hustý límec, charakteristický pro jeho plemeno, se úplně ztratil.

„Vy se koukáte na mýho psa?“ Pan Pilling přitáhl vodítko a přimáčkl k sobě zvíře, jako by ho chtěl ochránit, abych ho neznečistil dotekem své ruky.

„Ano, promiňte, ale nemohl jsem si ho nevšimnout. Má nějakou kožní chorobu?“

Seth se na mě podíval svrchu. „Jo, tak trochu. Zrovna ho vedu do

Brawtonu, aby se na něj kouk Dennaby Broome.“

„Zajisté.“

„Myslel sem si, že ho musím vodvíst k někomu, kdo vo psech něco ví.“ Ušklíbl se a rozhlédl se po lidech pod stříškou, kteří se zájmem naslouchali. ‚Je to drahej pes.“

„Určitě ano,“ řekl jsem.

Zvýšil hlas. „Sice sem ho vošetřoval trochu sám.“ To mi nemusel říkat. Ten silný odér dezinfekce se nesl vůkol a psova srst byla slepená čímsi olejovitým. „Ale možná že to je lepší, když se přesvědčim. Máme štěstí, že tuje takovej člověkjako Dennaby Broome a že se k němu mužem vobrátit.“

„Ovšem.“

Znovu se rozhlédl po posluchačích. „Kór s takovymdle drahým psem. Člověk k němu nemůže pustit ňákýho Torna, Dicka nebo Harryho, aby ho zbabral.“

„Doufám, že ho dáte do pořádku,“ řekl jsem.

„Jenom se nebojte, taky že dám.“ Setha tahle mezihra náramně bavila a zasmál se. „Vo to nemusíte VY mít žádnou starost.“

Tato rozprávka nepřilila radosti do mého dne, ale byla dalším důvodem k tomu, abych pozoroval pana Pillinga. Následující dva týdny jsem sledoval jeho cesty s hlubokým zájmem vzhledem k tomu, že jeho pes ztrácel srst podivuhodně rychle. A nejenom to, změnilo se i chování psa. Už si nevykračoval lehce a vznosně, ale táhl nohy za sebou, jako by byl na pokraji smrti.

Po čtrnácti dnech jsem se zděšením spatřil Setha na vodítku s něčím, co se podobalo oholenému smetáku. To bylo všechno, co zbylo z nádherného keeshounda, ale když jsem k nim zamířil, jeho pán mě zahlédl a utekl na druhou stranu a táhl nešťastné zvíře za sebou.

Mohl jsem si ho ale prohlédnout o několik dní později. Byl v čekárně ve Skeldalu a tentokrát doprovázela psíka jeho paní, nikoli jeho pán.

Paní Pillingová seděla vzpřímeně, a když jsem ji pozval do ordinace, vyskočila rovnýma nohama, přepochodovala kolem mne a rychle dusala chodbou.

Byla malá, ale široká v bocích a podsaditá, chodila rázně a při každém kroku výbojně kývala hlavou a měla energicky předsunutou bradu. Nikdy se neusmívala.

Vyprávělo se, že Seth Pilling je mimo dům velký mluvka, ale nikoli pod svou vlastní střechou, bojí se prý nehorázně své manželky.

A když ke mně paní Pillingová obrátila přísná ústa a ohnivý zrak, bylo mi jasné, že pověst pravděpodobně nelže.

Sklonila se, podsunula silné paže pod keeshounda a zvedla ho na stůl.

„Jenom se podívejte na toho mýho chudáka, pane Herriot!“ vyštěkla.

Podíval jsem se. D3obré nebe!“ Zalapal jsem po dechu.

Malé zvíře bylo téměř úplně holé. Kůži mělo suchou, šupinkovitou, loupající se a scvrklou a hlava mu visela, jako by byl zdrogován.

„Divíte se, že jo?“ štěkala dál. „A aby ne. Je v hrozným stavu, co?“

„Obávám se, že je. Vůbec bych ho nepoznal.“

„Žádnej by ho nepoznal. Toho psa chovám jako voko v hlavě, a jenom se na něj podívejte!“ Zmlkla a několikrát zafrkala. „A já dobře vim, kdo za to může, vy ne?“

…“

„Vy taky. Ale hlavně můj starej.“ Znovu zmlkla, zabodla do mě zrak a prudce oddychovala. „Co si myslíte vo mým starým, pane

Herriot?“

„Skutečně ho neznám příliš dobře. Já…“

„Ale já ho znám, je to hňup. Je to velkej hňup! Všemu rozumí, a nerozumí ničemu. Tak dlouho si zahrával s timdle psem, až ho úplně zničil.“

Neříkal jsem nic. Studoval jsem keeshounda. Bylo to poprvé, kdy jsem si ho mohl prohlédnout zblízka, a byl jsem přesvědčený, že znám příčinu jeho potíží.

Paní Pillingová vysunula bradu ještě bojovněji a pokračovala.

„Nejdřív říkal můj starej, že to je ekzém. Je to ekzém?“

„Ne.“

„Potom říkal, že to je prašivina. Je to prašivina?“

„Ne.“

„Víte,co to je?“

„Ano.“

„No a povíte mi to, prosím vás?“

„Je to myxedém.“

„Myx…?“

„Počkejte chvíli,“ řekl jsem. „Chci si být naprosto jistý.“ Sáhl jsem po svém stetoskopu a přiložil jsem ho psovi k hrudníku. A bradykardie se ozvala, tak jak jsem předpokládal, pomalé, pomalé údery srdce v důsledku hypothyroidismu“ Ano, je to tak. Nemám ani ty nejmenší pochyby.“

„A jak že ste to pojmenoval?“

„Myxedém. Je to nedostatečná činnost štítné žlázy, to je žláza v jeho krku, která nefunguje pořádně.“

„A vod toho mu padaj chlupy?“

„Ano. A také to vyvolává typickou šupinovitost a vrásčitost kůže.“

„Jo. A skoro pořád spí. Co s tim?“

„To je další klasický příznak. Psi v tomto stavu jsou velmi letargičtí, ztrácejí energii.“

Naklonila se a dotkla se psovy kůže, holé a mastné, tam, kde kdysi byl nádherný hustý porost, jímž se pes pyšnil.“A můžete to vyléčit?“

„Ano.“

„Pane Herriot, prosim vás, nemyslim tim nic špatnýho, ale nemůžete se mejlit? Ste si úplně jistej, že to je ta myxi, nebo jak se to menuje?“

„Samozřejmě jsem si jistý. Je to úplně jasný případ.“

„Možná že pro vás je jasnej.“ Zrudla a jako by skřípala zuby. „Ale neni vůbec jasnej tomu mýmu chytrýmu starýmu. Ten hňup, ten velkej hňup! Dyž si vzpomenu, co všechno s tim psem prováděl, tak bych ho nejradši zabila.“

„Jistě, ale udělal, co považoval pro toho psa za nejlepší, paní Pillingová.“

„Je mi úplně fuk, co si myslel, ale tendle pes, chudák, kvůli tomu zkoušel. Je to zkrátka hňup. Jen počkejte, až ho dostanu do rukou!“

Dal jsem jí zásobu tablet. „To je výtažek štítné žlázy a budete mu dávat jednu tabletu večer a jednu ráno.“ Také jsem jí předal lahvičku jodidu draselného, který mi v těchto případech pomáhal.

Pochybovačně se na mě podívala. „Ale dyť mu přece musím něčím tu kůži natírat!“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Natírání kůži naprosto neprospívá.“

„Vy si teda myslíte,“ znovu zrudla do tmavě purpurová a znovu začala chroptět. „Vy mi chcete tvrdit, že všechny ty flaštičky s těma smradama, co na něj můj starej nalejval, byly k ničemu? že sme jenom ztráceli čas?“

„Obávám se, že ano.“

„Já ho zabiju!“ vybuchla. Bylo to mazlavý, lepkavý svinstvo.

A ten fešák z Brawtonu poslal ňáký hnusný mazání, bylo to žlutý a smrdělo to po celým baráku. Zničilo mi to koberce a pěkný potahy na křesla.“

Síra, rybí tuk a černá mast, pomyslel jsem si. Nádherné staromódní léky, přísady, ale v tomto případě naprosto neúčinné a docela určitě těžko snesitelné.

Paní Pillingová postavila keeshounda na zem a šla chodbou se skloněnou hlavou a nahrbenými statnými rameny. Slyšel jsem, jak si sama pro sebe povídá: „Panebože, jen až já přídu domu. Já si to s nim vyřídim! Setsakra si to s nim vyřídim.“

Průběh choroby mého pacienta mě samozřejmě zajímal, a když jsem ho v následujících dvou týdnech nikde nezahlédl, mohl jsem dojít jedině k závěru, že se mi Seth Pilling vyhýbá. Jednou jsem byl skutečně přesvědčený, že vidím jeho i psa mizet v ulici, ale nebyl jsem si jistý.

Když jsem je konečně oba potkal, bylo to náhodou. Zahýbal jsem vozem na tržiště a vyjel jsem přímo proti nějakému člověku a psu, kteří odcházeli od stánků.

Podíval jsem se oknem a zatajil jsem dech. I za tak krátkou dobu se kůže zvířete pokryla zdravou novou srstí a pes si vykračoval tak trochu jako dřív, jako by se mu vracela jeho stará vitalita.

Jeho pán se prudce obrátil a já jsem zpomalil. Mrskl po mně pohledem štvance, přitáhl vodítko a odcupital.

Dokázal jsem si představit chaos v jeho hlavě a zápolení citů. Nepochybně si přál, aby se jeho pes uzdravil, ale nikoli tímto způsobem. A ukázalo se, že karta nepadla v jeho prospěch, protože zvíře se vylepšilo neuvěřitelně rychle. Zažil jsem několik mimořádně úspěšných případů myxedému, ale žádný nebyl tak dramatický, jako u tohoto keeshounda.

O utrpení pana Pillinga jsem se dovídal různými cestami. Například jsem slyšel, že změnil restauraci a že teď chodívá po večerech k Červenému medvědu. V tak malém místě, jako bylo Darrowby, se všechno rychle roznese a oprávněně jsem se domníval, že si farmáři od Koruny a kotvy z experta zaslouženě vystřelí.

Hlavní mučednictví však probíhala doma. Asi po šesti týdnech ode dne, kdy jsem dokončil léčebnou kúru, přivedla paní Pillingová psa do ordinace.

Právě tak jako poprvé ho lehce zvedla na stůl a podívala se na mě s tváří vážnou a neúsměvnou.

Pane Herriote,“ pravila“ Já sem vám přišla poděkovat a myslela sem si, že byste se možná na toho psa rád kouk.“

„Skutečně velmi rád, paní Pillingová. Je to od vás milé, že jste přišla.“ Překvapeně jsem se díval na hustou srst, lesklou, novou a načechranou, na jiskřící oči a na bystrý výraz. „Podle mého názoru je už docela v pořádku –jako před onemocněním.“

Přikývla“ Já si to taky myslim a sem vám vděčná za to, co sté udělal.“

Doprovodil jsem ji k domovním dveřím, a když vyváděla psa na ulici, znovu ke mně obrátila přísný, drobný obličej. Její vážný pohled se setkal s mým a zatvářila se velice výhružně.

„A eště něco,“ pravila. „Tomu mýmu starýmu nikdá nevodpustim, co s tím psem vyváděl. Ale já sem mu to tedy vyřikala! A eště vyřikám. Do smrti mu s tím nedám pokoj.“

Zamířila dolů ulicí a po boku jí vesele vykračoval malý, zdravý pes. Moje srdce přetékalo příjemnými pocity. Člověk se vždycky rád podívá na případ, který je vysloveně úspěšný, ale tentokrát jsem získal pěkných pár bodů navíc.

Pan Pilling bude mít doma peklo. A hodně dlouho.

V mých knihách se vyskytuje jen velmi málo nepříjemných postav, ale Seth Pilling k nim patřil. Ačkoli jsem měl ďábelskou radost z jeho porážky, v hloubi srdce mi hoje líto. Profesionál typu Všechnovím Všechno znám měl neuvěřitelnou smůlu, že narazil na chorobu jako je myxedém, která je poměrně vzácná, ale vyléčí se snadno a rychle, pokud opravdu víte JAK.

36. PES ŽEBRÁČEK

Toho malého psíka jsme si všimli jednou, když jsme se procházeli se Siegfriedem po náměstí v den trhu. Když byl v ordinaci klid, často jsme si spolu vyšli na náměstí a dali řeč s farmáři shromážděnými kolem vchodu k Droversúm. Někdy jsme zinkasovali dosud nevyrovnané účty, někdy jsme domluvili práci na příští týden a když nebylo to ani ono, osvěžili jsme se na čerstvém vzduchu.

Psíka jsme si všimli proto, že seděl a prosil před stánkem se sušenkami.

„Podívej se na toho pejska,“ řekl Siegfried. „Kde se tu vzal?“

Ještě když Siegfried hovořil, majitel stánku hodil psovi sušenku, a ten ji dychtivě spořádal, ale když muž obešel stánek a napřáhl ruku, zvířátko uteklo.

Zastavil se však před jiným stánkem, kde se prodávaly vejce, sýr, máslo, koláče a cukroví. Nezaváhal a znovu se posadil jako malý prosebníček, vzpřímená záda, packy před sebou a hlava vyčkávavě číhající.

Dloubl jsem do Siegfrieda. „Pustil se do toho znovu.“

Můj kolega přikývl“ Ano, je to zajímavý a roztomilý pejsek, viď?

Na jaký druh bys ho tipoval?“

„Podvraťák. Vypadá trochu jako malý hnědý ovčácký pes, ale je v tom ještě něco přimícháno, možná teriér.“

Netrvalo dlouho a žvýkal housku a tentokrát jsme k němu zamířili. Když jsme se k němu přiblížili, přátelsky jsem na něj promluvil.

„Ahoj, kluku,“ řekl jsem a dřepl jsem si na bobek asi tak metr od něj. „Pojď k nám, ať se na tebe podíváme.“

Obrátil se ke mně a na chvíli na mě hleděly z mimořádně přitažlivé, půvabné hlavičky dvě vlídné hnědé oči. Huňatý ocas mi zamával místo odpovědi, ale když jsem se k němu pomalinku šoural, beze spěchu se vmísil do zástupu lidí na trhu a ztratili jsme ho z dohledu.

Nechtěl jsem se o tomto našem setkání nijak zvlášť šířit, protože jsem nikdy nedokázal rozšifrovat Siegfriedův vztah k malým zvířatům. Siegfried byl vášnivě zaujat péčí o koně a často si tropil šoufky z toho, že já ochotně spěchám k nemocným psům a kočkám.

Tehdy byl Siegfried vysloveně odpůrcem chovu domácích zvířat jen pro potěšení. Na toto téma hovořil velice horlivě a výmluvně tvrdil, že to je hloupý nesmysl, navzdory skutečnosti, že s ním v jeho vlastním voze jezdilo pět různých psů. Dnes, po pětatřiceti letech, je právě tak zaujatým zastáncem domácích zvířat, ačkoli s sebou vozí už jenom jednoho psa. Takže, jak říkám, tehdy bylo nesnadné odhadnout jeho reakce a zdržel jsem se, abych za tím malým pejskem šel.

Stál jsem tam a přišel ke mně mladý policista.

„Pozoruju ho celé odpoledne, jak tu žebrá u stánků,“ řekl. „Ale taky se mi nepodařilo přiblížit se k němu, jako vám.“

„Ano, je to zvláštní. Je přátelský, ale bojí se. Rád bych věděl, komu patří.“

„Bude to asi nějaký tulák, pane Herriote. Mám psy rád a fandím si, že všechny místní znám. Tenhle je cizí.“

Přikývl jsem. „Vsadil bych se, že máte pravdu. Takže se mu vlastně mohlo stát cokoli. Mohl mu někdo ubližovat a on třeba utekl, nebo ho mohl někdo vyhodit z auta.“

„Ano,“ odpověděl. „Máme tady okolo pár roztomilých lidiček. Nikdy nepochopím, jak někdo může opustit bezmocného tvora a nechat ho, aby se postaral sám o sebe. Já jsem se několikrát pokoušel tohohle pejska chytit, ale nepovedlo se mi to.“

Pes mi vězel v hlavě celý zbytek dne, a ještě když jsem večer ležel v posteli, nedokázal jsem zahnat nepříjemnou představu malého hnědého stvoření bloudícího v neznámém světě, pejska, který seděl a žadonil o pomoc jediným způsobem, který znal.

Tehdy jsem ještě nebyl ženatý a v pátek večer jsme se oblékali se

Siegfriedem do večerního a připravovali se na lovecký ples v East

Hirdsley. Bylo to asi patnáct kilometrů od Darrowby.

Oblékali jsme se s námahou a utrpením, protože tehdy byla doba škrobených košil a tvrdých vysokých límečků a ze Siegfriedova pokoje, kde zápolil se svými manžetami, se ozývala šťavnatá květomluva.

Já jsem na tom byl ještě hůř, protože jsem ze svého obleku vyrostl, a když se mi podařilo zapnout škrtící límec, musel jsem se vmáčknout do saka, které mě krutě tlačilo v průramcích. Zrovna se mi podařilo dovršit kompletní oblečení a pokoušel jsem se opatrně několikrát nadechnout a vydechnout, když zazvonil telefon.

Byl to ten mladý policista, který se mnou hovořil začátkem týdne.

„Máme tady toho pejska, pane Herriote. Víte, toho, co žebral na trhu.“.

„Vážně? Někomu se podařilo ho chytit?“

Nastala pomlka. „Ne, to ne. Jeden z našich lidí ho našel ležet na silnici za městem a přinesl ho. Měl úraz.“

Řekl jsem o tom Siegfriedovi. Podíval se na hodinky. „Takhle je to vždycky, viď, Jamesi? Zrovna když jsme připraveni k odchodu. Teď je devět a měli bychom vyrazit.“ Chvíli uvažoval. „Tak tam sjeď a podívej se na to, já tady na tebe počkám. Vypadalo by lépe, kdybychom na ples přišli společně.“

Když jsem jel na policejní stanici, zplna srdce jsem doufal, že mě nečeká příliš náročná práce. Lovecký ples byl pro mého šéfa důležitý, protože se tam sejde bratrstvo milovníků koní z celého okresu a Siegfried se bude báječně bavit,-bude rozprávět a pít se spoustou spřízněných duší a stráví výtečný večer, i když skoro netančí. Kromě toho, jak tvrdil, je pro nás prospěšné, když se stýká se zákazníky společensky.

Ohrada pro psy byla dole na dvorku za policejní stanicí. Policista mě tam zavedl a otevřel jedny dveře. Malý pejsek ležel velmi tiše a klidně ve svitu jediné elektrické žárovky, a když jsem se sklonil a pohladil hnědou srst, krátce pohnul ocasem na svém slaměném pelíšku.

„Ještě pořád dokáže vrtět ocasem,“ řekl jsem.

Policista přikývl“ Ano, je to určitě moc hodné zvířátko.“

Snažil jsem se ho vyšetřit, aniž bych s ním příliš hýbal a aniž bych se ho příliš dotýkal. Nechtěl jsem mu ublížit a zatím se nedal určit rozsah jeho poranění. Na první pohled bylo zřejmé, že má víc drobných poranění, jedna zadní noha byla zkroucená v neomylné poloze zlomeniny a na tlamě měl krev.

Ta mohla pocházet od poranění zubů a já jsem mu opatrně zdvihl hlavu, abych se mu podíval na tlamu. Ležel na pravém boku, a když jsem mu otočil hlavu, jako by mě praštil palicí.

Jeho pravé oko bylo dislokováno z očnice a vystupovalo jako ohavný výrůstek, velká lesklá koule s víčky zapadlými za bílou sklérou.

Připadalo mi, že tam dřepím hrozně dlouho, ztuhlý ošklivou nepatřičností pohledu, a jak se minuty táhly, díval jsem se do malé psovy tváře a on se díval na mě tím jedním mírným okem. Hleděl důvěřivě a na druhé straně civěla bezvýrazně ta groteskní koule.

Hlas policisty přerušil moje úvahy. „Zřídili ho zle, viďte?“

Ano, ano, zřejmě ho srazilo nějaké auto a možná, podle těch zranění, že ho kus táhlo.“. a

„A co si o tom myslíte, pane Herriote?“

Věděl jsem, jak to mínil. Rozumný postup by byl sprovodit tohle nikým nechtěné stvoření ze světa. Pes byl těžce raněný a nikomu nepatřil. Rychlá smrtelná dávka uspávacího prostředku, jeho trápení by skončilo, a já bych jel na ples.

Ale policista nic takového neřekl. Možná že se právě tak jako já díval do laskavé hloubky toho jednoho důvěřivého oka.

Rychle jsem se napřímil. „Mohu si zatelefonovat?“

Na druhém konci drátu se ozval Siegfriedův hlas, chraptivý netrpělivostí. „Kruci, Jamesi, už je půl desáté. Jestli se na tu veselici máme dostat, musíme vyjet hned, nebo se vůbec nemusíme namáhat.

Toulavý pes, a těžce zraněný. Nezní to jako velký problém.“

„Já vím, Siegfriede. Lituji, že tě zdržuji, ale nedokážu se rozhodnout. Přál bych si, aby ses tu zastavil a řekl mi, co si o tom myslíš.“

Bylo ticho a pak se ozval dlouhý vzdech. „Dobře, Jamesi. Za pět minut jsem u tebe.“

Když vstoupil na policejní stanici, způsobil tam mírný rozruch.

Siegfried dokázal vypadat vznešeně i ve svých pracovních šatech, ale když sem vplul vykoupaný a oholený, s velbloudím kabátem přehozeným přes zářivě bílou košili s černou vázankou, bylo v něm něco vévodského.

Dostalo se mu uctivých pohledů od mužů sedících v místnosti, a potom předstoupil můj mladý policista.

„Pojďte tudy, pane,“ řekl a vraceli jsme se znovu do ohrady.

Siegfried byl zticha, když si přidřepl vedle psa a hleděl na něj stejně jako já, aniž by se ho dotkl. Potom opatrně zdvihl hlavu a úděsné oko se zalesklo.

„Panebože!“ řekl tiše a při zvuku jeho hlasu se dlouhý chlupatý ocas na podlaze pohnul.

Několik vteřin stál Siegfried nehybně a mlčky, upřeně se díval do psího obličeje a vlídná oháňka chrastila ve slámě.

Potom se napřímil. „Odvezeme ho,“ zabručel.

V ordinaci jsme malé zvířátko uspali, a když leželo v bezvědomí na stole, mohli jsme ho důkladně vyšetřit. Po několika minutách si

Siegfried nacpal stetoskop do kapsy bílého pláště a oběma rukama se opřel o stůl.

„Luxace oční koule, zlomená stehenní kost, několik hlubokých poranění, polámané tlapy. Je tady práce do půlnoci, Jamesi.“

Mlčel jsem.

Můj šéf rozvázal uzel černé vázanky a rozepl knoflíček u krku.

Sloupl ze sebe tvrdý límec a pověsil ho přes držadlo operační lampy“Panebože, to se mi ulevilo,“ zabručel a začal rozkládat operační materiál.

Podíval jsem se na něj přes stůl. „A co bude s loveckým plesem?“

„K čertu s loveckým plesem,“ řekl Siegfried, „dáme se do práce.“

Začali jsme a pracovali jsme hodně dlouho. Pověsil jsem svůj tvrdý límeček vedle límečku kolegy a pustili jsme se do poraněného oka. Vím, že jsme oba cítili totéž, nejdřív jsme se chtěli zbavit té hrůzy, než se pokusíme spravit všechno ostatní.

Navlhčil jsem oční kouli, rozevřel jsem víčka a Siegfried opatrně uložil oko zpátky do očnicové dutiny. Odfoukl jsem si, když to celé zmizelo a byla vidět jenom duhovka.

Siegfried se spokojeně usmál. „Už to zase vypadá jako oko, viĎ“.“

Pohlédl do hlubin oftalmoskopem.

„Nevidím tam žádné větší poškození, mohlo by být zase jako nové. Ale sešijeme víčka, abychom oko na několik dní chránili.“

Rozbité konce zlomené holenní kosti byly ošklivě dislokovány a museli jsme se hodně namáhat, abychom je správně složili, než jsme je dali do sádry. Ale konečně jsme byli hotovi a začali jsme sešívat četné řezné rány a poranění.

Pracovali jsme každý zvlášť a v ordinaci bylo dlouho ticho. Nebylo slyšet nic než cvakání nůžek, když jsme odstřihovali hnědou srst kolem ran. Já jsem věděl, a Siegfried také věděl, že téměř určitě pracujeme zadarmo, ale co nás hnětlo nejvíc, bylo, že po vší té námaze ho možná budeme muset přece jenom utratit. Byl pod dozorem policie, a kdyby o něj nikdo nepožádal do deseti dnů, znamenalo by to euthanasii. Ale jestliže se jeho poslední majitel doopravdy zajímal o jeho osud, proč se nesnažil spojit se s policií už dřív…

Když jsme skončili a oplachovali nástroje, bylo po půlnoci. Siegfried hodil poslední jehlu na podnos a podíval se na spící zvíře.

Myslím, že se probouzí,“ řekl. „Pojď, přeneseme ho ke krbu, a než se vzpamatuje, můžeme se napít.“

Přenesli jsme psa na přikrývce do obývacího pokoje a položili jsme ho na koberec před jasně hořící uhlíky. Můj kolega se natáhl nad krbovou římsu a vzal ze zasklené skříňky láhev whisky a dvě sklenice. A s drinky v ruce, bez límečku, stále ještě v košilích s naškrobenými náprsenkami a v kalhotách od večerních obleků, které nám připomínaly ztracený ples, jsme se pohodlně usadili do křesel po obou stranách krbu a mezi námi tiše ležel náš pacient.

Teď už na něj byl veselejší pohled. Jedno oko měl zavřené ochrannými stehy a zadní nohu nataženou v bílé sádře, ale byl upravený, čistý a ošetřený. „Vypadal, jako by někomu patřil, ale přesto jsme o tom silně pochybovali.

Byla téměř jedna hodina ráno a hladina v lahvi se povážlivě snížila, když se střapatá hnědá hlava začala hýbat.

Siegfried se naklonil a dotkl se jednoho ucha a okamžitě se ozvalo zaťukání ocasu do koberce a růžový jazyk mu líně olízl prsty.

„To je strašně milý pes,“ zašeptal, ale jeho hlas zněl, jako by myslel na něco úplně jiného. Věděl jsem, co ho trápí.

Za dva dny jsem vytáhl stehy z víček a potěšilo mě, že jsem pod víčky našel normální oko.

Mladý policista byl rád stejně jako já..Jenom se na to podívejte!“ vykřikl. „Člověk by vůbec nepoznal, že se mu něco stalo.“

„Ano, nádherně se to zahojilo. A zmizel i otok a zánět.“ Chvíli jsem váhal. „Ptal se po něm někdo?“

Zavrtěl hlavou. ‚Ještě tu nic nemáme. Ale zbývá ještě osm dní a my se tu o něj moc dobře staráme.“

Několikrát jsem zašel na policejní stanici a pejsek mě vždycky vítal s upřímnou radostí. Jeho strach zmizel, stál na zasádrované noze, opíral se mi o kolena a mrskal oháňkou.

Ale dny plynuly a moje úzkost narůstala a desátý den jsem se přímo děsil, kdy jsem zamířil do policejní ohrady. Doposavad jsem od nikoho nic neslyšel. Můj úřední postup byl nevyhnutelný. Když měl člověk utratit starého nebo beznadějného psa, považoval to často za skutek milosrdenství, ale když to byl mladý zdravý pes, bylo to strašné. Nenáviděl jsem to, ale byla to jedna ze zlých povinností, které veterinář musí plnit.

Mladý policista stál ve dveřích.

„Ještě stále žádné zprávy?“ otázal jsem se a on zavrtěl hlavou.

Přešel jsem kolem něj do ohrady a chlupaté malé stvoření se o mě opřelo předníma nohama jako vždycky a smálo se mi do tváře s tlamičkou dokořán a se zářícíma očima.

Rychle jsem se odvrátil. Musím to udělat hned, nebo to neudělám nikdy.

„Pane Herriote,“ policista se dotkl mé paže“ Já si myslím, že bych si ho vzal.“

„Vy?“ Hleděl jsem na něj.

„Ano, já. Dostáváme sem spoustu zaběhlých psů, a ačkoli je mi jich líto, nemůžu si je všechny vzít domů, viďte.“

„Ne, to nemůžete,“ řekl jsem. ‚Já mám stejný problém.“

Pomalu přikývl. „Ale tenhle je trochu jiný a připadá mi, že přišel zrovna v pravou chvíli. Mám dvě malé dcerky a dlouho už mě trápily, že chtějí psa. Tenhle tvoreček vypadá, že by se nám mohl přesně hodit“

Zalila mě teplá vlna úlevy. „Souhlasím z celého srdce. Tenhle pejsek je vysloveně dobrá duše. Vsadil bych se, že bude ohromný k dětem.“

„Dobře. Ujednáno. Myslel jsem, že se s vámi nejdřív poradím.“

Šťastně se usmál.

Hleděl jsem na něj, jako kdybych ho viděl poprvé. ‚Jak se jmenujete?“

„Phelps,“ odpověděl. ‚J?. C. Phelps.“

Byl to úhledný mladý chlapík, s čistou pletí, s veselýma modrýma očima, a vypadal solidně a spolehlivě. Musel jsem se vší mocí ovládnout, abych ho nechytil za ruku a nepraštil ho vesele do zad. Ale podařilo se mi zachovat profesionální vzezření.

„To je výborné!“ Sklonil jsem se a pohladil jsem malého psíka.

„Nezapomeňte ho za deset dní přivést do ordinace, abych mu odstranil stehy. Asi za měsíc mu sundáme sádru.“

Stehy mu bral Siegfried a já jsem našeho pacienta spatřil až za čtyři týdny.

P. C. Phelps s sebou měl své dcerky, čtyřletou a šestiletou, a psa.

„Říkal jste, že tak nějak v tyhle dny byste mu měl sundat sádru,“ řekl a já jsem přikývl.

Podíval se na dětí. „Tak sem pojďte, vy dvě, a zvedněte ho na stůl.“

Obě malé holčičky snaživě vzaly do náruče svého nového mazlíčka, a když ho zvedaly, psí ocas sebou zuřivě mlátil a široká tlama DOtěšeně funěla.

„Vypadá to, že jste měl dobrý nápad,“ řekl jsem.

Usmál se. „To je slabý výraz. Ten pes je k dětem báječný. Nemohu vám ani vylíčit, jakou z něj máme radost Patří k nám, jako by se u nás narodil.“

Vzal jsem svou malou pilku a začal jsem odstraňovat sádru.

„Zřejmě je to dobré pro obě strany. Každý pes touží po bezpečném domově.“

„Nemůže být bezpečnější!“ Přejel si dlaní po hnědém plášti a zasmál se. Pak oslovil malého psíka: „Tak to dopadá, když žebráš na trhu u stánků, chlapče. Ted jsi v rukou zákona.“

V tomhle příběhu je mnoho ze smutných i příjemných chvil veterinární praxe. Pes zžebráček, naprostá nepředvídatelnost, s níž jsme byli nuceni operovat ho v naškrobených košilích a večerních úborech, a laskavost lidí, zosobněná mladým policistou. A samozřejmě opakující se situace, kdy půvabné zvířátko našlo dobrý domov. Děti, které se staly součástí příběhu, završily happy end.

37. UKRADENÉ AUTO

„Pane Herriote!“ vítala mě paní Ridgeová potěšeně. „Někdo nám v noci ukradl auto.“ Rozzářeně se na mě usmívala.

Zůstal jsem tehdy stát mezi domovními dveřmi. „Paní Ridgeová, to vás hrozně lituji. A jak…?“

„Ano, ano, nemohu se dočkat, abych vám to pověděla!“ hlas se jí třásl rozrušením a radostí. „Zřejmě tady byli včera večer nějací vagabundi a já jsem tak hloupá, že nechávám vůz odemknutý.“

„Ano, ano… smůla.“

„Ano, je, ale pojďte dovnitř,“ chichotala se. „Promiňte, že jsem vás nechala stát na chodbě, ale jsem celá bez sebe.“

Prošel jsem kolem ní do haly. „Pochopitelně, pochopitelně. Musel to být pro vás otřes, šok.“

„Otřes? Ale vy nechápete, jak to myslím. Je to báječné!“

„Prosím?“

„Ano, samozřejmě!“ sepjala ruce a podívala se na strop. „Víte, co se stalo?“

„Ano,“ řekl jsem. „Teď jste mi to pověděla!“

„Ale kdepak, zdaleka jsem vám to ještě nepověděla!“

„žené?“

„Ne, ale sedněte si, prosím. Jistě vás to bude všechno zajímat.“

Abych to mohl vysvětlit, musím se vrátit o deset dní zpátky k onomu odpoledni, kdy paní Ridgeová uslzeně vyběhla do schodů Skeldalu.

„Můj pes měl úraz,“ vydechla.

Podíval jsem se za ni. „Kde je?“

„Ve voze. Nevěděla jsem, jestli s ním mohu hýbat.“

Přešel jsem chodník a otevřel jsem dveře. Její teriér, Joshua, ležel velice tiše na přikrývce na zadním sedadle.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Položila si ruku na oči. „Bylo to strašné. Víte, že si často hrával na poli proti našemu domu. Asi před půl hodinou začal honit králíka a vběhl pod kola traktoru.“

Podíval jsem se z její tváře na nehybné zvíře a zase zpátky. „A kola ho přejela?“

Přikývla a po tvářích jí tekly slzy.

Uchopil jsem ji za paži. „Paní Ridgeová, tohle je důležité. Jste si úplně jistá, že mu kolo přejelo tělo?“

„Ano, jsem, úplně jistá. Viděla jsem, jak se to stalo. Nemohla jsem uvěřit, že by mohl být živý, když jsem pro něj běžela.“ Zhluboka se nadechla. „Asi nemůže žít, viďte?“

Nechtěl jsem ji deprimovat, ale nevypadalo pravděpodobně, že by malý pes mohl přežít, kdyby ho zmáčkl takový těžký kolos. Nevyhnutelné by bylo značné vnitřní poranění, samozřejmě kromě polámaných kostí. Smutně jsem se díval na nehybně ležící drobné, pískově žluté zvířátko, které jsem tolikrát pozoroval, jak běhá a skáče po pastvinách.

„Podíváme se na něj,“ řekl jsem.

Vlezl jsem do vozu a posadil se na sedadlo vedle něj. Nanejvýš opatrně jsem prsty přejel údy a každou chvíli jsem čekal, že ucítím krepitaci, která je příznakem zlomeniny. Pomalu jsem vsunul ruku pod něj a centimetr po centimetru jsem ho nadlehčoval. Joshua zareagoval pouze jednou, a to když jsem nadzdvihl pánevní pletenec.

Vůbec nejlepší znamení byla růžová barva sliznice v oku a v tlamě. Obrátil jsem se k paní Ridgeové s větší nadějí.

„Jako zázrakem to nevypadá, že by měl vnitřní krvácení, a žádný úd nemá zlomený. Jsem si dost jistý, že má zlomenou pánev, ale to není tak zlé.“

Přejela prsty přes čmouhy na své tváři a rozšířenýma očima se na mě podívala. „Skutečně si myslíte, že má šanci?“

„Nechci vám zbytečně dávat naději, ale v tuhle chvíli nevidím příznaky těžkého poranění.“

„Ale to snad nemůže být pravda?“

Pokrčil jsem rameny. „Souhlasím s vámi, ale jestliže se z toho dostal, mohlo to být jedině tím, že ležel na měkké zemi, která se poddala, když ho kolo přitisklo. Zrentgenujeme ho, abychom se přesvědčili.“

Tehdy jsme neměli žádný rentgen, jako ani většina velkých veterinárních ordinací, ale v případě potřeby nám vypomohla místní nemocnice. Odvezl jsem tam Joshuu a snímek potvrdil mou diagnózu, má zlomenou pánev.

„Nemohu pro něj mnoho udělat,“ řekl jsem jeho paní. „Tenhle druh poranění se obvykle zahojí sám. Nějakou dobu bude mít potíže se zadníma nohama, nepostaví se, a pár týdnů bude mít oslabený zadek, ale když bude v klidu, časem se to zhojí.“

„Ale to je báječné!“ Pozorovala, jak ukládám psíka zpátky na sedadlo auta. „Takže nezbývá nic než čekat?“

„Ano, doufám, že se uzdraví.“

Mé obavy, že by Joshua měl vnitřní poranění, definitivně zmizely, když jsem ho spatřil za dva dny. Jeho sliznice byly sytě růžové a všechny funkce normální.

Paní Ridgeová ale měla pořád starosti“ Je to takový ubožáček,“ naříkala“ Jenom se na něj podívejte, je jako bez života.“

„Chápejte, že musí být zhmožděný a že ho musí všechno bolet.

A také se jistě hrozně polekal. Musíte být trpělivá.“

Když jsem hovořil, pejsek se postavil, přešel potácivě několik kroků po koberci a zase upadl. Nejevil zájem o mne a ani o své okolí.

Než jsem odešel, dal jsem paní Ridgeové salicylové tablety. „Tohle mu pomůže,“ řekl jsem. „Kdyby se jeho stav nezlepšil, zavolejte mě.“

Zavolala mě, během osmačtyřiceti hodin. „Přála bych si, abyste přišel a znovu Joshuu prohlédl. Vůbec se mi nelíbí.“

Pejsek byl stejný jako předtím. Hleděl jsem na něj, jak utrápeně leží na přikrývce, hlavu v packách, a dívá se do krbu.

„Pojď sem, Joshuo, starý kamaráde,“ řekl jsem. „Určitě ti už je lip.“

Sklonil jsem se a mnul jsem prsty drsnou srst, ale ani moje slova, ani hlazení nevyvolalo žádnou reakci. Jako bych tam vůbec nebyl.

Paní Ridgeová se ke mně smutně obrátila. „Takovýhle je pořád.

A vy víte, jaký byl normálně.“

„Ano, vždycky byl jako ohnivá koule.“ Znovu jsem si připomněl, jak mi skákal kolem nohou a jak se na mě rozdychtěně díval. ‚Je to zvláštní.“

„A ještě něco,“ pokračovala. „Nevydá ze sebe ani hlásek! Víte, to mě trápí víc než všechno ostatní, protože byl vždycky takový dobrý hlídací pes. Slyšeli jsme, jak štěká, když ráno přišla první pošta, štěkal na mlékaře, na popeláře, na každého. Nebyl to nějaký uječený pes, ale pověděl nám, když se tu někdo objevil.“

„Ano…“ to jsem si také pamatoval. Ten halas, který se ozval vždycky, když jsem stiskl zvonek.

„A teď už je jen tohle příšerné ticho. Lidé přicházejí, odcházejí, ale on ani nezvedne hlavu. Kdyby jen zaštěkal. Jenom jednou. Určitě by to znamenalo, že se uzdravuje.“

„Asi ano,“ odpověděl jsem.

„Myslíte, že mu chybí ještě něco jiného?“ tázala se.

Chvíli jsem přemýšlel. „Ne, jsem přesvědčený, že ne. Rozhodně ne fyzicky. Strašlivě se vyděsil a uzavřel se do sebe. Časem ho to přejde.“

Když jsem odcházel, měl jsem pocit, že se snažím přemluvit sebe právě tak jako paní Ridgeovou. A když mi v průběhu následujících dnů neustále telefonovala špatné zprávy, začínal jsem pochybovat.

