Zvěrolékař má namále

James Herriot

1. KAPITOLA

Stetoskop přenášel do naslouchátek vlny tlumeně dunivého vrčení a na mne padlo s jednoznačnou a nepříjemnou jasností poznání, že tohle je pravděpodobně největší pes, jakého jsem v životě viděl. Podle mých nemnohých zkušeností bývali někteří irští vlkodavové nepochybně větší a pár mastifů mělo možná širší hrudní koš, ale co do pouhopouhé brutto váhy byl tenhle jednička. Jmenoval se Clancy.

Pro irského psa to bylo dobré jméno a Joe Mulligan byl Ir jak se sluší a patří navzdory mnoha letům stráveným v Yorkshiru. Joe ho přinesl odpoledne do ordinace, a když se ta obrovská chlupatina valila chodbou a úplně ji ucpala, vzpomněl jsem si, kolikrát jsem ho viděl na pastvinách kolem Darrowby. Skotačivé pozornosti drobnějších zvířat toleroval vždycky s dobromyslností velikána. Vypadal vlídně a přátelsky.

Ale teď duněl ten gigantický hrudník zlověstně jako vzdálené bubnování v podzemní jeskyni, naslouchátko stetoskopu nadskakující na žebrech přenášelo čím dál tím halasnější vrčení a pysky nad obrovskými zuby se chvěly, jakoby dotýkány laskajícím vánkem. A v tu chvíli jsem si uvědomil, že Clancy je nejenom ukrutně velký pes, ale také že já ve své poloze, vkleče na zemi s pravým uchem několik centimetrů od jeho tlamy, jsem bezbřeze napadnutelný a zranitelný.

Postavil jsem se, a když jsem pouštěl stetoskop do kapsy, pes po mně vrhl studený pohled, úkosem, aniž hnul hlavou, a v jeho nehybnosti byla mrazivá hrozba. V podstatě mi nevadilo, když si po mně moji pacienti chňapli, ale nabyl jsem přesvědčení, že tenhle by nechňapl.

Kdyby si něco začal, bylo by to určitě mnohem velkorysejší než chňapnutí.

Ustoupil jsem o krok. „Jaképak jste říkal, že má příznaky, pane Mulligane?“

„Cože?“ Joe si přiložil k uchu kornout dlaně. Zhluboka jsem se nadechl. „Cože mu je?“ zařval jsem.

Stařík se na mne podíval zpod vodorovně nasazené bavlněné čepice s naprostým neporozuměním. Popotáhl vlněnou šálu zavázanou těsně nad ohryzkem a fajfka vyrůstající z přesného středu úst zabafala nechápavé modré kroužky dýmu.

Vzpomněl jsem si na něco z Clancyho anamnézy, přisunul jsem se až k panu Mulliganovi a z plna hrdla jsem na něj zahulákal. „Zvrací?“

Odpověď byla okamžitá. Joe se s velkou i úlevou usmál a vyjmul dýmku z úst. „A to jo, pane doktor, to von zvrací. Furt zvrací.“ Očividně se ocitl na známé půdě.

V průběhu minulých let jsme Clancyho ošetřovali dlouhodobě a všestranně. Hned ten první den, kdy jsem přijel do Darrowby před dvěma lety, mi Siegfried řekl, že tomuhle psu, kterého popsal jako křížence airdala s oslem, v podstatě nic není, ale nekontrolovatelná vášeň ho pudí, aby sežral veškeré svinstvo, jež se mu namane do cesty životem, a to má své zákonité a nevyhnutelné důsledky. Pravidelně jsme mu podávali velké lahvičky vizmutu a různé směsi živočišného uhlí.

Siegfried mi také pověděl, že když se Clancy nudí, podá si Joea, občas ho povalí na zem a hraje si s ním jako s myškou, jen tak pro potěšení.

Jeho pán ho však miloval.

Hryzající svědomí mě napomínalo, že bych psa měl podrobit úplné prohlídce. Například bych mu měl změřit teplotu. K tomu stačilo chytit ho za ocas, zdvihnout ho a zasunout teploměr do konečníku. Pes obrátil hlavu a upřený pohled se střetl s mýma očima. Znovu jsem zaslechl basové dunění a horní pysk se na zlomek vteřiny pokrčil a odhalil lesklou bělost chrupu.

„Ano, ano, to je v pořádku, pane Mulligane,“ řekl jsem rychle.

„Přinesu vám tu lahvičku jako obyčejně.“ V přípravně léků jsem pod přihrádkami s řadami lahviček s latinskými jmenovkami a zabroušenými zátkami namíchal nálev a nalil jej do půllitrovky, zazátkoval, nalepil jmenovku a napsal návod k upotřebení. Joe vypadal spokojeně, když ukládal známý bílý lék do kapsy, ale když se chystal k odchodu, znovu se ve mně probudilo svědomí. Pes vypadal dobře, ale možná, že bych se na něj přece jen měl podívat.

„Přijďte s ním ve čtvrtek odpoledne ve dvě hodiny,“ zavřískal jsem do staříkova ucha. „A prosím vás, přijďte pokud možno přesně, dnes jste se zpozdil.“

Díval jsem se za panem Mulliganem, který odcházel dolů ulicí, provázen svou dýmkou, z níž se vznášely pravidelné obláčky kouře, jako by pan

Mulligan byl odjíždějící lokomotiva. Za ním se valil Clancy, ztělesněný masív klidu. S hustým hnědým kudrnatým kožichem skutečně vypadal jako obrovský airdal.

Zadumal jsem se. Čtvrtek odpoledne, to byl můj volný půlden a ve dvě hodiny budu pravděpodobně v brawtonském biografu na odpoledním představení.

Následující páteční ráno seděl Siegfried za svým psacím stolem a rozepisoval dopolední pochůzky. Načmáral na papír seznam návštěv, vytrhl jej z bloku a podal mi ho.

„Tady to máš, Jamesi, tohle tě zabaví až do oběda, abys nepropadl nějaké neřesti.“ Vtom si všiml záznamu z předchozího dne a obrátil se k mladšímu bratrovi, zaměstnanému jako každé ráno tím, že prohrabával oheň v krbu.

„Tristane, tady vidím, že tu byl včera odpoledne Joe Multigan se svým psem a že jsi ho ošetřil. Co jsi o něm soudil?“

Tristan položil vědro s uhlím. „Ale, dal jsem mu trochu toho vizmutového roztoku.“

„Dobře, ale co jsi zjistil při prohlídce pacienta?“

„Počkej, já si vzpomenu.“ Tristan si mnul bradu. „Vlastně vypadal velmi živě, popravdě řečeno, byl v dobré kondici.“

„Opravdu, a to je všechno?“

„Ano… ano, myslím, myslím, že ano.“

Siegfried se obrátil ke mně. „A co tomu říkáš ty, Jamesi? Prohlížel jsi psa předchozí den. Co jsi zjistil ty?“

„Bylo to, abych tak řekl, trochu obtížné. Ten pes je velký jako slon a má v sobě něco neupřímného. Zdálo se mi, že čeká na příležitost, aby se na mne vrhl, a držel ho jenom starý Joe. Obávám se, že jsem ho nemohl podrobně vyšetřit, ale měl jsem stejný dojem jako Tristan, zdálo se mi, že je v dobré kondici.“

Siegfried položil znaveným gestem blok. V noci mu osud uštědřil několik ran, které si schovává speciálně pro zvěrolékaře, pokaždé když usnul, ho vzbudila naléhavá návštěva. Byl vytažen z postele v jednu hodinu po půlnoci a hned potom v šest hodin ráno a plameny jeho bytosti plápolaly pro tuto chvíli jen ztlumeně.

Přejel dlaní přes oči. „Pomoz pánbůh. Ty jsi, Jamesi, zvěrolékař s dvouletou praxí a ty, Tristane, student v posledním ročníku, a ani jeden z vás mi nedokáže přijít s něčím lepším než s frází, ve velmi dobré kondici. To je zatraceně málo? Stěží bychom to mohli nazvat klinickým nálezem. Když sem přijde jakékoli zvíře, předpokládám, že zjistíte tep, teplotu a jak dýchá. Že proklepete hrudník a dokonale prohmatáte břicho. Že mu otevřete tlamu a vyšetříte dásně a dutinu ústní. Že vyšetříte pokožku a pružnost kůže. Že ho vycévkujete, pokud je nutné, vyšetříte moč.“

„Správně,“ řekl jsem.

„Jo,“ řekl Tristan.

Můj partner povstal ze židle. „Stanovil jsi datum příští návštěvy?“

„Ovšemže ano.“ Tristan vytáhl z kapsy balíček cigaret. „Na pondělí.

A protože pan Mulligan chodí vždycky pozdě, slíbil jsem, že se na psa podíváme večer u něho doma.“

„Aha.“ Siegfried si poznamenal datum do bloku a náhle vzhlédl. „Není to ten večer, co jedeš s Jamesem na schůzi mladých zemědělců?“

Mladík zadýmal z cigarety. „Ano, souhlasí. Seznámení s mladými zákazníky a navázání přátelských vztahů je pro nás i pro naši praxi prospěšné.“

„Výborně, podívám se na toho psa sám,“ pravil Siegfried kráčeje ke dveřím.

Příští úterý jsem byl přesvědčen, že Siegfried se zmíní o Mulliganově psu, i kdyby jen poukázal na účelnost důkladného vyšetření. Byl však zticha.

A náhodou se přihodilo, že jsem na tržišti potkal Joea, klopýtajícího po dláždění s Clancym v patách.

Šel jsem k němu a zařval jsem mu do ucha: „Jakpak Se daří vašemu psu?“

Pan Mulligan vyjmul dýmku z úst a usmál se svým pomalým přátelským úsměvem. „Dobře, pane doktor, docela dobře. Porád kapku zvrací, ale ne kor moc.“

„Tak vám ho dal pan Farnon do pořádku, viďte?“

„Jo, máme vod něj zase tu bílou meducínu. Je to fajn meducína, pane doktor, moc fajnová.“

„Ano, já vím,“ řekl jsem, „A nic jiného nezjistil, když ho prohlížel?“

Joe si ucucl z dýmečky. „To ne, to vůbec ne. Pan Farnon je moc šikovnej doktor, eště jsem neviděl tak rychlýho člověka, to sem teda neviděl.“

„Jakto?“

„Za tři minuty to věděl všecko, jenom za tři minutý,“

Znělo mi to záhadně. „Za tři minuty?“

„Ano,“ stvrdil pan Mulligan pevným hlasem. „Ani vo chlupe víc.“! –!

„Úžasné. A copak se stalo?“

Joe vyklepal dýmku o podpatek, beze spěchu otevřel nožík a začal dloubat popel a cpát do pěnovky jakousi zlověstnou černou míchanici.

„No, jak bych vám to povedíl. Pan Farnon je strašně rychlej člověk a tenkrát večír praštil do dveří a skočil rovnou do sednice.“ (Znal jsem ty chalupy. Neměly síň ani chodbu, přímo z ulice vstoupil člověk do obývací místnosti.) „A jak byl vevnitř, už tahal z tašky teploměr. No, a Clancy ležel u vohně a postavil se jako blesk a trochu štěk, no teda štěk.“

„Povídáte, že trochu štěkl?“ Představoval jsem si, jak ta chlupatá příšera vyskočila a zavyla do Siegfriedova obličeje. Viděl jsem zející tlamu a lesklé zuby.

„Jo, krapánek štěk. No, a pan Farnon jenom položil teploměr zpátky do tašky, votočil se a šel ven.“

„A vůbec nic neříkal?“ tázal jsem se.

„Depak, ani slovo. Votočil se jako voják a vyrazil ze dveří.“

Znělo to pravdivě. Siegfried byl muž okamžitých rozhodnutí. Vztáhl jsem ruku, abych Clancyho pohladil, ale něco v jeho očích mě donutilo změnit úmysl.