Asi týden po té nehodě mě znovu požádala, abych se u ní zastavil.

Joshuův stav se nezměnil. Byl apatický, měl stažený ocas, smutné oči, a pořád mlčel.

Jeho paní byla zřejmě velmi úzkostná a skleslá.

„Pane Herriote,“ pravila, „co budeme dělat? Nemohu spát, pořád na něj myslím.“

Vytáhl jsem stetoskop a teploměr a znovu jsem psíka vyšetřil. Důkladně jsem ho pak prohmatal od hlavy až k ocasu. Když jsem skončil, dřepl jsem si na koberec a podíval jsem se na paní Ridgeovou.

„Nemohu najít vůbec nic, co by bylo v nepořádku. Musíte být trpělivá.“

„Ale to už jste říkal a já cítím, že takhle to už nemohu vydržet“

„A ještě pořád neštěká?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, a na to pořád čekám. Žere málo, trochu chodí, ale nevydá ani hlásek. Přestala bych se bát, kdybych ho uslyšela zaštěkat, jenom jednou –jinak budu mít pořád hrozný strach, že umře…“

Doufal jsem, že moje příští návštěva bude veselejší, a teď se mi sice ulevilo, když jsem viděl, jakou výtečnou náladu má paní Ridgeová, ale byl jsem překvapený. Posadil jsem se do pohodlného křesla v hale.

„Doufám, že auto brzy dostanete zpátky,“ řekl jsem.

Mávnutím to odbyla jako nepodstatné. „Určitě se někde objeví, jsem si jistá.“

„Stejně je to pro vás nepříjemné.“

„Nepříjemné? Ani trochu. Jsem tak šťastná!“

„Šťastná? že jste přišla o auto?“

„Né ne, kvůli tomu ne. Kvůli Joshuovi.“

„Kvůli Joshuovi?“

„Ano.“ Posadila se do křesla a naklonila se ke mně. „Víte, co udělal, když ti lidé odváželi auto?“

„Ne, povězte mi to.“ pane Herriote!

Tenhle příběh jsem sepsal asi jen proto, že to bylo jedinkrát, kdy jsem se setkal s někým, koho potěšilo, že mu ukradli auto. Nemělo mě to však překvapit. Znovu a znovu jsem zjišťoval, ie uzdravení oblíbeného zvířete má na jeho majitele blahodárný vliv. Každý ví, že první zaštěkání je často znamení, že pes překonal nejhorší a ie bude brzy úplně zdravý. A co je ve srovnání s tím ukradené auto?

38. THEO, „HOSPODSKÝ TERIÉR“

Seděl jsem U Droversů a poslouchal George Wilkse.

„Řek bych, že tohle je nejlepší hospodskej teriér, kterýho sem kdy viděl.“ Sklonil se od výčepního pultu a pohladil střapatou hlavu

Thea, který vykukoval zpod vysoké židličky svého pána.

Okamžitě mě napadlo, že „hospodský teriér“ nebyl špatný název.

Theo byl malý a převážně bílý, ačkoli měl na bocích tu a tam podivné černé proužky a čenich měl zarostlý a chlupatý, což mu bezesporu slušelo, ale vyvolávalo to silné pochybnosti o jeho původu.

Nedávno jsem pocítil něhu k jednomu svému skotskému kolegovi, který, když ho nějaká dáma nutila, aby odhadl rodokmen a krevní linii jejího psa, nakonec pravil: „Madam, myslím, že nejvýstižnější definice by zněla, malej hnědej pejsek.“

Podle stejného návodu bychom mohli bezpečně popsat Thea jako

„malýho bílýho pejska“, ale v Yorkshiru byl vítanější název „hospodský teriér“.

Jeho pán, Paul Cotterell, shlédl ze své vysoké stoličky.

„Copak to o tobě říká, kamaráde?“ zabručel tiše a při zvuku jeho hlasu vyskočilo zvířátko radostně a dychtivě ze svého úkrytu.

Theo trávil valnou část svého života mezi čtyřmi kovovými nohami židličky, stejně jako jeho pán na židličce nad ním. A často se mi zdálo, že oba maří čas.

Také já jsem bral svého psa, Sama, do restaurací, kde dřepěl vedle mé židle, ale zatímco u mne to bylo náhodné, možná jednou nebo dvakrát do týdne, u Paula Cotterella to byl neměnný rituál. Každý večer od osmi ho bylo možno nalézt na konci výčepního pultu

U Droversů, s půllitrovou sklenicí piva a s malou zakroucenou faječkou v ústech.

U mladého člověka jeho věku, byl svobodný mládenec hodně přes třicet, a u člověka vzdělaného a inteligentního se to jevilo jako sterilní existence.

Obrátil se ke mně, když jsem se přiblížil k pultu: „Ahoj, Jime, zvu vás na púllitránek.“

„To je od vás laskavé, Paule,“ odpověděl jsem. „Rád se napiju.“

„Výborně.“ Obrátil se k barmance s úsměvnou dvorností. „Mohl bych tě obtěžovat, Moyro?“

Popíjeli jsme pivo a rozprávěli jsme o hudebním festivalu v Browtonu a pak o hudbě vůbec. Jako o všem, o čem jsem s ním kdy hovořil, věděl i o hudbě mnoho.

„Takže vy nemáte rád Bacha?“ tázal se líně.

„Ne, vlastně nemám. Něco ano, ale vcelku dávám přednost větším emocím. Elgar, Beethoven, Mozart. Dokonce i Čajkovskii, w vzdělanci nad ním asi ohrnujete nos.“

Pokrčil rameny, bafl ze své faječky a hleděl na mě s poloúsměvem a pozvednutým jedním obočím. Často takhle hledíval a já měl vždycky pocit, že by měl nosit monokl. Ale nerozhovořil se s nadšením o Bachovi, ačkoli se zdálo, že je to jeho oblíbený skladatel. Nead ničím akdyž Jsem pěl chvalozpěvy na naslouchal se zvláštním, pobaveným

Paul Cotterell pocházel z jihu Anglie, ale místní občané mu to už dávno odpustili, protože byl příjemný, zábavný a vždycky ochotný objednat pro každého sklenici piva. Mne okouzlovaly jeho typicky anglické vlastnosti: byl klidný a přirozený. Nikdy se nevzrušil, byl vždycky zdvořilý a naprosto se ovládal.

„Když už jste tady, Jime,“ pravil, „nepodíval byste se, prosím vás,

Theovi na nohu?“

„Samozřejmě.“ To je jedno z úskalí veterinářova života, ať jde kam chce, s jakýmkoli společenským záměrem, všude se pokládá za samozřejmé, že ho nic tak nepotěší, jako poskytnout radu nebo zamyslet se nad sdělenými chorobnými příznaky. „Zvedněte ho.“

„Tak pojď sem, chlapče.“ Paul pleskl na koleno a malý psík vyskočil a sedl si s očima zářícíma potěšením. A já jsem si pomyslel, tak jako vždycky, že by Theo měl hrát ve filmu. Byl to dokonalý filmový pes, s tou svou zvláštní střapatou hlavou a rozesmátou tlamičkou. Na celém světě platili lidé peníze, aby se mohli podívat na takové psy, jako byl tenhle.

„Hodný Theo,“ řekl jsem a vzal jsem si ho z kolena jeho pána..Jaké má potíže?“

Paul ukázal náustkem dýmky na přední pravou nohu. „Tahleta noha. V poslední době na ni občas trochu kulhal.“

„Tak se na to podíváme.“ Otočil jsem zvířátko na záda a potom jsem se zasmál. „Má tam jenom zlomený dráp. Kousek z něj visí. Asi se zachytl o kámen. Podržte mi ho na chvíli.“ Zalovil jsem v kapse po nůžkách, které jsem s sebou vždycky nosil. Rychlé střihnutí a bylo tO.

„A to je všechno?“ zeptal se Paul.

„Ano, všechno.“

Výsměšně zdvihl jedno obočí a podíval se na Thea. „Tak kvůli tomuhle jsi tak vyváděl? Ty jsi starý truhlík.“ Luskl prsty. „Jdi zpátky na své místo.“

Psík poslušně skočil na koberec a zmizel ve své svatyni pod židličkou. A v tu chvíli jsem v záblesku své geniální intuice Paula prokoukl, rozpoznal jsem, v čem tkví kouzlo, které jsem tak často obdivoval a záviděl mu. Na ničem nelpěl. Měl svého psa rád, samozřejmě, ale nebyla v něm ta úzkost, téměř zoufalý zájem, který jsem vídal v očích svých zákazníků, když jsem s nimi jednal o sebenepatrnějších psích bolístkách. Ti lpěli na svých zvířatech příliš, tak jako já.

A samozřejmě že pravdu měl Paul. Měl snazší a pohodlnější život.

Když člověk na něčem nebo na někom lpí, je zranitelný, ale Paul mohl kroužit životem a nic se ho nedotklo. Tahle přitažlivá ledabylost, ty nonšalantní dobré způsoby, ta nevzrušivost, všechno to mělo kořeny ve skutečnosti, že ho nic příliš hluboce nezaujalo.

A když jsem takhle bleskově zdiagnostikoval jeho povahu, pocítil jsem k němu závist. Já jsem byl tak často štván svými emocemi musí to být báječné, být jako Paul. A čím víc jsem o něm přemýšlel, tím víc jsem si uvědomoval, jak to všechno sedí. Nikdy na nikom nelpěl tak, aby se oženil. Dokonce i Bach se svou matematicky strukturovanou hudbou zapadal do toho vzorce.

„Myslím, že velká operace si zaslouží ještě půllitr, Jime,“ usmál se svým šikmým úsměvem..Jestli ovšem nemáte vyšší taxu?“

Zasmál jsem se. Vždycky ho budu mít rád. Všichni jsme různí a musíme jednat podle své přirozenosti.

Ale když jsem upíjel druhý půllitr, zase jsem si zauvažoval o jeho bezstarostném životě. Byl zaměstnán na nějakém ústředním úřadě v Brawtonu, nevázala ho žádná domácí povinnost a každý večer seděl na stejné židli a pil pivo a pod židlí měl svého psíka. Sebemenší starost ho netrápila.

Paul byl součástí darrowbyské scenerie, součástí toho, co jsem měl rád, a protože jsem vždycky nenáviděl změnu, bylo v určitém smyslu úlevné a uklidňující vědět, že ať se děje co se děje, vstoupíte-li večer k Droversúm, najdete v koutě Paula Cotterella a zezdola bude vykukovat Theúv střapatý čumáček.

Tohle jsem cítil tehdy večer, když jsem se tam zastavil těsně před zavírací dobou.

„Myslíte, že by Theo mohl mít červy?“ Otázka byla typicky ledabylá. Tázal se tak, jak bylo pro něj příznačné, klidně a nevzruašeně.

„Nevím, Paule. Proč se ptáte?“

Psík, sedící nahoře na pánově koleni, vypadal čile jako vždycky

Možná

„Ne, nevšiml.“

„Ani malé kousky, ani drobné jakoby úlomky kolem zadku jste nepostřehl?“

„Ne, Jime.“ Zavrtěl hlavou a usmál se. „Ale zas tak zblízka jsem se nekoukal, kamaráde.“

„Oukej,“ řekl jsem. „Pro všechny případy ho odčervíme. Zítra večer přinesu nějaké tablety. Budete tady?“

Obočí se zdvihlo..Myslím, že to je nanejvýš pravděpodobné.“

Theo dostal své odčervovací tablety a pak uplynulo několik týdnů, kdy jsem měl příliš mnoho práce, než abych si odskočil k Droversům. Když jsem se tam konečně dostal, byla sobota večer a ples

Atletického klubu jel na plné obrátky. Ze sálu bylo slyšet rytmický beat, malý výčep byl přeplněný a hráči karet se tísnili namačkáni v koutě, za zástupem smokingů a nahých zad.

Probojovával jsem se v tom kraválu k výčepnímu pultu a říkal si, že to tuje k nepoznání. Ale jeden rys se nezměnil, Paul Cotterell na své židličce na konci pultu.

Protlačil jsem se až k němu a všiml jsem si, že má své staré tvídové sako. „Vy netančíte, Paule?“

Přivřel zpola oči, pomalu zavrtěl hlavou a usmál se na mne přes svou faječku. „Nic pro mne, kamaráde,“ zahučel. „Příliš velká dřina.“

Podíval jsem se dolů a zjistil jsem, že ještě něco se nezměnilo.

Theo tu byl také a chránil si čumáček před vřavou. Objednal jsem dvě piva a snažili jsme se hovořit, ale bylo nesnadné řvát v tom babylonu. Mezi nás se natahovaly ruce k pultu, zarudlé tváře se skláněly k našim tvářím a hulákaly na pozdrav. Většinu času jsme se jenom rozhlíželi.

Pak se ke mně Paul naklonil a řekl mi do ucha: „Dal jsem Theovi ty tablety, ale pořád hubne.“

„Vážně?“ hulákal jsem na něj. „To je neobvyklé.“

„Ano… nemohl byste se na něj podívat?“

Přikývl jsem a on luskl prsty a vmžiku mu ten malý psík seděl na koleně. Sáhl jsem po něm a posadil jsem si ho na svá kolena a okamžitě jsem poznal, že je mnohem lehčí.

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „Zhubl.“

Balancoval jsem psa na klíně, stáhl jsem mu víčko a viděl jsem, že je spojivka bledá.

Znovu jsem křikl:, Je anemický.“ Prohmatal jsem mu hlavu a za ohybem čelisti jsem zjistil, že lymfatické žlázy za hrtanem jsou silně zvětšené. To bylo divné. že by měl nějaký druh krční infekce nebo infekci v tlamě? Bezmocně jsem se rozhlížel a upřímně jsem si přál, aby se Paul– o svém psu se mnou neradil zásadně v hospodě.

Chtěl jsem zvíře vyšetřit, ale nemohl jsem ho dost dobře položit na výčepní pult mezi sklenice.

Snažil jsem se ho lépe uchopit, abych se mu mohl podívat do krku. Ruka mi sklouzla za jeho přední nohu a srdce se mi prudce rozbušilo, když jsem nahmatal axilární uzliny. Také ty byly silně zvětšené. Vjel jsem prsty zpátky do slabin a tam vyvstávala tříselná uzlina jako vejce. Preskapulární byla stejná, a když jsem zoufale hmatal dál, uvědomil jsem si, že každá povrchní lymfatická uzlina je několikanásobně zvětšená.

Hodgkinova nemoc. Na několik vteřin jsem zapomněl na křik a smích a vzdálený halas hudby. Pak jsem se podíval na Paula, který na mě klidně hleděl a bafl ze své faječky. Jak mu to mohu říct tady, v tomhle prostředí? Zeptal by se mě, co to je Hodgkinova nemoc, a já bych mu musel vysvětlit, že to je rakovina lymfatického systému a že jeho pes docela určitě zemře.

Hlavou se mi honily myšlenky a já hladil střapatou hlavu a Theúv komický vousatý obličej se ke mně obrátil. Kolem nás se tlačili, hučeli lidé, ruce se natahovaly a přenášely mi pod nosem giny a whisky a piva a nějaký tlusťoch mě objal kolem krku.

Naklonil jsem se k Paulovi. „Paule,“ řekl jsem

„Ano, Jime?“

„Mohl byste… mohl byste přinést Thea do ordinace zítra ráno? Zítra, v neděli, v deset hodin.“

Obočí se na okamžik zvedlo a potom Paul přikývl. ,.Dobře, Jime“

Nenamáhal jsem se dopít pivo. Začal jsem se tlačit ke dveřím a když jsem byl uprostřed zástupu, ohlédl jsem se. Ocásek malého psíka zrovna mizel pod židlí.

Nazítří jsem měl jeden z těch dnů, kdy jsem se probouzel časně a kolem šesté jsem se převaloval v posteli a nakonec jsem jenom ležel a civěl do stropu.

Položil nohy na zem když jsem vstal a přinesl to čekání nesnesitelné, a potom nastala ta chvíle Pauloví u stolu

Jeho výraz se nezměnil, ale vzal faječku z úst a zadíval se na mne, potom na psa, a znovu na mne.

„Tak to tedy je,“ pravil konečně. „Tak takhle to je.“

Mlčel jsem a on pomalu přejel dlaní zvířátku po zádech. ‚A jste si úplně jistý, Jime?“

„Absolutně. Je mi to strašně líto.“

„Neexistuje žádný způsob léčení?“

„Jsou různé prostředky zmírňující potíže, Paule, ale nezažil jsem, aby skutečně pomohly. Konečný výsledek je vždycky stejný.“

„Ano.“ Pomalu přikývl“ Ale nevypadá tak špatně. Co by se stalo, kdybychom neudělali vůbec nic?“

Odmlčel jsem se. „Když se zvětší vnitřní uzliny, nastanou různé potíže. Ascites, vodnatelnost břišní, která se vyvine v břišní dutině.

Vlastně už teď vidíte, že má trochu naběhlé bříško.“

„Ano… skutečně si to uvědomuji, teď, když jste se o tom zmínil.

Ještě něco?“

„Až se zvětší uzliny v hrudníku, začne funět“

„Toho jsem si už všiml. I po krátké procházce je udýchaný.“

„A celou tu dobu bude hubnout a ztrácet inteligenci.“

Paul se nějakou chvíli díval dolů na své nohy a potom se obrátil ke mně. „Takže když to shrneme, dojdeme k závěru, že na tom bude do konce svého života dost mizerně.“ Polkl. ‚A jak dlouho to bude trvat?“

„Několik týdnů. Je to různé. Možná i tři měsíce.“

„Víte, Jime,“ prohrábl si rukou vlasy, „to nesmím dopustit. Jsem za něj odpovědný. Musíte mu dát injekci, dokud ještě nezačne trpět.

Souhlasíte?“

„Ano, Paule, je to nejlaskavější, co můžete udělat.“

„Pustíte se do toho okamžitě, hned jak vyjdu ze dveří?“

„Ano,“ odpověděl jsem. ‚A slibuji vám, že nebude vědět vůbec nic.“

Jeho obličej měl podivně ztuhlý výraz. Vložil si faječku do úst, ale ta vyhasla, a tak ji strčil do kapsy. Potom se sklonil a pohladil psíka po hlavě. Chlupatý čumáček s legrační čupřinou kolem čeníšku se k němu obrátil a několik vteřin si hleděli do očí.

Potom zahučel: „Sbohem, kamaráde,“ a rychle vyšel z místnosti.

Dodržel jsem svůj slib.

„Jsi hodný, hodný starý Theo,“ šeptal jsem a hladil jsem mu hlavu a uši znovu a znovu a malé zvířátko tiše zhaslo. Nenáviděl jsem tyhle chvilky, tak jako všichni veterináři, ačkoli to byl úkon úplně bezbolestný, ale vždycky jsem čerpal útěchu z vědomí, že poslední, co si bezmocní tvorové uvědomují, je zvuk přátelského hlasu a dotek laskavé ruky.

Asi jsem sentimentální. Na rozdíl od Paula. Paul jednal prakticky a naprosto racionálně. Byl schopný správně rozhodnout a správně se zachovat, protože nebyl obětí svých citů.

Později při nedělním obědě, který mi nechutnal tak jako obvykle, jsem Heleně vyprávěl o Theovi.

Musel jsem jí něco říct, protože vyrobila na našem plynovém vařiči, což byl náš jediný prostředek k vaření, delikátní roštěnou, a já jsem nevzdal patřičný hold jejímu umění.

Seděl jsem na lavici a díval se na ni dolů. Byl jsem na řadě pro naše bidýlko.

„Víš, Heleno,“ řekl jsem, „byla to pro mě vzorná lekce. Myslím způsob, jakým Paul jednal. Kdybych já byl na jeho místě, byl bych se kroutil a byl bych smlouval, pokoušel bych se odvrátit něco, co je neodvratné.“

Chvíli přemýšlela. „O to by se pokoušela spousta lidí.“

„Ano, ale on ne.“ Položil jsem vidličku a nůž a civěl jsem do zdi.

„On se choval zrale a dospěle. Paul je určitě jedna z těch osobností, o kterých člověk čte. Vyrovnaný a naprosto uměřený.“

„Dělej, Jime, a dojez ten oběd. Chápu, že to bylo smutné, ale musel jsi to udělat a nesmíš se kritizovat. Paul je Paul a ty jsi ty.“

Znovu jsem se pustil do masa, ale nedokázal jsem zahnat zahanbující pocit své nezralosti. Potom, když jsem se ohlédl, jsem spatřil, jak se na mě moje žena usmívá.

A najednou jsem byl zase klidný. Alespoň jí zřejmě nevadilo, že

Já jsem já.

To bylo v neděli a v úterý ráno jsem předával nějaké léky panu

Gangsterovi, který choval dole za nádražím několik dojnic.

„Vťukejte to na vemeno večer a ráno po dojení,“ radil jsem mu.

„Myslím, že zjistíte, asi za týden nebo za čtrnáct dní, že se kůže na vemeni přestane loupat.“

„Děkuju vám.“ Podal mi púlkorunu a já jsem ji ukládal do zásuvky psacího stolu, když znovu promluvil.

„Je to smutný s tím Paulem Cotterellem, že jo?“

„Jak to myslíte?“

„Myslel jsem, že už to víte,“ řekl“ Je mrtvěý.“

„Mrtvý?“ Hloupě jsem na něj pohleděl“ Jak… kdy…?“

„Našli ho dneska ráno. Zabil se.“

Opřel jsem se oběma rukama o stůl. „Chcete říct… sebevražda?“

„No jo, to říkali. Sněd moc prášků. Mluví se vo tom po celým městě.“

Zjistil jsem, že sedím nad naším deníkem a nevidomýma očima hledím na seznam návštěv a farmářův hlas jako by ke mně přicházel z velké dálky.

„Je to moc smutný. Vopravdu moc. Byl hrozně příjemnej. Myslim, že ho měl každej rád.“

Později tentýž den jsem míjel Paulův byt a ve dveřích jsem zahlédl jeho bytnou, paní Claytonovou. Zajel jsem k chodníku a vystoupil jsem z vozu.

„Paní Claytonová,“ řekl jsem. „Vůbec tomu nemohu uvěřit.“

„Já taky ne, pane Herriot, je to strašné.“ Byla bledá a měla červené oči. „Bydlel u mě šest let. Víte, měla jsem ho ráda jako vlastního syna.“

„Ale proč, pro všechno na světě…?“

„Protože přišel vo toho svýho psa. Nedokázal se s tím vyrovnat.“

Zaplavila mě obrovská vlna neštěstí a smutku a paní Claytonová položila ruku na mou paži.

„Nedívejte se takhle, pane Herriot. Nebyla to vaše chyba. Paul mi to všechno vyprávěl a Thea nemohl nikdo zachránit. Umírají na to lidi, co teprve psi.“

Tupě jsem přikývl a ona pokračovala.

„Ale já vám něco povím ve vší důvěrnosti, pane Herriot. Paul nedokázal snášet věci jako třeba vy nebo já. Byl už prostě takovej, víte, trpěl na depresi.“

„Na depresi! Paul…?“

„Ano, ano, byl už dlouho pod lékařským dohledem a musel pravidelně brát prášky. Dycinky se tvářil kurážně, ale už léta míval potíže s nervama.“

„Nervové potíže… ani ve snu by mě bylo nenapadlo…“

„To by nenapadlo nikoho, ale bylo to tak. Jak sem si domyslela, musel mít nešťastný dětství. Možná že proto měl tak rád toho svýho pejska. Visel na něm až moc.“

„Ano… ano…“

Vytáhla kapesník, rozložila ho a vysmrkala se“ Jak povidám, měl, chudák, těžkej život, ale byl statečnej.“

Zdálo se, že už není co dodávat. Vyjel jsem z města a klidné zelené kopce skýtaly tichý kontrast k chaosu, který může naplnit lidskou duši. Tak to byl tedy Herriot coby znalec charakteru. Víc jsem se mýlit nemohl, ale Paul bojoval svou tajnou válku s odvahou, s níž oklamal každého.

Vzpomínal jsem si na tu vzornou lekci, kterou, jak jsem se domníval, mi dal, ale ve skutečnosti to byla lekce úplně jiná, a lekce, kterou jsem nikdy nezapomněl: že existují nesčetní lidé jako Paul, zdaleka nejsou takoví, jak vypadají.

Tahle vzpomínka není příjemná a rozesmutněla mne, když jsem ten příběh psal. Ale stalo se to. Byla to ojedinělá a nešťastná epizoda v mém životě a tragicky ozřejmila, jak významné místo múze zaujímat milované zvíře v lidském bytí, zvlášť je-li jeho duše narušená. Dodnes mám před očima Paula v koutě výčepu U Droversů a malého psíka vykukujícího zpod židličky. Ta scéna plná pohody a spokojenosti byla nečekanou předehrou tragédie.

39. DIGGER

Otřes ze smrti Paula Cotterella ve mně zůstal velmi dlouho a popravdě řečeno vím, že jsem ho nikdy úplně nepřekonal, protože i dnes, kdy se společnost ve výčepu U Droversů změnila, a já jsem jeden z mála, jejichž staré tváře se tu objevují ještě po pětatřiceti letech, i dnes se mi zdává, že vidím tu osamocenou postavu na židličce v koutě a pod ní vykukující chlupatý čumáček.

Byla to zkušenost, kterou jsem si nepřál zažít znovu, a přesto jsem jako z udělání narazil na něco podobného téměř okamžitě potom.

Nemohlo to být déle než týden po Paulově pohřbu a Andrew Vine přinesl do ordinace svého foxteriéra.

Položil jsem psíka na stůl a pečlivě jsem mu vyšetřil obě oči.

„Obávám se, že se to horší,“ řekl jsem.

A ten člověk se najednou a beze slova zhroutil na stůl a položil si obličej do dlaní.

Vzal jsem ho za rameno. „Co je vám, Andrew? Co se proboha děje?“

Zpočátku neodpovídal, ale seděl dál, groteskně zkroucený vedle svého psa, a tělo se mu roztřáslo trhanými vzlyky.

Když nakonec promluvil, hučel do dlaní a jeho hlas byl chraptivý a zoufalý. „Já to nesnesu. Jestli Digger oslepne, tak se zabiju.“

Zděšeně a nevěřícně jsem se díval na skloněnou hlavu. Přece nebylo možné, aby se to opakovalo. Ne tak brzo po Paulovi. A přesto tu byly společné rysy. Andrew byl také třicátník a starý mládenec a teriér byl jeho stálý společník. Bydlel v podnájmu a zřejmě neměl žádné starosti ani odpovědnost, ale byl to ostýchavý, nesebevědomý muž, vypadal křehce, byl vysoký a shrbený.

Poprvé se se mnou radil kvůli Diggerovi před několika měsíci.

„Měl by se jmenovat Hraboš, protože rád hrabe na zahradě velké díry a začal s tím už jako štěně,“ říkal a trochu se usmíval a ostýchavě na mě hleděl velkýma tmavýma očima.

Zasmál jsem se. „Doufám, že jste ho ke mně nepřivedl, abych ho z toho vyléčil, protože o tom jsem v knihách nic nečetl.“

„Ne, ne, je to něco jiného –jeho oči. A s těmi měl potíže také už jako štěně.“

„Opravdu? Tak mi o tom něco povězte!“

„Když jsem ho dostal, měl takové zanícené, uslzené oči, ale chovatel tvrdil, že se mu do nich dostalo něco dráždivého a že se brzy vyčistí. A skutečně se vyčistily. Ale nikdy nebyl úplně v pořádku.

Pořád jako by ho trochu bolely.“

„Jak to myslíte?“

„Tře si hlavu o koberec a v hodně prudkém světle mrká.“

Přitáhl jsem si psíkovu tlamu a upřeně jsem se mu zadíval na víčka očí. Když Andrew hovořil, usilovně jsem přemýšlel a byl jsem přesvědčený, že zjistím bud entropium (inverzi víček), nebo distichiasi (další řadu řas, které dřou oční kouli), ale nezjistil jsem to ani ono.

Povrch rohovky také vypadal normálně, kromě možná hrubší struktury čoček, a duhovka nebyla tak snadno viditelná jako obvykle.

Přešel jsem ke skříni, kde jsem měl uložený oftalmoskop“ Jak je starý?“

„Bude mu rok.“

„Takže tím trpí asi deset měsíců?“

„Ano, tak nějak. Ale mění se to. Většinu času vypadá nonnálně, ale pak přijdou dny, kdy chodí a leží v košíku s přivřenýma očima a vidíte, že je něco v nepořádku. Neřekl bych, že ho to vysloveně bolí. Spíš obtěžuje.“

Přikývl jsem a doufal, že vypadám moudře, ale nic z toho, co jsem vyslechl, neznělo povědomě. Zapjal jsem světélko na oftalmoskopu a nahlédl do hlubin nejzázračnějšího a nejjemnějšího ze všech orgánů, díval jsem se čočkou do brilantní výšivky sítnice s její papilou optického nervu a s pletencem cév. Nemohl jsem najít vůbec nic.

„Pořád ještě hrabe díry?“ otázal jsem se. Když jsem si nevěděl rady, často jsem se chytal stébel, a ted jsem přemýšlel, jestli by pes netrpěl alergií na hlínu.

Andrew zavrtěl hlavou. „Ne, teď už jen velmi zřídka, ale stejně se ty dny, kdy je mu špatně, neshodují se dny, kdy hrabal.“

„že ne?“ mnul jsem si bradu. Tenhle člověk přede mnou měl ve vymýšlení a přemýšlení zřejmě náskok a zmocnil se mě nepříjemný pocit, že jsem vedle. Lidé mi neustále přinášeli psy se „špatnejma vočima“, ale pokaždé to bylo něco konkrétního a zjišťoval jsem příčinu. ‚A nazval byste tohle jeho špatným dnem?“

„Ano, ráno jsem si to myslel, ale teď vypadá líp. Stejně ale hodně mrká, nezdá se vám?“

„Ano… možná že máte pravdu.“ Digger skutečně jako by nechtěl úplně otevřít oči, jako by je přivíral před sluncem zářícím okny do ordinace. A občas je na vteřinu nebo na dvě zavřel úplně. Nebylo mu dobře, to se nedalo popřít Ale kruci, nenabízel se žádný typický příznak.

Nesdělil jsem majiteli psa, že nemám ani ponětí, co zvířeti chybí.

Takové poznámky nevyvolávají důvěru. Místo toho jsem se utekl k profesionální činorodosti.

„Dám vám nějaký roztok,“ řekl jsem energicky. „Kapejte mu třikrát denně několik kapek do očí a informujte mě, jak se mu daří. Je možné, že měl v očích nějakou zastaralou infekci.“

Obdařil jsem ho dvouprocentním roztokem kyseliny borité a pohladil jsem Diggerovu hlavu. „Doufám, že ti tohle pomůže, chlapče,“ řekl jsem a pahýl ocasu mi odpověděl zavrtěním. Bylo to inteligentně vypadající zvířátko, půvabné a dobrosrdečné, pěkný exemplář hladkosrstého teriéra s dlouhou hlavou a krkem, špičatým čumákem a krásně rovnými údy.

Seskočil ze stolu a vzrušeně tančil kolem pánových nohou.

Zasmál jsem se. „Těší se, že už půjde, jako většina mých pacientů.“ Sklonil jsem se a žertem jsem ho pleskl přes zadek.

„Na mou duši vypadá ohromně zdravě.“

„Také že je zdravý,“ zasmál se Andrew pyšně. „Často si říkám, že až na ty oči je jako dokonale pracující mašinka. Měl byste ho vidět na procházce. Běhá jako ještěrka.“

„To vám věřím. Informujte mě průběžně, ano?“ Doprovodil jsem je ze dveří a vrátil jsem se ke své práci, blaženě nevědomý, že jsem právě vletěl do jednoho z nanejvýš frustrujících a traumatizujících případů své kariéry.

Po té první návštěvě jsem věnoval Diggerovi a jeho pánovi zvláštní pozornost. Andrew, citlivý a příjemný mládenec, byl zástupcem podniku na zemědělské chemikálie a právě tak jako já trávil většinu svého času pojížděním po darrowbyském okrese. Jeho pes byl vždycky s ním a mě těšilo pozorovat, s jakým zájmem se to malé zvířátko dívá oknem auta, s packami na palubní desce nebo na paži svého pána, který takto obtížen přehazoval rychlosti.

A teď, když jsem se o psíka zajímal osobně i profesionálně, jsem si všiml zřejmého potěšení, s nímž psík vnímal každý detail svého okolí. Nic z jeho denních projížděk mu neuniklo. Silnice, kterou viděl před sebou, domy a lidé, stromy a pole ubíhající za okénky, to byl jeho svět

Potkal jsem ho jednou, když jsem si vyšel se Samem, aby se proběhl na vysokém vřesovišti korunujícím větrné hůrky skal. Bylo to v květnu, vzduch byl měkký a křehký a týden horkého slunce vysušil zelené cestičky ve vřesu. Zahlédl jsem Diggera, jak letěl jako bílý proužek přes sametovou trávu, a když postřehl Sama, utíkal k němu, chvilku si s ním hrál a pak se jako střela vrátil k Andrewovi, stojícímu na malé plošince mezi hrubým hnědým porostem.

Hlohové keře tu zářily ve své žluté slávě a psík běhal znovu a znovu kolem této přirozené arény a cvičil se v rychlosti a vystavoval na odiv své zdraví.

„Tomuhle tedy říkám radost ze života,“ řekl jsem.

Andrew se ostýchavě usmál“ Ano, je to krásné zvíře,“ zahučel.

„A co jeho oči?“ tázal jsem se.

Pokrčil rameny. „Někdy jsou v pořádku, někdy nejsou v pořádku.

Je to vlastně pořád stejné. Ale musím říct, že se mu uleví, když mu do nich kápnu.“

„Ale stále ještě má dny, kdy vypadá nešťastně?“

„Ano, musím přiznat, že ano. Někdy ho to zlobí

Znovu se mě zmocnila frustrace. „Pojďme k vozu,“ řekl jsem. „Mohl bych se na něj podívat rovnou.“ , t!

Zdvihl jsem Diggera na kapotu a prohlížel jsem ho. Na očních víčcích nebylo naprosto nic mimořádného, uvažoval jsem totiž, jestli jsem minule něco nepřehlédl, ale kďyž přejel přes oční kouli jasný sluneční paprsek, všiml jsem si na rohovce velice slabého zakalení.

Byla tam slabá keratitis, před tím neviditelná. Ale proč… proč…?

„Raději mu předepíši silnější roztok.“ Zahrabal jsem v kufru.

„Mám ho dokonce s sebou. Tentokrát zkusíme dusičnan stříbrný.“

Andrew ho přivedl za týden. Zakalení rohovky zmizelo, pravďěpodobně ho odstranil dusičnan stříbrný, ale původní potíže se nezměnily. Pořád tam bylo něco v nepořádku. Něco, co jsem nedokázal diagnostikovat.

A tehdy mě to začalo skutečně trápit. Týdny míjely a já jsem ty oči bombardoval vším, co jsem našel v knihách: kysličníkem rtuťovitým, chinosolem, síranem zinečnatým, ichtyolem a spoustou dalších věcí, které dnes už dějiny pohřbily.

Neměl jsem žádné z dokonalých moderních antibiotik a steroidú, ale kdybych býval měl, bylo by to bývalo stejné. Dneska to vím.

Skutečná hrůza začala, když jsem si všiml, že první buňky duhovky začaly vnikat do rohovky. Zvláštní hnědé skvrnky se seskupovaly na okraji rohovky a vysunovaly tmavá vlákna do hladké membrány, která byla Diggerovým oknem do světa. Takovéhle buňky jsem už viděl. Když se objevily, tak obvykle už natrvalo. A byly měňavé.

Celý následující měsíc jsem s nimi bojoval svými léky, ale postupovaly a šířily se pomalu, ale nevyhnutelně, a zakalovaly a zužovaly Diggerův obzor. Andrew si jich také všiml, a když vedl psíka do ordinace, úzkostlivě svíral a rozevíral dlaně.

„Víte, pane Herriote, vidí čím dál tím méně. To já poznám. Pořád ještě se dívá z okna auta, ale vždycky štěkal na všechno možné, co neměl rád, například na jiné psy, a teď je prostě vůbec nevnímá.

Vždyť on ztrácí zrak.“

Chtělo se mi zaječet nebo kopnout do stolu, ale vzhledem k tomu, že by to bylo nepomohlo, jsem se na něj jenom podíval.

„Je to to hnědé tam uvnitř, viďte?“ řekl. „Co to je?“

„Nazývá se to pigmentární keratitis, Andrew. Někdy se to stává, když rohovka, přední část oční koule, trpěla dlouho zánětem. Velmi obtížně se to léčí. Udělám, co budu moci.“

Ale to nestačilo. Ten pomalý, plíživý příliv byl nemilosrdný, a jak pigmentové buňky houstly a houstly, výsledná vrstva byla téměř černa a spustila nepropustnou záclonu mezi Diggera a všechny ty věci, které vždycky tak dychtivě pozoroval.

A celou tu dobu mě užírala starost, zoufalá bezmoc, protože jsem znal nevyhnutelný konec.

Když jsem prohlížel ty oči po pěti měsících léčení, po pěti měsících od chvíle, kdy jsem je viděl poprvé, Andrew se zhroutil. Z původní struktury rohovky teď už nebylo vidět skoro nic, jenom měňavá hnědá čerň, která nechala miniaturní štěrbinky pro vteřinové vidění. Slepota nebyla daleko.

Pohladil jsem mužovo rameno. „Pojďte sem, Andrew. Pojďte sem a posaďte se.“ Přitáhl jsem mu jediné dřevěné křeslo v ordinaci.

Přiklopýtal přes místnost a padl na židli. Dlouhou chvíli tam seděl s hlavou v dlaních, a potom ke mně zdvihl uslzený obličej. Zoufalý a nešťastný.

„Nedokážu snést tu představu,“ říkal trhaně. „Takový přátelský a milý pes jako Digger, má rád každého. Co komu udělal, že si tohle zasloužil?“

„Nic, Andrew. Je to jenom jedna z těch smutných věcí, které nás potkávají. Je mi to hrozně líto.“

Vrtěl hlavou. „Ale, panebože, pro něj to je o tolik horší. Viděl jste ho ve voze, tolik se o všechno zajímal. Když ztratí zrak, nebude pro něj mít život smysl. A já nechci žít bez něj.“

„Takhle nesmíte mluvit, Andrew,“ řekl jsem. „Zacházíte příliš daleko.“ Zaváhal jsem“prosím, neurazte se, ale měl byste zajít k lékaři.“

„Ale vždyť chodím k lékaři pořád,“ odpověděl poslušně. „Zrovna teď jsem úplně napráškovaný. Trpím prý depresí.“

To slovo mi zaznělo jako žalostné zvonění umíráčku. A protože to bylo tak brzy po Paulovi, zmocnila se mě panická hrůza.

„Jak dlouho vám to trvá?“

„Už mnoho týdnů. A zřejmě se to horší.“

„Už jste to někdy měl?“

„Ne, nikdy.“ Mnul si ruce a hleděl na podlahu. „Lékař říká, že když budu užívat prášky, překonám to, ale já už nemohu. Jsem na konci.“

„Ale lékař má pravdu, Andrew. Musíte vytrvat a bude vám zase dobře.“

„Nevěřím tomu,“ zamumlal. „Každý den trvá celý rok. Nikdy nemám z ničeho radost. Když se ráno probudím, děsím se, že se zase musím dívat na svět.“

Nenapadlo mě, co bych řekl nebo jak bych mu pomohl. „Mám vám přinést sklenici vody?“

„Ne… děkuji.“

Obrátil ke mně smrtelně bledý obličej a tmavé oči byly strašlivě prázdné. „Jaký to má všechno smysl? Vím, že budu nešťastný do konce života.“

Nejsem žádný psychiatr, ale věděl jsem, že nemohu vykládat někomu, kdo je v takové situaci jako Andrew, že se z toho musí dostat.