„Jsem moc rád, že se mu už daří lépe,“ zařval jsem. Stařík si zapálil dýmku starým, starobylým měděným zapalovačem, vybafl mi do tváře dusící modrý dým a zaklapl malé kovové víčko pěnovky. „Jo, jo, pan

Farnon mi poslal velikou flašku ty bílý meducíny a ta mu udělala dobře. Dyť víte,“ Usmál se svým laskavým úsměvem, „že Clancy je takovej pes, co bleje furt, to teda je.“

Celý týden se o velikánském psu nemluvilo, ale Siegfriedovi zřejmě nedalo spát profesionální svědomí, protože jednou odpoledne vkročil do přípravny, kde jsme se s Tristanem zabývali úkoly dnes už vstoupivšími do dějin zvěrolékařství, připravovali jsme léky proti horečce, prášky proti zažívacím potížím, čípky z kyseliny borité. Pracně se snažil chovat jakoby nic.

„Mimochodem, vzkázal jsem pro Joea Mulligana. Nejsem totiž dost přesvědčený, že jsme náležitě vyšetřili příčiny chorobných příznaků toho psa. To jeho bli… ehm, zvracení je určitě následek zkaženého žaludku, ale chci si být naprosto jistý.

Pozval jsem ho na zítřejší odpoledne mezi druhou a půl třetí, to budeme všichni přítomni.“

Vzhledem k tomu, že jeho prohlášení se nesetkalo s žádnými radostnými výkřiky, pokračoval. „Možná, že byste chtěli namítnout, že ten pes je do určité míry obtížný pacient, a proto bychom měli naplánovat postup.“ Obrátil se ke mně. „Jamesi, až pes přijde, vezmeš si na starost jeho zadek, ano? Chytneš ho za zadek.“

„Ano,“ odvětil jsem bez nadšení.

Siegfried oslovil bratra. „A ty, Tristane, si vezmeš na starost hlavu. Souhlasí?“

„Hm, hmhm,“ zahučel Tristan bezvýrazně.

„Doporučuji ti, abys ho pažemi pevně stiskl kolem krku a já budu připravený vstříknout mu uspávačí prostředek,“ pokračoval jeho bratr.

„To je tedy výborné,“ řekl Tristan.

„Ano, výborné.“ Můj partner si zamnul ruce. „Jakmile ho uspím, bude to jednoduché. Mám rád čistý stůl ve věcech svých pacientů.“

Zvěrolékařská praxe v Darrowby byla typická pro zdejší kraj. Většinou jsme ošetřovali velká zvířata a čekárna v ordinaci nebyla nikdy přeplněná. Ale to odpoledne nepřišel vůbec nikdo, což zvýšilo napjaté očekávání. Všichni tři jsme bloumali po kanceláři, rozprávěli o ničem a s vyumělkovanou lhostejností jsme, jakoby mimochodem, vyhlíželi do ulice, pískajíce si drobné veselé trylky. Pět minut před půl třetí jsme všichni zmlkli. V dalších pěti minutách jsme se dívali každých třicet vteřin na hodinky, a přesně v půl třetí Siegfried promluvil.

„Zatracená práce. Výslovně jsem Joea upozornil, aby tu byl před půl třetí, ale vůbec si z toho nic nedělá. Přijde vždycky pozdě a nic na světě ho zřejmě nepřinutí, aby byl dochvilný.“ Naposled vyhlédl z okna na prázdnou ulici. „Tak dost, už na něj nebudeme čekat. Ty, Jamesi, musíš jít se mnou operovat hřebce a Tristane, ty pojedeš k tomu dobytčeti Wilsonových. Jdeme.“

Až do té chvíle jsem kromě Laurela a Hardyho neviděl chuchvalec lidí uskřípnutě se cloumajících mezi dveřmi, ale teď nastala chvíle, kdy jsme my tři předvedli úspěšnou napodobeninu scény obou slavných komiků, derouce se současně do chodby. Během několika vteřin jsme byli na ulici a Tristan odjížděl za řevu a čmoudu výfukových plynů. Můj kolega a já jsme odcházeli téměř stejně rychle opačným směrem. Na konci Trengatské ulice jsme zabočili na tržiště a já jsem se rozhlédl, jestli někde nezahlédnu pana Mulligana. Spatřili jsme ho teprve, když jsme dorazili na předměstí. Právě vyšel z domu a kráčel pod pohybujícím se obláčkem modrého dýmu s Clancym v závěsu jako vždycky.

„Támhle je!“ zvolal Siegfried. „Věřil bys tomu? Zaručeně se nedostane do ordinace dřív než kolem třetí s touhle rychlostí. No, a my tam nebudeme a je to jeho vlastní chyba.“ Zahleděl se na obrovité kučeravé zvíře, cválající jako obrazí zdraví a energie. „A víš, myslím, že by vyšetření toho psa byla stejně ztráta času. Určitě mu vůbec nic není.“

Na chvíli se odmlčel, zahloubal se a pak se ke mně obrátil „Vypadá na výbornou kondici, nemyslíš?“

2. KAPITOLA

Bylo to moje třetí jaro v Dalesu, ale v ničem se nelišilo od obou předchozích, nebo těch, která měla teprve nastat. Bylo to takové jaro, jaké zná veterinář. Lomozící chlévy s basovým bečením ovcí a nepřetržitým vřískáním jehňat. A právě to mi vždycky slavnostně odtroubilo konec zimy a začátek něčeho nového. To a ostrý yorkshirský vítr a oslňující sluneční záře zalévající holá úbočí kopců. Na vrcholu travnaté stráně ležely dlouhé řady otýpek slámy jako ohrady ztvarované do malých čtvercových kójí, každá pro jednu ovci s jehňaty.

Na vzdálenějším konci „líhně“ jsem uviděl Roba Bensona. Rob pracoval s vervou. V tuto roční dobu si nešel skoro šest týdnů vůbec lehnout.

Občas si snad zul vysoké boty a zdříml v noci v kuchyni u krbu, ale staral se o své stádo sám a nikdy se daleko nevzdálil z místa děje.

„Mám tu dneska pro tebe pár kousků, Jime.“ Jeho obličej popraskaný a ošlehaný větrem, se rozjasnil úsměvem. „Ne že bych tě potřeboval na velký léčení, potřebuju spíš tu tvoji dámskou ručičku, dámskou a šikovnou, to taky.“

Vedl mě do větší ohrádky, v níž bylo několik ovcí. Když jsme vešli, nastal zmatek, cupot a dupot, ale Rob znalecky zachytil rouno běžící ovce. „Tohle je první. Vidíš, že nemáme času nazbyt.“

Zvedl jsem vlněný ocas a zatajil dech. Z vagíny vykukovala hlava jehněte, pysky vulvy ji svíraly těsně za ušima a hlava otekla že byla dvakrát tak velká. Z očí zbyly jen naběhlé škvírky ve velké edematózní kouli a zmodralý a zbytnělý jazyk visel z tlamičky.

„Viděl jsem už dost velikých hlav, ale řek bych, že tahle by to vyhrála.“

„Jo, tenhle malý mizera přišel s dozadu podloženejma nohama. Vodešel sem jenom na hodinku, ale vyrazil jak fotbalovej míč. Jde to zatraceně rychle. Vím, že potřebuje votočit nohy, ale co si můžu počít s takovejma tlapama, jako sou ty moje.“ Rozložil své obrovské ruce, zhrublé a naběhlé léty těžké práce.

Mluvil a já jsem už ze sebe shazoval sako a vyhrnoval si, rukávy košile a vítr řezal jako nůž do husí kůže, která mi naskakovala.

Rychle jsem si namydlil prsty a ohmatával krk jehněte, kde vypátrám trochu prostoru. Očíčka se na chvilku otevřela a nespokojeně si mne prohlížela.

„Každopádně žije,“ řekl jsem. „Ale je mu strašně zle a nemůže se ani hnout.“

Snažil jsem se uvolnit sevření a našel jsem dole pod krkem místečko, kudy bych se mohl dostat dovnitř. A teď se uplatnila má „dámská ručička“ a každé jaro jsem jí blahořečil. Pracoval jsem v ovcích, aniž bych jim způsobil sebemenší nepříjemnosti, což bylo velmi důležité, protože ovce, navzdory otužilosti, kterou projevovala při pobytu venku, nebyla ochotna snášet hrubé zacházení.

S nesmírnou péčí jsem pomaloučku sunul ruku kučeravou vlnou krku k rameni. Další kousíček, a podařilo se mi zachytit prstem nožku a táhnout ji kupředu, dokud jsem necítil ohyb kolene, ještě trochu jsem kroutil sem i tam a držel drobounké kopýtko a něžně jsem je vysunul na denní světlo.

Polovina práce byla za námi. Zdvihl jsem se z pytle, na kterém jsem klečel, a šel jsem k vědru teplé vody. Na druhou nohu budu potřebovat levou ruku a pečlivě jsem ji proto mydlil, zatímco jedna ovce, řadící kolem sebe svá jehňata, na mě upřeně a pohoršeně hleděla a varovně zadupala.

Obrátil jsem se, zaklekl a začal zase od začátku, a když jsem se znovu prohmatával kupředu, protlačilo se mi pod paží drobounké jehňátko a začalo sát z vemene mé pacientky, Zřejmě mu chutnalo, pokud jsem správně porozuměl maličkému ocásku vířícímu několik centimetrů od mé tváře.

„Kde se tu vzal tenhle chlapeček?“ zeptal jsem se, aniž jsem ustal ve svém snažení.

Farmář se usmál. „Ale to je Herbert. Jeho máma ho nechce chudáka ani vidět. Zanevřela na něj hned po porodu, ačkoliv do druhého jehněte je celá blázen.“

„Krmíte ho?“

„Ne, chtěl jsem ho krmit doma z láhve, ale pak jsem si všim, že dělá, co může. Skáče od jedny ovce ke druhý a rychle si cucne, kde jen může.

Něco takovýho jsem ještě nezažil.“

„Je mu teprve týden, a už je takhle samostatný, co?“

„Tak ňák, Jime. Všim sem si, že má každý ráno plný bříško, tak myslím, že ho máma pustí v noci k lizu. Ve tmě ho nevidí, asi nesnese to kouknutí na něj.“

Chvíli jsem stvořeníčko pozoroval. Mně připadalo právě tak neodolatelně půvabné jako všechna ostatní. Ovce jsou zvláštní tvorové.

Brzy jsem měl venku i druhou nohu, a když jsem odstranil závadu, jehňátko lehce vyšlo. Byl na něj groteskní pohled, jak leželo na trávě pokryté slámou, s obrovskou hlavou na malém tělíčku, ale žebra se mu pravidelně zdvihala a věděl jsem, že hlava splaskne právě tak rychle, jako otekla. Ještě jednou jsem vyšetřil dělohu, ale byla prázdná.

„Už tam nic není. Robe,“ řekl jsem.

Farmář zabručel: „Jo, myslil jsem si, že to bude velikej jedináček.

S těma bejvá nejvíc práce.“

Osušoval jsem si paže a díval se na Herberta. Opustil mou pacientku, když se odvrátila, aby olizovala své jehňátko, a rozvážně se pohyboval mezi ovcemi. Některé varovně zatřásly hlavou, aby ho odradily, ale nakonec se mu podařilo přitočit se k velké širokoboké ovci a vsunout pod ni hlavu. Ovce se okamžitě a prudce ohlédla, vší silou ho nabrala tvrdou lebkou, a malý tvoreček letěl vzduchem a nožky vířily kolem něho. Přistál s žuchnutím na zádech, spěchal jsem k němu, ale on vyskočil rovnýma nohama a oddusal.

„Stará mrcho,“ křikl farmář, a když jsem se k němu s účastí obrátil, pokrčil rameny. „Já vím, je to malej chudinka a má to těžký, ale mám pocit, že mu todle je milejší, než aby byl doma a cucal z flašky. Jen se na něj koukněte.“

Herbert, jako by se nic nestalo, se blížil k další ovci, která se nakláněla nad žlab. Strčil pod ni hlavu a ocásek znovu zakroužil.

Chlapík měl jiskru, O tom se nedalo pochybovat.