Osvítila mě náhlá intuice.

„Dobře,“ řekl jsem..Můžete být nešťastný do konce svého života, ale především se musíte starat o tohohle psa.“

„Starat se o něj? A co mohu dělat? Slepne. Nikdo pro něj nemůže udělat vůbec nic.“

„Mýlíte se, Andrew. Teď je na vás, abyste pro něj začal něco dělat.

Bez vaší pomoci bude ztracený.“

Bez mé pomoci?“

„Například ty vaše procházky, musíte ho zvykat na stejnou cestu a na stejné cestičky, tak, aby mohl běhat po známém prostředí beze strachu. Vyhýbejte se děrám a stržím.“

Obličej se mu znovu sevřel. „Ano, ale vždyť už z těch procházek nebude mít radost.“

„Bude,“ řekl jsem. „Překvapí vás, jakou radost bude mít.“

„Alejak…?“

„Třebas na tom pěkném palouku za vaším domem, kde se probíhal

Musíte být pořád ve střehu, aby se tam nepovalovaly věci, do kterých by mohl narazit. A kapky do očí, říkáte, že se mu po nich vždycky uleví. Kdo mu je bude kapat, když ne vy?“

„Ale, pane Herriote, vždyť jste viděl, jak se vždycky dívá z okna, když je se mnou…“

Bude se pořád dívat.“ když nebude vidět?“

„Ano.“ Položil jsem mu ruku na paži..Musíte pochopit, Andrew, že když zvíře ztratí zrak, neuvědomuje si, co se mu stalo. Vím, je to příšerná věc, ale pes netrpí duševní úzkostí tak jako člověk.“

Vstal a dlouze a zhluboka se nadechl. „Ale já mám úzkost. Tak dlouho jsem se děsil, že se tohle stane. Nemohl jsem spát, pořád jsem na to myslel. Připadá mi to kruté a nespravedlivé, že to potká bezbranné zvíře, stvoření, které nikdy nikomu neublížilo.“ Znovu začal svírat ruce a chodit po místnosti.

„Vy se jenom mučíte!“ řekl jsem příkře. „To je součástí vašich potíží. Zneužíváte Diggera, abyste se trestal, místo abyste učinil něco užitečného.“

„Ano, ale co mohu udělat, abych mu skutečně pomohl? Všechno to, o čem jste mluvil, to mu nemůže vrátit šťastný život.“

„Ale může. Digger může být šťastný ještě dlouhá léta, jestliže se budete opravdu snažit. Záleží to na vás.“

Jako ve snách se sklonil a vzal psa do náručí a šoural se s ním chodbou k domovním dveřím. Když sestupoval po schodech na ulici, zavolal jsem na něj.

„Zůstaňte ve spojení se svým lékařem, Andrew. Berte pěkně pravidelně prášky a pamatujte si,“ zvýšil jsem hlas tak, že jsem křičel,

„pamatujte si, že musíte pro toho psa něco udělat!“

Po příhodě s Paulem jsem byl napjatý jako struna, ale tentokrát mě nedostihly žádné tragické zprávy. Místo toho jsem pravidelně a často vídal Andrew Vinea, někdy ve městě s Diggerem na vodítku, občas v autě, s malou bílou hlavou zarámovanou oknem, a nejčastěji na polích u řeky, kde zřejmě postupoval podle mé rady a chodil znovu a znovu po stejné prostorné cestě.

A tam u řeky jsem ho jednoho dne zastavil. „Tak jak vám to jde,

Andrew?“

Pohlédl na mě bez úsměvu. „Orientuje se docela dobře. Dávám na| něj pozor. Vždycky se vyhýbám támhle té louce, je tam spousta křoví a děr.“

„Vidíte, tak nějak jsem si to představoval. A jak se daří vám osobně?

„Chcete to vědět doopravdy?“

„Samozřejmě.“

Pokusil se o úsměv. „Tohle je jeden z mých dobrých dnů. Jsem jenom nervózní a strašlivě nešťastný. Když mám špatné dny, jsem k smrti vyděšený a zoufalý.“

„To je mi líto, Andrew.“

Pokrčil rameny. „Myslím, že se neutápím v sebelítosti. Ptal jste se mě, proto jsem odpověděl. Kromě toho mám svůj systém. Každé ráno se na sebe podívám do zrcadla a řeknu si: ‚Oukej, Vine, zase začíná další hnusný den, ale ty musíš jít do práce a musíš se postarat o svého psa.“

„Tak to je dobré, v pořádku, Andrew. A všechno to přejde. Časem tohle všechno přestane a vy budete zase zdravý.“

To tvrdí můj lékař.“ Podíval se po mně koutkem oka. „Ale zatím.“ Pohlédl na svého psa. „Poběž, Diggere.“

Obrátil se a rychle odcházel s psíkem, který běžel za ním, a něco v držení jeho ramen a hlavy mi připadalo jako příslib naděje. Vypadal jako obraz cílevědomého rozhodnutí.

Moje naděje se splnily. Andrew i Digger vyhráli. Věděl jsem to několik měsíců, ale ten poslední obrázek, který si pamatuji, je moje setkání s nimi oběma po dvou letech. Bylo to na ploché mýtině nad Darrowby, tam, kde jsem poprvé spatřil Diggera, jak vesele skáče v křovisku. Ani teď nebyl nijak skleslý a ustrašený, volně běhal přes hladký zelený trávník, očichával rostliny, občas zvedl nožičku u zídky, která se táhla podél skály.

Andrew se zasmál, když mě spatřil. Přibral na váze a vypadal jako úplně jiný člověk. „Na téhle trase zná Digger každý centimetr,“ pravil. „Myslím, že to je jeho nejoblíbenější místo, vidíte, že se dobře baví.“

Přikývl jsem. „Určitě vypadá jako šťastný malý pes.“

„Ano, je opravdu šťastný. Daří se mu dobře a upřímně vám povím, že často zapomenu, že nevidí.“ Odmlčel se. „Tenkrát v ordinaci jste měl pravdu. Předpovídal jste přesně tohle.“

„No to je výborné, Andrew,“ řekl jsem. „A vy jste také spokojený, nebo ne?“

„Jsem, pane Herriote. Díkybohu jsem.“ Po tváři mu přešel stín.

„Když pomyslím na to, jak mi tehdy bylo, nedokážu uvěřit svému štěstí. Jako bych byl v tmavém údolí a kousek po kousku šplhal ven do slunečního světla.“

„Však to pozoruji. Jste úplně vyměněný člověk.“

Usmál se. „Ano, jsem na tom líp, než jsem byl, mnohem líp. Ta strašlivá zkušenost mi prospěla. Vzpomínáte si, že jste říkal, že se trýzním? Uvědomil jsem si, že jsem trávil sebetrýzněním celé dny.

Popadl jsem každou nespravedlivost, cokoli se mi v životě nepovedlo, a otloukal jsem si o to hlavu.“

„Tohle mi nemusíte vyprávět, Andrew,“ řekl jsem tiše. „V tomhle jsem býval vždycky mistr.“

„Ano, myslím, že spousta lidí je takových. Ale já jsem se na to stal odborníkem a podívejte se, kam mě to dostalo. Hrozně mi pomohlo, že jsem měl Diggera a musel jsem se o něj starat.“ Obličej se mu rozzářil a ukázal na trávu..Jenom se na to podívejPejsek zkoumal starý plot, několik zrezavělých tyček, které byly pravděpodobně součástí staré ovčí ohrady, a když jsme ho pozorovali, bez potíží mezi nimi proskočil na druhou stranu.

„Výborně!“ řekl jsem potěšeně. „Člověk by řekl, že mu vůbec nic nechybí.“

Andrew se ke mně obrátil.“Pane Herriote, vždycky, když si něčeho takového všimnu, ptám se sám sebe: Copak by mohl slepý pes něco takového dokázat? Myslíte si… myslíte, že není možné, aby trošku viděl?“

Zaváhal jsem. „Možná že tou pigmentací trochu vidí, ale nemůže to být mnoho, možná záblesk světla a stínu, skutečně nevím. Ale stejně, zorientoval se tak báječně ve známém prostředí, že je to bezvýznamné.“

„Ano… ano,“ zamyšleně se usmál. „Ale my už musíme jít. Poběž,

Diggere!“

Luskl prsty a vydal se po cestě, která se prodírala jako zelený prst vřesem a mířila čistá a nepřerušovaná až nahoru k slunečnímu obzoru. Jeho pes hopsal před ním a rozběhl se, a ne že by jenom utíkal, letěl jako šipka.

Nikdy jsem se netajil tím, že jsem vlastně vůbec nezjistil příčinu

Diggerovy slepoty, ale ve světle moderních objevů v oblasti oční chirurgie se domnívám, že to byl stav nazvaný keratitis sicca. Tehdy se to prostě neznalo, a i kdybych to byl věděl, stejně bych s tím nebyl mohl nic udělat Ten výraz znamená „suchá rohovka“ a ta se objeví, když pes nemá dost slz. V současné době se to léčí umělými slzami nebo složitou operací, při níž se do očí přenesou vývody slinných žláz. Ale i teď, navzdory všemu pokroku, jsem se setkal s případy, kdy nakonec stejně ta děsivá pigmentace překonala veškeré snahy.

Když si na ten příběh vzpomínám, cítím především vděčnost.

Všechno možné může pomoci lidem zvládnout depresi. Většinou to bývá jejich rodina, vědomí, že na nich závisí manželka a děti –, někdy to je úkol, který musí splnit, ale v případě Andrew Vinea to byl pes.

Často myslím na to tmavé údolí, které se kolem něj tehdy svíralo, a jsem přesvědčený, že z něj vyšel na konci Diggerova vodítka.

A tohle je krásný protiklad předchozí historky a dobrý příklad, jak léčivý vliv na nás mají naše zvířátka. Vím naprosto bezpečně a nepochybně, že sama přítomnost psa a to, že si s ním povídáme, nás rozveselí a uklidní. Každé ráno si podebatuji se svými psy, a hned jsem na celý den ve formě. Andrewovi zachránila život odpovědnostza Diggera. Příběh mi také poskytl příležitost zaznamenat případ slepého psa. Vidět slepého psa rve srdce nezúčastněnému člověku snad ještě víc než jeho majiteli. Doufám, že se mi podařilo ukázat, že se zvířata dokážou přímo zázračně přizpůsobit i takovému neštěstí-a to je velká útěchapro majitele, kteří si uvědomí, že jejich miláček může být i tak svým způsobem spokojený.

40. VELKÝ ÚNIK

Namířil jsem nůž na oteklé koleno. Tristan, s jedním loktem znaveně opřeným o stůl, přidržoval na čumáku spícího psa anesteziologickou masku, když do místnosti vstoupil Siegfried.

Krátce se podíval na pacienta. „Ach ano, to je ten hematom, o kterém jsi mi říkal, Jamesi.“ Potom se podíval přes stůl na svého bratra.

„Panebože, ty vypadáš! V kolik jsi vlastně na dnešek přišel domů?“

Tristan zdvihl pobledlou tvář. Jeho oči byly krvavé štěrbiny mezi nateklými víčky. „Ale ani nevím. Trochu později, řekl bych.“

„Trochu později! Já jsem se vrátil od porodu prasnice ve čtyři hodiny, a ty jsi ještě nebyl doma. A kde jsi kčertu vlastně byl?“

„Na plese hostinských. Docela se jim to vyvedlo, to musím přiznat.“

„To bych řek!“ odfrkl Siegfried. „Ty nesmíš propást vůbec nic, viď? Večeři pořádanou klubem šipkařů, výlet se zvoníky, ples chovatelů holubů, a teď zase ples hostinských. Jakmile se někde něco šustne, hned o tom víš.“

Kdykoli se Tristan octl pod palbou, pokaždé si uchoval svou důstojnost a také nyní se do ní zahalil jako do obnošeného pláště.

„Upřímně řečeno,“ pravil, „mám mezi hostinskými mnoho přátel.

Jeho bratr zrudl. „To rád věřím. Řekl bych, že jsi jejich výborný zákazník –jeden z nejlepších, jaké kdy měli.“

Tristan neodpověděl, ale začal pečlivě kontrolovat přívod kyslíku do lahve s éterem.

„A ještě něco,“ pokračoval Siegfried.“Neustále tě vídám, jak se poflakuješ s tuctem nejrůznějších ženštin. A měl bys studovat na zkoušku.“

„To je přehnané.“ Mládenec na něj vrhl dotčený pohled. „Připouštím, že mě čas od času potěší dámská společnost, právě tak jako tebe.“

Tristan byl stoupencem názoru, že nejlepší obranou je útok. A tahle rána seděla, protože Siegfrieda ve Skeldalu obléhal setrvalý zástup půvabných dívek.

Ale starší bratr byl odražen pouze dočasně. „O mě se nestarej!“ zařval. „Já už jsem svoje zkoušky složil. Teď hovořím o tobě! Neviděl jsem tě náhodou onehdy večer s tou novou barmankou od Droversů?

Uskočil jsi rychle do vchodu, ale jsem si setsakra jistý, že jsi to byl ty.“

Tristan si odkašlal. „Dost možná, že jsem to byl já. V poslední době jsem se s Lydií spřátelil –je to velice milá dívka.“

„Netvrdím, že není. Ale povídám ti, že chci, abys seděl večer doma u knih, namísto abys flámoval a proháněl ženské. Je ti to jasné?“

„Naprosto.“ Mladý muž kývl elegantně hlavou a otočil kličkou anesteziologického přístroje.

Jeho bratr na něj několik chvil žlučovitě hleděl a zhluboka oddechoval. Tyhle šarvátky mu vždycky daly zabrat. Potom se rychle obrátil a odešel.

Tristanova póza se zhroutila ve chvíli, kdy se zavřely dveře.

„Dej pozor na minutku na tu anestezii, Jime,“ zaskřehotal. Přeběhl k umyvadlu v koutě, natočil do odměrky studenou vodu a jedním douškem ji vypil. Potom si pod kohoutkem namočil kus vaty a přiložil si ji na čelo.

„Zrovna teď! Opravdu nejsem disponován na to, aby na mě vztekle řval.“ Sáhl po velké lahvi aspirinů, několik jich polkl, a zapil dalším gargantuovským douškem. „Už je to dobrý, Jime,“ zamumlal, když se vrátil ke stolu a znovu se chopil masky..Můžeme pokračovat“

Sklonil jsem se nad spícím psem. Byl to skotský teriér, jmenoval se Hamish a jeho majitelka, slečna Westermanová, ho k nám přinesla před dvěma dny.

Byla to učitelka v důchodu a mě vždycky napadlo, že svou třídu docela jistě udržela v disciplíně bez velkých potíží. Studené, bledé oči hleděly přímo do mých očí, byla totiž tak velká jako já, a energická brada nad svalnatými rameny doplňovala energický zjev.

„Pane Herriote,“ pravila hlasitě a rázně. „Prosím, podívejte se na

Hamishe. Skutečně doufám, že to není nic vážného, ale silně mu oteklo ucho a bolí ho to. V tom místě se, ehm, rakovina nevyskytuje, viďte?“ Na okamžik její jistý pohled změkl.

„Je to velice nepravděpodobné,“ zdvihl jsem bradu malého zvířátka a prohlédl jsem si levé ucho, které mu viselo podle tlamy. Celá jeho hlavička byla jakoby šišatá, zřejmě stažená bolestí.

Opatrně jsem zdvihl ucho a dotkl jsem se citlivého otoku ukazováčkem. Hamish se po mně ohlédl a zakňučel.

„Ano, já vím, kamaráde. Bolí to, viď?“ Když jsem se obrátil zpátky k slečně Westermanové, téměř jsem narazil do krátce ostříhané kovově šedé hlavy, která se skláněla nad malým psíkem.

„Má hematom v uchu,“ pravil jsem.

„A co to proboha je?“

„Dojde k tomu, když praskne malá cévka mezi kůží a chrupavkou a krev vyteče a způsobí akutní dilataci.“

Pohladila černý chlupatý kožíšek.“A proč se to stane?“

„Obyčejně z vřídku. Nepotřásal v poslední době hlavou?“

„Teď, když to říkáte, si uvědomuji, že ano. Jako kdyby měl něco v uchu a snažil se toho zbavit.“

„A při tom praskne cévka. Dokonce vidím stopu po vřídku, ačkoli to u tohohle druhu psů nebývá obvyklé.“

Přikývla. „A jak to můžete vyléčit?“

„Obávám se, že pouze operací.“

„Panebože!“ Položila si ruku na ústa. „To se mi vůbec nelíbí.“

„Nemusíte mít žádné starosti,“ řekl jsem. „Není to nic jiného, než že se odstraní krev a ucho se zašije. Kdybychom to neudělali hodně brzy, bolelo by ho to a skončil by s trvale oteklým uchem, a to určitě nechcete, protože to je fešáček.“

Myslel jsem to upřímně. Hamish byl pěkný pejsek s elegantní postavičkou. Skotský teriér je půvabné zvíře a často lituji, že jich dnes zbylo tak málo.

Po chvíli váhání slečna Westermanová souhlasila a dohodli jsme se na termínu za dva dny. Když ho přinesla na operaci, položila mi ho do náruče, znovu a znovu mu hladila hlavu a potom se dívala z Tristana na mne a zase na Tristana a zase na mne.

„Postaráte se o něj, viďte,“ řekla a vysunula bojovně bradu a bleděmodré oči se do nás zabodly. Chvíli jsem si připadal jako školáček přistižený při rošťárně, a myslím, že můj kolega cítil totéž, protože si oddechl, když ta dáma odešla.

„Hrome, Jime, to je holka jako brousek,“ zabručel. „Nechtěl bych se s ní utkat.“

Přikývl jsem. „Ano, a svého psa miluje z plného srdce. Musíme si na něm dát záležet.“

Po Siegfriedově odchodu jsem zdvihl ucho, které teď bylo jako meloun, a nařízl jsem kůži uvnitř. Když vytryskla krev, která tam byla nahromaděná, chytil jsem ji do misky a potom jsem z rány vymačkal několik velkých sraženin.

„Není divu, že to zvířátko mělo bolesti,“ zašeptal jsem. Bude se cítit o mnoho lépe, až se probudí.“

Dutinu mezi kůží a chrupavkou jsem naplnil sulfanilamidem a pak jsem začal obě vrstvy sešívat, přičemž jsem užíval řady svorek. Muselo se to udělat takhle, protože jinak by se to za několik dní znovu naplnilo. Když jsem na začátku operoval hematom v uchu, vložil jsem po operaci do ucha mul a obvázal jsem ucho i hlavu. Majitelé psů často vyrobili něco na způsob kloboučku, aby ochránili obvaz, ale normální pes to obyčejně stáhl velmi brzy.

Svorky byly mnohem výhodnější a lépe ránu svíraly, čímž se zmenšila možnost znetvoření.

Kolem poledne se Hamish vzpamatoval z anestezie, a ačkoli byl stále ještě trochu omámený, bylo zřejmé, že se mu ulevilo, když to obrovské ucho splasklo. Slečna Westermanová odjela na celý den z města a měla si ho vyzvednout večer. Pejsek, stočený ve svém košíčku, čekal s klidem filozofa.

Při svačině se Siegfried podíval přes stůl na svého bratra. „Pojedu na pár hodin do Brawtonu, Tristane,“ řekl. „Přeji si, abys zůstal doma a předal psa slečně Westermanové, až se vrátí. Nevím, kdy to bude.“ Nabral si lžičku džemu..Můžeš opatrovat psa a přitom trochu studovat. Je nejvyšší čas, abys strávil večer doma.“

Tristan přikývl“.Dobře, zařídím se podle toho.“ Ale viděl jsem, že není zrovna nadšený.

Když Siegfried odjel, promnul si Tristan bradu a přemýšlivě hleděl francouzským oknem do stmívající se zahrady. „Tohle je vysloveně trapas, Jime.“

„Proč?“

Lydie nemá dnes službu, má volno, a já jsem jí slíbil, že se sejdeme.“ Tiše zapískal pár taktů“.Připadá mi, že to je škoda zmařit příležitost, zrovna když se to začíná slibně vyvíjet. Mám silný pocit, že se té holčině zamlouvám. Upřímně řečeno, skoro mi zobe z ruky.“

Překvapeně jsem se na něj podíval. „Panebože, myslel jsem, že po včerejšku budeš potřebovat trochu klidu a míru a že si půjdeš brzy lehnout!“

„Ale kdepak,“ pravil“ Jen se třesu, abych zase vyrazil.“

A skutečně vypadal svěže a čerstvě, oči mu zářily a do tváří se vrátil ruměnec.

„Koukni, Jime,“ pokračoval. „Ty bys tady asi nezůstal u toho psa, viď?“

Pokrčil jsem rameny. „Lituji, Trisi, musím se vrátit znovu ke krávě Tedda Binnse, až nahoru do Dalesu. Budu pryč asi tak dvě hodiny.“

Chvíli byl zticha a potom zdvihl ukazováček..Myslím, že mám řešení. Už vím, jak to udělám. Úplně jednoduché, fakt, a perfektní.

Přivedu Lydii sem.“

„Cože? Do domu?“

„Ano, přímo do téhle místnosti. Mohu položit Hamishe v košíčku ke krbu a já s Lydií máme k dispozici gauč. Báječné! Co může být hezčího za studeného zimního večera? A taky to vyjde levně.“

„Ale Trisi! Co ta Siegfriedova přednáška dnes ráno? Co když se vrátí domů dřív a chytne vás tady?“

Tristan si zapálil woodbinku a vyfoukl bohatýrský obláček kouře.

„To nepřichází v úvahu. Ty se staráš o takové malichernosti, Jime.

Z Brawtonu se vrací vždycky pozdě. Bez problémů.“

„Dělej,Jak myslíš,“ řekl jsem“ Ale podle mého názoru si koleduješ o nepříjemnosti. A mimochodem, neměl by ses podívat na bakteriologii? Zkoušky se ti blíží.“

Tristan se cherubínsky usmál do oblaků kouře. „Však já si to včas pročtu.“

Neodporoval jsem mu. Já musel všechno studovat alespoň šestkrát, než jsem si to konečně zapamatoval, ale jeho mozku bude nepochybně stačit rychlé přečtení. Odešel jsem za svými povinnostmi.

Vrátil jsem se kolem osmé hodiny, a když jsem otevíral domovní dveře, byly mé myšlenky na míle vzdáleny od Tristana. Kráva TeDA

Binnse nereagovala na mé léčení a já začal pochybovat, jestli jsem na správné cestě. Kdykoli jsem pochyboval, vyhledal jsem si problém v knihách, které byly na přihrádce v obývacím pokoji. Pospíchal j sem chodbou a prudce j sem otevřel dveře.

Okamžik jsem tam stál udivený a snažil jsem se zorientovat. Gauč byl přitažený k jasnému ohni krbu, vzduch byl zahuštěný dýmem z cigaret a vůní parfému, ale nikde jsem nikoho neviděl.

Nejnápadnější byla dlouhá záclona na francouzském okně. Pomalu klesala, jako by tudy před vteřinou proletěl nějaký předmět. Přeběhl jsem po koberci a zahleděl jsem se do tmavé zahrady. Odněkud z šera jsem zaslechl tlumený zvuk, tupý úder a tichý výkřik a pak roztodivný šustot a zavřeštění. Chvíli jsem tam stál a naslouchal, pak si můj zrak zvykl na tmu a já jsem přešel po dlouhé cestičce pod vysokou cihlovou zdí až na dvorek. Vrata na dvorek byla otevřená, právě tak jako vrata dozadu na cestu, ale nikde ani živáčka.

Pomalu jsem se vracel do teplého světelného půlkruhu starého vysokého domu. Zrovna jsem se chystal zavřít francouzské okno, když jsem zaslechl, jak se něco opatrně pohybuje, a pak následoval naléhavý šepot.

„To jsi ty, Jime?“

„Trisi! Kde ses tady kčertu vzal?“

Mladík přeběhl po špičkách kolem mě do místnosti a ustrašeně se rozhlížel. „Tak to jsi byl ty, a ne Siegfried?“

„Ano, právě jsem se vrátil.“

Praštil sebou na gauč a přikryl si dlaněmi čelo. „Zatracená práce! Před několika minutami jsem tady ležel s Lydií v náručí. Klidný a šťastný.

Všechno bylo báječné. Pak jsem slyšel, jak se otevírají přední dveře.“

„Ale vždyť jsi věděl, že se vrátím.“

„Ano, a byl bych na tebe zavolal, ale z nějakého důvodu mě napadlo: Kristepane, to je Siefried! Zdálo se mi totiž, že poznávám jeho krok na chodbě.“

„A co se stalo potom?“

Prohraboval si vlasy. „Zpanikařil jsem. Šeptal jsem zrovna láskyplná slovíčka Lydii do ouška, a pak jsem ji ve vteřině popadl, srazil z gauče a vyhodil francouzským oknem.“

„Slyšel jsem nějakou ránu…“

„Ano, to bylo, když Lydie spadla do skalky.“

„A potom nějaké vřeštění…“

Vzdychl a zavřel oči. „To byla Lydie v růžích. Chudák holka, nevyzná se tady.“ m

„Sakra, Trisi,“ pravil jsem, „to je mi opravdu líto. Neměl jsem sem takhle vtrhnout. Byl jsem myšlenkami někde jinde.“

Unaveně se zdvihl a položil mi ruku na rameno. „Není to tvoje chyba, Jime, není to tvoje chyba. Skutečně jSI mě upozornil, že se vrátíš.“ Hmátl po cigaretách. „Nevím, jak se té holčině podívám do očí. Vyhodil jsem ji ven na cestu a poručil jsem jí, aby letěla domů tak rychle, jak může. Musí si myslet, že jsem cvok.“ Dutě zasténal.

Snažil jsem se hovořit vesele: „Však ty ji zase nějak obalamutíš!

A později se tomu oba zasmějete.“

Ale Tristan mě neposlouchal. Jeho oči rozšířené hrůzou hleděly mimo mne. Pomalu zdvihl třesoucí se prst a ukázal ke krbu. Ústa se mu několikrát nezvučně otevřela, než ze sebe vypravil:

„Prokristapána, Jime, je pryč!“

Chvíli jsem myslel, že ho ten šok připravil o rozum. „Že je pryč…?

Co je pryč?“

„Ten debilní pes! Byl tady, když jsem vyletěl ven. Přímo támhle!“

Podíval jsem se na prázdný košík a srdce mi stiskla studená ruka.

„Proboha, ne! Asi vyběhl otevřeným oknem. To jsme tedy v průšvihu.“

Utíkali jsme do zahrady a hledali jsme, ale marně. Vrátili jsme se pro baterky a hledali jsme znovu, prolézali jsme dvorek i zadní cestu, křičeli jsme psíkovo jméno a naše naděje se zmenšovala.

Po deseti minutách jsme se odvlekli zpátky do jasně osvětlené místnosti a tupě jsme na sebe hleděli.

Tristan byl první, kdo pronesl nahlas, co jsme si oba mysleli: „Co řekneme slečně Westermanové, až se tu zastaví?“

Zavrtěl jsem hlavou. Myšlenky prchaly před představou, že bychom měli tu paní informovat o tom, že jsme jí ztratili psa.

A právě v tu chvíli zazvonil v chodbě zvonek a Tristan málem vyletěl do vzduchu.

„Panebože!“ zakvílel. „To bude ona. Jdi a promluv s ní, Jime. Řekni jí, že jsem to zavinil já, řekni jí, co chceš, ale já nemám odvahu

Přijít jí na oči.“

Napřímil jsem ramena, přepochodoval dlouhou kachlíčkovanou chodbou a otevřel jsem dveře. Nebyla to slečna Westermanová, byla to urostlá platinová blondýna a hleděla na mě značně vztekle.

„Kde je Tristan?“ zarachotila hlasem, který mi pověděl, že budu mít dnes večer co dělat s víc než jednou lítou ženou.

„on je… ehm… pryč…“

„Vím, že je tady!“ Když se kolem mě protáhla, všiml jsem si, že má na tváři čmouhu hlíny a pateticky rozcuchané vlasy. Kráčel jsem za ní do pokoje, kde se postavila před mého kamaráda.

„Podívej se na ty moje zatracený punčochy!“ vybuchla. „Jsou v tahu!“

Tristan nervózně mrkl na pěkně formované nohy. „Moc mě to mrzí, Lydie. Koupím ti jiné. Fakt, miláčku, koupím.“

„To bych taky prosila, ty hajzle!“ odvětila. „A toho miláčka si nech, v životě mě nikdo tak neurazil. Na co si myslíš, že si se mnou hraješ?“

„Je to všechno jen nedorozumění. Dovol, abych ti to vysvětlil…“

Tristan k ní pokročil se statečným pokusem o svůdnický úsměv, ale ona couvla. „Dej si pohov,“ pravila ledově. „Na jeden večer jsem si tě užila víc než dost.“

Vyplula a Tristan si opřel hlavu o krbovou římsu. „Konec jednoho roztomilého přátelství, Jime.“ Ale pak se vzchopil. „Musíme najít toho psa, pojď.“

Vyrazil jsem jedním směrem a on se vydal na druhou stranu. Byla neproniknutelně tmavá, bezměsíčná noc a my jsme hledali černého psa. Myslím, že jsme oba věděli, že to je beznadějné, ale museli jsme se o to pokusit.

V tak malém místě jako Darrowby se člověk dostane brzy ven z města na neosvětlenou silnici, a když jsem klopýtal a maRNě hleděl do neviditelných prostor, bylo mi čím dál tím zřejmější, jak nesmyslná je naše činnost

Občas jsem se dostal do Tristanova akčního pole a slyšel jsem jeho zoufalé výkřiky nad prázdnou krajinou: „Haamiishi! Haamiishiií…!“

Za půl hodiny jsme se setkali u Skeldalu. Tristan se na mě podíval, a když jsem zavrtěl hlavou, celý se scvrkl. Hrudník se mu zdvíhal, protože byl téměř bez dechu. Zřejmě celou tu dobu utíkal, zatímco já jsem jen tak chodil, a bylo to úplně pochopitelné. Byli jsme oba v nepříjemné situaci, ale konečně zdrcující rána nevyhnutelně padne na jeho hlavu.

„Tak bychom snad zase měli jít a pustit se do hledání,“ zachroptěl, a ještě když mluvil, zazvonil znovu zvonek u domovních dveří.

Tvář se mu rychle odkrvila a pevně sevřel mou ruku. „Tentokrát to je určitě slečna Westermanová. Všemohoucí bože, ona jde dovnitř!“

V chodbě zněly rychlé kroky a otevřely se dveře obývacího pokoje. Ale nebyla to slečna Westermanová, byla to zase Lydie. Dorazila až ke gauči, hmátla pod něj a vytáhla kabelku. Neřekla vůbec nic, ale než odešla, zdrtila Tristana pohledem. bože, to je noc!“ zasténal a položil si ruku na čelo. „Já už toho snad víc ani nevydržím.“

V průběhu následující hodiny jsme se nesčíslněkrát vydali znovu na pátračku, ale Hamishe jsme nenašli a zdálo se, že ho vůbec nikdo neviděl. Vrátil jsem se do domu a spatřil jsem Tristana zhrouceného v křesle. Ústa měl otevřená a jevil stopy smrtelného vyčerpání.

Zavrtěl jsem hlavou a on také zavrtěl hlavou, a pak jsem zaslechl telefon.

Zvedl jsem sluchátko, chvíli jsem poslouchal a pak jsem se obrátil k mladíkovi. „Musím jet, Trisi. Starý poník pana Drewa dostal koliku.“

Vztáhl ke mně ruku z hlubin svého křesla. „Přece mě neopustíš, Jime?“

„Lituji, ale musím. Ale nebudu tam dlouho. Je to odtud jenom asi dva kilometry.“

„Ale co když přijde slečna Westermanová?“

Pokrčil jsem rameny. „Budeš sejí muset omluvit. Hamish se určitě objeví, možná ráno.“

„Když to říkáš, zní to ohromně jednoduše…“ přejel si rukou kolem límce“ A ještě něco, co Siegfried? Co když přijde a bude se ptát po psu? Co mu řeknu?“

„S tím bych si starosti nedělal,“ odpověděl jsem lehce. „Prostě nu řekni, že jsi měl plné ruce práce na gauči s barmankou od Droversú a že ses nemohl zdržovat malichernostmi. Určitě to pochopí.“

Můj pokus o vtípek nevyzněl. Mladý muž mě změřil chladným zrakem a rozechvělou rukou si zapálil cigaretu. „Prokoukl jsem tě,

Jime. Máš v sobě sklony k sadismu.“

Poníkovi pana Drewa bylo už lépe, když jsem se tam dostal, ale pro jistotu jsem mu píchl mírnou uklidňující injekci a pak jsem se obrátil k odchodu. Na zpáteční cestě jsem dostal nápad a zajel jsem na kraj města k řadě moderních vilek, kde bydlela slečna Westermanová. Zaparkoval jsem auto a šel jsem po cestičce k domu číslo deset.

A tam na verandě seděl Hamish, pohoDLNe stočený do klubíčka na rohožce, a když jsem se nad ním naklonil, zveDl hlavu a hleDěl na mě s mírným překvapením.

„.Pojď sem, chlapče,“ řekl jsem. „Máš víc rozumu než my. Jak to,

Že nás tohle nenapadlo?“

Uložil jsem ho na sedadlo vedle sebe, a když jsme se rozjeli, opřel si packy o dvířka a se zájmem hleděl na cestu ozářenou reflektory auta. Byl to skutečně flegmatický pejsek.

Před Skeldalem jsem ho vzal pod paží a chystal jsem se stisknout kliku domovních dveří, když jsem se zarazil. Tristan měl k dobru dlouhou řadu bodů za rošťárny, které mi prováděl, falešné telefonáty, ducha v mé ložnici a spoustu dalších, a pravda byla, že ačkoli jsme byli kamarádi, nepropásl nikdy příležitost, aby si ze mě vystřelil. Kdyby se to obrátilo a on byl na mém místě, byl by nemilosrdný.

Položil jsem prst na zvonek a několikrát jsem ho dlouze stiskl.

Delší dobu se uvnitř nic nehýbalo ani neozývalo a já jsem si představoval jeho rozechvělou, zdrcenou postavu nabírající odvahu k tomu, aby se vydal do jisté zkázy. Potom se rozsvítilo na chodbě, a když jsem v očekávání hleděl skrze sklo, objevil se vzadu za ohybem chodby nos a potom váhavě zoufalé oko. Postupně centimetr po centimetru se vynořil celý obličej, a když Tristan rozpoznal šklebící se obrysy mé tváře, vyrazil vzteklý řev a rozběhl se chodbou se zdviženou pěstí.

Opravdu si myslím, že by byl v tom rozčilení na mě zaútočil, ale pohled na Hamishe okamžitě všechno změnil. Popadl chlupaté stvořeníčko a začal se s ním mazlit.

„Hodný malý pejsek, moc hodný pejsek,“ vrkal a utíkal s ním do pokoje. „Ty jsi ale nádherné stvoření,“ promlouval láskyplně ke košíku a Hamish se rozhlédl pohledem „Hele, už jsme zase tady“, položil hlavu na okraj košíku a okamžitě usnul.

Tristan padl bezvládně do křesla a zíral na mne nevidomýma očima.

„Panebože, jsme zachráněni, Jime,“ šeptal, „ale dnešním večerem jsem ztratil svůj chlapecký úsměv. Uběhl jsem tisíce pitomých kilometrů a hulákal jsem tak, že jsem skoro ztratil hlas. Řeknu ti, že mě to málem zabilo.“

Já jsem také cítil ohromnou úlevu a uvědomoval jsem si, že jsme byli na pokraji katastrofy, protože za deset minut se dostavila slečna Westermanová.

„Ty můj miláčku,“ zvolala, když na ni Hamish vyskočil s tlamičkou dokořán a se zuřivě rozmávaným ocáskem. „Celý den jsem o tebe měla starost!“

Pozorně si prohlédla ucho s řadou svorek. „Vypadá opravdu mnohem lip bez toho příšerného otoku, odvedli jste pěknou a úhlednou práci. Děkuji vám, pane Herriote, a děkuji i vám, mladý muži.“

Tristan, který se namáhavě postavil na nejisté nohy, sklonil lehce hlavu, a potom jsem doprovodil dámu ke dveřím.

„Přiveďte ho za šest týdnů, vytáhneme stehy,“ volal jsem za nÍ, když odcházela, a pak jsem utíkal zpátky do pokoje.

„Siegfried zrovna zastavil před domem! Radši se tvař, že pracuješ.“

Tristan vyrazil ke knihovně, popadl bakteriologii Gaigera a Davise a poznámkový sešit a zapadl do křesla. Když vstoupil do místnosti jeho bratr, byl zcela zahloubán do studia.

Siegfried přistoupil ke krbu a ohříval si ruce. Vypadal růžově a roztomile.

„Právě jsem hovořil se slečnou Westermanovou,“ řekl, „byla upřímně potěšená. Pracovali jste dobře, oba dva.“

„Děkuji,“ odvětil jsem, ale Tristan byl příliš zaměstnán na to, aby promluvil, horlivě otáčel stránky a znovu a znovu zapisoval poznámky do sešitu.

Siegfried přešel za mladíkovo křeslo a nahlédl do otevřeného svazku knih. „Ach ano, clostidrium septique,“ zamumlal a chápavě se usmál. „To je dobrá otázka ke studiu. Obvykle se na to při zkouškách ptají.“ Krátce položil ruku na bratrovo rameno. „Těší mě, že tě vidím při práci. V poslední době jsi trochu vyváděl a je to na tobě viděL. Večer strávený studiem ti určitě prospěje.“

Zívl, protáhl se a zamířil ke dveřím“ Jdu do postele. Jsem nějak ospalý.“ Zastavil se s rukou na klice. „Víš, Tristane, docela ti závidím, není nad poklidný večer u domácího krbu.“

Situace, kdy pacient uteče, není nic zvláštního. Stalo se to mnoha veterinářům, zejména ve třicátých letech, kdy práce s malými zvířaty byla zanedbávána a téměř neexistovalo zařízení pro hospitalizaci. Pokud byly účastníky děje osobnosti tak výrazné jako slečna Westermanová a Siegfried, stávalo se to záležitosti nanejvýš traumatizující. ZajímAva je i další úspěšná drobná operace, ošetření ušního hematomu a rychlá úleva bolesti. Také jsem vychutnal příležitost zaznamenat typický medailonek z Tristanova milostného Života.

41. RODDY TRAVERS A JAKÉ

Ve městě není pohled na muže vezoucího kočárek nic mimořádného, ale na opuštěné cestě vřesovištěm se po něčem takovém člověk právem ohlédne. Zvlášť když v kočárku leží velký pes.

A přesně to jsem spatřil na kopcích nad Darrowby jednou dopoledne a přibrzdil jsem, když jsem dvojici míjel. Tuhle zvláštní kombinaci jsem zaznamenal v posledních týdnech už při několika příležitostech a bylo mi jasné, že muž se psem se do našeho obvodu přistěhoval někdy přednedávnem.