„Robe,“ ptal jsem Se když chytal další pacientku, Proč mu říkáš Herbert?“

„Ale, je to méno mýho nejmladšího kluka, a todle jehně vypadá zrovna jako von, dyž dá tu hlavu dolu a de si umíněně za svým.“

Sáhl jsem do druhé ovce a nahmatal podivuhodnou mixáž, tří jehňat, hlavičky, nožičky, sem tam nějaký ocásek, všechno Se to rvalo ven do světa a zdařile si navzájem mařilo každičkou možnost pohybu.

„Už vod rána se motá sem a tam a naříká,“ vysvětloval Rob. „Hned sem věděl, že je něco špatně.“

Opatrně jsem pohyboval rukou v děloze a pustil se do fascinujícího rozmotávání změti, což je práce, kterou mám ve své praxi nejraději.

Abych pomohl na svět jehněti, musel jsem zachytit a dostat ven hlavičku a dvě nohy, ale každopádně od stejného jehněte, nebo jsem byl v průšvihu. Znamenalo to prohmatat každou nohu, abych zjistil, jestli je přední nebo zadní, jestli se napojuje na ramínko, nebo mizí v hlubinách.

Za několik minut jsem si složil uvnitř ovce jedno jehňátko se vším příslušenstvím, ale když jsem si přitáhl nožičky na dosah, krk jehněte se vzpříčil, hlavička se stočila zpátky. Stěží by se bylo získalo dost prostoru, aby prošlo i s ramínky. a musel jsem je jemně usměrnit prstem zaklesnutým do očního důlku. Strašně to bolelo, pánevní kosti mi rezavě svíraly ruku, ale jen na okamžik, protože ovce zatlačila a objevily se malé nozdřičky. Pak už to bylo snadné a za několik minut jsem měl jehně na trávě. Stvořeníčko prudce zatřáslo hlavou, farmář ho rychle otřel slámou, dřív než ho posunul k matce.

Ovce se nad něj naklonila a začala mu rychle a ostře olizovat hlavičku a krk a spokojeně hrdelně mekala, zvuk, který od ovce člověk jindy neslyší. Mekala a mekala a já jsem vytáhl další dvě jehňata, jedno zadečkem dopředu, a když jsem si pak otíral paže ručníkem, pozoroval jsem ji, jak potěšeně očichává svoje trojčata.

Za chvíli jí začaly odpovídat přeskakujícími vřískavými hlasy, a když jsem vděčně navlékal plášť na mrazem zarudlé paže, jehně číslo jedna se začalo vzpínat na kolínka. Nohy ho pevně nedržely, a znovu a znovu padalo na čumáček, ale vědělo přesně, kam míří, k vemeni, a jeho urputná a jednoznačná cílevědomost byla jistě brzy odměněna.

Vítr mi šlehal do tváře přes otýpky slámy, ale přesto jsem zjistil, že stojím, pusu od ucha k uchu, dívám se na tu scénku. Tohle bylo pokaždé ze všeho nejlepší, člověk žasl znovu a znovu nad tím nevysvětlitelným zázrakem. Za několik dní se Rob Benson ozval znovu. Bylo to v neděli odpoledne a hlas měl napjatý, vyděšený.

„Jime, měl jsem tu mezi svejma vovcema, co se máj vobahnit, psa.

Večer se tu zastavili nějaký lidi, soused povídal, že s sebou měli vlčáka, a ten prej honil vovce po celým poli. Je tam strašlivá spoušť, co ti mám povídat, bojím se tam vůbec kouknout.“

„Už jedu.“ Pustil jsem sluchátko a utíkal k vozu. Srdce se mi svíralo děsem z toho, co mě čeká, bezbranná zvířata ležící na zemi s rozervanými hrdly, příšerně rozdrásané údy a břicha. Už jsem to zažil.

Ty, které nebudou na okamžité dobití, se budou muset šít, a cestou jsem v duchu kontroloval zásobu hedvábí v krabici.

Ovce před obahněním byly na louce u silnice, a když jsem nahlédl přes zídku, zastavilo se mi srdce. Podepřel jsem se lokty o hrubé, uvolněné kamenné zdivo a s roztrpčenou nevolností jsem civěl na pastvinu.

Překonalo to mé nejhorší obavy. Protáhlý travnatý svah byl posetý popadanými ovcemi, muselo jich být kolem padesáti, nehybné vlněné hromádky, rozhozené po zeleni.

Rob stál u dvířek. Ani se na mne nepodíval. Jen pokývl hlavou.

„Pověz mi, co navrhuješ. Nedokážu jít dovnitř.“ Nechal jsem ho tam a procházel jsem mezi postiženými zvířaty, obracel jsem je, zdvihal jsem jim nohy, rozhrnoval rouno na hrdle, abych je prohlédl. Některé byly úplně bez vědomí, jiné komatózní. Ani jedna se nemohla postavit. Ale jak jsem se propracovával polem, byl jsem čím dál tím údivenější.

Nakonec jsem zavolal na hospodáře, „Robe, pojď sem. Tady je něco moc divného.“

„Podívej,“ řekl jsem váhavě se blížícímu hospodáři. „Nikde není ani kapka krve a ani jedna tržná rána, a přesto leží všechny ovce bez sebe. Nechápu to.“

Rob se sklonil a jemně vzal do rukou bezvládnou hlavu. Ji,me, máš pravdu. Co se jim, sakra, mohlo stát?“

„ V tu chvíli jsem mu nemohl odpovědět, ale vzadu, v malém mozečku, mi začínal cinkat zvoneček. Na ovci, kterou se teď hospodář zabýval, mi bylo něco povědomého. Byla jedna z mála těch, které se dokázaly udržet na hrudi, a ležela s prázdným pohledem, neuvědomovala si, co se děje kolem ní, ale to opilé kolébání hlavy, ten vodnatý výtok z nosu…, to jsem už viděl. Klekl jsem si, a když jsem přiblížil obličej až k ní, slyšel jsem vzdálené bublání, skorem chrastění, v jejím dechu. A byl jsem doma.