Když auto dojelo až k němu, muž se obrátil, usmál se a zdvihl ruku na pozdrav. Byl to úsměv výjimečně laskavý a zazářil v jeho osmahlé tváři. Asi tak čtyřicetileté, usoudil jsem. Muž měl opálený i krk a obnošená, proužkovaná košile bez vázanky i bez límečku se otevírala na nahé hrudi navzdory chladnému dni.

Vzbudil můj zájem a uvažoval jsem, kdo to je. Jeho oblečení, obnošené semišové golfové sako, manšestrové kalhoty a pevné boty, mi mnoho nepovědělo. Někdo by ho mohl považovat za obyčejného čundráka, ale byla v něm energie a pracovní elán, který se k čundráctví nehodil.

Stočil jsem okénko vozu a břitký vítr yorkshirského března se mi zakousl do tváří. „Dneska to štípe,“ řekl jsem.

Muž se zřejmě podivil.“Nojo,“ odvětil po chvíli. „Asi máte pravdu.“

Podíval jsem se na kočárek, starý a zrezlý, a na velké zvíře, vzpřímeně dřepící uvnitř. Byl to lovecký pes křížený s greyhoundem a hleděl na mě nepohnutě a důstojně.

„Pěkný pes,“ řekl jsem.

„Jo, to je Jaké.“ Muž se znovu usmál a zablýskal pěkným, zdravým pravidelným chrupem. „Je prímovej.“

Zamával jsem a odejel. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak si ten zdatný čloVíček vykračuje se vzpřímenou hlavou a rovnými rameny, a žíhaný pes čněl z kočárku jako socha.

Nemusel jsem dlouho čekat, abych znovu potkal tu zvláštní dvojici. Prohlížel jsem na jedné usedlosti zuby tažnému koni, když jsem na stráni za stájí zahlédl postavu klečící u zídky. A vedle ní kočárek a velkého psa, trpělivě sedícího na trávě.

„Prosím vás, podívejte se tamhle,“ ukázal jsem na kopec.“Kdo to je?“

Farmář se zasmál. „To je Roddy Travers. Copak vy ho neznáte?“

„Ne, neznám. Tuhle jsem s ním prohodil slovíčko na silnici, víc nic…“

„Jo, jo, na silnici.“ Přikývl vědoucně. „Tam člověk Roddyho dycinky potká, to je jeho…“

„Ale co to je zač? Odkud pochází, kde bydlí?“

„Je vodněkud z Yorkshiru, ale nevim dovopravdy vodkuď a myslim, že to není nikdo… Ale jedno vám povim, má zlatý ruce…“

„Ano,“ řekl jsem a hleděl jsem, jak zkušeně pokládá ploché kameny, opravoval totiž průrvu v zídce. „Málokdo dokáže třebas to, co teď dělá.“

„Máte pravdu. Stavění zídek je práce, která potřebuje fortel, a dneska se tím nikdo nezabejvá, ale Roddy je na to moc šikovnej.

VoN umí všechno. Umí vostŘíhat živej plot, vykopat příkop, postarat se vo dobytek, jemu de všechno.“

Zdvihl jsem pilník a začal jsem koni pilovat ostré hrany vlčích zubů. „A jak dlouho tu zůstane?“

„Až dodělá tu zídku, vodejde. Já bych ho tu na ňákou dobu potřeboval, ale voN nezůstává nikdá dlouho na jednom místě.“

„Ale cožpak nemá domov?“

„Depak, depak.“ Farmář se znovu zasmál..roddy nemá vůbec nic. Všecičko, co na tom světě má, vozí v tom svým kočárku.“

V následujících týdnech začalo studené jaro jihnout, sluneční paprsky vylákaly na travnaté svahy jasné skvrny petrklíčů a já jsem vídal Roddyho dost často. Někdy na silnici, jindy jak pilně házel lopatou v příkopech kolem polí. Jaké byl vždycky s ním. Buď vedle něj poskakoval, nebo pozoroval, jak pán pracuje. Ale znovu jsme se setkali, teprve když jsem očkoval ovce pana Pawsona proti neštovicím.

Měl jsem jich naočkovat tři sta a pouštěli mi je v houfcích do malé ohrady, kde je Roddy chytal a přidržoval. A viděl jsem, že i na tohle je odborník. Divoké ovce z vysočiny kolem něj lítaly jako střely, ale on je bez velké námahy popadal za rouno, někdy přímo ve vzduchu, a zvedal přední nohu, aby obnažil čistou kůži za kolenem, která byla přímo stvořena pro veterinářovu jehlu.

Venku na větrné stráni seděl velký pes, vzpřímený ve své charakteristické póze, a s mírným zájmem hleděl na místní psíky, ochomýtajicí se kolem ohrady, ale vůbec se nám nepletl do práce.

„Dobře jste si ho vycvičil,“ řekl jsem.

Roddy se usmál. „Ano, Jakea byste nikdy nepřistih, že by běhal a zlobil. Ví, že musí sedět, dokud neskončím, a poslušně sedí.“

„A zřejmě je docela spokojený, podle toho, jak se tváří.“ Znovu jsem se zadíval na psa. Vypadal jako spokojenost sama. „Má určitě báječný život, když s vámi takhle cestuje.“

„To bych řek,“ připojil se k našemu rozhovoru pan Pawson, který vpustil do ohrady nový houf ovcí. „Nemá na světě žádnou starost, zrovinka jako jeho pán.“

Roddy neříkal nic, ale když ovce vběhly dovnitř, narovnal se a zhluboka se nadechl. Pracoval těžce a po skráni mu stékal čúrek potu, ale když se rozhlížel po prostoru vřesoviště a na skály nad ním, zdálo se mi, že v jeho tváři čtu čistou blaženost Za malou chvíli promluvil.

„Asi to je pravda. Nemáme moc starostí, Jaké a já.“

Pan Pawson se rošťácky zasmál. „Panebože, Roddy, to je pravda pravdoucí. Nemáš ani manželku, ani děti, ani životní pojistku, ani přetažený konto v bance, vždyť ty si musíš žít jako v bavlnce.“

„Asi jo,“ řekl Roddy. ‚Ale taky nemám žádný peníze.“

Farmář se na něj zkoumavě podíval. „To je fakt, tak s tím něco dělej. Copak by sis nepřipadal víc zabezpečenej, kdybys měl ňáký peníze stranou?“

„Depak, depak. Na silnici bych si to s sebou nebral, a když si člověk vydělá na živobytí, tak mu to stačí.“

V těch slovech nebylo nic originálního, ale zapamatoval jsem Si je na celý život, protože je vyslovil s naprostou jistotou a přesvědčením.

Dokončil jsem očkování a ovce zase vyběhly vesele ven na pastviny. Obrátil jsem se k Roddymu. „Moc vám děkuju. Když mám pomocníka, který mi ovce chytá tak jako vy, jde to mnohem rychleji.“

„Vytáhl jsem balíček cigaret „Zapálíte si?“

„Ne, děkuji, pane Herriote, nekouřím.“

„Vážně?“

„Ne, a taky nepiju.“ Znovu se na mě usmál svým laskavým, něžným úsměvem, a znovu jsem měl ten pocit fyzické a duševní čistoty. Nekouří, nepije, neustále se pohybuje na vzduchu, v otevřeném kraji, nemá žádný majetek, žádné ambice, to všechno se odráželo v jasném pohledu, v zářivé pleti a v pevné, svalnaté postavě. Nebyl příliš velký, ale vypadal nezničitelně.

„Poběž, Jakeu, je čas k obědu,“ zavolal a velikánský lovecký pes kolem něj radostně skákal. ˇsel jsem k němu a promluvil jsem na něj a on mi v odpověd vrtěl celým tělem, obracel ke mně pěknou hlavu a přátelsky mě pozoroval.

Pohladil jsem dlouhou špičatou tlamu a podrbal jsem ho za ušima.

„Je to krásné zvíře, Roddy, jak jste říkal, nádherný kus psa.“

Šel jsem k domu, abych si opláchl ruce, a než jsem vstoupil dovnitř, ohlédl jsem se po těch dvou. Seděli pod ochranou zídky a Roddy rozkládal termosku a balíček jídla, zatímco Jaké dychtivě přihlížel. Slunce na ně svítilo a nad zídkou svištěl vítr. Vypadali nanejvýš spokojeně a mírumilovně.

„Víte, Roddy je svobodnej člověk,“ vysvětlovala mi farmářova žena, když jsem stál u kuchyňské výlevky. „S radostí bych ho pozvala na oběd, ale on je radši venku se svým psem.“

Přikývl jsem. „Kde přespává, když takhle obchází farmy?“

„Kdekoli,“ odpověděla. „Na seníku, na sýpce, nebo někdy jen tak venku, ale když je u nás, spí nahoře v pokoji. A vím s určitostí, že každý farmář by ho nechal přespat v domě, protože je vždycky úzkostlivě čistotný.“

„To je zajímavé,“ stáhl jsem ručník z věšáku za dveřmi. , Je to skutečně originální osobnost, viďte.“

Zamyšleně se usmála. „To docela určitě je. Roddy a jeho pes!“

Vzala z kamen voňavou mísu horké vařené šunky a postavila ji na stůl. „Ale něco vám povím. Ten člověk je dobrý. Roddyho Traverse má každý rád –je to hodný člověk.“

Roddy zůstal v darrowbyském obvodě celé léto a zvykl jsem si vídat ho na farmách nebo se s ním a s jeho kočárkem setkávat na polních vozovkách. Když pršelo, nosil chatrný gabardénový převlečník, ale jinak chodil vždycky v golfovém saku a manšestrácích. Byl bych se bezpečně vsadil, Že v životě nevkročil na golfové hřiště, takže to byla další záhada, která ho obklopovala…

Potkal jsem ho jednou časně ráno začátkem října na pěšině nahoŘe na kopci. V noci mrzlo jen praštělo, trsy trávy na pastvině byly seVí Seslitovným ledovým Pařátem a každičké stéblo se proměnilo v bodák zapouzdřený do bílé jinovatky.

Byl jsem zachumlaný až po oči a tloukl jsem rukama v rukavicích

ABY SE mi Prokrvily když jsem dojel k Roddymu a stobyla rozhalená roze“ pravil– „To Jsem RÁD ŽE vás vidím.“ Odmlčel se s úsměvem. „Mávl kolem a pak se zase postěhuju o kousek dál“

Znal jsem ho už natolik dobře, že jsem se neptal, kam zamíří. Místo toho jsem se podíval na Jakea, který očichával traviny. „Pozoruji, že dnes ráno jde Jaké po svých.“

Roddy se zasmál: „Někdy se radši projde, někdy se radši sveze jak má zrovna chuť.“

„Prima, Roddy,“ řekl jsem. „Určitě se zase setkáme. Přeju vám všechno dobré.“

Zamával mi, s elánem vykročil po zledovatělé cestičce a mně bylo líto, že se mi z života ztrácí cosi vzácného a cenného.

Ale mýlil jsem se. Tentýž den, večer kolem osmé, se rozdrnčel u domovních dveří zvonek. Šel jsem otevřít a na schodech jsem spatřil Roddyho. Za ním, stěží viditelný v mrazivé temnotě, se rýsoval všudypřítomný kočárek.

„Pane HeRiote, prosím vás, koukněte se na toho mýho psa,“ žádal mě.

„Proč, copak se stalo?“

„Ani pořádně nevím. Má takový ňáký… záchvaty… jako že ztrácí vědomí.“

„ˇhe ztrácí vědomí? To se Jakeovi vůbec nepodobá. A kdepak ho máte?“

Ukázal za sebe. „V kočárku. Pod dekou.“

„Dobře.“ Otevřel jsem dveře dokořán“.Přineste ho dovnitř.“

Roddy pohotově zakormidloval rezavé staré vozítko nahoru po schodech a tlačil je, drnčící a skřípající, chodbou do ordinace. Tam, pod jasným, zářivým světlem odepjal popruhy, odhrnul přikrývku a odkryl Jakea nataženého v korbě.

Hlavu měl podloženou povědomým gabardénovým pláštěm a kolem něj byly rozloženy pozemské statky jeho pána: provázkem ovázané rezervní košile a ponožky, balíček čaje, termoska, nůž a lžíce a starý vojenský batoh.

Velký pes ke mně vzhlédl vyděšenýma očima, a když jsem ho pohladil, cítil jsem, že se mu chvěje celé tělo.

„NechtE ho tam chvilku klidně ležet, Roddy,“ řekl jsem. „A povězte mi přesně, co jste pozoroval.“

Promnul si ruce a prsty se mu třásly: „Začalo to teprve dneska odpoledne. Byl čilej jako koroptvička, běhal po trávě a pak dostal takovej jakoby záchvat“

„Co tím myslíte?“

„Zvláštně se zArazIL a padnul na stranu. Chvíli tak ležel a popadal dech a slinil. Řeknu vám, že jsem myslel, že nadešla jeho poslední hodinka.“ Děsuplná reminiscence mu rozšířila oči a koutek úst zacukal.

„Jak dlouho to trvalo?“

„Chvíli, a pak zase znova chvíli. Málem jsem se zbláznil. Ale mezi tím byl úplně normální. Úplně normální, pane HeRiote!“

Zlověstně to připomínalo začátek epilepsie. „Kolik mu je?“ tázal jsem se.

„V únoru mu bylo pět“

Na epilepsii byl už trochu starý. Sáhl jsem po stetoskopu a poslouchal jsem srdce. Poslouchal jsem pozorně, ale slyšel jsem jen zrychlené údery srdce poděšeného zvířete. Vůbec nic mimořádného… Ani teploměr neukázal zvýšenou teplotu.

„Položíme ho na stůl, Roddy. Popadněte ho za zadek.“

Jak jsme ho zvedali a pokládali na hladký povrch stolu, velikánský pes byl v našich rukou bezvládný, ale když tam několik minut ležel, bázlivě se rozhlédl a pak se pomalu a opatrně posadil. Hleděli jsme na něj a on se natáhl a olízl pánovu tvář a zavrtěl oháňkou.

„Koukněte se na to!“ vykřikl Roddy. „Už je zase v pořádku. Člověk by řek, že ho jakživo nic nebolelo.“

A skutečně, Jaké rychle znovu nabýval sebedůvěru. Několikrát se přemýšlivě zadíval na podlahu, potom seskočil, přeběhl k svému pánovi a položil mu packy na prsa.

Pozoroval jsem psa, jak tam stál a zuřivě mrskal ocasem. „Každopádně je to úleva. Před chvílí se mi vůbec nelíbil, ale ať už ho trápilo cokoli, zřejmě se to upravilo. Já mu…“

Spokojený tok mé řeči byl přerušen. s hrůzou jsem civěl na velké

Jeho přední packy zase ležely na zemi a tlama zápasila s dechem Horečnatě lapal po dechu, dávil se, pak se zapotácel, narazil do kola vozíčku a padl na bok.

„Co to kčertu Rychle, zvedněte ho zase!“ Popadl jsem zvíře v pase a položili jsme ho znovu na stůl.

Nevěřícně jsem hleděl na velké tělo. Už nebojoval s dechem, nedýchal vůbec, byl v bezvědomí. Vsunul jsem inu prsty

„

A jakoby v odpověď na mé zavolání pes okamžitě zhluboka a hvízdavě nadechl, oči sebou trhly a vrátilo se do nich vědomí a Jaké se začal rozhlížet kolem sebe. Ale stále byl k smrti vyděšený a nehýbal se, ani když jsem mu lehce pohladil hlavu.

Bylo dlouhé ticho, zvíře se pomalu přestávalo bát, potom se posadilo na stole a klidně se na nás dívalo.

„Tak to vidíte,“ řekl Roddy tiše. „Zase to samý. Vůbec tomu nerozumím, a to jsem si myslel, že vo psech něco vím.“

Neodpověděl jsem. Nerozuměl jsem tomu také a přitom jsem tu zastupoval veterinární vědu.

Konečně jsem promluvil: „Roddy, to nebyl záchvat. Ten pes se dusil. Něco mu brání nadechnout, něco brání průtoku vzduchu do plic.“

Vzal jsem z kapsy baterku. „Podívám se mu do krku.“

Roztáhl jsem Jakeovy sanice, ukazováčkem jsem mu zmáčkl jazyk a posvítil jsem mu do krku. Byl to dobrácký pes, který se nebránil, když jsem krk vyšetřoval, ale ačkoli jsem do hrtanu dobře viděl, nemohl jsem najít žádnou závadu. Zoufale jsem doufal, že spatřím kousek kosti, který se někam zabodl, horečně jsem hmatal po růžovém jazyku, pozoroval zdravé mandle a bílé stoličky, všechno bez úspěchu. Hrdlo bylo dokonale čisté.

Naklonil jsem mu hlavu o kousek dál, když jsem cítil, jak ztuhl a zaslechl jsem Roddyho výkřik: „Už zase!“

A bylo to. S hrůzou jsem se díval, jak mi chlupaté tělo vyklouzlo z rukou a znovu leželo bezvládně na stole. A zase se tlama namáhavě doširoka otevřela a kolem pysků bublala pěna. Jako před tím se dýchání zastavilo a hrudník byl nehybný. Vteřiny odtikávaly a já jsem udeřil do hrudníku, ale tentokráte to nepomohlo. Stáhl jsem spodní víčko z oční koule, spojivka byla fialová, mnoho života nezbývalo. Tragédie na mě dolehla v celé své hrůze. Tohle nebyl jenom pes, to byla celá Roddyho rodina, a já jsem tu stál a díval se, jak umírá.

A právě v té chvíli jsem zaslechl slabý zvuk. Dušený kašel, kterým se psovy pysky ani nepohnuly.

„Doprčic,“ vykřikl jsem. „Vždyť on se doopravdy dusí! Něco tam musí vězet.“

Znovu jsem ho chytil za hlavu a strčil jsem mu baterku do tlamy a navždycky, do smrti budu vděčný, že právě v tu vteřinu pes znovu zakašlal, čímž se otevřely průduchy hrtanu a konečně jsem zahlédl příčinu všech potíží. Tam, za pokleslou záklopkou, jsem na jediný prchavý okamžik spatřil kulatý předmět, malý jako hrášek.

„Myslím, že to je kamínek,“ vydechl jsem“.Přímo uvnitř hrtanu.“

„Jako v jeho Adamově jablku?“

„Ano, přesně, a funguje jako kulatá ucpávka, každou chvíli mu uzavírá dýchací trubici.“ Zatřásl jsem psovi hlavou. „Vidíte, na okamžik jsem s ním pohnul, nabývá vědomí.“

Jaké znovu ožil a dýchal pravidelně.

Roddy mu přejel rukou po hlavě, po zádech a po mohutných svalech zadních nohou. „Ale… ale… za chvíli se to stane znovu, viďte?“

Přikývl jsem. „Bojím se, že ano.“

„A pak to tam třebas zůstane, nepohneme s tím, a to bude jeho konec.“ Roddy zesinal.

„Ano, přesně takhle to vypadá, Roddy, a proto musím ten kamínek dostat ven.“

„Ale jak…?“

„Musím naříznout hrtan. Hned teď, okamžitě –je to jediná možná záchrana.“

„Dobře.“ Polkl“.Dáme se do toho. Kdyby se Jaké znova složil, asi bych to už nesnes.“

Naprosto jsem ho chápal. I mně se začínala třást kolena a nabýval jsem přesvědčení, že kdyby teď Jaké ztratil vědomí, zkolaboval bych s ním.

Uchopil jsem nůžky a odstřihl jsem chlupy z povrchu hrtanu. Neodvažoval jsem se použít anestezie. Napíchal jsem kolem místní umrtvení a potom jsem oblast dezinfikoval. Naštěstí jsem měl ve sterilizátoru k dispozici sterilní sadu přístrojů. Zdvihl jsem podnos s nástroji a položil jsem ho na stolek vedle sebe.

„Přidržte mu pevně hlavu,“ požádal jsem Roddyho přiškrceným hlasem a stiskl jsem skalpel.

Prořízl jsem kůži, povázku a tenké vrstvy svalů na spodní straně krku, až se obnažil povrch hrtanu. Tohle bylo něco, co jsem na živém psu dosud nikdy nezkoušel, ale zoufalství nepřipustilo žádné zaváhání a trvalo mi jen několik vteřin, než jsem nařízl tenkou membránu a podíval se dovnitř.

Byl tam. Byl to opravdu kamínek, šedivý a lesklý a mrňavý, ale dost velký na to, aby zabil.

Musel jsem ho rychle a opatrně vylovit a nesměl jsem ho zasunout do průdušnice. Zaklonil jsem se a prohrábl jsem nástroje, abych našel kleštičky s širokými rameny, a potom jsem je namířil nad ránu. Ruce velkého chirurga by se docela určitě takhle nechvěly a velcí lékaři dozajista nefuní tak, jako jsem funěl já. Ale zatnul jsem zuby, vsunul kleštičky do rány a moje ruka jako by kouzlem zpevněla, když jsem sevřel kamínek.

Také jsem přestal funět. Přestal jsem totiž i dýchat, když jsem ten malý předmět pomalu a jemně protahoval ranou, a pak jsem ho pustil na stůl. Kamínek tiše zachřestil.

„Tímhle to bylo?“ zeptal se Roddy, téměř šeptem.

„Ano, tím.“ Hmátl jsem po jehle a po hedvábí. „Teď už je všechno v pořádku.“

Šití trvalo jen několik minut, a když jsem skončil, měl Jaké jasné oči a byl čilý, packy netrpělivě přešlapovaly, užuž někam vyrazit. Jako by věděl, že jeho trápení skončilo.

Roddy mi ho přivedl za deset dní, abych odstranil stehy. Bylo to onoho rána, kdy odcházel z darrowbyského obvodu. Vytáhl jsem pár smyček hedvábí z pěkné, čisté rány, doprovodil jsem ho k domovním dveřím a Jaké se nám motal kolem nohou.

Na chodníku před domem stál staromodní kočárek ve své vznosné a zrezivělé důstojnosti. Roddy odtáhl přikrývku.

„Hop, chlapče,“ zabručel a pes lehce skočil na své místo.

Roddy uchopil oběma rukama držadlo a paprsky podzimního slunce, které náhle proťaly mraky, ozářily obraz, který se stal důvěrně známou náležitostí našich všedních dnů. Golfové sako, rozhalená košile a osmahlá hruď, pěkné zvíře, sedící vzpřímeně a rozhlížející se s přirozenou ladností a půvabem.

„Tak na shledanou, Roddy,“ řekl jsem. „Určitě se tady u nás někdy objevíte.“

Otočil se a znovu jsem zahlédl ten úsměv. „Jo, myslím si, že se sem vrátím.“

Opřel se do kočárku a vyrazili, svérázné vozidlo vrzalo a Jaké se v něm pohupoval, když se ubírali dolů ulicí. Vzpomněl jsem si, co jsem spatřil v kočárku pod přikrývkou tehdy večer v ordinaci. Tornu, ve které je asi břitva, ručník, mýdlo a pár dalších maličkostí. Balíček čaje a termoska. A ještě něco, malý psí obojek. Že by býval patřil Jakeovi, když byl ještě štěně, nebo to byla památka na jiné milované zvíře? Roddy měl k dobru další malé tajemství… a další podivnost se vysvětlila: ten farmář měl pravdu, všechno, co Roddy na světě vlastnil, bylo v tom kočárku.

A připadalo mi, že nic jiného si nepřál, protože když zahnul za roh a zmizel mi z očí, slyšel jsem, že si píská.

Nedávno za mnou přišel jeden novinář a poVÍdal mě, abych ho seznámil s některými typickými místními figurkami. „Žádné tu nejsou, „ odpověděl jsem. MoŽná příliš paušální tvrzení! Je ale pravda, že ty báječné starosvětské rurální typy, které bývaly solí mého spisování, uŽ se kolem nás nevyskytují. Není slyšet pravý starý yorkshirský dialekt ani charakteristické výrazy. Výchova, televize, rádio a snadné cestování zdejší obyvatele obrousily a uhladily, takŽejsou stejní jako všude jinde. Roddy ho Traverse tu už nenajdete. Darrowbyští starousedlíci o něm stále hovoří, vzpomínají na osmahlého muŽe, který vozil v kočárku po prašných cestách velkého psa. Jaké se k němu hodil, a kdykoli zahlédnu loveckého psa, připomenu si, jak jsem jedinkrát ve své praxi operoval hRTAn, v němž uvízl cizí předmět.

42. NIP A SAM

„Jak se daří, pane Herriot?“

Byla to obyčejná slova, ale dychtivost, takřka zoufalství v hlase starého pána způsobily, že zněla naléhavě a významně.

Potkával jsem ho téměř každý den. V mém životě bylo nesnadné stanovit jakoukoli pravidelnost, ale vždycky jsem rád chodíval před obědem k řece a můj bígl Sam tyhle procházky také miloval. A tak jsme se setkali s panem Pottsem a s Nipem, Nip byl jeho starý ovčácký pes. Měli stejný zvyk jako my. Dům pana Pottse stál hned za pastvinami táhnoucími se podél řeky a pan Potts trávil většinu času procházkami se svým psem.

Mnoho vysloužilých farmářů si drželo kousek půdy a nějaká zvÍřata. Aby Se měli čím zaměstnávat a aby si usnadnili přechod ze života plného dřiny k celodennímu klidu a pohodlí, a pan Potts si koupil malý dům s típkem zahrádky a bylo na něm vidět, jak se mu čas vleče. byl ke životnímu stylu donucen svým chatrným zdravím. Stál proti mně, opíral se o hůl a promodralé tváře se mu při dýchání zvedaly a klesaly. Jestli jsem kdy rozpoznal nemocné srdce, bylo to v jeho případě.

„Daří se mi výborně, pane Pottsi,“ odpověděl jsem. „A jak se daří vám?“

„Taktak, chlapče, brzo se udejchám.“ Několikrát zakašlal a potom mi položil tu nezbytnou otázku:

„A copak jste celý dopoledne dělal?“ Jeho oči se rozšířily a zpozorněly. Skutečně to chtěl vědět.

Chvíli jsem přemýšlel. „Tak počkejte, počkejte,“ vždycky jsem se snažil odpovídat mu podrobně, protože jsem věděl, že to je pro něj důležité a že ho to vrací k životnímu stylu, který tolik postrádá. „Měl jsem několik případů čištění, byl jsem u zchromlého býčka, ošetřoval jsem dvě krávy s mastitidou a potom jednu mléčnou horečku.“

Při každém slově dychtivě přikývl.

„Saprlote!“ vykřikl. „To je mrcha, ta mlíčná horečka. Když jsem eště byl kluk, scípaly na to dobrý krávy jako mouchy. A dycinky to potrefilo dobrý dojnice po třetím nebo čtvrtým teleti. Nemohly se postavit na nohy a my jim dávali všechno možný, ale umíraly. Všecky pošly.“

„Ano,“ řekl jsem, „tehdy to muselo být určitě kruté.“

„Ale potom,“ potěšeně se usmál a zavrtal mi ukazováček do hrudi, „potom jsme začali nafukovat cecíky pumpičkou na kola a víte, že ty krávy hned vyskočily a vodešly? Bylo to jako zázrak.“

Oči se mu při té vzpomínce zaleskly“ Já vím, pane Pottsi, několik jsem jich nafoukl sám, jenomže jsem neměl pumpičku na kolo, měl jsem na to zvláštní přístroj.“

Ta černá krabice s lesklými válci a s filtrem –je teď v mém osobním muzeu a tam se také nejlépe hodí. Pomohla mi z mnoha těžkých situací, ale v duchu mě vždycky sžíral děs, že přístrojem přenesu tuberkulózu. Slyšel jsem o takových případech, a proto jsem byl rád, když se objevilo injekční kalcium.

Rozprávěli jsme a Sam s Nipem si hráli na trávě vedle nás. Hleděl jsem, jak bígl poskakuje a běhá kolem starého psa a Nip po něm chňapal ztuhlými packami a potěšeně mával oháňkou. Bylo vidět, jak ho tyhle procházky těší, právě tak jako jeho pána, a na chvíli z něj opadly roky a válel se po zádech a Sam ho opatrně kousal do prsou.

Doprovodil jsem vysloužilého farmáře až k malému dřevěnému mostu, potom jsem se musel vrátit domů. Díval jsem se za těmi dvěma, pánem a psem, jak se pomalu belhali po úzkém dřevěném můstku na druhou stranu řeky. Mě a Sama naléhavě volala práce, ale na ně nečekalo nic, neměli co dělat.

Pana Pottse jsem vídal také jindy. Bloudíval bez cíle mezi stánky, když se konaly trhy, nebo postával na okraji skupiny farmářů, kteří se shromáždili před hostincem U Droversú a domlouvali se s obchodníky dobytkem nebo s obchodníky krmivem pro skot nebo sjednávali obchody sami mezi sebou.

Setkával jsem se s ním na aukcích, kde se opíral o hůl, poslouchal kulometné palby z úst vyvolavačú a pozoroval, jak se kupovala a prodávala zvířata. A vždycky jsem cítil tu jeho marnost, protože neměl žádný dobytek ve stájích, žádné ovce v dlouhé řadě ohrad. Byl mimo, byl starý a vyřízený.

Potkal jsem ho den před tím, než zemřel. Na obvyklém místě, kde jsem stál na kraji řeky a hleděl, jak se z pěny lemující ostrov zdvihl racek a líně odletěl kamsi nad pole.

Starý pán přišel až ke mně a zastavil se a oba psi se pustili do přátelského zápolení.

„Tak mi pěkně povězte, pane Herriote,“ odmlčel se a sklonil hlavu k holi, kterou téměř půlstoletí zapichoval do trávy na své farmě,

„copak jste dneska celej den dělal?“

Je možné, že jeho tváře byly o odstín namodralejší, a když vydechoval, hvízdal mu dech mezi rty, ale nevzpomínám si, že by vypadal hůř než obvykle.

„Hned vám to povím, pane Pottsi,“ řekl jsem. „Jsem trochu unavený. Ráno jsem měl jedno ohřebení a byl to případ jako hrom, trvalo mi to víc než dvě hodiny a bolí mě celé tělo.“

„Hřebeni? Hříbátko mělo zřejmě špatnou polohu, ne?“

„Ano, příčnou, a musel jsem ho s velkou námahou otočit.“

„Jo, panečku, to dá člověku zabrat.“ Usmál se při vzpomínce.

„Jestlipak si ještě vzpomenete na tu clydesdalanku, co jste hřebil na mojí farmě? Musela to bejt jedna z prvních prací po tom, co jste přišel do Darrowby.“

„Samosebou že se pamatuji,“ odpověděl jsem a skutečně jsem se pamatoval na ten případ i na to, jak laskavý byl tehdy tenhle starý pán. Když viděl, jaký jsem mladý zelenáč a jak málo sebejistý, vynaložil svým tichým způsobem všechny síly, aby mě uklidnil a dodal mi důvěru. „Ano,“ pokračoval jsem, „bylo to pozdě večer v neděli a dalo nám to skutečně zabrat. Byli jsme na to sami dva, ale dokázali jsme to, viďte?“

Napřímil ramena a na okamžik hleděly jeho oči mimo mě na něco, co jsem já nemohl vidět. „Jo, máte pravdu, vodvedli jsme tenkrát pěknej kousek práce. To jsem za to ještě uměl vzít.“

„To jste tedy uměl. O tom se nedá vůbec pochybovat.“

S námahou se nadechl a znovu vydechl svým zvláštním našpulením rtů. Potom se ke mně obrátil s mimořádnou důstojností.

Byly to dobrý dny tenkrát, pane Herriote, viďte, že byly?“

„Ano, byly, pane Pottsi, skutečně to byly dobré dny.“

„Jo, jo,“ pomalu kýval hlavou“ Já jsem si užil moc svejch dobrejch dnů. Těžkejch a dobrejch dnů.“ Podíval se na svého psa.

„A můj starej Nip se vo ně dělil se mnou. Viď kamaráde!“

Jeho slova mě jako kouzlem přenesla k mému prvnímu setkání s panem Pottsem. Seděl tehdy na dojačce a dojil jednu ze svých několika krav. Hlava v bavlněné kšiltovce se opírala o chlupatý bok, a jak tahal za struky, přinesl mu starý Nip kámen na špičku boty. Farmář se sehnul, dvěma prsty zvedl kámen a vyhodil ho otevřenými dveřmi na dvůr. Nip za kamenem potěšeně vyběhl a během několika vteřin se vrátil, znovu položil kámen na botu a s radostnou nadějí a s vyplazeným jazykem vyčkával.

Nebyl zklamán: pán automaticky kámen znovu hodil, a když jsem je oba pozoroval, pochopil jsem, že to je zřejmě jejich každodenní zábava. Přímo hmatatelně jsem cítil jeho velkou trpělivost a lásku ke zvířeti.

„Tak, pane Herriote, my už zase pújdem,“ pravil pan Potts a prudce mě přenesl do přítomnosti. „Poběž, Nipe.“ Mávl holí a já za ním hleděl, dokud nakloněná větev smuteční vrby nezakryla muže i psa.

To bylo naposled, co jsem ho viděl. Druhý den zabručel majitel benzinové pumpy, kde jsem tankoval, jen tak mimochodem: „Tak, starej pan Potts už to má za sebou.“

A bylo to. Nic vzrušujícího, a na pohřeb přišla jenom hrstka jeho starých kamarádů.

Pro mne v tom byl kus smutku. Další známá tvář zmizela a budu ho postrádat jako něco, co patřilo ke shonu mého života. Věděl jsem, že ho naše každodenní konverzace těšila, a smutně jsem si říkal, že v ničem jiném jsem mu nemohl pomoci.

Asi za čtrnáct dní jsem otevíral dvířka vozu, abych vypustil Sama na louku na břehu řeky, a podíval jsem se na hodinky. Bylo půl jedné, měli jsme spoustu času na procházku před obědem a dlouhá zelená louka byla prázdná. Potom jsem si všiml v dálce vlevo nějakého psa. Byl to Nip, a když jsem ho pozoroval, vstal, ušel několik nerozhodných kroků po trávě a potom se zase vrátil a posadil se u branky vzadu u zahrádky.

Namísto abychom šli naší obvyklou cestou, vzali jsme to zadem za domy a došli jsme ke starému psovi. Rozhlížel se kolem sebe bezradně a bez cíle, ale když jsme došli až k němu, ožil a znovu a znovu očichával Sama a vrtěl ocasem.

Na druhé straně branky paní Pottsová, s námahou sehnutá, plela záhony.

„Jak se vám daří, paní Pottsová?“

Bolestně se narovnala. „Ale je to docela dobrý, děkuju vám, pane

Herriote.“ Přišla k brance a opřela se o ni. „Vidím, že se tu koukáte na mýho starýho psa. Nevěřil byste, jak mu schází pán.“

Mlčel jsem a ona pokračovala: „Sice žere, to by bylo v pořádku, a já mu dávám hodně dobrýho žrádla, ale co mu dát nemůžu, to jsou ty jeho procházky.“ Sáhla si na záda. „Trápí mě revmatismus, pane

Herriote, a mám co dělat, abych udržela v pořádku dům a zahrádku.“

„To dobře chápu,“ řekl jsem, „a on by asi sám nikam nešel.“

„Kdepak, sám nechce. Támhle je pěšina, po který chodil každej den.“ Ukázala na serpentýnu ušlapané cestičky v trávě. „Ale uběhne jenom pár metrů.“

„To víte, psi mají rádi společnost, právě tak, jako my lidé.“ Sklonil jsem se a přejel jsem rukou Nipovu hlavu a uši..Jestlipak bys šel s námi, Nipe?“

Vyšli jsme na pěšinku a Nip se k nám bez váhání připojil a běžel vedle Sama s rozhoupanou oháňkou.

„Koukněte se na to!“ volala stará paní. „To mám vopravdu radost.“

Šli jsme po naší obvyklé cestě kolem řeky, v níž pod sukovými větvemi smutečních vrb proudila tmavá a tichá voda. Potom jsme přešli přes most a před námi se rozkládala mělčina plná oblázkú a hučela a vyprávěla si mezi kamením.

Byl tu klid a mír, nebylo slyšet nic než věčné šplouchání vody a zpěv ptáků a občas se rozdělily větve stromů a zahlédli jsme zelená úbočí skalnatých kopců.

Pozoroval jsem oba psy, jak si kolem mne hráli a poskakovali, a docela přirozeně jsem došel k závěru: tohle budeme podnikat pravidelně. A od toho dne jsem změnil svou trasu a nejdřív jsem se za“tavii pro Nipa. Nip byl zase šťastný a Sam byl nadšen a pro mne v tom byl zvláštní pocit zadostiučinění, že jsem panu Pottsovi přece jen ještě prokázal službu.

Psy nade všechno uspokojí pravidelný program. K jejich největším radostem patří těšit se na něco a pak následná realizace toho, co čekali, ať to je jídlo, nebo návrat někoho z domácích. Pro Nipa to byla každodenní procházka s jeho pánem. Vždycky jsem měl vřelý vztah ke svým farmářským přátelům a tenhle pocit léty zesílil, když teď hledím zpátky na to padesátileté vzájemné společenství.

V případě pana Pottse mě těšilo, že jsem mohl prokázat, že veterinaje téměř všeobsáhlá.

43. JUDY, PES OŠETŘOVATELKA

Ovčáckou fenu Judy jsem poznal, když jsem léčil dřevěný jazyk

Erikova býčka. Byl to mladý býček a farmář přiznal, že ho zanedbal

„zvíře bylo vyhublé na kost

„Ksakru!“ bručel Erik. Běhal támdle s tím houfem až vzadu na pastvinách a já sem ho musel přehlídnout. Vůbec sem nevěděl, že je v takovýmdle stavu.“

Když napadne jazyk aktinomykóza, má se to léčit hned od začátku, jakmile se objeví první příznaky slinění a otoku pod čelistí. Jinak jazyk tvrdne a tvrdne, až nakonec vyčnívá z tlamy a je nepoddajný jako dřevo, odtud také starodávné jméno téhle choroby.

To kostnaté stvoření dospělo až do „dřevěného“ stavu, takže vypadalo nejenom dojemně, ale také trochu komicky, jako kdyby se mi neslušně pošklebovalo. Ale s takovýmhle jazykem nemohl býček žrát a doslova hladověl k smrti. Ležel klidně, jako kdyby ho to nezajímalo.

„Zbývá nám jedna věc, Eriku,“ řekl jsem. „Intravenózní injekce nebude problém. Nemá sílu, aby kladl odpor.“

Novým způsobem léčení v té době bylo jodid sodný do žíly, moderní a efektivní. Před tím natírali farmáři jazyk jódovou tinkturou, což byl postup velmi namáhavý, který někdy pomohl, a někdy ne.

Jodid sodný bylo kouzelné zlepšení a v několika dnech se projevil výsledek.

Vsunul jsem jehlu do jugulárky a natáhl čirou tekutinu z lahvičky.

Obvykle jsem používal dva drachmy jodidu v osmi uncích destilované vody a vtékalo to do žíly poměrně rychle. Lahvička byla už skoro prázdná, když jsem si všiml Judy.

Uvědomoval jsem si, že celou tu dobu sedí vedle mě velký pes, ale když jsem dotahoval injekci do konce, černý nos se přiblížil tak blízko, že se téměř dotýkal jehly. Potom přejížděl podél gumové tuby až ke skleničce a znovu nazpět a čenichal s úžasným soustředěním. Když jsem odložil jehlu, začal nos pečlivě prohlížet oblast, kam jsem injekci napíchl. Pak se objevil jazyk a začal metodicky olizovat býčkův krk.