„Je to akutní hypokalcémie,“ vykřikl jsem a pádil dolů po stráni k vozu. Rob cválal vedle mě. „Ale jak to, k čertu? To přece dostávaj až po vobahnění, ne?“

„Obyčejně ano,“ udýchaně jsem vysvětloval. „Ale může to vyvolat i náhlá námaha nebo stresové situace.“

„jo, vo tom sem nevěděl,“ funěl Rob. „jakpak se to stane?“ Šetřil jsem dechem.

Nehodlal jsem se pustit do výkladu o vlivu náhlé poruchy příštítného tělíska. Víc mě zajímalo, jestli budu mít v kufru dost kalcia pro padesát ovcí. Uklidnil mě pohled na dlouhou řádku kulatých plechových víček vykukujících z kartónové krabice. Zřejmě jsem nedávno doplnil zásobu.

První ovci jsem vstříkl kalcium do žíly, jen abych si ověřil svou diagnózu, na ovci účinkuje kalcium nitrožilně rychle –, tiše a šťastně jsem se díval, jak bezvládné zvířátko začalo mrkat a třást se a potom se pokoušelo opřít o hrudník.

„Těm ostatním to píchnem podkožně,“ řekl jsem. „Bude to rychlejší.“

Pustil jsem se do práce. Rob natáhl každé ovci přední nohu, abych mohl vbodnout jehlu do vhodného kousku kůže, neporostlé vlnou, hned za lopatkou. A když jsem byl v půli svahu, ty dole na úpatí se procházely a strkaly hlavy do žlabů s krmením a do jeslí na seno.

Tenhle terapeutický postup mi vždycky poskytoval pocit hlubokého uspokojení z práce. Nebylo to jen chytré, byla to čarodějná proměna, od zoufalství k naději, od smrti k životu během několika minut.

Házel jsem prázdné ampulky do krabice, když Rob promluvil. Zamyšleně pozoroval poslední ovce, které se stavěly na nohy dole na poli.

„Víš, Jime, něco ti povím. Něco takovýhodle sem eště neviděl. Ale jedny věci nerozumím.“ Obrátil se ke mně a jeho větrem ošlehané vrásky se přemítavě přimračily. „Rozuměl bych tomu, že pes, kerej štve vovce, může někerý k smrti vyděsit, ale jak to, že ksakru popadalo ouplně celý stádo?“

„Já nevím, Robe,“ odvětil jsem. A teď, po třiceti letech, o tom zase přemýšlím. A pořád ještě nevím, proč ksakru celé to stádo popadalo.

Domníval jsem se, že toho zatím má Rob ke starání dost, a proto jsem ho neupozornil, že příhoda s vlčákem může mít ještě další následky.

Ale nepřekvapilo mě, když mne za pár dní znovu volali na Bensonovu farmu.

Znovu jsem se s ním setkal tam na té stráni a znovu bičoval vítr přístřešky postavené z otýpek slámy. Jehňata přicházela na svět jako lavina a byl tu ještě větší rámus než minule. Rob mě odvedl k mé pacientce.

„Tahleta má podle mýho názoru břicho plný mrtvejch jehňat.“

Ukazoval na těžce oddychující ovci stojící se svěšenou hlavou. Stála nehybně a nepokoušela se odejít, když jsem se k ní přiblížil. Byla opravdu těžce nemocná, a jakmile jsem ucítil hnilobný zápach, věděl jsem, že farmářova diagnóza byla správná.

„Inu, to se dalo čekat přinejmenším u jedné, po té štvanici,“ řekl jsem. „Stejně se ale podívám, co se dá dělat.“

Porod tohohle druhu nemá prachžádný půvab, ale je nezbytné, aby se zachránila matka, jehňátka byla v rozkladu a nadmutá plynem. Použil jsem ostrý skalpel, stáhl z kůže nohy až k plecím, abych je mohl odstranit a vyjmout malé trupy a aby matka co možná nejméně trpěla.

Když jsem skončil, dotýkala se ovce hlavou téměř země, rychle dýchala a skřípala zuby. Nemohl jsem jí nabídnout nic, žádného úplně čerstvého zmítajícího se tvorečka, kterého by olizovala a který by jí vrátil zájem o život. Co potřebovala, byla injekce penicilínu, ale psal se rok 1939 a antibiotika dřímala ještě daleko na houbách.

„Moc bych na ni nesázel, bručel Rob. „Dá se ještě něco dělat?“

„

„Zavedu jí pár čípků a píchnu jí injekci, ale nejvíc ze všeho by potřebovala jehňátko, o které by se mohla starat. Víš zrovna tak dobře jako já, že ovce v takovém stavu to obyčejně vzdají, když se nemají čím zabývat. Nemáš tu náhodou nějaké jehně navíc, že bys jí je podložil?“

„Teď zrovna ne, a vona by to potřebovala hned dneska. Zejtra bude pozdě.“

V tu chvíli sem zabloudila mne už známá postavička. Byl to Herbert, jehňátko, které máma nechtěla. Snadno jsem ho poznal, bloumal od ovce k ovci a pátral po obživě.

„Hej, myslíš, že by vzala támhletoho kloučka?“ zeptal jsem se farmáře.

Zatvářil se pochybovačně. „To teda nevím, je už krápět starší. Budou mu dva tejdny, a vovce je máj rádi úplně čerstvý.“

„Ale za pokus by to stálo, ne? Proč bychom nezkusili ten starý podfuk?“

Rob se zachechtal. „Tak dobře. Jdeme na to. Nemůžeme nic ztratit. Ten mrňous je stejně tak drobounkej, jako by se zrovna narodil. Nenarosí jako ty vostatní.“ Vzal nožík a rychle stáhl kůži z jednoho mrtvého jehněte, pak ovázal kůži Herbertovi přes záda a hubená žebra.

„Chudák malej mizernej, nejni na něm kousek masa,“ bručel. „Jestli se to nepovede, věmu si ho domů.“

Dokončil své dílo a postavil Herberta na trávu. Jehně, osobnost energická a neváhající, se střemhlav vnořilo pod nemocnou ovci a začalo cucat. Zdálo se, že nemá mnoho úspěchu, a několikrát rezolutně drclo do vemene malou tvrdou hlavičkou a pak se mu už vesele roztočil ocásek.

„Tak mu přeci kapičku pustila,“ smál se Rob.

Herbert byl charakter, nikdo ho nemohl ignorovat, nikdo nedokázal nevšimnout si ho, a stará ovce, ačkoliv jí bylo prabídně, musela otočit hlavu a podívat se na něj. Nezúčastněně očichávala přivázanou kůži a pak za několik vteřin ji několikrát olízla a jako by zachrčela nepatrným náznakem toho známého šťastného hrdelního bečení.

Začal jsem si skládat nádobíčko. „Doufám, že to zvládne. Tihle dva se potřebují.“ Když jsem odcházel z ohrádky, Herbert v nové kazaječce pořád ještě tvrdě pracoval.

Následující týden jsem si snad ani neoblékl kabát. Ovčí záplava vrcholila, a trávil jsem několik hodin denně s pažemi ponořenými nebo vynořujícími se ze kbelíků s horkou vodou po všech koutech okresu, v chlívcích, v tmavých koutech hospodářských stavení nebo velmi často i venku na pastvinách, protože tehdejší farmáři neshledávali pranic nepřístojného v pohledu na zvěrolékaře klečícího hodinu v košili na dešti.

Na hospodářství Roba Bensona jsem jel ještě jednou. K ovci s výhřezem dělohy po porodu, což byl úkol, který člověka potěšil Jen tím, že ho mohl porovnávat s potem a soužením při ošetření vyhřezlé dělohy krávy.

Bylo to překrásně snadné. Rob překulil zvíře na bok a pak držel ovci víceméně nohama vzhůru tak, že jí svázal zadní nohy provazem, který si hodil kolem krku. Ovce nemohla nutit a já jsem dělohu vydezinfikoval a zastrčil nazpět s minimální námahou. Nakonec jsem do ovce položil ruku, abych se ujistil, že děloha je pořádně uložena, Ovce pak nevzrušeně odcupitala se svou rodinkou, aby se znovu připojila k rychle narůstajícímu stádu, řvoucímu všude kolem nás. ‚ „Podívej,“ vykřikl Rob. „Támhle je ta ovce s Herbertem. Támhle vpravo, uprostřed toho houfu.“ Pro mne vypadaly všechny stejně, ale pro Roba, jako pro každého pastevce, byla každá jiná, jako lidé, a snadno ty dva rozpoznal.

Byly skoro až nahoře na poli, a protože jsem se na ně chtěl podívat zblízka, zahnal jsem je do kouta. Ovce, bojovná a majetnická vyrazila proti nám nohou, když jsme se blížili, a Herbert, který již odložil vlněnou jupičku, se držel u boku své nové matky. Všiml jsem si, že je trochu obézní.

„Teď už bys nemohl tvrdit, že mu jsou vidět žebra.“

Farmář se zasmál. „Kdepak, ta stará má vemeno jako kráva a všechno jenom pro Herberta. Ten si teď žije, chlapec, a řek bych, že ty vovci zachránil život, byla by určitě natáhla bačkory, ale vod doby, co přišel, se ani jednou neohlídla nazpátek.“

Podíval jsem se po hlučících slaměných přístřešcích, po stovkách ovcí pohybujících se po pastvině, a pak jsem se znovu obrátil k farmáři.

„Obávám se, že jsi mě poslední dobou viděl až příliš často, Robe.

Doufám, že tahle návštěva je poslední.“

„Jo, mohla by bejt. Teď si vedeme docela dobře… Ale je to hotový peklo, ta doba vovcí, co!“

Odcházel jsem dolů po stráni, odřené a omrzlé paže mě pálily v rukávech, do tváře mě řezal vítr do nekonečna bičující trávu. U branky jsem se zastavil a zahleděl se po široké krajině, žebrované pruhy posledního sněhu této zimy, a na šedé závěje mračen hnaných větrem, které se střídaly s jezírky přejasné modři. A ve vteřině se pastviny, zídky a lesy rozjiskřily zářivým životem a musel jsem přivřít oči před žhavým sluncem. Jak jsem tam stál, doléhal ke mně slabounce vzdálený hukot, bouřlivá harmonie od nejhlubšího basu až k nejvyšší fistuli.

Žádostivá, úzkostná, hněvivá, milující. Ozvěna ovcí, ozvěna jara.

3. KAPITOLA

„Ty mastiky,“ pravil pan Pickersgill rozšafně, „jsou pěkny svinstvo.“

Souhlasně jsem pokývl hlavou, že problematika mastitidy je skutečně vážnou příčinou k zamyšlení. A současně jsem, přemítal, že zatímco většina farmářů by se spokojila místní terminologií „zánět vemene“, pro pana Pickersgilla bylo příznačné, že se pokusil cílevědomě, i když poněkud nepřesně, o vědeckou terminologii.

Obvykle neminul cíl o mnoho, většina jeho pokusů šla těsně vedle nebo jevila zřejmé stopy svého původu, ale jak se dostal k mastice, mi nebylo jasné. Věděl jsem, že jakmile zakotvil v určitém výrazu, bylo to navždycky. Mastitida zůstala definitivně „ty mastiky“, a vydrží mu do smrti. A také jsem věděl, že nic na světě by nezastavilo jeho urputné úsilí o správné a náležité vyjadřování. Pan Pickersgill totiž měl minulost vědce, alespoň o tom byl přesvědčen. Bylo mu kolem šedesáti a coby adolescent absolvoval čtrnáctidenní instruktáž pro zemědělské pracovníky na univerzitě v Leedsu. Tento krátký záblesk akademického života ho nesmazatelně poznamenal, jako by tušení hluboké a absolutní pravdy za fakty všední a každodenní práce zapálilo věčný plamínek, který osvěcoval celý jeho další život.

Žádný otalárovaný akademik nevzpomínal na léta strávená mezi oxfordskými věžičkami s větším sentimentem a nostalgií než pan

Pickersgill na svých čtrnáct dní v Leedsu a jeho konverzace bývala vyšperkována citáty zbožněného profesora Mallesona, který byl údajně šéfem školení.