Dřepl jsem si na bobek a pozoroval jsem. Tohle bylo něco víc než zvědavost, všechno v psově chování vyjadřovalo zájem a účast.

„Poslyšte, Eriku,“ řekl jsem, „mám dojem, že tenhle pes mě jen tak nepozoruje. Dává pozor, jakou práci odvedu.“

Farmář se zasmál. „Máte pravdu. Naše Judy je zvláštní fena, něco na způsob chůvy. Jakmile je někdo v nepořádku, vezme si to na starost. Nedokázali bychom jí v tom zabránit.“

Při zvuku svého jména zvedla Judy rychle hlavu. Bylo to pěkné zvíře. Neměla obvyklou barvu, hnědošedé pruhy se mísily s normální černou a bílou barvou ovčácké kolie. Možná že tam někde bylo něco kříženého, ale výsledek byl velmi půvabný a přitažlivost feničky zvyšovaly jasné oči a usměvavé přátelství.

Natáhl jsem ruku a poškrabal ji vzadu za ušima a Judy zavrtěla ocasem, a nejen ocasem, ale celým zadkem. „Řekl bych, že má dobrou povahu.“

„Jo, to jo, moc dobrou,“ řekl farmář. „Ale nejenom to. Zní to hloupě, ale já si myslím, že Judy cítí odpovědnost ke všem zvířatům na farmě.“

Přikývl jsem. „Věřím vám. Ale pojďte, převalíme býčka na hrudník.“

Klekli jsme si do slámy a převalili jsme býka, až ležel na hrudní kosti. Tam jsme ho zapřeli po obou stranách otýpkami slámy a přikryli jsme ho koňskou houní.

V téhle pozici nevypadal tak smrtelně jako předtím, ale vyhublá hlava s tím nepotřebným, vyčouhlým jazykem se mu kymácela na plecích a sliny stékaly nekontrolovatelně na slámu. Pochyboval jsem, že ho uvidím ještě živého.

Ale Judy zřejmě nesdílela můj pesimismus. Důkladně očichala houni a otýpky, pak přešla dopředu, povzbudivě olízla chlupaté čelo, načež se pohodlně uvelebila před býčkem, podobná noční sestře dohlížející na pacienta.

„Myslíte, že tady zůstane?“ Přivřel jsem dvířka a naposled jsem se podíval dovnitř.

„Ano, nic ji odtud nedostane, dokud nebude býček mrtvý, nebo dokud se neuzdraví,“ odpověděl Erik. „Je ve svém živlu.“

„Jimi, člověk nikdy neví, možná že to, jak tam sedí, vrátí býčkovi zájem o život. Určitě potřebuje pomoc. Musíte ho držet při životě mlékem nebo nálevem, dokud nezačne působit injekce. Kdyby začal sám pít, pomohlo by mu to, jinak to do něj budete muset nalít z lahve. Ale opatrně, abyste ho neudusili.“

Takovýhle případ byl zajímavější než běžná rutina, ačkoli tehdy měly všechny léčebné případy své kouzlo dobrodružství. Tentokrát jsem sáhl k terapii, která byla ověřená a účinná, což se tehdy nestávalo příliš často. Proto jsem dychtil vrátit se na farmu a zjistit, jestli jsem dokázal býčka zachránit od jisté smrti. Ale věděl jsem, že musím poskytnout tomu léku šanci, výsledek nebude zřejmý dřív než za pět dnů.

Když jsem kráčel přes dvorek do boxu, věděl jsem, že už je rozhodnuto. Buďto bude býček mrtvý, nebo na cestě k úplnému uzdravení.

Zvuk mých kroků na kamenité dlažbě nezůstal nezpozorován. Nad nízkými vrátky se objevila hlava Judy s postavenýma ušima. Zaradoval jsem se. Jestliže koná ošetřovatelka svou povinnost, musí být pacient živý. A ještě větší jistotu jsem cítil, když velký pes na chvíli zmizel a potom lehce přeskočil vrátka, přiběhl ke mně a radostně vrtěl celým zadkem. Jako by mi fena sdělovala, že je všechno v pořádku.

Býček sice ještě ležel, ale otočil se, aby se na mě podíval, a já si všiml, že mu z huby visí hrst sena. Jazyk už zmizel za pysky.

„Tak jsme to vyhráli, viďte?“ Erik Albot přišel ze dvorku.

„Docela určitě,“ řekl jsem“ Jazyk je mnohem měkčí a vidím, že se zvíře pokouší žrát seno.“

„Jo, ještě se mu to nedaří, ale cucá mlíko a nálev jako hodnej kluk.

Jednou nebo dvakrát se taky postavil, ale nohy mu eště nesloužej.“

Vytáhl jsem další lahvičku jodidu sodného a opakoval jsem injekci a Judin nos se znovu téměř dotýkal jehly, kterou uchváceně očichávala. Její oči střežily místo vpichu a fena úporně a soustředěně vdechovala odér, takže musela občas prudce a hlasitě vydechnout a kýchnout, než se znovu pustila do své inspekce.

Skončil jsem a Judy zaujala své místo u hlavy býčka. Chystal jsem se k odchodu, když jsem si všiml prudkých záškubů psích boků zabořených ve slámě. Zarazil jsem se, ale pak jsem pochopil, že kolie sedí a mrská ocasem.

„Judy je velice spokojená s vývojem událostí,“ řekl jsem.

Farmář přikývl. „Ano, je. Ráda se stará. Jestlipak byste věřil, že každé nově narozené tele pořádně olíže, hned jakmile přijde na svět, a zrovna tak to je s koťaty naší kočky.“

„Něco na způsob porodní babičky, co?“

„Jo, něco podobnýho. A ještě jedna zajímavá vlastnost, kterou má, žije se zvířaty v hospodářských budovách. Má pěknou teplou boudičku, ale nikdy se nenamáhá, aby v ní spala, každý večer spí se zvířaty na slámě.“

Býčka jsem znovu navštívil za týden, tentokrát běhal po svém stání jako závodní kůň, když jsem k němu vešel. Konečně jsem ho zahnal do kouta a chytil za čenich, byl jsem sice udýchaný, ale šťastný. Vsunul jsem mu do tlamy prsty: jazyk byl ohebný a skoro normální.

„Ještě jednu injekci, Eriku,“ řekl jsem. ‚Dřevěný jazyk je potvora a rád se vrací, když se pořádně nevyčistí.“ Začal jsem rozvíjet gumovou trubičku. „Mimochodem, nevidím tu nikde Judy.“

„Asi si myslí, že už je to zvíře zdravé, a kromě toho má na programu dneska ráno něco jiného. Vidíte ji támhle?“

Vyhlédl jsem dveřmi. Judy kráčela vznešeně a důležitě přes dvůr.

Měla něco v tlamě. Něco žlutého a chlupatého.

Vyklonil jsem se ještě. „Copak to nese?“

„Kuře. Máme jich teďka celý hejno. Jejím teprve měsíc, a tu naši starou čubu zřejmě napadlo, že by se jim dařilo líp ve stáji. Ustlala jim tam a pořád si tam s nimi lehá. Těm mrňatům se to ale nelíbí.“

Pozoroval jsem Judy, jak mizí ve stáji. A za chvilku zase vyběhla, utíkala za houfem malinkých kuřátek, která se vesele batolila mezi kamenitým dlážděním, a opatrně jedno sebrala. Soustředěně a důležitě s ním kráčela znovu do stáje, ale když tam vstoupila, to první kuře se objevilo ve dveřích a capkalo, aby se znovu připojilo ke svým kamarádům. Muselo jí to jít na nervy, ale já věděl, že vytrvá, protože zkrátka už byla taková.

Judy, pes ošetřovatelka, plnila své povinnosti.

Pečovatelský instinkt zvířat se nejzřejměji projevuje v jejich mateřských pocitech, ty patří k jejich nejsilnějším a nejmocnějším povahovým vlastnostem. Nepoznal jsem ale kromě Judy jediné zvíře, které by tak láskyplně cítilo účast s každičkým stvořením. Jak říkal ErikAlbot, byla ve svém živlu, kdykoli se na jeho hospodářství vyskytla nějaká nemoc. Judy byla rozená a talentovaná psí ošetřovatelka, tak jedinečná, že mě často napadlo, jestli se vůbec někdo, kromě mě– s něčím podobným setkal.

44. MYRTLE

„Áách… óóó… éééch!“ Srdcervoucí vzlykot mě probudil šokem a dokonale. Byla hodina s půlnoci a po proklatě známém zadrnčení telefonu na nočním stolku jsem očekával přichraptělý hlas farmáře, kterému se telí kráva. Namísto toho tyhle úděsné zvuky.

„Kdo volá?“ tázal jsem se trochu bez dechu. „Co se proboha děje?“

Na druhém konci se ozvalo polknutí a pak plačtivě žadonící mužský hlas: „Tady Humphrey Cobb. Propánakrále, přijeďte k mý Myrtle! Myslim, že umírá.“

„Myrtle?“

„Jo, můj ubohej pejsek. Je v hrozným stavu. Áááách… éééch!“

Sluchátko se mi rozechvělo v dlani. „Co dělá?“

„Heká a dejchá. Myslim, že s ní je konec. Honem sem přijeďte!“

„Kde bydlíte?“

„Dům U cedru. Na konci Horské ulice.“

„Znám to tam. Za chvíli jsem u vás.“

„Děkuju, moc děkuju. Myrtle má na kahánku. Pospěšte si!“

„Vyskočil jsem z postele a vletěl do šatů složených přes křeslo stojící u zdi. Ve spěchu a ve tmě jsem strčil obě nohy do jedné nohavice pracovních manšestráků a praštil jsem sebou na zem.

Helena byla zvyklá na mé noční cesty za pacienty a obvykle se probouzela jen napůl. Co se mě týkalo, já jsem se vždycky snažil nerušit ji, a proto jsem nerozsvěcel. V místnosti bývalo příšeří od lampičky na chodbě, kterou jsme nechávali svítit kvůli malému Jimmymu.

Tentokrát ale můj systém zkrachoval. Praštil jsem sebou a Helena rázem vyletěla do sedu.

„Co je, Jíme? Co se stalo?“

„Vyškrabal jsem se na nohy. „Nic, Heleno. Všechno je v pořádku.

Jenom jsem upadl.“ Strhl jsem košili z opěradla židle.

„Proč tu tedy tak lítáš?“

„Strašlivě naléhavý případ. Musím spěchat.“

Ano, Jime, ale nedostaneš se tam o nic dřív, když budeš takhle vyvádět. Uklidni se!“

Moje žena měla samosebou pravdu. Vždycky jsem záviděl veterinářům, kteří dokázali zachovat klid v krizových situacích. Já jsem byl zkrátka z jiného těsta.

Secválal jsem ze schodů a dlouhou zahradou za domem ke garáži.

Dům U cedru byl od nás asi půldruhého kilometru a nezbýval mi čas, abych o tom případu pouvažoval, ale když jsem dojížděl ke svému cíli, byl jsem více méně přesvědčený, že akutní dusnost bude pravděpodobně důsledek srdečního záchvatu nebo záchvatu náhlé alergie.

Zazvonil jsem, světlo na zápraží se rozsvítilo a přede mnou stál

Humphrey Cobb. Byl to malý tlouštík kolem šedesátky a přeblesky plešaté hlavy zvýraznily, že vypadal jako Humpty Dumpty osobně.

„Jejda, pane Herriote, pojďte dál, pojďte dál,“ hučel zlomeným hlasem a po tvářích mu proudem stékaly slzy. „Děkuju vám, že sté vstal z postele, abyste pomoh mý ubohý malý Myrtle.“

Z výparů whisky linoucích se z jeho úst se mi málem zatočila hlava a postřehl jsem, že se mírně kymácel, když mě vedl chodbou.

Moje pacientka ležela v košíku vedle sporáku Aga ve velké, pěkně zařízené kuchyni. Zalila mě vlna něhy, když jsem zjistil, že to je bígl jako můj Sam. Přiklekl jsem k ní, abych ji zevrubně prohlédl.

Tlamu měla otevřenou a jazyk vyplazený, ale nepřipadalo mi, že by měla akutní potíže. Když jsem ji pohladil, mrskla potěšeně oháňkou do přikrývky.

Pan Cobb mi zakvílel do ucha. „Co si vo ní myslíte, pane Herriot?

Je to vod srdce, viďte? Myrtle, moje Myrtle!“ Chlapík se nakláněl nad svým miláčkem a slzy mu bezostyšně proudily po tvářích.

Cobbe.“ řekl jsem. „Nezdá se mi, že je na tom zvlášť abych ji vyšetřil.“

Přiložil jsem fence stetoskop k hrudnímu koši a poslouchal praviúdery bezvadně silného srdce. Teplota byla normální. Prohmatával jsem podbřišek, když pan Cobb znovu spustil.

„Všechno to trápení je z toho,“ naříkal, „že tu chudinku zanedbávám.“

„Že ji zanedbáváte?“

„No, poniváč sem celý dny v Cattericku na dostizích a piju a karbanim a vo mýho psa se nestarám.“

„Vyji necháváte v domě úplně samotnou?“

„Depak, depak, panička tu je s ní.“

„Ale to přece,“ cítil jsem, že tápu. „Vaše paní přece Myrtle nakrmí a pustí do zahrady.“

„To jo, to jo,“ pan Cobb svíral křečovitě ruce. „Ale neměl sem

Myrtle vopouštět. Moc jí na mně záleží.“

V průběhu jeho řeči jsem cítil, že se mi rozpaluje jedna tvář. A problém byl náhle jasný!

„Má košík moc blízko sporáku,“ řekl jsem. „Špatně dýchá, protože jí je příšerné horko.“

Pochybovačně si mě změřil. „Šoupli sme sem ten košík teprve dneska. Pokládáme nový dlaždice.“

„Prima,“ řekl jsem. „Šoupněte ho zase zpátky a Myrtle bude v pořádku.“

„Ale pane Herriot,“ rty se mu znovu roztřásly. „To nemůže bejt jen tim. Myrtle trpí! Koukněte sejí na voči.“

Myrtle měla krásné, velké průzračné oči své rasy a uměla je uplatnit. Většina lidí se domnívá, že jednička co do jímavého pohledu je kokršpaněl, ale já osobně sázím na bígla. A Myrtle byla odbornice.

„S tím se netrapte, pane Cobbe,“ ujistil jsem ho. „Věřte mi, bude v pořádku.“

Tvářil se neustále nešťastně: „Copak s ní vůbec nic neuděláte?“

Tohle byl jeden ze stěžejních problémů naší profese. Jestliže „nic neuděláme“, není zákazník spokojený. A v tomto případě potřeboval pomoc spíš pan Cobb než jeho miláček. Přesto jsem nehodlal Myrtle píchnout jen pro jeho potěšení. Vytasil jsem z brašny tabletu vitaminů a zasunul jsem ji ke kořeni Myrtlina jazyka.

„Tohle jí určitě pomůže,“ prohlásil jsem. A koneckonců, pomyslel jsem si, nebyl jsem tak úplný šarlatán, nemohlo jí to uškodit.

Panu Cobbovi se očividně ulevilo. „Fujtajbl, už mi je líp –jste perfektní.“ Zavedl mě do blahobytného salonu a nejistým krokem zamířil k baru. „Dáte si skleničku, než pojedete?“

„Ne, díky,“ řekl jsem. „Omluvte mě, ale raději ne.“! s

Já se krapátek napiju. Kvůli nervům. Byl sem hrozně rozrušenej].“ Nalil do skleničky štědrou míru whisky a odmávl mě do křesla

Představa postele mě lákala, ale posadil jsem se a pozoroval ho, jak pije. Vyprávěl mi, že býval bookmakerem ve West Ridingu a do

Darrowby se přistěhoval teprve před měsícem. Ačkoli už neměl nic společného s dostihy, miloval je a nikdy nepropásl žádné koňské dění na severu Anglie.

„Vždycky si vemu taxíka a užiju si prímovej den.“ Při vzpomínce na chvíle blaženosti se celý rozzářil, ale pak se mu znovu žalostně rozechvěly tváře.

„Jenomže zanedbávám svýho psa. Vopouštim Myrtle.“

„Nesmysl,“ pravil jsem. „Vídám vás s Myrtle. Chodíváte s ní na dlouhé vycházky, viďte!“

„Jo, to jo, každej den.“

„Pak má ovšem bezvadný život. Trápíte se nesmyslně a zbytečně.“

Rozculil se na mne a spláchl další příděl whisky.

„Hodnej chlapec, moc hodnej. Poďte, dejte si aspoň jednu, než pudete.“

„Tak ano, ale malou.“

Pili jsme a pan Cobb byl čím dál dobrotivější a posléze na mě hleděl téměř oddaně.

„James Herriot,“ huhlal. „Teda jako Jim, ne?“

„Ano, Jim.“

Budu ti řikat Jime a ty mně Humphrey.“

„Oukej, Humphrey,“ polkl jsem zbytek whisky. „Teď už ale musím opravdu jít.“

Venku mi položil ruku na paži a tvář mu znovu zvážněla. „Díky, Jime. Myrtle bylo dneska dovopravdy špatně a já ti sem vděčnej.“

Jel jsem zpátky domů s vědomím, že se mi nepodařilo vysvětlit mu, že jeho fence nic nechybělo. Byl přesvědčený, že jsem jí zachránil život. Celá ta návštěva byla neobvyklá. V žaludku mě teď ve dvě ráno hřála whisky a dospěl jsem k názoru, že Humphrey Cobb byl svérázný človíček. Ale líbil se mi.

Po oné noci jsem ho často potkával venku na polích s Myrtle. Jeho téměř kulatá postava jako by driblovala po trávě, ale choval se vždycky uměřeně a vážně kromě díkůvzdání, které mi projevoval za to, že jsem vyrval jeho psa ze chřtánu smrti.

A pak jsem se náhle ocitl znovu na samém začátku. Bylo krátce po půlnoci, a když jsem zvedl telefonní sluchátko, zaslechl jsem zoufalý pláč.

„Áách… éééch, Jime, Jíme. Myrtle je v hrozným stavu. Přijedeš?“

„Co… co je jí?“

„Cuká se.“

„Cuká…“

„Jo, hrozně se cuká. Jime, chlapče, nenech mě čekat. Sem k smrti nešťastnej. Určitě má psinku.“ Znovu se zhroutil.

Hlava se mi zamotala. „Nemůže mít psinku, Humphrey. Ne tak zničehonic.“

„Prosím tě, Jime,“ mlel si svou, jako by mě nevnímal. Buď kamarád. Přijeď se kouknout na Myrtle.“

„Tak dobře,“ souhlasil jsem mdle. „Za pár minut jsem u tebe.“

„Jsi hrozně hodnej, vopravdu, moc hodnej…“ hlas se vzdaloval, jak jsem pokládal sluchátko.

Oblékal jsem se normálně, ne tak překotně jako minule. Vypadalo to na reprízu, ale proč zase po půlnoci? Cestou do domu U cedru jsem nabyl přesvědčení, že to je určitě falešný poplach, člověk ale nikdy neví.

Na zápraží mě ovanul známý omamný oblak whisky. Rozfňukaný a sténající Humphrey na mne cestou do kuchyně jednou nebo dvakrát upadl. Ukázal na košík v koutě.

„Tamdle je,“ řekl a otíral si oči. „Zrovna sem se vrátil z Riponu a takhle sem ji našel.“

„Zase dostihy?“

„Jo, a hazard a chlast a můj pes úplně vopuštěnej. Já sem darebák,

Jime, nic jinýho než darebák.“

„Starou belu, Humphrey! Už jsem ti to vysvětlil. Neublížíš jí, když jsi jeden den někde pryč. A kde je to cukání? Vypadá normálně.“

„Jo, přestala s tim, ale když sem přijel, dělala nohou takhle,“ několikrát prudce trhnul paží.

V duchu jsem zasténal. „Ale to se mohla drbat nebo odháněla blechu!“

„Ne, to bylo jiný. Povidám ti, že trpí. Koukni sejí do vočí.“

Pochopil jsem. Myrtliny oči bígla byly jezírko citu a v jejich hlubinách jsem četl jímavou výčitku.

Vyšetřil jsem ji s rezignací z marnosti. Věděl jsem, co najdu, nic.

Pokoušel jsem se tomu bumbrlíčkovi vysvětlit, že jeho miláček je úplně normální, ale Humphrey byl neprůstřelný.

„Prosím tě, dej jí ten báječnej prášek,“ žadonil. „Minule ji to pomohlo. Už Nic na plat, musel jsem ho uklidnit, a Myrtle dostala další příděl vitamínů. Humphreyovi se nesmírně ulevilo a odtlačil mě do salonu k láhvi whisky.

„Potřebuju krapet vzpruhy po tom šoku,“ pravil. „Dáš si taky, viď, chlapče?“

Tahle pantomima se odehrála v průběhu příštích měsíců několikrát, vždycky po dostizích a mezi půlnocí a jednou hodinou. Měl jsem dost příležitostí analyzovat situaci a dospěl jsem k závěru, který byl nabíledni.

Většinu času byl Humphrey normální a svědomitý majitel svého milovaného psa, ale po konzumaci velkého množství alkoholu jeho láskyplnost zdegenerovala do rozbředlé sentimentality a pocitu viny.

Kdykoli zavolal, vždycky jsem jel, protože jsem věděl, jak hluboce by byl nešťastný a frustrovaný, kdybych odmítl. Ošetřoval jsem

Humphreye, ne Myrtle.

Bavilo mě, že ani jedenkrát nepřipustil moje námitky, že jsem tam zbytečně. Pokaždé byl přesvědčený, že mé zázračné tablety zachránily život jeho psu.

Samosebou že jsem bral v úvahu, že Myrtle na něm vědomě a úmyslně pracovala těma svýma očima. Pes je schopný vyjádřit své rozhořčení a nesouhlas. Já jsem svého psa bral skoro všude, když jsem ho ale nechal doma, protože jsem šel s Helenou do biografu, vlezl pod postel a trucoval, a když se vynořil, hodinu nebo dvě nás ignoroval.

Když mi Humphrey oznámil, že se rozhodl Myrtle připustit, rozechvěl mě děs, protože jsem věděl, že mi Myrtlina březost dá pořádně zabrat.

A taky to tak dopadlo. Malinký pan Cobb proplouval kaskádou alkoholických panik, pokaždé naprosto bezdůvodně, a v průběhu celých devíti týdnů nacházel na Myrtle nejrůznější imaginární chorobné příznaky.

Bezmezně se mi ulevilo, když Myrtle porodila pět zdravých štěňat Konečně si odpočinu! Začal jsem totiž být skutečně unavený z těch nočních nesmyslů. Zakládal jsem si na tom, že jsem neodmítl jít v noci za pacientem, ale Humphrey to přeháněl. Jednou mu to budu muset jaksepatří vysvětlit.

Kritická chvíle nastala, když bylo štěňatům pár týdnů. Měl jsem za sebou hrozný den: začal v pět ráno u krávy, která měla vyhřezlou dělohu. Následovaly hodiny plahočení po silnicích, aniž jsem vzal do úst jediné sousto, a pozdě večer jsem zápolil s ministerskými formuláři přesvědčen, že je převážně vyplňuji úplně špatně.

Má administrativní debilita mě vždycky strašlivě rozčilovala, a když jsem k smrti utahaný lezl do postele, hučelo mi v hlavě jako v mlýnici. Dlouho jsem ležel, snažil se zapomenout na připitomělé formuláře a usnul jsem až hodně po půlnoci.

Jsem fantasmagoricky přesvědčen, že naše praxe vytuší, kdy se zoufale potřebuji vyspat. Pozná to a zlomyslně zasáhne. Když mi u ucha vybuchl telefon, nebyl jsem ani valně překvapen.

Malátnou rukou jsem hmátl po sluchátku, světélkující číselník budíku ukazoval jednu hodinu patnáct minut.

„Haló,“ zachrchlal jsem.

„Áách… úúúch… ééch!“ Zvuky byly, ach, tak důvěrně známé.

Zaťal jsem zuby. Přesně tohle jsem potřeboval. „Humphrey! A co je to tentokrát?“

„Myrtle umírá, Jime. Vím, že jo. Přijď okamžitě, chlapče, honem pojeď!“

„Že umírá?“ Párkrát jsem zafuněl a zhluboka jsem se nadechl.

„A jakpak jsi to poznal?“

„No… leží na boku a třese se.“

„Nic víc?“

„Jo. Panička povídala, že se Myrtle tvářila ustaraně, když ji vypustila do zahrady, a že měla ztuhlý nohy. Já se totiž teprve před chvílí vrátil z Redcaru, víš?“

„Takže jsi byl na dostizích, co?“

„Jo, jo… zanedbal jsem svýho psa. Sem lotr, nic jinýho než lotr.“

Zavřel jsem oči. Humphreyovy výmysly co do chorobných příznaků neznaly mezí. Tentokrát se Myrtle třese a má ztuhlé nohy! Už jsme měli cukání a dusila se a třásla sejí hlava a škubala ušima, co příště?

Tak tedy dost, dost je dost. „Podívej, Humphrey,“ řekl jsem.

„Tvůj pes je v pořádku. Nic mu nechybí. Opakuju ti to pokaždé.“

„Jime, chlapče, pospěš si. Nezdržuj se, áách, áách, áách!“

„Nepřijedu, Humphrey.“

„Ne, ne! To neříkej! S Myrtle je konec, povídám ti!“

„Myslím to vážně. Zbytečně marním svůj čas a tvoje peníze. Jdi spát. Myrtle je prima.“

Ležel jsem rozklepaný pod peřinou a uvědomoval jsem si, jak vyčerpávající je říct ne. Nepochyboval jsem, že by byla menší trýzeň, kdybych vstal a podstoupil další komedii U cedru, než poprvé v životě odmítnout návštěvu. Tak to ale nemohlo pokračovat. Musel jsem zůstat neoblomný.

S mučivými výčitkami jsem upadl do tupé dřímoty, ale podvědomí pracuje díkybohu i ve spánku, a to je věc nadmíru dobrá, protože v půl třetí ráno jsem se náhle prudce vzbudil.

„Panebože!“ vykřikl jsem civě na tmavý strop. „Myrtle má eklampsii!“

Vyškrabal jsem se z postele a házel na sebe šaty, asi dost překotně, protože se ozvala rozespale Helena:

„Co je! Co se děje?“

„Humphrey Cobb!“ hekl jsem zavazuje si tkaničku boty.

„Humphrey… ale říkal jsi, že k němu nemusíš nikdy pospíchat.“

„Tentokrát ano. Umírá mu pes,“ zapátral jsem očima na ciferníku.

„Teď už je možná ta fena mrtvá!“ Zvedl jsem kravatu a pak jsem ji hodil zpátky na židli. „Sakra! Tohle nepotřebuju!“ a vyběhl jsem z pokoje.

Dolů a přes dlouhou zahradu do auta a v mozku mi drnčely příznaky, které mi Humphrey odrecitoval, a celý Myrtlin případ. Malá fenička vrhla pět štěňat, odpoledne úzkostné stavy a ztuhlá chůze, leží a třese se. Klasická eklampsie v šestinedělí! Bez ošetření nastane rychlý konec. A od jeho telefonátu uplynulo půldruhé hodiny. Příšerné pomyšlení!

Humphrey nespal. Očividně se utěšoval lahví, protože se sotva držel na nohou.

„Ty jsi přijel, Jime, chlapče,“ huhlal a mžoural na mne.

„Ano, jak je jí?“

„Pořád stejně…“

Tiskl jsem v dlani kalcium a injekční stříkačku a vpadl jsem do kuchyně.

Myrtlino štíhlé tělo leželo ztuhle natažené v tetanické křeči. Lapala po dechu, třásla se a z tlamy jí stékaly bubliny slin. Její oči ztratily jímavý výraz a byly vytřeštěné v děsu. Vypadala hrozně, ale byla živá… žila.

Položil jsem kňučící štěňata na kus přikrývky a rychle jsem ostříhal a otřel prostor nad radiálkou. Vpíchl jsem jehlu do krevního řečiště a s nekonečnou opatrností jsem pomalu začal tisknout píst Kalcium byl lék, ale rychlá aplikace by pacientku určitě zabila.

Trvalo mi několik minut, než jsem vyprázdnil injekční stříkačku, pak jsem si přidřepl na paty a čekal jsem. Někdy byl zapotřebí kromě kalcia ještě utišující prostředek a měl jsem nachystaný nembutal a morfin. Myrtlin dech se ale po chvíli zklidnil a ztuhlé svaly se začaly uvolňovat. Když přestala slinit a rozhlédla se, věděl jsem, že je zachráněná.

Čekal jsem, až zmizí poslední záchvěv údů, a vtom jsem ucítil dotek na rameni. Stál tam Humphrey a držel láhev whisky.

„Dáš si jednu, Jime?“

Nemusel mě přemlouvat. Vědomí, že jsem byl málem odpovědný za smrt Myrtle, mě zmrazilo šokem.

Ještě se mi třásla ruka, když jsem zdvihal skleničku, a sotva jsem usrkl, malé zvířátko vylezlo z košíku a šlo se podívat na štěňata. Některé eklampsie reagovaly pomalu, ale jiné se zlepšily podivuhodně rychle a já byl v zájmu svého nervového systému vděčný, že Myrtle patřila k těm druhým.

Ulevilo se jí až neskutečně, očichala svoji rodinku, obešla stůl, aby mě pozdravila. Oči jí přetékaly přátelstvím a rozmávaná oháňka se tyčila po způsobu bíglů.

Hladil jsem jí uši a Humphrey se náhle rozchechtal.

„Víš, Jime, dneska v noci jsem na něco přišel,“ huhlal těžkým jazykem, ale zřejmě byl pánem svých smyslů.

„A na co, Humphrey?“

„Přišel jsem na to… cha, chachá… jaký jsem byl trouba celý ty dlouhý měsíce.“

„Proč myslíš?“

Napřímil ukazovák a moudře jím zakolébal. „Pořád jsi mi vyčítal, že tě tahám z postele kvůli starý prdlačce. že si jenom představuju, že můj pes je nemocnej.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „To je fakt.“

„A nikdá jsem ti nevěřil! Nedal jsem si poradit. Teďka vím, žes měl celou tu dobu pravdu. Nebyl jsem nic jinýho než starej pitomec a vopravdu mě mrzí, že jsem tě tolikrát trápil.“

„Nelam si s tím hlavu, Humphrey.“

„Dyž to ale nejni správný.“ Mávl rukou na veselou, oháňkou vrtící feničku. „Koukni se na ni. Každýmu musí bejt jasný, že Myrtle byla dneska v noci ouplně zdravá.“ u o

Zaplaťbůh za lidi, jako byl Humphrey Cobb! Před lety jsem si z něj zoufal, ale teď se usmívám, když si na něj vzpomenu.

O eklampsii se taky hezky píše. Je to další smrtelná choroba, kterou umíme vyléčit snadno a rychle. A platí na ni pořád ještě kalcium, nic lepšího jsme nevymysleli. Kromě toho je zajímavé, že

Humphrey– navzdory záchvatu jasnozřivosti, v němí pochopil, že se chová iracionálně, i nadále pěkných pár roků pokračoval v uslzených nočních telefonátech.

45. VENUŠE

Farmář se protáhl mezi kravami a popadl moji pacientku za ocas, a když jsem uviděl fazonku jeho sestřihu, okamžitě mi bylo jasné, že

Josh Anderson znovu zapracoval. Byla neděle ráno, všechno souhlasilo, nepotřeboval jsem se ptát

„Zastavil jste se včera večer U zajíce a bažanta otázal jsem se jakoby nic, když jsem zasunoval teploměr.

Smutně si přejel rukou po hlavě. „Jo, byl jsem tam, doprčic! Je to poznat, co? Vod tý chvíle mám s paničkou peklo.“

„Josh zase přebral, viďte.“

„Jo, přebral. Neměl jsem tam chodit zrovna v sobotu večer. Je to moje chyba.“

Joshua Anderson byl jeden z místních holičů. Měl rád svou práci, ale měl také rád pivo. Popravdě řečeno byl obojímu oddán do té míry, že nosil nůžky a strojek na holení každý večer s sebou do hostince. Za půllitr piva ochotně každého bleskově ostříhal na pánském záchodě.

Štamgasty od Zajíce a bažanta nikdy nepřekvapilo, když našli na záchodové míse trpně sedícího zákazníka, kolem něhož cvakaly Joshuovy nůžky. Půllitr piva stal šest pencí, takže to byl dobrý obchod, ale Joshuovi klienti věděli, že to je i hazard. Pokud se holič napájel umírněně, vyvázli relativně bez úhony, protože se v okrese Darrowby se stylem účesů příliš nepárali. Ovšem když Josh upil přes míru, dály se strašlivé věci.

Nebylo prokázáno, že by kdy někomu ustřihl ucho, ale když se člověk šel v neděli nebo v pondělí projít po městečku, docela určitě potkal pár hodně zvláštních účesů.

Znovu jsem se zadíval na farmářovu hlavu. Ze zkušenosti jsem usoudil, že na téhle Josh zapracoval zhruba po desátém půllitru. Pravá strana byla přepečlivě vystříhaná do úrovně pod okem, zatímco levá neexistovala. Vlasy na temeni se ztrácely a objevovaly značně nepravidelně, Josh místy zůstavil lysiny, jinde ponechal dlouhé, převislé chomáče. Zadní partie jsem neviděl, ale nepochybně byly také zajímavé: možná něco na způsob copánku.

Docela určitě střih desetipůllitrový. Po dvanácti až čtrnácti půllitrech měl Josh sklon odvrhnout veškerý ostych a jednoduše a prostě převálcoval hlavu své oběti strojkem, vepředu ponechal čupřinu v klasické vězeňské fazóně. Její nositel musel následovně nosit několik týdnů ve dne v noci čepici, staženou hluboko přes uši.

Já jsem sázel vždycky na jistotu, a když jsem potřeboval ostříhat, zašel jsem k Joshovi do holírny, protože tam pracoval ve stavu přísně střízlivém.

O několik dnů později jsem tam seděl a čekal, až na mne přijde řada. Můj pes Sam si hrál pode mnou pod židlí, a jak jsem tak pozoroval holiče při práci, vnímal jsem pronikavý zázrak lidské povahy. V holičově křesle byl usazený jadrně statný muž a jeho zarudlá tvář, odrážející se v zrcadle nad bílým hábitem, se každých pár vteřin stahovala v bolestné křeči. Příčina byla prostá: Josh vlasy nestříhal, nýbrž škubal.

Postupoval tak nejen proto, že jeho nástroj byl starý a potřeboval nabrousit, ale osvojil si suverénní trhnutí zápěstím ruky, v níž držel ruční strojek. Každým takovým trhnutím vyrval vlasy i s kořínky.

Nikdy ho ani nenapadlo, aby si koupil elektrický strojek, ale při jeho technologii by pravděpodobně nenastala žádná změna.

Podivné bylo, že se vůbec někdo chodil k němu stříhat, protože ve městě byl ještě jeden holič. Podle mého názoru k Joshovi chodili proto, že ho měli rádi.

Seděl jsem v jeho oficíně a pozoroval ho. Josh byl drobounký holohlavý padesátník, řady lahviček s preparáty na růst vlasů utrpěly jeho holohlavostí značně na prestiži, a na tváři mu věčně tkvěl něžný úsměv. Usmíval se pořád. Ten úsměv a velké, zvláštním způsobem nadzemské oči mu dodávaly neobvyklou přitažlivost.

A pak ta jeho jasně viditelná láska k bližnímu. Když se zákazník zvedl z křesla, s hlubokou úlevou, že mučení skončilo, Josh kolem něj poskakoval, kartáčoval ho, poplácával ho po zádech a vesele žvatlal. Viděli jste, že Josh toho člověka nestříhal, Josh prožíval veleupřímnou společenskou událost.

Vedle statného farmáře vypadal ještě drobnější, nepatrný ždibec lidství, a já jsem si znovu a znovu lámal hlavu, kam se všechno to pivo vejde.

Cizinci ovšem často žasnou nad anglickou zdatností v konzumaci piva. Ani teď, po čtyřiceti letech života v Yorkshiru, zdaleka nemohu soupeřit se zdejšími rodáky. Možná že to je mou glasgowskou výchovou, ale po dvou po třech půllitrech mi přestávalo být volno. Pozoruhodné však je, že za celou tu dlouhou dobu jsem neviděl opilého Yorkshiřana, alespoň se na to nepamatuji. Jsou uvolnění, ztratí obvyklou odměřenost a začínají být žoviální a čím dál žoviálnější, úměrně kaskádě stékající jim do hrdla, ale málokdy vyvádějí hlouposti nebo se někde povalují.

Například Josh. Spolykal kolem osmi půllitrů každý večer v týdnu, kromě soboty, kdy zvýšil příděl na deset až čtrnáct, a přesto vypadal pořád stejně. Trpěla jeho profesionální úroveň, ale nic jiného.

Teď se ke mně obrátil: „Rád vás zase vidím, pane Herriote.“ Zahřál mě úsměvem a široce posazené oči, s téměř mystickou hloubkou, mě laskaly, když mě usazoval do křesla. „Daří se vám dobře?“

„Výborně, děkuji, pane Andersene,“ odvětil jsem. „A vám?“

„Pěkně, pane Herriote, pěkně.“ Začal mě zahalovat bílým hábitem a zasmál se, když se zpod převisů vybatolil můj malý bígl.

„Ahoj, Same, koukám, že jsi zase na svém místě, viď.“ Sklonil se a pohladil mu lesklé uši. „Namouduši, pane Herriote, to je věrný pejsek. Nespustí z vás oči, když nemusí.“

„Ano, ano,“ řekl jsem. „A já nerad chodím bez něj.“ Otočil jsem se v křesle. „Mimochodem, neviděl jsem vás onehdy se psem?“

Josh se zarazil s nůžkami v dlani. „Jo, jo, to jste viděl. S malou čubičkou. Vzal jsem si ji z útulku pro ztracené psy a kočky v Yorku.

Rozhodli jsme se s manželkou, že si pořídíme pejska, teď když jsou všechny děti venku z domu, a máme ji hrozně rádi. Je báječná.“

„Jaká rasa?“

„To je dost problém. řek bych, že nic než podvraťák. Žádný rasy jsem si na ní nevšim, ale penězma je k nezaplacení.“

Chystal jsem se mu přisvědčit, když mě přerušil: „Počkejte minutu, přivedu ji.“

Bydlel nad holičstvím a za okamžik dusal dolů po schodech s malou feničkou v náručí.

„Tady ji máte, pane Herriote. Co byste jí řek?“ Postavil ji na zem, abych si ji prohlédl.

Podíval jsem se na drobné stvoření. Byla světlešedá, s dlouhou vlnitou srstí. Na první pohled vypadala jako miniaturní wensleydalská ovečka. Nesporně měla velice záhadný původ, ale zadýchaná tlamička a vrtící se ocásek svědčily o dobré povaze.

„Líbí se mi,“ řekljsem. „Určitě jste si vybrali prvotřídního pejska.“

„Přesně takhle to cejtíme.“ Sklonil se, aby se s ní pomazlil, a já jsem postřehl, že žmoulá mezi palcem a ukazovákem dlouhá vlákna její srsti. Připadalo mi to trochu divné, a pak jsem si uvědomil, že přesně tohle dělá s vlasy svých zákazníků. „Pojmenovali jsme ji Venuše,“ oznámil mi.

„Venuše?“

„Jo, protože je taková krásná,“ pronesl velmi vážně.

„Ano, ano,“ řekljsem. „Chápu.“

Umyl si ruce, vzal zase nůžky a popadl chomáč mých vlasů. Než začal stříhat, promnul je mezi palcem a ukazovákem, stejnou procedurou jako předtím dělal s psí srstí.

Netušil jsem proč to dělá, ale byl jsem příliš soustředěný na to, co mě čekalo, než abych rozmýšlel. Snažil jsem se obrnit. S nůžkami byl Josh méně nebezpečný –jen občas to zatahalo, když se pramen vlasů dostal mezi tupé čepele.

Teprve když hmátl po strojku, zadržel jsem dech a pevně se chytl opěradel křesla, jako u zubaře. Pokud pracoval vzadu na krku, ještě to šlo, až to poslední škubnutí, jímž mi vytrhl pramínek i s kořínky, mi zkřivilo tváře bolestí a zašklebil jsem se do zrcadla. Jednou nebo dvakrát jsem nevolky vykvikl ach a óch, ale Josh zřejmě nic nezaslechl.

Pamatuji si, jak jsem léta vysedával v té oficíně a poslouchal tlumené výkřiky bolesti, zatímco holič nikdy nereagoval.

Vtip byl v tom, že ačkoli byl Josh zcela nearogantní a nedomýšlivý človíček, pokládal se za talentovaného holiče. I teď, když mě naposledy přičísl, zářil pýchou. Znovu a znovu mi uhlazoval vlasy, hlavu nakloněnou k rameni, kroužil kolem mne, obhlížel mě ze všech úhlů a tu a tam ještě střihl, než mi nabídl zrcátko, abych účes zkontroloval.

„V pořádku, pane Herriot?“ tázal se se šťastným uspokojením, které pramení z dobře vykonané práce.

Bezvadné, pane Andersone, prima.“ Úleva dodala mému hlasu vřelosti.

Mírně a polichoceně se uklonil. „Víte, ustřihnout vlasy nejni žádnej kumšt. Kumšt je vědět, co na tý hlavě nechat.“

Slyšel jsem to od něj stokrát, ale povinně jsem se zasmál, zatímco mi kartáčoval sako.

Přestože mi rostly vlasy pěkně rychle, nepotřeboval jsem Joshe v dohledné době znovu navštívit, ale jednoho dne se objevil na našem prahu on. Zrovna jsem svačil a při naléhavém drnčení zvonku jsem odcválal ke dveřím.

Josh držel Venuši v náručí, a vypadala úplně jinak než to spokojené malé zvířátko, které jsem viděl v holirně. Z tlamy jí odtékaly bubliny slin a zvratky a horečnatě si třela tlamu tlapou.

Josh byl bez sebe. „Dusí se, pane Herriot. Koukněte! Umře, jestli jí rychle nepomůžete.“

„Okamžik, pane Andersone. Povězte mi, co se stalo. Spolkla něco?“

„Jo. Spolkla kost z kuřete.“

„Kost z kuřete! Copak nevíte, že kuřecí kosti nemáte nikdy psu dávat?“

„Jo, jo, vím, každej to ví, ale měli jsme kuře k obědu a ta potvůrka vytáhla kosti z popelnice. Spořádala toho kus dřív, než jsem přišel, a teďka se udusí!“ Úpěnlivě na mne hleděl a rty se mu třásly. Měl slzy na krajíčku.

„Uklidněte se,“ řekljsem. „Nezdá se mi, že se Venuše dusí. Podle těch tlap soudím, že má něco v tlamě.“

Sevřel jsem Venušiny čelisti palcem a ukazovákem, násilím jsem je rozevřel a s úlevou jsem objevil závadu důvěrně známou všem veterinářům: dlouhou rozvětvenou kost, zadřenou mezi zadními stoličkami jako přepážku přes horní patro.

Tohle je v praxi velmi častý a příznivý případ, protože je neškodný a odstraní se jediným hmátnutím pinzety. Úleva je okamžitá, není zapotřebí žádná velká odbornost a člověk se blýskne. Zadřené kostí jsem miloval.

Položil jsem ruku na Joshovo rameno. „Netrapte se, pane Andersone, Venuše má jen kost mezi zuby. Pojďte se mnou do ordinace, za pár minut to bude venku.“

Josh se očividně uklidnil už cestou do zadního traktu domu. „Zaplaťpánbůh, pane Herriot. Vážně jsem myslel, že je po ní. Opravdu.

Vždyť my jsme si toho mrňouse zamilovali! Nesnes bych, kdybych ji měl ztratit.“

Zasmál jsem se, postavil jsem psa na stůl a natáhl se pro silnou pinzetu. „Nepřichází v úvahu. Za moment je Venuše v pořádku.“

Jimmy, tehdy pětiletý, dopil čaj a přiloudal se za námi. S mírným zájmem pozoroval, jak chystám nástroje. Vídal tyhle zákroky tak často, že ho nijak zvlášť nevzrušovaly. Ale ve veterinární praxi člověk nikdy neví, stálo za to brousit kolem, někdy se udaly zajímavé a nečekané věci. Vrazil ruce do kapes, pohupoval se „špička pata“, tiše si pískal a přihlížel.

Obvykle se psu prostě otevře tlama, pinzetou se sevře kost a vytáhne se. Ale Venuše se děsila lesklého kovu a holič také. Strach v psích očích se čtyřnásobně odrážel ve zraku jejího pána.

Snažil jsem seje těšit“ ‚Nic to není, pane Andersene. Neublížím jí, ale musíte jí chvíli pevně držet hlavu.“

Josh se zhluboka nadechl, chytil psíka za krk, urputně stiskl víčka a odvrátil hlavu tak daleko, jak jen dokázal.

„Tak, Venušinko,“ cvrlikal jsem. „Hned ti bude líp.“

Venuše mi nevěřila. Zarputile se bránila, mlátila mě tlapou do ruky za doprovodu hekavých stonů svého pána. Když jsem jí vsunul pinzetu do tlamy, skousla zuby a pevně je svírala. Začal jsem se s ní tahat, pan Anderson ztratil nervy a pustil ji.

Fenička skočila ze stolu a pokračovala v zápolení sama se sebou a Jimmy radostně přihlížel.

Podíval jsem se na holiče víc se smutkem než s hněvem. Tohle nebyla jeho parketa. Normálně byl spíš hrubozmný, jak dokazoval výkon jeho povolání, ale přidržet zmítajícího se psa bylo nad jeho síly.

„Zkusíme to znovu,“ pravil jsem vesele. „Tentokrát na podlaze.

Možná že se bojí stolu. Opravdu to vůbec nic není, je to nepatrný zákrok.“

Josh se sklonil s křečovitě sevřenými rty a zúženýma očima a vztáhl rozechvělou ruku ke svému psu, ale fenicka mu pokaždé vyklouzla a couvla. Holič náhle prudce hekl a rozplácl se na dlaždičkách. Jimmy se rozchechtal. Začínalo to být zajímavé.

Pomohl jsem holiči na nohy. „Víte co, pane Andersene? Trochu ji uspím. Pak se s námi nebude prát.“

Josh zbledl. „Uspat? Myslíte uspat?“ Ustaraně zamrkal. „Neublíží jí to?“

„Ovšemže ne. Nechte mi ji tady a vraťte se asi za hodinku. To už bude úplně v pořádku.“ Nasměroval jsem ho dveřmi do chodby.

„Víte to jistě?“ Lítostivě se podíval na svého miláčka. ‚Je to takhle správný?“

„Jasně že ano. Kdybychom se s ní prali, příliš bychom ji rozrušili.“

„Dobře, zajdu na hodinu ke svému bratrovi.“

„Výborně.“ Počkal jsem, dokud za ním nezabouchly dveře, a pak jsem spěšně připravil dávku pentotalu.

Psi se přestanou vytahovat, jakmile jejich pán zmizí, takže jsem

Venuši snadno zvedl a postavil na stůl. Čelisti měla ale pořád skousnuté a tlapy nachystané k útoku. Nehodlala připustit žádné nesmysly kolem své tlamy.

„Oukej, holka, ať je po tvém,“ řekl jsem, popadl ji za nohu nad loktem a ostříhal prostor nad radiálkou. Tentokrát jsme se Siegfriedem často museli uspávat psy bez asistence. Je úžasné, co člověk dokáže, když není zbytí.

Venuši bylo jedno, co podnikám, pokud jsem sejí držel dál od tlamy. Bodl jsem jehlu do žíly, stiskl jsem píst a za pár vteřin fenička ztratila bojovnost, hlava jí klesla a tělo se složilo na stůl. Překulil jsem ji. Tvrdě spala.

„A teď to pojede jako po másle, Jimmy,“ řekl jsem. Bez námahy jsem prsty rozevřel sanice, pinzetou chytl kost a vytáhl ji z tlamy.

„Nic tam nezůstalo, bezvadné. Hotovo.“

Hodil jsem kost do plechovky na odpadky. „Ano, takhle se pracuje, chlapče. Žádné nedůstojné tahanice, odborně. Odborně a na úrovni.“

Můj syn krátce kývl. Přestal se bavit. Doufal v to nejlepší, když se pan Anderson rozplácl na podlahu ordinace, ale tohle byla nuda.

Úsměv mu splynul ze rtů.

I můj úsměv poněkud ztuhl. Pozoroval jsem Venuši, nedýchala.

Snažil jsem se nevnímat křeč v žaludku, vždycky jsem byl nervózní anesteziolog a nejsem na to zvlášť pyšný. Dokonce dodnes mám ohavný zvyk, že když se přinatrefím k operaci některého z mladších kolegů, položím dlaň na hrudník pacienta a pár vteřin stojím ztuhlý a s rozšířeným zrakem. Vím, že mladým kolegům je trnem v oku, že vyvolávám paniku a nedůvěru, a jednou mi bez okolků řeknou, abych vypadl, ale nemohu si pomoci.

Díval jsem se na Venuši a jako vždycky jsem se přesvědčoval, že žádné nebezpečí nehrozí. Dostala správnou dávku a u pentotalu obvykle nastává krátká zástava dechu. Všechno bylo v pořádku. Přesto jsem ale prosil pánaboha, aby fenička začala dýchat.

Srdce tlouklo. Několikrát jsem stlačil žebra, nic. Dotkl jsem se nevidoucího oka, bez reflexu. Seděl jsem, nervózně poťukával prsty do stolu a upřeně civěl na malého tvorečka. Jimmy mě se zájmem pozoroval. Příčinou jeho hluboké náklonnosti k veterinární praxi bylo, že byl fascinován zvířaty, farmáři a přírodou, ale zvláštní kolorit vyvěral z něčeho jiného: nikdy nevěděl, kdy se jeho otec dopustí něčeho legračního nebo se mu něco legračního přihodí.

Zádrhele a nedorozumění při rutině každodenních objížděk bývaly často pro zasmání a neomylný instinkt mému synovi napovídal, že se k něčemu schyluje.

Tušil správně, náhle jsem totiž zvedl Venuši ze stolu, párkrát jsem s ní marně třásl nad hlavou a pak jsem se pustil rychlým klusem dolů chodbou. Za sebou jsem slyšel tlapkání malých sandálkú.

Rozrazil jsem zadní vchod do zahrady za domem, na chvilku jsem se zastavil v užší části zahrady, ne, tam bylo málo místa, a střemhlav jsem se řítil dál na rozlehlý palouk.

Tady jsem položil feničku do trávy a padl vedle ní na kolena, jako v modlitbě. Srdce mi mlátilo až v krku a já jsem klečel a hleděl, ale žebra se nehýbala a skelné oči zůstávaly nevidomé.

Tohle se přece nemohlo stát! Chytil jsem Venuši oběma rukama za zadní nohu a roztočil jsem ji nad hlavou, někdy výš, někdy níž, ale pěkně rychle, protože jsem točil vší silou. Tahle resuscitační metoda zřejmě vyšla z módy, ale tenkrát to byl hit. Každopádně velice imponovala mému synovi. Chechtal se tak, že se převalil do záhonu.

Když jsem ustal a pátravě se zahleděl na stále nehybný hrudník, volal:, Ještě, tatínku, ještě!“ Nečekal víc než pár vteřin a tatínek byl opět v plné akci s Venuší kroužící vzduchem jako ptáček.

Překonal jsem všechny Jimmyho naděje. Pravděpodobně váhal, než opustil topinky s marmeládou, aby se zúčastnil povinností svého starého otce, byl však odměněn velkolepě. Dodnes to vidím úplně živě: má úzkost a zoufalství, že pacientka zemře pronic zanic, a v pozadí vřískavý řehot mého syna.

Nevím, kolikrát jsem toho nechal, položil nehybné stvoření na trávu a znovu se pustil do tance, ale konečně se hrudník pohnul a oči se zachvěly.

Vydechl jsem úlevou, zhroutil se tváří do chladivých trsů a civěl mezi stvoly na Venuši, jak začíná pravidelně dýchat. Pak se olízla a rozhlédla.

Neodvažoval jsem se okamžitě zvednout, protože červená cihlová zeď zahrady kolem mne stále ještě kroužila, a nebyl jsem si jistý, že neupadnu.

Jimmy byl zklamaný. „Ty se už nebudeš točit, tatínku?“

„Ne, synku, nebudu.“ Posadil jsem se a přitáhl si Venuši na klín.

„Máme to za sebou.“

Byla to legrace. Proč jsi to dělal?“

„Aby pes začal dýchat.“

„Děláš to pokaždé, když chceš, aby začal dýchat?“

„Ne, díkybohu, ne moc často.“ Pomalu jsem se vyškrabal na nohy a nesl jsem feničku zpátky do ordinace.

Když se vrátil Josh Anderson, vypadala jeho milovaná Venuše skoro normálně.

„Pořád ještě je trochu nejistá po té anestezii,“ řekl jsem. „Nebude to ale trvat dlouho.“

„To jsem moc rád. A ta potvora kost, je…?“

„Pryč, úplně pryč, pane Andersene.“

Couvl, když jsem fence otevřel tlamičku. „Vidíte?“ řekl jsem.

„Nic tam nezbylo.“

Šťastně se usmál.“Dala vám hodně práce?“

Moji rodiče mě vedli k tomu, abych byl spíš poctivý než chytrý, a málem jsem to celé vyklopil. Proč bych ale děsil toho citlivého človíčka? Kdybych mu pověděl, že jeho psík byl dost dlouho skoro mrtvý, asi by ho to nepotěšilo a narušilo by to důvěru, kterou ke mně choval.

Polkl jsem. „Vůbec ne, pane Andersone. Banální operace.“ Málem jsem se tou nehoráznou lží udusil a pachuť provinilosti byla hořká.

„Prima, prima. Jsem vám vděčný, pane Herriot.“ Sklonil se nad psíkem a znovu jsem postřehl to zvláštní zažmoulání chlupů.

„Copak tys lítala vzduchem, Venuše?“ mumlal roztržitě.

Naskočila mi husí kůže. „Proč… proč se takhle ptáte?“

Otočil ke mně oči, ty nadzemsky hluboké oči. „Asi… asi sejí zdálo, že lítá, když spala. Je to jenom takovej pocit.“

„Aha, ehm, tedy… dobře.“ Měl jsem také prapodivné pocity. „Raději ji odneste domů. Ať je do večera v klidu.“

Dojídal jsem svačinu a byl jsem kromobyčejně zamyšlený… že lítala vzduchem… lítala vzduchem.

O čtrnáct dní později jsem zase seděl v Joshově holičském křesle a snažil se obrnit proti utrpení. K mému úděsu se do mne Josh pustil rovnou hrůzným strojkem. Obvykle začal nůžkami a postupně přituhovalo, ale tentokrát to vzal zhurta.

Ve snaze ulevit bolesti jsem se téměř hystericky rozžvatlal.

„Jak se… au!… daří Venuši?“

„Prima, prima.“ Josh se na mne vřele usmál do zrcadla. „Pak už byla jako dřív, ani lepší, ani horší.“

„Já… auvej… jsem nepředpokládal jakékoli problémy. Vysvětlil jsem vám… jéje…! že to je maličkost.“

Holič trhl zápěstím a vyškubl další chomáček vlasů. „Věci se mají tak, pane Herriot. Člověk musí svýmu veterináři věřit. To je důležitá věc, věřit veterináři. Věděl jsem, že ta naše děvenka je v dobrejch rukách.“

„Moc vám děkuju, pane Andersone, rád to… ouvej… slyším.“ Byl jsem potěšený, ale pocit viny zůstával.

Unavilo mě hovořit a pozorovat v zrcadle, jak se křením, a tak jsem se snažil soustředit na něco jiného. Je to trik, který používám u zubaře, ale moc nefunguje. Ale když mě malý Joshua škubal a rýpal, usilovně jsem myslel na naši zahradu ve Skeldalu.

Tráva by se měla posekat, a až budu mít chvíli času, musím se pustit do plevele. Řešil jsem problém, jestli přihnojím rajčata, i když

Joshua odložil strojek a chopil se nůžek.

Oddychl jsem si a uvolnil se. Následující etapa bude mírně nepříjemná, ale třeba si Josh nůžky odposledka nabrousil. Stále ještě jsem v duchu bloudil mezi rajčaty, když mě holičův hlas vrátil do skutečnosti.

„Pane Herriot,“ žmoulal v prstech pár mých vlasů. „Já taky moc rád zahradničím.“

Nadskočil jsem na křesle. „To je zajímavé, zrovna jsem myslel na naši zahradu.“

„Jo, jo, já vím.“ Jeho oči měly vzdálený výraz a žmoulal a žmoulal. „Cejtím to z vlasů, víte?“

„

„Vaše myšlenky. Prouděj ke mně z vašich vlasů.“

„Cože?“

„No jo. Přece tomu rozumíte. Vaše vlasy jdou dolu do hlavy, pochytaj něco z vašeho mozku a pošlou to ke mně.“

„Vy si ze mne tropíte šoufky?“ Hlasitě jsem se zachechtal, ale můj smích zněl dutě.

Josh zavrtěl hlavou. „Nedělám si žádný šoufky, pane Herriot. Vím to už čtyřicet let a pokaždý se to opakuje. To byste koukal, kdybych vám pověděl, na co lidi myslej! Ani bych to nedokázal vopakovat, to vám povídám.“

Přikrčil jsem se pod bílou pelerínkou. Úplný nesmysl a žvásty, samosebou, ale pro jistotu nebudu v holičově křesle vzpomínat na Venušinu anestezii.

Tohle je můj oblíbený příběh a rád se k němu vracím, protože je v něm tolik neobyčejného. Například holiče jako Josh Anderson už nenajdete. Ve své povídce jsem se zapomněl zmínit, že Josh také prodával kuřivo, a bylo zcela běžné, že uprostřed stříhání odložil strojek a šel obsloužit zákazníka, pohovořil s ním srdečně a dlouze o počasí, kriketu a jiném a pak se naprosto klidně vrátil. I Venuše byla fenička mimořádného vzhledu. Vlastně jsem žádného jí podobného psa neviděl ani předtím, ani potom. A přenášení myšlenek přes vlasy? Absurdní, ale občas o tom uvažuji…

46. ZLATA

„Tohle je Zlata,“ řekla sestra Rosa. „Prosila jsem vás, abyste ji vyšetřil.“

Díval jsem se na medový odstín srsti na uších a bocích psa. „To jméno se k ní hodí. Vsadil bych se, že na slunci přímo září.“

Sestra se zasmála. „Ano, když jsem ji poprvé viděla, opravdu svítilo slunce, a to jméno mě okamžitě napadlo.“ Úkradkem na mne pohlédla. „Mám dobré nápady na jména, to přece víte.“

„Ano, ano, nepochybuji o tom,“ usmál jsem se. Byl to takový náš žert. Sestra Rosa byla skutečně odbornice na pojmenování nekonečného zástupu opuštěných zvířátek procházejících malou psí svatyní za sestřiným domem, kterou řídila a spravovala. Finance získávala tím, že organizovala různá představení, bazary a podobně a zbytek doplňovala vlastními penězi.

Dávala psům nejen jména, dávala jim i svůj drahocenný čas. Byla ošetřovatelka a její život byl službou bližním. Často jsem se sám sebe ptal, jak našla čas, aby bojovala o záchranu zvířat. Byla to záhada a já jsem sestru Rosu obdivoval.

„Kde se tu vzala?“ zeptal jsem se.

Sestra Rosa pokrčila rameny“.Našli ji, jak bloudí po Hebbletonu. Nikdo ji nezná a na policii ji nikdo nesháněl. Asi ji někdo vyhodil.“

Jako obvykle se mi hrdlo sevřelo vzteky“ Jak se mohou dopustit něčeho takového na tak krásném psu? Vyhodit ho, aby se staral sám o sebe.“

„Důvody bývají někdy úplně nepochopitelné. V tomhle případě asi rozhodlo, že má Zlata kožní nemoc. Třeba se toho lekli.“

„Mohli ji přinejmenším odvést k veterináři,“ zamručel jsem a otevřel dveře kotce.

Zajistil jsem pár lysin kolem prstů u nohou. Klekl jsem si, abych je vyšetřil, a Zlata mi olízla tvář a vrtěla ocasem. Otočil jsem se k ní, k jejím dlouhým uším, pevné tlamě a očím, které někdo zradil.

„Hlavu má jako ohař,“ řekl jsem. „Ale co to ostatní? Co myslíte, že je za rasu?“

Sestra Rosa se zasmála. „To je rébus. Mám praxi v hádání, ale Zlata mě porazila. Uvažovala jsem, jestli utekla fena foxhounda a nakryl ji labrador nebo dalmatinec, ale nevím.“

Ani já jsem to nedokázal uhodnout Skvrnitý hnědočernobílý trup nepatřil tvarově ohaři. Zlata měla velké nohy, dlouhý, tenký a neustále se vrtící ocas a něžně zlatavou srst.

„Ať je to co chce,“ řekl jsem“ je to fešanda a má dobrou povahu.“

„Ano, je to drahoušek. Umístíme ji bez potíží. Je milá. Jak myslíte, že je stará?“

Usmál jsem se. „Nedá se to nikdy přesně odhadnout, ale vypadá mladě.“ Otevřel jsem jí tlamu a prohlédl řadu neposkvrněných zubů.

„Soudil bych devět deset měsíců. Je to jen odrostlé štěně.“

„Taky jsem myslela. Až dospěje, bude hodně veliká.“

Jako by na důkaz Rosiných slov se mladá fenka postavila na zadní a položila mi tlapy na prsa. Znovu jsem hleděl na rozesmátou tlamu a oči. „Zlato,“ řekl jsem. „Moc se mi líbíš.“

„To jsem ráda,“ podotkla sestra Rosa. „Musíme ji co nejrychleji zbavit potíží s kůží, a pak pro ni začnu hledat nový domov. Je to ekzém, viďte.“

„Pravděpodobně… pravděpodobně… kolem očí a na tvářích je také trochu lysá.“ Kožní choroby u psů i u lidí jsou záludné, často nevyzpytatelného charakteru a velmi obtížně léčitelné. Dotkl jsem se lysých míst. Nelíbila se mi kombinace nohou a tváří, ale kůže byla suchá a zdravá. Možná že to nebude nic vážného. Zavrhl jsem strašidelnou představu, která mě na okamžik napadla. Nechtěl jsem o tom uvažovat a nechtěl jsem zneklidnit sestru Rosu. Měla dost starostí i bez toho.

„Ano, pravděpodobně ekzém,“ souhlasil jsem bez zaváhání. „Vtírejte jí ráno a večer do poškozených míst tuhle mastičku.“ Podal jsem jí krabičku zinkové a lanolinové masti. Trochu staromódní prostředek, ale pár let mi mastička dobře sloužila a spolu s dobrou stravou u sestry Rosy by měla zapůsobit.

Minuly dva týdny, o Zlatě jsem nic neslyšel a ulevilo se mi. Hřála mě i představa, že najde dobrý domov u lidí, kteří si jí budou vážit.

Z oblačných výšin radostných představ jsem tvrdě dopadl do reálného světa, když mi sestra Rosa jednou ráno zatelefonovala“.Pane

Herriote, ta lysá místa nejsou o nic lepší. Naopak se rozšiřují.“

„Rozšiřují? Kam?“

„Nahoru po nohou a po tvářích.“

Hrozivá a hrozící vize znovu vyplula na povrch. Ne, ne, prosím, to ne! „Hned k vám jedu, sestro,“ řekl jsem a cestou do auta jsem sebral mikroskop a vzal ho s sebou.

Zlata mě přivítala stejně jako minule, roztančenýma očima a rozmávanou oháňkou, ale mně se sevřely útroby, když jsem spatřil hlavu rozbrázděnou lysinami a nahou kůži nohou.

Chytl jsem štěně, přitáhl ho k sobě a čichal jsem k holým místům.

Sestra Rosa mě překvapeně pozorovala. „Co to děláte?“

„Zkouším, jestli ucítím myšinu.“

„Myšinu? A cítíte ji?“

„Ano.“

„A co to znamená?“

„Svrab.“

„Panebože!“ Sestra zvedla ruku k ústům. „To je zlé, viďte?“ Pak napřímila ramena v charakteristickém gestu. „Se svrabem mám své zkušenosti a dovedu s ním zacházet. Vždycky se mi podařilo vyčistit ho sírovými koupelemi. Je tu ale nebezpečí infekce ostatních psů.

To je velká starost.“

Postavil jsem Zlatu na zem a zvedl jsem se. Bylo mi mizerně.

„Ano, ale vy máte na mysli sarkoptický svrab, sestro. Obávám se, že tohle je něco horšího.“

„Horšího? Jak?“

„Vypadá to na demodektický svrab.“

Přikývla. „O tom jsem slyšela, to je nebezpečnější?“

„Ano…“ Musím nakousnout to hořké sousto. „Velmi často to je neléčitelné.“

„Propánakrále, o tom nemám ponětí! Zlata se nijak zvlášť neškrabala, proto jsem si nedělala starosti.“

„Právě proto. Při sarkoptickém svrabu se psi škrabou neustále a umíme je vyléčit. Při demodektickém svrabu mají minimální obtíže a proti téhle nemoci jsme bezmocní.“

Teď jsem měl do slova a do písmene plnou hlavu děsivých představ, protože tahle kožní choroba mě pronásledovala od chvíle, kdy jsem ukončil studia. Zažil jsem tolik psů, kteří se museli navzdory dlouhé léčbě utratit.

Přinesl jsem z auta mikroskop. „Možná ale, že to vidím moc černě. Doufám, že ano. Zjistím to.“

Stiskl jsem malou plošinku na Zlatině levém předloktí a seškrábl jsem povrch skalpele. Šupinky a sérum jsem umístil na sklíčko, přidal jsem pár kapek hydroxidu draselného a přikryl jsem to druhým sklíčkem.

Sestra Rosa mi připravila kávu, zatímco jsem čekal, a pak jsem nastavil mikroskop na světlo u kuchyňského okna a přiložil jsem oko ke kukátku. A bylo to tam! Žaludek se mi sevřel, když jsem spatřil, co jsem spatřit nechtěl, děsivého roztoče trudníka Demodex canis, hlava, torax s osmi pahýlovitými nohami a dlouhé, cigárovité tělo. A nebyl tam jediný. Mikroskopické pole se jimi jen hemžilo.

„Je to tak, sestro,“ řekl jsem. „Nepochybně. Je mi to hrozně líto.“

Koutky úst jí klesly. „Copak… není nic, co bychom mohli udělat?“

„Ale ano, můžeme to zkusit. A zkusíme všechno, co jen bude možné, protože Zlatu jsem si zamiloval. Netrapte se. Pár případů demodikózy se mi přece jen podařilo vyléčit a vždycky stejným přípravkem.“ Zaběhl jsem k autu a zalovil v kufru. „Tady to je, odylen.“

Ukázal jsem jí krabičku. „Naučím vás, jak postupovat.“

Vtírat roztok do postižených partií nebylo snadné, protože Zlata se vrtěla a olizovala, ale konečně jsem byl hotov.

„Natírejte ji každý den,“ řekl jsem. „A za týden mi zavolejte. Někdy odylen zabírá.“

Sestra Rosa vysunula bradu s cílevědomou rozhodností, která zachránila tolik zvířat „Ujišťuji vás, že budu víc než pečlivá. Určitě se nám to podaří! Nevypadá to zas tak zle.“

Mlčel jsem a ona pokračovala: „Ale co moji vlastní psi? Nenakazí se?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To je další zvláštnost demodikózy. Málokdy se rozšíří na další zvíře. Není zdaleka tak nakažlivá jako sarkops, takže v tomto směru nemusíte mít obavy.“ n , Alespoň něco. Ale jak proboha dostane pes tuhle nemoc?“

„..Zase záhada,“ odpověděl jsem. „Veterináři jsou přesvědčeni, že všichni psi mají v kůži určité množství trudníků, ale proč v některých případech tihle roztoči vyvolají svrab a v jiných ne, to zatím nikdo nevysvětlil. Dědičnost s tím nemá nic společného, protože se to někdy objeví u několika psů ze stejného vrhu. Je to záhada.“

Nechal jsem sestře Rose krabičku odylenu a šel jsem. Třebas to bude zas jedna výjimka z mých špatných zkušeností s touhle nemocí. Musel jsem doufat.

Sestra se mi ozvala do týdne. Aplikovala odylen přesně a pečlivě, ale choroba se šířila nahoru po nohou.

Okamžitě jsem jel za Zlatou a mé obavy se potvrdily, když jsem viděl její tvář. Byla zdeformovaná šířící se olysalostí, a když jsem si vzpomněl na krásu, kterou mě uchvátila při mé první návštěvě, ten pohled itiě přímo zabolel. Zlata byla veselá a mávala horlivě ocasem, a tím to všechno bylo ještě horší.

Musel jsem zkusit něco jiného, a vzhledem k tomu, že zlepšení stavu brání sekundární podkožní invaze stafylokoků, dal jsem fence injekci staftoxoidu. Kromě toho jsem jí nasadil kúru Fowlerova roztoku arseniku v té době to byl oblíbený způsob léčení kožních chorob.

Uplynulo deset dní a začínal jsem doufat, ale trpce mě zklamalo, když sestra Rosa zavolala jednou hned po snídani.

Hlas se jí třásl, když říkala: „Pane Herriote, moc se to horší. Nic nepomáhá. Začínám si myslet, že…“

Přerušil jsem ji.“Dobře. Do hodiny jsem u vás. Nesmíte to ještě vzdávat. Tyhle případy někdy trvají celé měsíce.“

Jel jsem do útulku a věděl jsem, že moje slova měla být jen útěchou. Ve skutečnosti nebyla ničím opodstatněna. Jen jsem se snažil sestře Rose pomoci, protože byla neskonale nešťastná, kdykoli bylo nutné utratit psa. Ze stovek psů, kteří jí prošli rukama, pamatuji jen hrstku případů, které vzdala, staré psy s chronicky nemocnými ledvinami nebo srdcem, beznadějně nemocné a ve velmi špatném stavu, nebo mladé psy s psinkou. Za ostatní bojovala, dokud nebyli fit, aby mohli jít do nových domovů. A nebyla to jen sestra Rosa –já sám jsem se děsil představy, že bych měl Zlatu utratit. V tom psu bylo něco, co si mě Získalo.

Přijel jsem tam a pořád ještě jsem netušil, co udělám, a když jsem promluvil, byl jsem překvapen tím, co jsem říkal.

„Sestro, odvezu si Zlatu s sebou domů. Jen tak budu schopen ji každý den ošetřit. Vy máte spoustu práce s ostatními psy. Vím, že jste udělala, co bylo možné, ale tenhle úkol převezmu teď já.“

„Ale… vy jste přece nesmírně zaměstnaný! Jak si najdete čas?“

„Mohu ji ošetřovat večer nebo ve volných chvílích. A mohu průběžně kontrolovat, jak to postupuje. Rozhodl jsem se, že ji uzdravím.“

Vracel jsem se do ordinace, udiven intenzitou svých pocitů. Za mé kariéry se mě nejednou zmocnila posedlost vyléčit nějaké zvíře, ale nikdy tolik jako u Zlaty. Mladá fenka měla ohromnou radost, že je se mnou v autě. Pokládala to –jako všechno ostatní, za báječnou hru, dováděla, olizovala mi ucho, kladla tlapy na palubní desku a nakukovala do okna. Díval jsem se na její šťastný výraz, na hlavu zrůzněnou nemocí a pomazanou odylenem a praštil jsem rukou do volantu.

Demodektický svrab bylo ďáblovo dílo, ale tahle fenička se uzdraví.

Byl to začátek zvláštní epizody mého života, kterou vnímám stejně intenzivně jako tenkrát, před třiceti lety. Nebyli jsme zařízeni na ubytování psů, tehdy bylo vybaveno jen málo veterinářů, ale upravil jsem pro Zlatu pohodlný příbytek ve staré konírně na dvorku.

Přepažil jsem jeden box překližkou a vystlal slámou. Konírna byla stará, ale bytelná a netáhlo tam. Zlata měla mít veškeré pohodlí.

Jedno jsem zajistil: Helena musela zůstat mimo. Pamatoval jsem si, jak byla zničená, když jsme adoptovali kocoura Oskara a pak jsme o něj přišli, protože se přihlásil právoplatný majitel, a věděl jsem, že by si tohohle psa také zamilovala. Sám sebe jsem ale neodhadl.

Veterináři by ve svém povolání neobstáli, kdyby prožívali případy svých pacientů osobně. Znal jsem ze zkušenosti, že většina mých kolegů byla ke zvířatům stejně sentimentální jako jejich majitelé, a než jsem se nadál, propadl jsem Zlatě.

Krmil jsem ji, čistil pelíšek a ošetřoval ji. Během dne jsem za ní chodil tak často, jak bylo možné, ale když na ni vzpomínám, je to vždycky za večerní scenerie. To celé se odehrálo koncem listopadu, stmívalo se kolem čtvrté a posledních pár návštěv se odbývalo v příšeří chlévů a při návratu domů jsem pokaždé zajel na dvorek za

Skeldalem a zamířil reflektory na konírnu.

Když jsem otevřel dveře, čekala tam Zlata, aby mě přivítala, tlapy na prkenné přehradě, dlouhé zlaté uši se leskly v odrazu světel. Takhle ji vidím dodnes. Její temperament se neměnil a ocas švihal do slámy celou tu dobu, kdy jsem jí dělal všechny ty nepříjemnosti, natíral jsem jemnou kůži roztokem, píchal jsem jí staftoxoid a odškrabával jsem vzorky kůžičky na kontrolu.

Plynuly dny a týdny a nepozoroval jsem žádné zlepšení a začínal jsem zoufat. Dával jsem jí sírové koupele a kožnatcové koupele, ačkoli nikdy předtím se nijak podstatně neosvědčily, a probíral jsem postupně všechno, co nabízel trh. Ve veterinární praxi inspiruje každá odolná choroba spoustu felčarských přípravků a zákroků a já jsem navzdory svým pochybnostem zaléval feničku hromadou šamponů a roztoků v naději, že by mohly obsahovat kouzelnou moc.

Ty noční sedánky v záři reflektorů se staly součástí mého života a možná že bych v nich byl zaslepeně pokračoval donekonečna. Až jednou, za tmavého večera s deštěm bičujícím dlažbu dvorku, jako bych to odrostlé štěně spatřil poprvé.

Svrab se rozšířil po celém těle, ze srsti zbyly jen řídké chomáče chlupů. Dlouhé uši už nebyly zlaté, olysaly skoro dohola, stejně jako celá tvář a hlava. Kůže byla ztluštělá a scvrklá a namodralá. Když jsem ji stiskl, vytékal mi mezi prsty vodnatý pramínek hnisu.

Padl jsem na slámu a Zlata kolem mě skákala, olizovala mě a vrtěla ocasem. Ten hrozný stav nijak neovlivnil její povahu.

Takhle to ale nemohlo pokračovat. Pochopil jsem, že jsme oba– ona i já– došli na konec cesty. Snažil jsem se přemýšlet a hladil jsem jí hlavu a její veselé oči se pateticky odrážely od strašidelné tváře. Má mizérie měla několik příčin: zamiloval jsem si ji, zklamal jsem a Zlata neměla nikoho –jen sestru Rosu a mne. A to byl další problém, co řeknu té laskavé ženě po všech svých hrdopyšně sebevědomých slibech?

Trvalo mi do příštího poledne, než jsem sebral odvahu zatelefonovat jí. V úsilí hovořit věcně jsem byl téměř příkrý.

„Sestro,“ řekl jsem. „Obávám se, že se Zlatou je konec. Vyzkoušel jsem všechno a je to s ní čím dál tím horší. Nejlaskavější by asi bylo utratit ji.“

Hlas se jí rozechvěl: „Ale… připadá mi to strašné! Jen kvůli kožní nemoci…“

„Ano, vím, tohle si každý myslí. Ale je to hrozná nemoc. Dokáže zvířeti zničit život. Zlata se určitě necítí dobře a brzy by měla bolesti. To nesmíme dopustit.“

„Věřím vám, pane Herriote. Vím, že byste neudělal nic, co by nebylo nezbytné!“ Dlouze se odmlčela a tušil jsem, že se snaží ovládnout hlas. Pak řekla vyrovnaně: „Ráda bych se na ni přijela podívat, až skončím práci v nemocnici.“

„Sestro, prosím,“ řekl jsem tiše, „byl bych raději, kdybyste nechodila.“

Zase pomlka, a pak:“Dobře, pane Herriote, nechám to na vás.“

Hned potom jsem měl naléhavou návštěvu a celé odpoledne spoustu práce. Nepřestával jsem myslet na to, co mě čeká, ale díky všem povinnostem jsem nepropadl stresu. Jako vždy byla tma tmoucí, když jsem vjel do dvora a otevřel dveře garáže.

A bylo to stejné jako jindy. Zlata v záři reflektorů, tlapy na přepážce, tělo se kroutilo, jak mávala ocasem, tlamu šťastně otevřenou a vítala mě.

Než jsem přelezl do ohrady, vsunul jsem do kapsy injekční stříkačku a barbituráty. Dlouho jsem si s feničkou hrál, hladil jsem ji a povídal si s ní a ona po mně hopsala. Pak jsem natáhl stříkačku.

„Sedni si, holčičko,“ řekl jsem a ona poslušně padla na zadek.

Uchopil jsem její pravou nohu nad loktem, aby vyvstala radiálka.

Stříhat jsem nemusel nic, srst zmizela. Zlata mě se zájmem pozorovala, čekala, co to bude za novou hru. A když jsem zapíchl jehlu do žíly, uvědomil jsem si, že nepotřebuji říkat, co jsem vždycky říkával: „Nebude vědět vůbec nic, je to jen větší dávka uspávacího prostředku.“

„Je to lehká smrt.“ Žádný truchlící majitel mě neposlouchal. Byli jsme jen sami dva.

Když jsem chlácholivě mumlal: „Hodná Zlata, hodná –“ a fenka klesala do slámy, byl jsem přesvědčený, že kdybych byl přece jen říkal všechny ty obvyklé věty, byly by naprosto pravdivé. Nevěděla nic, z veselé hravosti přešla do úplného zapomnění a opravdu to byl snadný odchod z vězení, které by se bylo brzy proměnilo v mučírnu.

Vyškrábal jsem se z ohrádky, zhasl reflektory auta a studená tma dvorku byla prázdná jako ještě nikdy. Po týdnech zápasu mě překonal pocit ztráty a prohry. Nakonec jsem alespoň dokázal ušetřit Zlatu posledních útrap, vnitřních abscesů a septikémie, které čekají psa v pokročilém stadiu neléčitelného demodektického svrabu.

Dlouho jsem s sebou vlekl to břemeno, tu tíseň, a cítím ji i teď, po letech. Protože tragédií Zlaty bylo, že se narodila příliš brzy.

V současné době umíme vyléčit většinu případů demodektického svrabu dlouhodobou kúrou organických fosfátů a antibiotik, ale nic z toho jsem neměl k dispozici tenkrát, když jsem to potřeboval.

Stále ještě je to hrozná nemoc, ale trpělivě bojujeme moderními zbraněmi a v minulých letech jsme vyhráli většinu bitev. Znám z Darrowby pár pěkných psů, kteří přežili, a když je potkávám na ulici, zdravé, s lesklou srstí, objeví se mi před očima obraz Zlaty.

Vždycky je to za tmy a v záři reflektorů auta.

Ale i v dnešní, moderní době mě píchne u srdce, když zahlédnu psa s lysinami na nohou a hlavě a ucítím pach myšiny, ačkoli je prognóza mnohem lepší než kdysi. Demodektický svrab je obávaná choroba, protože pomyšlení, že zvíře múže přijít o život kvůli kožní nemoci, je děsivé a nepřijatelné. Často přemýšlím, proč je moje vzpomínka na Zlatu tak živá a bolavá. Po celou dobu nemoci byla veselá a milá, ale já znal spoustu milých psů. Možná že by se mi nebyla tolik vryla do paměti, kdybych ji byl ošetřoval v kovových kotcích současné veteriny, a ne v tehdejších primitivních podmínkách. Stará konírna už není k ničemu, ale kdykoli zabloudím na dvorek a nahlédnu do tmavých vrat, myslím na tu dlouhou bitvu, kterou jsem prohrál a kterou prohrála i Zlata.

47. POČÍTÁN! ŠTĚSTÍČEK

„Copak nemá veterinář v životě chvíli klidu?“ myslel jsem si otráveně, když jsem se hnal autem po silnici do Gilthorpu. Neděle večer, osm hodin a já se plahočím šestnáct kilometrů za psem, který prý podle vzkazu, jak mi ho Helena vyřídila, byl nemocný přes týden.

Pracoval jsem celé dopoledne, odpoledne jsme byli s dětmi a s jejich kamarády nahoře na kopcích –jako každý týden celá ta léta, kdy jsme propátrali každičký kout tohoto kraje. Jimmy se svými otužilými kumpány nasadil ostré tempo a já jsem musel na nejstrmější útesy vynést Rózičku na ramenou. Po svačině následoval stereotyp koupání a čtení pohádek a pak šli ti dva do postele a já jsem se hotovil, že se usadím, přečtu si noviny a poslechnu rádio.

A teď jsem se ocitl znovu v lopotě. Civěl jsem oknem na silnici a na zídky, které jsem vídal každodenně od rána do noci. Když jsem odjížděl z Darrowby, byly smrákavé ulice městečka liduprázdné a domy se rozsedly do poklidné pohody soukromí. Vyvolávaly představu křesel a lulky a krbu. Když na mě ted mžourala světýlka hospodářství na úbočích hor, viděl jsem v duchu farmáře spokojeně podřimující s nohama na stole.

Na zešeřelé silnici jsem nepotkal jediné auto. Venku nebyla ani noha. Jenom Herriot.

Vychutnával jsem rozkoše sebelítosti, když jsem zastavil před řadou domků z šedého kamene na druhém konci Gilthorpu. Paní

Cundallová, Kaštanová ulice číslo čtyři, napsala Helena na útržek papíru, a když jsem otvíral branku a vstoupil na uzounký proužek zahrady, měl jsem zhruba nachystanou ostrou řeč, kterou pronesu.

Pár let mé zkušenosti mě poučilo, že nemá smysl se ohrazovat proti lidem, kteří mě vytáhli z domu v nejnemožnější dobu. Dobře jsem věděl, že jim výčitky byly putýnka a že to zopakují přesně stejně, kdykoli si zamanou. Přesto jsem něco říct musel, alespoň abych si ulevil.

Nebudu hrubý nebo neslušný, pevným hlasem pronesu, že veterináři si v neděli večer rádi odpočinou právě tak jako jiní lidé, že nemáme nic proti tomu jít k nutným případům, ale nám nejsou po chuti návštěvy u zvířat, která byla nemocná už týden.

Moje řeč byla téměř dokonalá, když mi otevřela drobná žena středního věku.

„Dobrý večer, paní Cundallová,“ pozdravil jsem poněkud upjatě.

„Ale to je pan Herriot,“ ostýchavě se usmála“ Ještě se neznáme, ale vídám vás v Darrowby, když je tam trh. Pojďte dál.“

Dveře se otevíraly přímo do malého obytného pokoje s nízkým trámovým stropem. Můj pohled padl na vetchý, starý nábytek, obrázky zarámované v oprýskaných pozlátkových rámech, a pak jsem si všiml, že zadní část místnosti je oddělena závěsem.

Paní Cundallová závěs roztáhla. Na úzké posteli ležel na kost vychrtlý muž a z prožloutlé tváře ke mně vzhlédly hluboko zapadlé oči.

„To je můj manžel, Ron,“ řekla paní přívětivě a muž se usmál a zvedl kostnatou ruku z přikrývky na pozdrav.

„A tady je váš pacient, Herman,“ pokračovala a ukázala na malého jezevčíka sedícího u postele.

„Herman?“

„Ano, napadlo nás, že to je případné jméno pro tu naši německou jitrničku.“ Oba se zasmáli.

„Ano, to je,“ řekl jsem. „Výborné jméno. Tváří se přesně jako Herman.“

Jezevčík se na mne podíval jasnýma přátelskýma očima. Sklonil jsem se, pohladil jsem mu hlavu a růžový jazyk mi olízl prsty.

Přejel jsem rukou po lesklé srsti. „Vypadá perfektně. Jaké má potíže?“

„Ale snad ani žádné potíže necítí,“ odpověděla paní Cundallová.

„Jí dobře a všechno, ale celý minulý týden měl takové divné nohy.

Nepřipadalo nám to vážné, ale dnes večer upadl a nemohl se zvednout.“

„Tak to tedy je. Všiml jsem si, že se mu nechce vstát, když jsem ho hladil.“ Opatrně jsem vsunul ruku pod malé tělíčko a jemně jsem ho postavil na nohy. „Pojď sem, chlapče,“ řekl jsem. „Pojď, Hermane, ukaž, jak umíš chodit.“

Odvážil se párkrát váhavě ukročit, ale zadek se mu motal a Herman padl do sedu.

„Jsou to zadní nohy, viďte?“ zeptala se paní Cundallová“přední má v pořádku.“

„Přesně můj případ,“ zahučel Ron tichým chraplavým hlasem, ale usmíval se a jeho žena se zasmála a pohladila paži, položenou na peřině.

Zvedl jsem si psa na kolena. „Ano, v zadních nohách nemá sílu.“

Prohmatával jsem bederní obrátle a pozoroval jsem, kdy ho to zabolí.

„Nezranil se?“ zeptala se paní Cundallová.“Nebo že by ho někdo uhodil? Nepouštíme ho ven, ale někdy se protáhne zahradní brankou.“

„Může to být zranění,“ řekl jsem. Bývají ale i jiné příčiny.“ Zcela určitě byly, a mohly to být příčiny velmi nepříjemné. Malý psík se mi vůbec nelíbil. S těmihle příznaky jsem se ve své psí praxi setkával nerad.

„Co si o tom myslíte?“ ptala se paní Cundallová“.Prosím, povězte mi pravdu.“

„Poranění mohlo vyvolat krvácení do mozku nebo otřes mozku nebo edém, to je tekutina, všechno zasáhne míchu. Mohl by mít i zlomený obratel, ale to není pravděpodobné.“

„A další možnosti?“

Je jich hodně. Na míchu mohou tlačit nádory, výrůstky na kostech, abscesy nebo plotýnky.“

„Plotýnky?“

„Ano. Malé chrupavčité vložky nebo vložky z tkané mezi obratli. U psů s dlouhým tělem jako je Herman se někdy vsunou do páteřního kanálu. Podle mého názoru jsou příznaky vyvolány právě tímhle.“

Z postele se zase ozval Ronův chraplavý hlas: „A jaká je perspektiva, pane Herriote?“

Právě to byl problém. Úplné uzdravení nebo nevyléčitelné ochrnutí. Obojí bylo možné. „Zatím se to nedá určit,“ odpověděl jsem.

„Dostane injekci a pár tablet a uvidíme, jak se to bude v příštích dnech vyvíjet.“

Píchl jsem mu analgetikum a antibiotika a odpočítal jsem do krabičky salicylové tablety. Tenkrát jsme ještě neměli steroidy a víc nebylo v mých silách.

„A teď, pane Herriote,“ usmála se na mne paní Cundallová, „Ron si každý večer v tuhle dobu otevře lahvičku piva. Napijete se s ním?“

„Tedy… je to od vás velmi laskavé, ale nechci rušit…“

„Vůbec ne, vůbec ne! Jsme moc rádi, že jste tady.“

Nalila dvě sklenice černého piva, zvedla manžela do sedu, podložila mu záda polštářem a posadila se k němu na postel.

„My pocházíme z jižního Yorkshiru, pane Herriote,“ řekla.

Přikývl jsem. Všiml jsem si, že nemají místní přízvuk.

„Přestěhovali jsme se sem po Ronově úrazu, před osmi lety.“

„A jaký jste měl úraz?“

Byl jsem horník,“ řekl Ron. „Spad na mě strop, zasypalo mě to.

Měl jsem přeraženou páteř, rozdrcená játra a plno vnitřních zranění, ale dva mý kamarády to ve stejným závalu zabilo, a tak mám štěstí, že jsem vůbec tady.“ Upíjel pivo. „Přežil jsem to, ale doktoři tvrdějí, že už nikdá nebudu chodit.“

„To je mi moc líto.“

„Ne, ne kdepak,“ pokračoval chraplavý hlas. „Počítám si svoje štěstíčka a mám za co bejt vděčnej. Vlastně mě ani nic nebolí a mám tu nejlepší ženu na světě.“

Paní Cundallová se zasmála: „Jen ho poslouchejte! To jsou mi řeči. Ale já jsem ráda, že jsme se přestěhovali do Gilthorpu. Každou dovolenou jsme trávili v Dalesu. Jsme velký turisti. Vypadnout ven z kouře a čmoudu, to bylo náramný. Ložnice v našem starým domě měla vyhlídku na samý cihlový zdi, ale tady má Ron hned vedle sebe velký okna a vidí široko daleko.“

„Ano, to určitě,“ řekl jsem. „Váš domek je moc pěkně položený.“

Vesnice se uvelebila na vysoké kamenné římse skalní stěny a Ronovo okno hledělo na panoráma zelených strání sbíhajících dolů k řece a šplhajících vzhůru do divočiny vřesovišť na druhé straně. Byl to pohled, který mě tak často mámil na mých cestách, a palouky proplétající se na oblačných vrcholcích jako by mě neustále k sobě vybízeli. Rona Cundalla lákaly marně.

„že jsme si pořídili Hermana, to byl taky moc dobrý nápad,“ pokračoval Ron. „Připadal jsem si vopuštěnej, když šla panička do

Darrowby na nákup, ale tenhle můj malej kamarád všechno změnil.

Se psem není člověk nikdy sám.“

Usmál jsem se. „Svatá pravda. Jak je starý, mimochodem?“

Je mu šest,“ odpověděl Ron. „V nejlepších letech, viď, bráško?“

Paže se mu svezla z postele a dlaň mazlive hladila lesklé psí uši.

„Tohle je asi jeho oblíbené místo.“

„Jo, je to legrační, ale nesedí jinde než tady. Panička ho krmí a musí s ním chodit na procházky, ale Herman je mi věrnej. Pelíšek má támhle v košíčku, ale jeho místo je tady. Sáhnu dolů a vím, že je u mně.“

S tímhle jsem se setkával při mnoha příležitostech u nepohyblivých lidí. Zvířata se při nich držela, jako by věděla, že jejich úkol je být útěchou a přítelem.

Dopil jsem pivo a zvedl jsem se. Ron ke mně vzhlédl. „Mně ta sklenice vydrží o něco dýl.“ Změřil pohledem napůl prázdný půllitr.

„Když jsme si s klukama vyšli, udělal jsem taky šest piv za večer, ale víte, že mi tohle jedno chutná zrovna tak dobře? Všechno se časem mění. Je to zvláštní.“

Jeho žena se k němu naklonila: , Jo, jo, pěkně sis užíval. Jsi polepšenej hříšník, viď!“ vtipkovala.

Oba se rozesmáli, zřejmě to byla jejich obvyklá zábava.

„Děkuji za pivo, paní Cundallová. Přijedu se na Hermana podívat v úterý.“ Vykročil jsem ke dveřím.

Zamával jsem muži na posteli a jeho žena mi položila ruku na rameno: ‚Jsme vám moc vděční, že jste přijel v neděli a v tuhle hodinu, pane Herriote. Bylo nám trapně, když jsme vás volali, ale ten náš mrňous nemoh na nohy teprve dneska.“

„Samozřejmě, samozřejmě, prosím vás, nic si nevyčítejte. Ani v nejmenším mi to nevadilo.“

A když jsem odjížděl tmavým večerem, věděl jsem, že mi to skutečně nevadí, teď. Moje malicherná podrážděnost vyprchala během dvou minut poté, co jsem do toho domku vstoupil, a zbyl jen pocit pokory. Jestliže onen muž v posteli měl proč být vděčný a šťastný, co já? Já mám všechno –jen bych si byl přál rozptýlit své nepříjemné pochybnosti, Hermanovy příznaky měly chmurnou pachuť. Věděl jsem, že mu musím pomoct.

V úterý vypadal jezevčík stejně, možná o něco hůř.

„Snad abych ho raději odvezl k nám do ordinace na rentgen,“ řekl jsem paní Cundallové. „Dosavadní léčení nezabralo.“

V autě se Herman spokojeně uložil na Rosiině klíně a přátelsky se podvolil jejímu hlazení.

Nepotřeboval jsem ho uspat ani zklidnit sedativem, když jsem ho položil na stůl našeho nedávno získaného rentgenu. Zadní nohy se nepohnuly, zůstávaly na můj vkus až příliš nehybné.

Nebyl jsem odborník na čtení rentgenových snímků, ale dokázal jsem rozpoznat, že není zlomený ani vykloubený žádný obratel, zdálo se mi však, že je zúžený prostor mezi několika obratli, a to mohlo potvrdit mé podezření na vysunuté plotýnky.

Tenkrát ještě nebylo slechu o nějaké laminoktomii nebo fenestraci, a tak jsem nemohl podniknout nic víc než pokračovat s léčbou a doufat.

Koncem týdne mi naděje silně ubylo. Doplnil jsem salicyláty dlouhodobě působícími léky, jako byl extrakt z dávivého ořechu a jiné staromódní stimulanty, ale v sobotu se Herman vůbec nezvedl, když jsem za ním přijel. Štípal jsem ho do prstů zadních nohou a byl jsem odměněn slabým reflexem, ale věděl jsem téměř jistě, a bylo mi z toho notně zle, že nebude dlouho trvat, a Herman ochrne na zadní polovinu těla.

Za týden se moje neblahá prognóza želbohu potvrdila, a to přímo klasickým způsobem. Vstoupil jsem do domku Cundallových a Herman mě přišel radostně přivítat zdravou přední polovinou těla, zadní nohy táhl bezvládně za sebou.

„Dobrý den, pane Herriote,“ paní Cundallová se smutně usmála a podívala se na drobné stvoření rozesedlé na koberci jako žába. „Co si o tom myslíte teď?“

Sklonil jsem se a zkusil jsem reflexy. Nic. Neschopen slova jsem pokrčil rameny. Pohlédl jsem na vychrtlou postavu na posteli, ležící jako obvykle s pažemi položenými na přikrývce.

„Dobré ráno, Rone,“ pozdravil jsem tak vesele, jak jsem jen dokázal, ale odpověď se neozvala. Odvrácená tvář se dívala z okna. Přistoupil jsem k posteli. Ronovy oči byly upřené na panoráma vřesovišť a skal, na oblázky bělající se v ranním slunci na dně řek, na křížovky šedých zídek narýsovaných na zeleni rozlehlého prostoru. Jeho tvář byla bezvýrazná. Jako by nevěděl, že tam jsem.

Vrátil jsem se k jeho manželce. Snad nikdy mi nebylo tak mizerně.

„Zlobí se na mě?“ zašeptal jsem.

„Ne, ne, ne, to kvůli tomuhle,“ ukázala mi noviny. „Moc ho to zničilo.“

Prohlédl jsem si novinovou stránku. Na prvním listě byl velký obrázek, fotografie jezevčíka přesně jako Herman. Tenhle pejsek byl také ochrnutý, ale pod zadečkem měl malé vozítko na čtyřech kolečkách. Podle fotografie zřejmě se svou majitelkou provozoval nějaký sport. Vypadal úplně šťastně, až na ta kolečka.

Ron musel zaslechnout šustění novin, protože se rychle ohlédl.

„Jak se vám to líbí, pane Herriote? Souhlasíte s tím?“

„Tedy… opravdu nevím, Rone. Popravdě řečeno, valně se mi to nelíbí, ale ta paní na fotografii to asi považovala za jediné možné řešení.“

„Jo, jo, možná.“ Chraplavý hlas vyslábl. „Nechtěl bych, aby Herman takhle skončil.“ Paže mu klesla z postele a prsty hmataly po koberci, ale malý psík byl stále ještě rozesedlý u dveří. „Teď to už je beznadějný, viďte?“

„Nevypadalo to zvlášť slibně hned od začátku,“ řekl jsem. „Tyhle případy bývají obtížné. Je mi to hrozně líto.“

„Kdepak, já vám nic nevyčítám,“ řekl. „Udělal jste, co jste moh, zrovna jako ten doktor pro toho psa na obrázku, taky pro něj udělal, co moh. Ale nebylo to k ničemu. A co teďka, utratíme ho?“

„Ne, Rone, na to zapomeňte. Ochrnutí se někdy samo od sebe za několik týdnů zlepší. Musíme pokračovat. Čestné slovo, že nemohu tvrdit, že není žádná naděje.“

Na chvíli jsem se odmlčel, pak jsem se obrátil k paní Cundallové.

„Problém, kromě jiného, budou ovšem Hermanovy přirozené funkce. Budete ho muset vynášet do zahrady. Pak mu opatrně stiskněte podbřišek po obou stranách, tak mu pomůžete, aby se vyčural.

Určitě se to brzy naučíte.“

„Ano, ano, určitě,“ souhlasila. „Udělám cokoli, pokud je trochu naděje.“

„Ujišťuji vás, že je.“

Na zpáteční cestě k nám do ordinace mi tohle moje ujištění hučelo v hlavě. Naděje sice byla, ovšem hodně malá. Ke spontánnímu uzdravení někdy docházelo, ale Hermanův stav byl mimořádně těžký. Málem jsem zasténal, když jsem si vybavil přízračnou atmosféru, která začala pronásledovat veškeré mé počínání u Cundallových.

Ochrnutý muž a ochrnutý pes. A proč se sakra musela v novinách objevit zrovna teď ta fotografie? Každý veterinář zná ten pocit, že se osud proti němu spikl a převážil misky vah v jeho neprospěch.

Přesto jsem tam jezdil každých pár dnů. Někdy večer jsem s sebou vzal láhev černého piva a popíjeli jsme s Ronem. On i jeho manželka byli vždycky vesele přátelští, ale Herman nejevil nejmenší náznak zlepšení. Pořád za sebou táhl bezvládné zadní nohy, když mě přišel přivítat, a pokaždé se zase vracel k posteli svého pána, aby se přitulil do jeho dlaně, a já jsem začínal rezignovat v přesvědčení, že Ronova paže jednou sáhne dolů, ale Herman tam nebude.

Při jedné takové návštěvě mě zarazil nepříjemný zápach, hned jak jsem vstoupil do domu. A byl to povědomý pach.

Nadechl jsem se a Cundallovi se po sobě provinile podívali. Nastalo ticho a pak se ozval Ron.

„Je to meducína, kterou dávám Hermanovi. Hrozně smrdí, ale na psy je prej dobrá.“

„Ano?“

„No, víte…“ Prsty rozpačitě žmoulaly přikrývku. „Poradil mi to

Bili Noakes, můj starej kamarád, fárali jsme spolu, a minulou neděli mě přijel navštívit. Von Bili má doma pár whippetů. Ve psech se hodně vyzná a todle mazání mi poslal pro Hermana.“

Paní Cundallová šla k příborníku a rozpačitě mi podala obyčejnou lahvičku. Vytáhl jsem korkovou zátku a oblak příšerného zápachu mi řízně pročistil paměť. Asafoetida byla před válkou běžnou stálicí lidového felčarství a pořád ještě tu a tam přetrvávala v některých drogeriích a v lékárničkách těch, kdo si svá zvířata s oblibou léčili sami.

Já osobně jsem ten přípravek nikdy nepředepisoval, ale tvrdilo se, že se osvědčil při kolice koní a při zažívacích potížích psů. Můj názor byl, že jeho obliba vyvěrala z domněnky, že něco tak strašně páchnoucího musí mít zázračnou moc. S určitostí jsem ale věděl jedno: že Hermanovi nemůže být k ničemu.

Zavřel jsem zátku. „Tohle mu tedy dáváte?“

Ron přikývl:, Jo, třikrát denně. Moc se mu to nelíbí, ale Bili Noakes na to spolíhá. Prej to pomohlo stovkám psů.“ Zapadlé oči na mne hleděly v úpěnlivé prosbě.

„Prima, Rone,“ řekl jsem. „Dávejte mu to. Doufejme, že to zabere.“

Věděl jsem, že asafoetida neuškodí, a vzhledem k tomu, že moje kúra byla k ničemu, nemohl jsem se tvářit nafoukaně. Hlavně jsem pochopil, že tihle dva lidé získali jiskru naděje, a nehodlal jsem ji zmařit.

Paní Cundallová se usmála a Ronovy rysy se uvolnily. „To je výborný, pane Herriote,“ řekl. „Jsem rád, že proti tomu nic nemáte.

Můžu to tomu mrňousovi dávat sám. Aspoň mám něco na práci.“

Uplynul asi týden od začátku nové kúry, když jsem projížděl Gilthorpem a zastavil jsem se u Cundallových.

„Jakpak se vám daří, Rone?“ tázal jsem se.

„Na jedničku, pane Herriote, na jedničku.“ Tohle říkával pokaždé, ale dnes byl jeho obličej rozdychtěně jasný. Hmátl dolů a zvedl psa k sobě na postel. „Koukněte se!“

Seštípl malou tlapku a noha slabě, ale zřetelně ucukla. Málem jsem se převalil, jak jsem se vrhl na druhou nohu. Výsledek byl stejný.

„Panebože, Rone!“ zařval. „Vracejí se mu reflexy!“

Zasmál se tiše a chraplavě. „Meducína vod Billa Noakese zapracovala, co?“

Smetla mě vlna různorodých pocitů, hlavně profesionální zahanbení a poraněná pýcha –jenom ale na okamžik. „Ano, Rone,“ odpověděl jsem. „Zabralo to. Perfektně to zabralo!“

Hleděl na mne. „Herman se tedy uzdraví?“

„Je předčasné tvrdit to s určitostí, ale vypadá to tak.“

Trvalo ještě pár týdnů, než byl psík úplně normální, a byl to samozřejmě typický případ spontánního zlepšení, který neměl nic společného s asafoetidou nebo s mým úsilím. I dnes, když tahle záhadná ochrnutí zadku léčím steroidy, širokým spektrem antibiotik a koloidním kalciem, uvažuji, kolik pacientů by se uzdravilo bez mého přispění. Soudím, že dost.

Smutné je, že máme své prohry navzdory moderním lékům, a vždycky se mi nehorázně uleví, když to dopadne dobře.

Nikdy jsem ale nepocítil takovou úlevu jako u Hermana a dodnes mám jasně před očima svou poslední návštěvu v domku v Gilthorpu.

Náhodou to bylo ve stejnou dobu jako při mé první návštěvě, v osm hodin večer, a když mi paní Cundallová otevřela, malý psík na mě radostně skočil, aby se pak vrátil na své místo u postele.

„Nádherný pohled,“ řekl jsem. „Utíká jako závodní Šemík.“

Ronova paže se položila na lesklou hlavičku“ Je to moc dobrý, ale setsakramentsky nás potrápil.“

„Musím už jít,“ pohladil jsem jezevčíka na rozloučenou..Zastavil jsem se tu cestou domů, abych se ujistil, že je Herman v pořádku.

Teď už mě tu nepotřebujete.“

„Kdepak, kdepak,“ řekl Ron“.Nepospíchejte, máte přece dost času, abyste si se mnou vypil skleničku piva.“

Posadil jsem se k posteli a paní Cundallová nám podala sklenice a přitáhla si třetí židličku. Přesně jako tenkrát, ten první večer. Nalil jsem si pivo a podíval se na dvojici. Tváře měli prozářené přátelstvím, nad nímž jsem žasl, protože můj podíl na Hermanově záchraně nebyl vskutku nic heroického.

Všechno, do čeho jsem se pustil, musel v jejich očích být pustý blábol a k ničemu a oba byli docela určitě přesvědčeni, že by byl

Herman zahynul, nebýt Ronova starého hornického kámoše, který se do toho vložil a hravě dal všechno do pořádku.

Při nejlepším mě mohli považovat za přívětivého pitomce a žádné vysvětlování a protesty nemohly jejich názor změnit. Ačkoli mé ego utrpělo šrámy, nevadilo mi to. Byl jsem svědkem šťastného konce namísto tragédie, a to bylo důležitější než malicherná osobní satisfakce. V duchu jsem si umínil, že nikdy nevyslovím nic, co by narušilo jejich pocit triumfu.

Chystal jsem se upít první doušek, když paní Cundallová promluvila: „Tohle je vaše poslední návštěva, pane Herriote, a všechno to dobře dopadlo. Měli bychom si slavnostně připít“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Počkejte, a na co? Ano, už to mám!“ Pozvedl jsem sklenici. „Na Billa Noakese.“

Pohled na dlouhé tělo psa, který ztrácí vládu nad zadními končetinami, je další z věcí, jež mohou zkazit veterinářův den. Vyhlídky jsou vždycky bídné. Hermanův případ mě trápil mimořádně, protože psík zaujímal tak důležité místo v životě svého statečného pána. Nezískal jsem žádné poznatky z jeho uzdravení, protože bylo víceméně spontánní, ale nezapomenutelnou lekci mi dal Ron svým počítáním štěstíček.

48. RIP

Nadskočil jsem, když sebou útlá postava Jacka Scotta praštila do hrudníku krávy, ale Jack nevypadal nijak zvlášť ublíženě. Oči mu trochu popolezly z důlků a kšiltovka sklouzla přes ucho, ale znovu popadl ocas, zapřel se podpatky vysokých bot o kamenné dláždění a nachystal se na další akci.

Pokoušel jsem se vypláchnout dělohu Lugolovou tinkturou. Po válce to bylo běžné léčení neplodnosti skotu, vyvolané endometritidou, a musel jsem zavést dlouhý kovový Nielsenův katetr do děložního hrdla, což se tomuhle zvířeti nelíbilo. Pokaždé, když jsem se pokusil protáhnout katetr čípkem, kráva se prudce otočila, a vzhledem k tomu, že farmář vážil jen kolem pětapadesáti kilogramů, byl znovu a znovu vrhán na sousední krávu.

Tentokrát jsem ale měl pocit, že vyhrávám. Trubice proklouzla hladce do dělohy, a kdyby kráva vydržela pár vteřin klidně stát, bylo by to hotové.

„Vydrž, Jacku,“ vydechl jsem a začal jsem vstřikovat lugol. Jakmile kráva ucítila tekutinu, znova zakroužila, farmář vletěl mezi obě zvířata a ta ho zmáčkla tak, že široce otevřenými ústy lapal po dechu. A když mu na prsty nohou dopadl pazneht, tlumeně zasténal.

„Výborně, hotovo!“ Vytáhl jsem katetr a couvl a pomyslel jsem si, že tahle pacientka byla mimořádně nevstřícná.

Jack můj názor zjevně nesdílel. Na poraněné noze se dobelhal dopředu ke krávě a objal ji pažemi kolem krku.

„Ty jsi má zlatá děvenka,“ huhlal a přitiskl tvář k chlupaté tlamě.

Pozoroval jsem ho se zvědavým zájmem. Takhle to bylo s Jackem pokaždé. Hluboce miloval každého tvora na svém hospodářství, lidi i zvířata, a až na pár výjimek, jako byla ta kráva, kterou jsem právě ošetřoval, byly jeho city opětovány.

Když skončil s objímáním, prostrkal se ven a přebelhal stružku močůvky. Jako obvykle se usmíval. Neměl zarudlou tvář typického farmáře, naopak býval vždycky pobledlý a vyčerpaný, jako by několik nocí nespal. Hluboké vrásky na tvářích a na čele mu přidávaly léta, vypadal na víc než na svých čtyřicet let. Jeho úsměv ale zářil vnitřním jasem.

„Mám pro vás ještě jednu nebo dvě prácičky, pane Herriot,“ řekl.

„Nejdřív potřebuju ňákou injekci pro bejka. Trochu kašle.“

Šli jsme přes dvůr a Jackův ovčácký pes Rip potěšeně skákal a dováděl kolem svého pána. Farmářští psi se obvykle drželi ustrašeně stranou, ale Rip se choval jako šťastný a spokojený domácí pes.

Farmář se sklonil a pohladil ho. „Copak, ty kluku, ty chceš jít s námi?“ Pes se znovu rozdováděl, a vtom k nám přicupital malý chlapec s děvčátkem, nejmladší členové Scottovy rodiny.

„Kam jdeš, tatínku?“

„Tatínku, kam jdeš?“ volali. Na tomhle hospodářství se děti vždycky účastnily návštěv, pletly se skotu pod nohy a překážely v práci, ale Jackovi to nikdy nevadilo.

Býček ležel v boxu hluboce podestlaném slámou. Bylo to obrovské zvíře a zřejmě se mu nedařilo nijak zle, protože klidně přežvykoval, když jsme vstoupili.

„Nebude to nic vážnýho,“ řekl Jack. „Možná, že trochu nastyd. Párkrát jsem ho ale zaslech zakašlat a injekce by mu asi udělala dobře.“

Býček měl mírně zvýšenou teplotu a já natáhl do injekční stříkačky roztok penicilinu, nedávno získaného do veterinární praxe. Naklonil jsem se, popadl jsem chlupatý zadek a vbodl jsem jehlu.

Na každém jiném hospodářství by injekce zvířeti takových rozměrů byla trochu problém a možná že by došlo k malé honičce kolem boxu, ale tenhle býček se ani nepohnul. Nikdo ho nedržel ani jinak neomezoval, nerušeně přežvykoval a jen se po mně s mírným zájmem ohlédl, když jsem tiskl jehlu hlouběji do svalu.

„Výborně! Hodnej kluk, hodnej kluk,“ Jack pochvalně poškrabal chlupatý hřbet.

„Ještě bych potřeboval, abyste se kouk na pár jehňat,“ řekl a zavedl mě do ovčí boudy. „V životě se mi s nima nic takovýho nestalo.“

V ustájení byl houf bahnic a jehňat a snadno jsem pochopil, co měl hospodář na mysli. Několik jehňat se potácelo na nejistých zadních nohou a dvě se po několika krůčcích zhroutila na bok.

Jack se ke mně obrátil. „Co s nima je, pane Herriot?“

„Mají nutriční anémii,“ odpověděl jsem.

„Nutriční anémie, co to je?“

„Nedostatek mědi. Důsledek je degenerace morku a jehňata slábnou v zadních partiích. To je typický průběh, ale někdy ochrnou nebo dostávají záchvaty. Je to zvláštní nemoc.“

„To je divné,“ řekl farmář. „Tydle bahnice mohly lízat měď, kolik chtěly.“

„Obávám se, že to nestačí. Když máte víc bahnic, měl byste jim dávat vpůli březosti injekce mědi jako prevenci.“

Vzdychl.“No dobrá. Když teď víme, co to je, dokážete je uzdravit?“

„Bohužel, Jacku,“ odpověděl jsem. „Na to není lék. Jen prevence.“

„To jsem teda blázen.“ Hospodář cvrnkl do kšiltovky. „A co s nima bude?“

„Z těch nedochůdčat, co jen vrávorají, vyrostou pravděpodobně pěkná, tlusťoučká jehňata, ale těmhle dvěma nedávám moc naděje,“ ukázal jsem na dvojici ležící na boku. „Už ted jsou zčásti ochrnutá.

Upřímně myslím, že nejlaskavější by bylo…“

A tehdy se Jack přestal usmívat. Vždycky se přestal usmívat při sebemenší zmínce o utracení zvířat. Povinností venkovského veterináře je upozornit své zákazníky, že léčení je neperspektivní. Musí mít na paměti obchodní zájmy farmáře.

Tenhle postup byl běžně přijímán na většině hospodářství, ale ne u Jacka Scotta. Řekli jste mu, že se musí zbavit krávy, která ztratila dvě čtvrtky v důsledku mastitidy, a nad úsměvnou tváří se stáhla chmurná opona. Měl na své farmě různá zvířata, která mu nepřinášela žádný užitek, byli to však jeho přátelé a Jack byl spokojený a šťastný, když je viděl kolem sebe.

Zabořil ruce hluboko do kapes a podíval se na natažená jehňata.

„Trpěj, pane Herriote?“

„Ne, Jacku, netrpí. Tahle nemoc není bolestivá.“

„Dobře, tak si je nechám. Budu je krmit, jestli nedokážou cucat.

Chtěl bych jim dát šanci.“

Nemusel mi to připomínat. Vždycky dával všemu šanci. Žádný farmář nemá v oblibě námahu, jakou je krmení jehňat, zvlášť když to jsou jehňata špatně vyvinutá, věděl jsem však, že nemá cenu dohadovat se s Jackem. Byl jaký byl.

Venku na dvorku se opřel o branku boxu. „Každopádně si musím zapamatovat, že příště musejí bahnice dostat měď.“

Při zvuku jeho hlasu se zpoza dvířek vyklonila velikánská hlava.

Bylo to ustájení pro býky a mohutný shorthorn nám zřejmě chtěl složit poklonu.

Začal olizovat Jackův zátylek, a když mu drsný jazyk opakovaně sesouval kšiltovku přes oči, farmář se mírně ohradil: „Nech toho,

Georgi, co si myslíš, že děláš?“ Přesto se ale pootočil a poškrabal býka pod bradou.

Býk George se zatvářil spíš jako pes než jako býk. Hleděl láskyplně zpitomělým zrakem, dychtil vlichotit se do přízně a navzdory protestům olizoval a dloubal farmáře ještě horlivěji. Býk těchto rozměrů by na většině hospodářství byl považován za nebezpečného potenciálního zabijáka, ale George byl jen dalším Jackovým mazlíčkem.

Čas jehňat uplynul, léto nabíralo obrátky a já jsem s potěšením zjistil, že Jackova láskyplnost byla odměněna. Obě napůl ochrnutá jehňata přežila a dařilo se jim dobře. Pořád ještě ušla jen pár kroků a upadla, ale dokázala uždibovat rychle rostoucí trávu a poškození mozku naštěstí nepokračovalo.

Bylo to v říjnu a stromy kolem farmy Scottových se rozpestřily explozí barev. Míjel jsem jejich hospodářství a farmář na mě zamával od branky.

„Zastavil byste se na chvíli a kouknul se na Ripa?“ Vypadal ustaraně.

„Copak? Je nemocný?“

„Ne, jenom nemůže chodit, a já tomu nerozumím.“

Nemusel jsem za Ripem nikam daleko, vždycky se držel poblíž svého pána, a zažil jsem šok, když jsem ho spatřil, protože vlekl bezvládnou pravou přední nohu.

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se,

„Obíhal krávy a jedna proti němu vyrazila a zasáhla ho do prsou.

Od tý doby je čím dál chromější. Ale divný je, že na tý noze nic nevidím. Ouplná záhada.“

Rip mával horlivě ocasem, když jsem mu prohmatával nohu od tlapy až k rameni. Noha nebyla bolestivá ani zraněná, ale ucukl, když jsem se dotkl prvního žebra. Diagnóza byla nabíledni.

„Je to obrna radiálního nervu,“ řekl jsem.

„Radiální… co to znamená?“

„Radiální nerv prochází přes první žebro a úder narušil žebro a nerv. To vyřadilo ohybače nohy, a proto Rip nenakročí přední nohou.“

„To jsou mi věci.“ Hospodář třepí dlaní střapatou hlavu a pěkně bíle zbarvený čenich. „Zlepší se to?“

„Obvykle to trvá hodně dlouho,“ odpověděl jsem. „Tkáň nervu regeneruje pomalu a může to trvat týdny nebo i měsíce. Léčení nemůže nic změnit.“

Farmář přikývl. „Tak musíme zkrátka čekat. Ale jedno je důležitý,“ a Jackova tvář se znovu rozsvítila známým úsměvem, „pořád se stará o krávy, ať je chromej, nebo ne. Kdyby nemoh pracovat, byl by to jeho konec. Rip svou práci miluje.“

Cestou k autu na mne kývl a otevřel dveře kůlny. V koutě na slaměném pelíšku seděla kočka s rodinkou drobounkých koťátek. Zvedl dvě, každé v jedné mozolnaté ruce. „Koukněte na ty pacholíčky, nejsou roztomilí?“ Přitiskl si je na tvář a zasmál se.

Nastartoval jsem a měl jsem pocit, že bych ho měl povzbudit“.Netrapte se kvůli Ripovi, Jacku. Chce to čas a uzdraví se.“

Ale Rip se neuzdravil. Po několika měsících byla noha stále bezvládná a svaly rychle atrofovaly. Nerv byl zřejmě nereparabilně poškozený a představa, že půvabný tvoreček bude do konce života jen o třech nohách, byla skličující.

Jack neztratil kuráž a neochvějně trval na svém, že Rip je stále dobrý pracovní pes.

Rána dopadla jednoho nedělního dopoledne, když jsme si se Siegfriedem rozdělovali úkoly. Otevřel jsem domovní dveře a na prahu stál Jack se psem v náručí.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se. „Je mu hůř?“

„Ne, pane Herriote,“ vypravil ze sebe farmář“ Je to něco jinýho.

Porazilo ho auto.“

Vyšetřili jsme psa na operačním stole. „Fraktura holenní kosti,“ řekl Siegfried“ Ale bez vnitřního zranění. Víte přesně, jak se to stalo?“

Jack zavrtěl hlavou“.Nevím, pane Famon. Vyběh na silnici a porazilo ho auto. Připlazil se zpátky na dvorek.“

„Připlazil?“ nechápavě se zeptal Siegfried.

„Jo, zlomená noha je na tý samý straně, co má tu první špatnou.“

Můj společník hvízdl. „Ano, ano, ochrnutý radiální nerv. Pamatuji se, jak jsi mi to vyprávěl, Jamesi.“ Podíval se na mne přes stůl a já jsem věděl, že si myslí totéž co já. Zlomenina a ochrnutí na stejné straně byla zlá kombinace.

„Tak se do toho pustíme,“ zahučel Siegfried.

Dali jsme nohu do sádry a já jsem otevřel dveře Jackova starého auta, abych položil Ripa na zadní sedadlo.

Farmář se na mne usmál z okna vozu“ Jdeme s rodinou dneska ráno na mši, pomodlím se za Ripa.“

Hleděl jsem za ním, dokud nezmizel za rohem ulice, a když jsem se obrátil, stál za mnou Siegfried.

„Upřímně doufám, že to dopadne dobře,“ řekl zamyšleně. „Pro

Jacka by byla rána, kdyby se to nepodařilo.“ Otočil se a roztržitě smetl prach ze staré kovové tabule, umístěné teď na novém místě“ Je to pozoruhodný chlapík. Prý se pomodlí za psa, nikdo lepší by se pro takovou modlitbu opravdu nenašel. Pamatuješ“, jak to řekl Coletidge? ‚Bůh se slituje nad tím, kdo miluje stvoření velká i malá.“

„Ano,“ souhlasil jsem“.Přesně to je Jack.“

Po šesti týdnech přinesl farmář psa, abychom odstranili sádru.

„Odstranit sádru trvá mnohem déle než ji dávat,“ podotkl jsem, když jsem se oháněl pilkou.

Jack se zasmál: „Jo, to je vidět. Je to pořádně tvrdej materiál.“

Tuhle práci jsem neměl nikdy moc rád a připadalo mi to jako celá věčnost, než jsem roztáhl bílý krunýř a uvolnil ho z chlupů na noze.

Prohmatal jsem zlomeninu a rázem jsem měl po náladě. Nehojila se. Teď tam už měl být zdravý kalus, ale cítil jsem, jak se volné konce zlomené kosti pohybují proti sobě na způsob závěsu. Nepostoupili jsme ani o píď.

Slyšel jsem Siegfrieda, jak šramotí mezi skleničkami dispenzáře, a zavolal jsem na něj.

Prohmatal úd. „Zatraceně. Zas jeden mizerný případ! A zrovna když to nejmíň potřebujeme.“ Podíval se na farmáře. „Musíme to zkusit znovu, Jacku, ale nelíbí se mi to.“

Dali jsme nohu do nové sádry a farmář se důvěřivě zasmál“.Potřebovalo to asi vo krapet dýl. Příště bude v pořádku.“

Nebylo však souzeno, aby Rip byl v pořádku. Spolu se Siegfriedem jsme odstranili druhou sádru a situace byla prakticky nezměněná. Kolem zlomeniny bylo jen málo zdravé tkáně nebo vůbec žádná.

Nevěděli jsme, co říct. Dokonce i dnes, po nanejvýš důmyslných procedurách, se setkáváme s případy, kdy se kosti nespojí. Je to stejně frustrující jako tehdy, když na operačním stole ležel Rip.

Přerušil jsem ticho. „Obávám se, že to je stejné, Jacku.“

Jako že se to nespojilo?“

„Ano.“

Farmář přejel ukazovákem přes horní ret. „Tak na tu nohu nebude moct došlápnout?“

„Neumím si představit, jak by mohl.“

„Jo… jo… musíme teda vyzkoušet, jak to s ním provedeme, aby chodil.“

„Ale Jacku,“ řekl Siegfried laskavě. „Nemůže chodit. Neexistuje způsob, jak by se mohl pes pohybovat, když má dvě bezvládné nohy, a obě na jedné straně.“

Zase na nás padlo mlčení a viděl jsem, jak se přes farmářovu tvář stahuje známá clona chmur. Věděl, kam míříme, a nehodlal to připustit. A mně bylo jasné, co teď řekne.

„Bolí ho to? Trpí?“

„Ne, netrpí,“ odpověděl Siegfried. „Zlomená noha už nebolí a ochrnutí je vždycky bezbolestné, ale nechápete, že nemůže chodit?“

Avšak Jack už bral svého psa do náruče. „Každopádně mu dám šanci,“ pronesl a vypochodoval z místnosti.

Siegfried se opřel o stůl a civěl na mne rozšířeným zrakem. „Co si o tom myslíš, Jamesi?“

„To, co ty,“ odpověděl jsem mrzutě. „Chudák Jack. Vždycky dává všem šanci, ale tentokrát nemá naději.“

Mýlil jsem se. Za pár týdnů mě zavolali na Scottovu farmu k nemocnému teleti a první, co jsem spatřil, byl Rip, který sháněl krávy k dojení. Pobíhal sem tam za stádem, vedl je z pole k brance a já jsem na něj užasle civěl.

Stále ještě nemohl dostatečně přenést váhu na žádnou z pravých nohou, ale běhal vesele a spokojeně. Neptejte se mne, jak to dokázal, protože to nevím, ale jakýmsi způsobem se podpíral o obě silné levé nohy a ty nemohoucí jen lehce přejížděly po trávě. Možná že se naučil držet rovnováhu jako cyklista na jednokolém bicyklu, jak říkám, prostě to nevím. Velkolepé ale bylo, že to byl ten starý kamarád Rip, který se na mě smál udýchanou tlamou a švihající oháňkou.

Jack nevyslovil „Vždyť jsem vám to povídal“, a mně by to bývalo stejně jedno, protože jsem byl nadšený malým psíkem zcela soustředěným na práci, kterou miloval.

Příběhy, na které vzpomínám a které jsem zvolil, abych je napsal, jsou neobvyklé. Jack Scott je jediný farmář, který kdy –pokud se pamatuji, rozhodně odmítl jakékoli zvíře utratit, a Rip byl jediný pes, u něhož jsem zažil, že běhal navzdory dvěma nemohoucím nohám, oběma na jedné straně. Na Jacka vždycky myslím jako na člověka, který měl víru. Bylo dobré, že v případě Ripa byla jeho víra odměněna.

49. RAFÍK A ŇAFíK

Příšerní psi!

Jen zřídkakdy se ze mne vydralo postesknutí toho druhu, protože téměř na každém psím pacientovi jsem našel něco milého.

S Rafíkem a Ňafíkem Whithornových jsem byl nucen učinit výjimku. Ať jsem se snažil jak jsem se snažil, na nic milováníhodného jsem u nich nenarazil –jenom samé nepříjemnosti, jako třeba neměnný způsob, kterým mě vítali.

„Sedni! Sedni!“ ječíval jsem. Oba malí bílí west highland teriéři stáli na zadních a zuřivě mi předními tlapami drápali kalhoty.

Nevím, jestli mám mimořádně vnímavé holeně, ale bolelo to ukrutně.

Když jsem po špičkách couval a uhýbal jako baleťák, který zašaltoval zpátečku, rozezněla se místnost potěšeným chichotáním manželů Whithornových. Vždycky se náramně bavili.

„Nejsou roztomilí?“ vypravil ze sebe pan Whithorn mezi záchvaty smíchu. „Ti vás umějí, panečku, přivítat, Bůh jim žehnej, miláčkům!“

Můj názor byl jiný. Jednak mě podrápali do krve i přes šedivé flanelové kalhoty a navíc na mě žlučovitě civěli s pootevřenými tlamami, chvějícími se pysky a cvakali chrupem. Ne, že by mě doslova ohrožovali, ale rozhodně se nechovali přátelsky.

„Pojďte, drahouškové.“ Pán vzal psíky do náruče a potěšeně je zulíbal. Stále ještě se hihňal. „Víte, pane Herriote, není to úžasné, jak vás temperamentně vítají a nakonec vás nechtějí pustit domů?“

Mlčel jsem a masíroval si kalhoty. Věci se měly tak, že mě ta zvířata zdrápala pokaždé, když jsem přišel, a když jsem odcházel, snažila se seč mohla zakousnout se mi do kotníků. A mezitím miláčkové vymýšleli, co by mi ještě provedli. Kupodivu byli oba staří: Rafíkovi bylo čtrnáct a Ňafíkovi dvanáct, v tom věku bych byl předpokládal určitou povahovou umírněnost, umírnění ale na žádný pád nebyli.

„Tak tedy,“ pravil jsem poté, co jsem se přesvědčil, že mé poranění je zanedbatelné. „Říkali jste, že Rafík kulhá?“

„Ano.“ Paní Whithornová zvedla psa a postavila ho na stůl, který předtím přikryla novinami. „Má něco s levou přední nohou. Dnes od rána. Moc trpí, chudinka.“

Opatrně jsem uchopil nohu a ucukl, když psí zuby cvakly centimetr od mých prstů.

„Milánečku!“ vyjekla paní Whithornová. Bolí to, viď! Pane Herriote, musíte být šetrný! Rafíček je nervózní a vy jste mu ublížil.“

Zhluboka jsem se nadechl. Tomu psu jsem měl dát okamžitě náhubek, ale když jsem to před časem navrhl, vyvolal jsem u Whithornových šok a pohoršení, a tak jsem se musel obejít bez náhubku a snažit se vyváznout nezraněný. Nebyl jsem ovšem žádný nováček a pes by byl musel být hodně šikovný, aby se mu podařilo kousnout mě.

Zachytil jsem nohu prstem a znovu ji prohlédl. Povedlo se mi to v kratičkém okamžiku, než pes znovu chňapl. Mezi prsty měl zarudlou oteklinu.

Interdigitální cysta! Směšné, že kvůli takové maličkosti volali veterináře. Whithornovi ale vždycky pevně a neoblomně odmítali přivést psa do ordinace. Ordinace prý oběma drahouškům nahání strach.

Couvl jsem od stolu. „Je to jen neškodná cysta, ale bolestivá. Doporučuji koupele v horké vodě, dokud nepraskne, pak se mu uleví.

Psi si většinou tyhle cysty protrhnou sami, protože je okusují. Horké koupele proces uspíší.“

Natáhl jsem do injekční stříkačky antibiotika. „Nevíme přesně, co vede k interdigitálním cystám. Nebyla zjištěna žádná organická příčina, ale dám mu injekci.“

Musel jsem psa pevně držet za kůži zátylku, abych mu mohl injekci píchnout. Paní Whithornová mezitím zvedla na stůl i druhého psíka.

„Podívejte se taky na Ňafíka, když už jste tady,“ požádala mě.

I tohle se opakovalo pokaždé. Prohmatal jsem tu vrčící bílou chlupatou kouli, vyšetřil jsem ho stetoskopem a změřil mu teplotu. Trpěl obvyklými neduhy starých psů, artritidou, nefritidou a dalším, včetně srdečního šelestu, ačkoliv ten jsem rozpoznal jen s obtížemi ve všem tom vzteklém mručení rezonujícím v hrudním koši.

Vyšetřil jsem ho, doplnil zásobu léků a chystal se k odchodu. Nastala poslední fáze mé návštěvy, která manželům Whithornovým přinášela ještě větší pošušňáníčko než můj vstup do domu.

Rituál se neměnil. Oba psíci zaujali postavení u dveří a důsledně mi tarasili cestu ven –jejich majitelé se třepotali smíchy. Psi cenili zuby, pysky stažené, zosobnění nenávisti. Abych je odlákal z bojových stanovišť, předstíral jsem úhyb doleva, pak jsem se střemhlav vyřítil ke dveřím, ale s rukou na klice dveří jsem se musel obrátit a zdolat rozchamtěné čelisti chňapající mi po kotnících. Točil jsem se jako na obrtlíku a zaměnil jsem předchozí křepče baletní krůčky na špičkách za důrazný dupák.

Konečně jsem unikl. Po posledních několika krok-sun-krocích jsem byl na čerstvém vzduchu a vděčně jsem za sebou zapráskl dveře.

Nabíral jsem dech, když přede mnou přibrzdila modrá dodávka

Douga Watsona. Doug měl malé hospodářství na okraji města, choval pár krav na mléko a vylepšoval si příjem rozvážkou po darrowbyských domácnostech.

Brejtro, pane Herriot.“ Mávl rukou k domu. „Byl ste se jim kouknout na psy?“

„Ano, byl.“

„Sou to potvory mizerný, co?“

Zasmál jsem se. „Rozhodně nic pomilováníhodného.“

„Kdepak, setsakramentsky ne. Musím si dávat dobrej pozor, když jim vezu mlíko. Jak sou náhodou dveře vodevřený, už po mně dou.“

„To znám.“

Zrak se mu rozšířil.“Dou mi po nohách. Někdy tam hopsám jako pitomej kašpar, všem na vočích.“

„To taky znám, přesně můj případ.“

„Člověk se musí hejbat, nebo to schytá. Koukněte.“ vystrčil nohu z dodávky a ukázal patu jedné gumové holinky, které vždy nosil na svých objížďkách. Po obou stranách boty zel úhledný otvor. „Jeden z nich mě tudle chytil. Rovnou až na kůži.“

„Panebože, a který?“

„Ani nevim –jak se vlastně menujou?“

„Rafík a Ňafík,“ informoval jsem ho.

„Cífix!“ Doug na mě uvážlivě hleděl. Jeho pes se jmenoval Flek.

Chvíli přemýšlel, pak vztyčil ukazovák. „Něco vám ale povím, možná že mně nebudete věřit. Tydle psi bejvali sympatický a hodný.“

„Cože?“

„Fakt si nevymejšlim, ani si z vás neutahuju. Když si je Whithornovi přivezli, byli hodný jako psi bejvaj. Znám to tady dýl než vy, a je to pravda pravdoucí.“

„To je zvláštní,“ řekl jsem. „Rád bych věděl, co se potom stalo.“

Doug pokrčil rameny: „Pámbu ví. Za pár měsíců se změnili a vod tý doby jsou čím dál tím horší.“

Dougova slova mi nešla z hlavy celou zpáteční cestu. Nechápal jsem to. Tihle teriéři bývali podle mých zkušeností mimořádně přátelští. Siegfried byl v dispenzáři, nadepisoval návod na lahvičku se směsí proti kolice. Vylíčil jsem mu, co se stalo.

„Ano,“ řekl. „Také jsem to slyšel. Párkrát jsem byl u Whithornových a vím, proč jsou ti psi tak zlí.“

„Vážně? A proč?“

„Vedou je k tomu jejich páníčkové. Nikdy je nenapomenou a pořád se s nimi mazlí.“

„Asi máš pravdu,“ řekl jsem. „Já se také třesu na svoje psy, ale ze všeho toho ňuňání a pusinkování Whithornových je člověku trochu nanic.“

„Přesně tak. Přehánění psům nesvědčí. A další věc: ti dva psi se stali pány v domě. Psu je vlastní, aby poslouchal. Dává mu to pocit bezpečí. Věř mi, že Rafík a Ňafík by byli šťastní a veselí, kdyby je byl od začátku někdo vedl pevnou rukou.“

„Namísto toho všichni skáčou podle nich.“

„Naprosto,“ řekl Siegfried. „Psi to nenávidí. Kéž by si Whithornovi dokázali sundat růžové brýle a zacházet se svými psy normálně! Obávám se, že na to už je pozdě.“ Strčil lahvičku do kapsy a odešel.

Plynuly měsíce, několikrát jsem Whithornovy navštívil, absolvoval obvyklé tanečky a pak, znenadání, oba psi během několika týdnů zemřeli. Jeden po druhém. Navzdory bouřlivému životnímu stylu skončili pokojně. Rafíka našli jednou ráno v košíku po smrti a Ňafík si šel zdřímnout na zahradu pod jabloň a už se nevzbudil.

Byla to dobrá smrt. Nezacházeli se mnou zvlášť přívětivě, ale byl jsem rád, že byli ušetřeni toho, s čím se tak těžko smiřuji při své praxi malých zvířat. Úrazy na silnicích, vleklá choroba, euthanasie. Zavřela se jedna kapitola. Brzy na to mi zatelefonoval pan Whithom.

„Pane Herriote, obstarali jsme si dva westíky a chci vás požádat, abyste mi je přišel naočkovat proti psince.“

Byla to příjemná změna vstoupit do pokoje a být uvítán vrtícími se ocásky dvou dvanáctitýdenních štěňat. Dobrácky si mě prohlíželi.

„Jsou krásní,“ pochválil jsem je. „Jak jste je pojmenovali?“

„Rafíček a Ňafíček,“ odvětil pan Whithorn.

„Znovu totéž?“

„Ano, chceme zachovat živou památku svých miláčků.“ Zvedl štěně a zahrnul je polibky.

Po očkování jsem psíky dlouho neviděl. Zřejmě byli mimořádně zdraví. Zavolali mě téměř za rok, na běžné kontrolní vyšetření.

Když jsem vstoupil do obývacího pokoje, seděli Rafík a Ňafík číslo dva bok po boku na pohovce. Seděli podivně nehnu tě a studeně si mě měřili. Pak jako na znamení oba vycenili zuby a tiše, ale výhružně zavrčeli.

Zamrazilo mě. Přece se to celé nemohlo opakovat! Když však zdvihli Whithornovi Rafíka na stůl a já jsem vyjmul z krabice auroskop, rychle jsem pochopil, že kolo osudu se otočilo nazpět. Zvířátko tam stálo a pozorovalo mě s hrozivou nedůvěrou.

„Přidržte mu hlavu, prosím,“ řekl jsem. „Podívám se mu do uší.“

Prstem a palcem jsem uchopil ucho a jemně jsem do něj vsunul auroskop. Přiložil jsem oko k přístroji a prohlížel vnější zvukovod, když pes vyrazil k akci. Zaslechl jsem zlověstné zavrčení a ucukl jsem v okamžiku, kdy mi u obličeje cvakly zuby.

Pan Whithorn se prohýbal v záchvatu veselí.

„Ta malá potvůrka! Hahahaha, nenechá si líbit žádné nesmysly!“

Otřásal se smíchy a položil ruce na stůl, aby si odpočinul. Pak si otřel oči. „Panebože, panebože, tomu říkám charakter!“

Zíral jsem na něj. Fakt, že tu teď mohl stát tváří v tvář beznosému veterináři, ho zřejmě ani v nejmenším nevzrušoval. Podíval jsem se na jeho manželku, stojící za ním. Chechtala se stejně srdečně. Jaký by mělo smysl snažit se přivést je k rozumu? Byli úplně připitomělí.

Nezbývalo než pokračovat v práci.

„Pane Whithorne,“ požádal jsem upjatě. „Přidržte ho prosím, znovu, tentokrát ho pevně sevřete oběma rukama pod krkem.“

Úzkostně se na mne podíval:“Nebude ho to, drahouška, bolet?“

„Ne, ne, ovšemže nebude.“

„Dobrá.“ Přitiskl tvář k hlavě psíka a láskyplně šišlal: „Tatínek ti slibuje, že bude móoóč a móóóč opatrný, andílku. Neboj se, zlatíčko!“

Stiskl psíkovi kůži na zátylku a já jsem se znovu pustil do práce.

Nahlížel jsem do ucha, poslouchal něžnústky pana Whithorna, ale zůstával jsem ostražitě připraven na další útok. Když se však ozvalo zlověstné ňafnutí, zjistil jsem, že jsem v bezpečí, protože Rafínek zamířil jinam.

Pustil jsem auroskop a uskočil jsem zbytečně, pes se zakousl do palce svého pána. A nijak mírně! Pěkně hluboko a pevně a držel.

Pan Whithom ječel bolestí, než se mu podařilo vyprostit se z psích zubů.

„Ty zatracenej, mrňavej prevíte!“ zařval a poskakoval po místnosti a držel si poraněnou ruku. Podíval se na krev prýštící ze dvou hlubokých otvorů a vztekle se osopil na Rafíka: „Ty jedna mrcho posraná!“

Vzpomněl jsem si na Siegfriedova slova, že by tihle lidé měli mít rozumnější poměr ke svým psům. Možná že dneškem začal.

Je s podivem, že někteří lidé mají vždycky milé psy a jiní lidé zlé.

Naprostá většina našich zákazníků vychovala generace přátelských malých psích ocásků, ale někteří k nám vodili dlouhá léta psy, jejichž jedinou snahou bylo sežrat kus veterináře. A nejsou to vždycky ti, co své psíky rozmazlují. Tak jednoduché to není. Přál bych si přijít téhle záhadě na kloub.

50. PES, KTERÝ VYBíRAL POPELNICE

V přítmí chodby mi připadalo, že z tváře psa visí hrozivý nádor, ale když přišel blíž, viděl jsem, že to je jen plechovka od kondenzovaného mléka. Ne že by se plechovky od kondenzovaného mléka běžně vyskytovaly na psích tvářích, ale mně se ulevilo, protože jsem věděl, že mám zase co dělat s Brandym.

Zvedl jsem ho na stůl. „Brandy, ty jsi už zase vybíral popelnice!“

Velký zlatý labrador se na mne omluvně zaculil a pokusil se mi olíznout obličej. Nemohl, protože měl jazyk uskřípnutý v plechovce, ale nahradil to zuřivým mrskáním ocasu a celého zadku.

„Pane Herriote, je mi trapné, že vás zase obtěžuji,“ usmála se omluvně paní Westbyová, jeho půvabná majitelka. Brandy je posedlý popelnicemi a nedokáže se ovládnout. Někdy mu plechovku sundáme my nebo děti, ale tahle drží pevně. Má jazyk uskřípnutý pod víčkem.“

„Ano… ano…“ Přejel jsem prstem zubatou kovovou hranu. „Nebude to jednoduché. Musíme dát pozor, aby se nepořezal.“

Sáhl jsem po lékařských kleštích a přitom jsem si vybavil nesčetné předchozí návštěvy Brandyho. Problémy byly vždycky stejné jako dnes. Brandy byl můj pacient, velikánské, temperamentní, trochu potrhlé zvíře, s chorobnou vášní pro popelnice.

Jeho zálibou bylo najít v popelnici plechovku a vylízat z ní lahodný obsah. Vylizoval s tak oddaným zaujetím, že se nořil hlouběji a hlouběji, až se zasekl. Celá jeho rodina i já jsme ho znovu a znovu vyprošťovali z plechovek od ovocných salátů, od lančmítů, fazolí a polévek. Neexistovaly plechovky, které by mu nebyly po chuti.

Zachytil jsem okraj víčka do kleští a opatrně jsem ohýbal plech, dokud se mi nepodařilo víčko odklonit z jazyka. Vteřinu poté mi

Brandy vyjadřoval potěšení a díky, a to tak, že mě celého olizoval.

„Přestaň, ty truhlíku,“ smál jsem se a držel jsem mu udýchanou tlamu.

„Ano, pojď dolů, Brandy.“ Paní Westbyová ho snesla ze stolu a přísně napomenula: „Teď se tu předvádíš, ale všechny už pěkně otravuješ těmi svými nesmysly. Musíš konečně přestat!“

Káravý tón v ničem neovlivnil mrskající ocas, a jak jsem postřehl,

Brandyho paní se usmívala. Toho psa musel člověk mít rád, protože to byla taková hromada vroucí lásky a oddanosti a nebyla v něm ani stopa zlé vůle.

Vídal jsem děti Westbyových, tři děvčátka a chlapce –jak ho nosily za nohy, hlavou dolů, vozily ho v kočárku oblečeného jako panenku. Hrály si s ním na všechno možné a on to dobrácky snášel. Dokonce ho to určitě i bavilo.

Kromě vášně pro popelnice měl Brandy i jiné libůstky.

Jednou odpoledne jsem u Westbyových ošetřoval kočku, když jsem si všiml, že se Brandy chová nějak divně. Paní Westbyová seděla v křesle a pletla a nejstarší dcerka si přidřepla ke mně na krbovou předložku a držela kočce hlavu.

Hledal jsem po kapsách teploměr a vtom se protáhl do pokoje

Brandy. Tvářil se záludně. Přešel po koberci a s předstíranou nenuceností se posadil před svou paní. Za malou chvíli začal zvolna sunout zadek vzhůru po křesle k jejím kolenům. Paní Westbyová zvedla ruku od pletení a mechanicky ho odstrčila, ale on s tím okamžitě začal znovu. Byl to podivuhodný postup, pomalými krouživými pohyby zvedal zadek centimetr po centimetru, ale přitom se neustále tvářil nevinně, jako by se nic nedělo.

Fascinován jsem přestal lovit teploměr a přihlížel jsem. Paní Westbyová byla soustředěná na složitou partii pletení a zřejmě nepozorovala, že Brandyho zadek jí už ležel na úhledných kolenou zahalených do modrých džínů. Pes chvíli počkal, spokojený, že tuhle etapu úspěšně zvládl, a pak si převelice opatrně začal upevňovat posez. Předníma nohama se opíral a zadkem zajížděl dál a dál a výš a výš –jednu chvíli málem stál na hlavě.

Právě ve chvíli, kdy stačilo jediné větší vzepření a velký pes by se jí byl ocitl celý na klíně, dokončila paní Westbyová obtížnou pletací partii a vzhlédla.

„Ale Brandy, ty jsi skutečně hloupý pes!“ Shodila ho bez milosti na koberec, kde zůstal ležet a díval se na ni roztouženýma očima.

„Co to vlastně bylo?“ zeptal jsem se.

Paní Westbyová se zasmála. „Tyhle staré modré džíny. Když jsme

Brandyho přivezli jako úplně malé, drobounké štěňátko, celé hodiny jsem o něj pečovala a chovala jsem ho na klíně a tehdy jsem nosívala většinou džíny. Od té doby, jakmile je zahlédne, chce se mi vyšplhat na kolena, i když je úplně dospělý.“

„A proč k vám normálně nevyskočí?“

„Kdepak,“ odpověděla. „Zkusil to a zakázala jsem mu to. Moc dobře ví, že nemohu chovat velkého labradora.“

„Proto se uchýlil ke lsti?“

Znovu se zasmála. „Ano. Když mám práci a nedávám pozor, pletu nebo čtu, podaří se mu někdy vysoukat se až nahoru, a když si předtím hrál v blátě, celou mne zaneřádí a musím se převléct. A to pak dostane vyhubováno.“

Pacient jako Brandy dodával mým každodenním povinnostem kolorit. Když jsem chodil se svými psy na procházku, často jsem ho vídal dovádět na polích u řeky. Jednou bylo zvlášť horko a hodně psů uteklo k řece. Honili se za klacky nebo se jen chladili. Ale zatímco všichni do vody normálně vklouzli a rozvážně plavali, Brandyho styl byl unikátní.

Díval jsem se na něj, jak běží na břeh, a předpokládal jsem, že se zastaví a smočí se. Místo toho se vrhl vpřed s nohama složenýma pod tělem, jako by skákal šipku, chvíli visel ve vzduchu coby kaloň a pak se ponořil v obrovském šplouchavém gejzíru. Podle mého názoru to byl projev šťastného extroverta.

Nazítří jsem na stejném místě zažil něco ještě mimořádnějšího.

Kousek opodál bylo malé dětské hřiště, pár houpaček, kolotoč a skluzavka. Brandy se předváděl na klouzačce.

Nebral to nijak na lehkou váhu. Tvářil se neobvykle decentně a důstojně stál ve frontě s dětmi. Když na něj přišla řada, vylezl po schůdcích, sklouzl se po kovové liště, vážný a důležitý, a pevným krokem se znovu zařadil do fronty. Společnost chlapců a děvčátek ho patrně považovala za samozřejmého partnera, ale já jsem se nedokázal od téhle scény odpoutat. Málem jsem tam trčel celý den.

Často jsem se usmíval nad Brandyho klauniádami, ale tenkrát, když ho o několik měsíců později paní Westbyová přivedla do ordinace, tenkrát jsem se neusmíval. Jeho bezmezný elán byl tentam vlekl se chodbou jako stařec.

Zvedl jsem ho na stůl a okamžitě jsem si všiml, že hodně zhubl.

„Jaké má potíže, paní Westbyová?“ ptal jsem se.

Utrápeně se na mne podívala: „Už pár dní byl apatický a kašlal a nejedl, ale dnes ráno je vysloveně nemocný. Vidíte, jak těžce dýchá.“

„Ano… ano…“ Měřil jsem mu teplotu a pozoroval jsem horečnatě se zmítající hrudni koš, široce rozevřenou tlamu a úzkostné oči.

„Zřejmě se moc lituje.“

Teplotu měl čtyřicítku. Vytáhl jsem stetoskop a poslouchal plíce.

Kdysi skotský lékař prohlásil, že hrudník vážně nemocného pacienta zní jako „rozvrzaná bedna“, a přesně tohle platilo na Brandyho.

Šelesty, hvízdání, pískání a chrčení, to všechno na pozadí namáhavého dýchání.

Zasunul jsem stetoskop do kapsy. „Má zápal plic.“

„Panebože!“ Paní Westbyová se dotkla těžce se zvedajícího hrudníku. „To je zlé, viďte!“

„Ano, bohužel, je.“

„Ale…“ Prosebně na mě hleděla. „Od té doby, co existují ty nové léky, to snad nemusí být tragické.“

Zaváhal jsem. „Ano, máte pravdu. U lidí a u většiny zvířat změnily sulfonamid a penicilin průběh a obraz nemoci, ale u psů je léčení pořád ještě velmi obtížné.“

Po třiceti letech je to stále totéž. I když jsme vyzbrojeni antibiotiky, která následovala po penicilinu, streptomycin, tetracyklin, syntetiky a novými neantibiotickými prostředky a steroidy, pořád ještě vidím zápal plic u psů strašlivě nerad.

„Nemyslíte si přece, že to je beznadějné?“ ptala se paní Westbyová.

„Ne, ne, rozhodně ne. Jen vás upozorňuji, že na hodně psů léčba nezabírá. Ale Brandy je mladý a silný, a to jsou dobré předpoklady.

Zajímalo by mě, jak to začalo.“

„Myslím, že to vím, pane Herriote. Asi před týdnem si zaplaval v řece. Snažím se ho držet od vody v tomhle chladném počasí, ale stačí, aby zahlédl kus klacku, a skočí rovnou doprostřed řeky. Vždyť jste ho viděl –je to jedna z těch jeho pitominek.“

„Ano, viděl jsem ho. A třásl se potom?“

„Třásl se ještě, když jsem ho osoušela.“

Přikývl jsem. „Příčina je tedy jasná a pustíme se do léčení. Teď mu dám injekci penicilinu a zítra se u vás zastavím a zopakuji to. Je příliš nemocný, než aby docházel do ordinace.“

„Dobře, pane Herriote. Ještě něco?“

„Ano, musíte mu ušít takzvaný kabátek proti zápalu plic. Vystřihněte do nějaké staré přikrývky dva otvory pro přední nohy, navlékněte mu to a vzadu zašijte. Může to být i starý svetr, aleje nezbytné, aby měl hrudník v teple. Na zahradu ho pouštějte jen vyprázdnit.“

Nazítří jsem za Brandym zašel a dal mu druhou injekci. Stav se nezměnil. Pokračoval jsem další čtyři dny a pak jsem smutně došel k názoru, že s Brandym to bylo jako s mnoha ostatními, nereagoval. Teplota sice trochu klesla, ale skoro nejedl a hubnul. Dával jsem mu tablety sulfapyridinu, bezvýsledně.

Plynuly dny a Brandy pořád kašlal a těžce dýchal a propadal se hlouběji a hlouběji do apatie, s prázdným pohledem v očích. Všechno naznačovalo, co by se před pár týdny zdálo zcela absurdní, že tohle šťastné, temperamentní zvíře zemře.

A přece Brandy nezemřel. Přežil. Víc se o tom nedalo říct Teplota mu klesla a zlepšila se chuť k jídlu a vyškrabal se do jakési tlumené existence, zdálo se, že o víc nestojí.

„Už to není Brandy,“ naříkala paní Westbyová jednou ráno za několik týdnů, když jsem se u ní zastavil. Oči měla plné slz.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, bojím se, že ne. Dáváte mu rybí tuk?“

„Ano, každý den. Ale nic nepomáhá. Proč, pane Herriote?“

„Víte, uzdravil se z těžkého zápalu plic, ale zůstal mu chronický zánět pohrudnice se srůsty a pravděpodobně dalším poškozením plic. A to zřejmě nemůže překonat.“

Otřela si oči. „Jsem z něj zničená. Je mu teprve pět let, ale je jako starý, úplně starý pes. A býval tak plný života!“ Poplakávala. „Když si vzpomenu, že jsem ho hubovala za ty popelnice a za to, že mi špinil džíny. Teď bych si tolik přála, aby provedl nějakou svou hloupústku.“

Vrazil jsem ruce do kapes. „Už nic podobného nezkouší?“

„Ne, jen se potlouká po domě. Ani se mu nechce jít na procházku.“

„Brandy se zvedl ze svého místa v koutě a pomalu se loudal ke krbu. Chvíli zůstal stát, vyhublý, s mrtvým pohledem. A teprve teď si mě všiml, protože krátce zavrtěl ocasem, než se rozkašlal, vzdychl a padl na krbovou předložku.

Paní Westbyová měla pravdu. Choval se jako hodně starý pes.

„Myslíte, že mu to už zůstane?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny. „Nezbývá než doufat.“

Nastoupil jsem do auta a odjel a popravdě řečeno jsem moc nedoufal. Znal jsem telata s poškozením plic po zápalu. Uzdravila se, ale říkalo se jim nedomrlá, protože zůstávala vychrtlá a apatická.

I humánní lékaři mají pacienty, kteří „zůstávají špatný na plíce“. Je to víceméně stejný neduh.

Plynuly týdny a měsíce a labradora jsem vídal s paní Westbyovou jen na vodítku. Měl jsem dojem, že se mu špatně chodí, a jeho paní kráčela pomalu, aby jí stačil. Rozesmutňovalo mě to, zvlášť když jsem si připomněl starého bujarého Brandyho, ale utěšoval jsem se, že jsem mu alespoň zachránil život. Víc jsem pro něj udělat nedokázal a rozhodl jsem se na to nemyslet.

Opravdu jsem se snažil na Brandyho zapomenout a docela se mi to dařilo, až do jednoho únorového odpoledne. Byl jsem zmlácený po předchozí noci. Do čtyř do rána jsem ošetřoval koně s kolikou a plazil jsem se do postele spokojený, že se zvíře uklidnilo a nemá bolesti, když vtom mě zavolali k telení. S úspěchem jsem porodil z malé jalovičky velké živé tele, ale námaha mě úplně vyčerpala, a když jsem se vrátil domů, bylo pozdě, abych si ještě zdříml.

Vlekl jsem se po ranních povinnostech unavený, že jsem necítil vlastní tělo, a při obědě Helena úzkostně přihlížela, jak klimbám nad jídlem. Ve dvě hodiny bylo v čekárně pár psů, ošetřoval jsem je mechanicky a skoro poslepu, jak se mi zavíraly oči. Když přišla řada na posledního pacienta, spal jsem vestoje. Měl jsem pocit, že neexistuji.

„Další, prosím,“ zabrmlal jsem, otevřel jsem dveře čekárny a ustoupil stranou v očekávání psího pacienta.

Tentokrát to ale bylo úplně jinak. Ve dveřích stál skutečně muž s malým pudlem, ale co mě rázem probudilo bylo, že pes pochodoval vzpřímený a na zadních nohou.

Věděl jsem, že jsem utlumený únavou, přece ale nemám halucinace. Civěl jsem na psa, ale obraz se neměnil, zvířátko propochodovalo dveřmi s vypnutým hrudníkem a hlavou vzpřímenou, jako voják.

„Pojďte dál, prosím,“ zachroptěl jsem a zamířil jsem kachlíčkovou chodbou do ordinace. V půli cesty mi nedalo, abych se neotočil a neověřil si, že jsem viděl co jsem viděl, a bylo to stále stejné: pudl klidně a samozřejmě pochodoval po boku svého pána.

Zákazník zřejmě postřehl můj úžas, protože se náhle rozchechtal.

„Všechno je v pořádku, pane Herriote,“ řekl. „Tenhle pejsek je cvičený, vystupoval v cirkuse, než jsem ho dostal, a já rád předvádím jeho kumšt. Například tenhle výstup každého ohromí.“

„To mi povídejte,“ hekl jsem. „Málem jsem dostal infarkt.“

Pudlík nebyl nemocný, potřeboval jen přistřihnout drápky. Postavil jsem ho na stůl a pustil jsem se do práce.

„Zadní tlapy asi nepotřebuje stříhat,“ usmál jsem se. „Obrousí si je sám.“ Potěšilo mě, že jsem se vzpamatoval natolik, abych zavtipkoval.

Když jsem skončil, ozvalo se znovu vyčerpání a stěží jsem dokázal doprovodit pána s pudlíkem k domovním dveřím. Myslel jsem, že padnu.

Hleděl jsem za psíkem, capkajícím ulicí, tentokrát ortodoxně a zničehonic mě napadlo, že jsem už dávno nezažil psa, který se choval neobvykle a zábavně. Jako Brandy.

Unaveně jsem se opřel o veřeje, zavřel jsem oči a podvolil jsem se vlahé vlně milých vzpomínek. Pak jsem oči otevřel a spatřil Brandyho. Zahýbal zpoza, rohu do naší ulice s paní Westbyovou. Nos měl hluboko vnořený do velké plechovky od rajské polévky, a když mě uviděl, začal tancovat na vodítku a mrskat ocasem.

Tentokrát to byla opravdu halucinace. Přelud minulosti. Musím si jít okamžitě lehnout. Stál jsem ale ve dveřích jako přikovaný a labrador vyletěl po schodech, pokusil se mi olíznout nos, což mu zhatila plechovka, a tak se spokojil tím, že zdvihl přátelsky nožičku a počural spodní schod.

Civěl jsem do rozzářené tváře paní Westbyové. „Co… co…?“

Oči jí svítily, usmívala se a byla hezčí než kdy jindy. „Pane Herriote, Brandy se uzdravil, je mu líp!“

Vmžiku jsem se zcela vzbudil. „A já… asi potřebujete, abych ho zbavil té plechovky?“

„Ano, prosím vás!“

Sebral jsem veškerou zbývající sílu a zvedl jsem ho na stůl. Byl ještě těžší než před nemocí. Hmátl jsem po kleštích a začal otáčet okraje víčka od Brandyho nosu a tlamy. Rajská polévka patřila vždycky k jeho nejmilejším, měl nos až na dně a trvalo hodně dlouho, než jsem mu ho vyprostil.

Odrazil jsem nápor vroucího olizování. „Vidím, že se zase pustil do popelnic.“

„Ano, vybírá je úplně pravidelně. Sama jsem mu pár plechovek sundala. A taky chodí s dětmi na klouzačku.“ Šťastně se usmála.

Zamyšleně jsem vytáhl stetoskop z kapsy bílého pláště a poslechl si plíce. Byly nádherně čisté. Sem tam slabounký šelest, ale stará kakofonie zmizela.

Opřel jsem se o stůl a pozoroval jsem psa se směsicí vděčnosti a nevěřícnosti. Stál tu jako kdysi, bujný a plný radosti ze života. Jazyk měl šťastně vyplazený a slunce svítilo okny ordinace na jeho lesklou, zlatou srst.

„Ale, pane Herriote,“ tázala se paní Westbyová s očima široce otevřenýma“Jak se to vůbec stalo? Čím se uzdravil?“

„Vis medicatrix náturae,“ odpověděl jsem s hlubokou úctou.

„Prosím?“

„Uzdravující síla přírody. Něco, s čím žádný veterinář nemůže soupeřit.“

„Ani nedokážete určit, kdy se to stane?“

„Ne.“

Chvíli jsme mlčeli a hladili jsme zlatou psí hlavu, uši a hřbet.

„A mimochodem,“ řekl jsem. „Projevil také zájem o modré džíny?“

„Namouduši ano! Zrovna jsou v pračce. Úplně zabahněné. Není to skvělé?“

Psi jako Brandy mi pestřili život. Takoví, co tropí hlouposti a rozesmějí mě. Brandy byl rozený komediant, i potíže s popelnicemi měly komickou stránku. Při zápalu plic mi ale dlouho do smíchu nebylo. Rád končím tuhle knížku tak ryzí psí osobností, jako byl

Brandy, a historkou, která má happy end. Popravdě řečeno dodnes nevím, jak se Brandy uzdravil, ale na tom vůbec nezáleží.