„Já tomu tak docela nerozumím,“ pokračoval. „Dyž sem studoval na univerzitě, povídali pokaždý, že veliký voteklý vemeno a špinavý mlíko sou mastiky, ale todle musí bejt ňákej jinej druh. Těch drobátko kousků, co sou vobčas v mlíku, je to jakoby nic, ale už toho mám až po krk, to vám povídám.“

Usrkl jsem z čaje, který přede mě na kuchyňský stůl postavila paní

Pickersgillová. „Ano, je velmi nepříjemné, že se to neustále vrací.

Jsem přesvědčený, že pro to je jednoznačné vysvětlení, rád bych tomu přišel na kloub.“

Popravdě řečeno jsem správně odhadoval, co v tom je. Jednou pozdě odpoledne jsem náhodou prodléval v nevelkém chlévě, když pan

Pickersgill s dcerou Olivií dojili svých deset krav. Díval jsem se, jak ti dva pracují. Seděli přidřepli pod řadou grošovaných a červených zadků a jedno bylo okamžitě zřejmé: zatímco Olivie získávala mléko téměř nepostřehnutelnými pohyby prstů a pevným zápěstím, její otec tahal za struky, jako by vyzváněl na poplach. Tento poznatek znásobený skutečností, že potíže měly vždycky krávy, které dojil pan Pickersgill, mě dostatečně přesvědčil, že chronická mastitida je traumatického původu. Ale jak mám sdělit farmáři, že neumí dojit, a že jediné řešení je naučit se jemnějšímu postupu nebo nechat Olivii, aby dojila sama.

Nebylo to snadné, protože pan Pickersgill byl citlivý člověk.

Nepředpokládal jsem, že by měl groš nazbyt, ale i když teď seděl jenom v kuchyni, oblečený do otrhané, otřepané flanelové košile bez límečku a ve šlích, vypadal, jako vždycky, jako finanční magnát. Tu majestátní hlavu s masitými tvářemi, vznosným čelem a bystrýma očima si mohl člověk předístavit na obrázku finanční přílohy Timesů.

Oblékněte mu tvrďák a proužkované kalhoty, a máte dokonalého předsedu Správní rady.

S takovou přirozenou ctihodností jsem jednal vždycky velmi šetrně, a kromě toho byl pan Pickersgill v podstatě velmi dobrý chovatel. Jeho krávy, právě tak jako všechna zvířata opečovávaná onou vymírající kastou drobných zemědělců, byly tlusté, čisté a lesklé. Člověk se musel starat o dobytek, který byl jediným zdrojem jeho příjmů, a pan

Pickersgill dokázal uživit rodinu pouze z výnosu mléka, z prodeje pár prasátek a z peněz utržených za vejce padesáti slepic paní Pickersgillové.

Nikdy jsem nedokázal vypočítat, jak to dělají, ale žili, a žili dobře.

Všechny děti kromě Olivie se provdaly a odešly z domova, ve kterém přetrvávala atmosféra blahobytu a harmonie. Dnešní scéna byla příznačná. Rozšafně vykládající hospodář, u kamen pilná paní

Pickersgillová, která mu naslouchala s tichou pýchou. Olivie byla také šťastná a spokojená. Ačkoliv ji táhla čtyřicítka, neděsila se staropanenství, protože se jí už patnáct let přičinlivě dvořil Charlie

Hudson z darrowbyské rybárny. Nebyl to sice nápadník vysloveně bouřlivý, ale také v něm nebylo nic nestálého a přelétavého a právem s důvěrou se předpokládalo, že osudová otázka z něho dozajista vypadne v průběhu příštích deseti let nebo tak nějak.

Pan Pickersgill mi nabídl další vdoleček s máslem, a když jsem poděkoval, odkašlal si několikrát, jako by hledal slova. „Pane

Herriote,“ promluvil konečně, „nerad se pletu lidem do práce, ale už jsme vyzkoušeli všechny vaše léky na ty mastiky a porád nás to tejrá.

Když jsem já studoval u profesora Mallesona, zapsal jsem si pár dobrejch rad a rád bych je vyzkoušel. Koukněte se na to.“

Sáhl do zadní kapsy u kalhot a vytasil zažloutlý papír, který se téměř rozpadal ve švech. „Todle je mast na vemeno. Možná že dybysme tim cecíky dobře promasírovali, bylo by to vono.“

Přečetl jsem recept sepsaný úhledným tiskacím písmem. Kafr, eukalyptový olej, kysličník zinečnatý, dlouhý seznam starých názvů.

Nemohl jsem se ubránit náklonnosti a láskyplnosti k nim, ale čistota mých citů byla zkalena tušením deziluze, kterou vyvolám. Chystal jsem se odvětit, že mazání čím koli vemenu v nejmenším nepomůže, když farmář hlasitě zasténal.

Pohyb, kterým sáhl do zadní kapsy u kalhot, vyvolal prudkou křeč lumbága a zůstal sedět velice vzpřímeně s obličejem zkřiveným bolestí.

„Ty moje zatracený starý záda! K čertu, dávají mi zabrat a doktor neví, co s tím. Spolykal sem už tolik prášků, že bych moh chrastit, a nic mi nepomáhá.“

Nejsem žádný génius, ale občas se mi dostává zvláštního osvícení, což se nyní přihodilo.

„Pane Pickersgille,“ pronesl jsem vážně, „ten ischias vás trápí, co vás znám, a teď mě něco napadlo. Jsem přesvědčený, že vím, jak to vyléčíte.“

Hospodářovy oči se rozšířily a upřeně na mě hleděl s důvěřivostí dítěte a v jeho zraku nebyla ani stopa skepse. Pochopitelně, protože právě tak jako lidé spoléhají víc na názor pohodných a cesťáků obchodujících s krmivem než na radu odborných zvěrolékařů, pokud jde o jejich dobytek, bylo zcela přirozené, že uvěří spíš zvěrolékaři než lékaři, co se týče jejich vlastních potíží.

„Víte, co mi pomůže? Vy mě dokážete uzdravit?“ tázal se slabým hlasem.

„Věřím, že ano, a nemá to nic společného s léky. Musíte přestat dojit.“

„Přestat dojit! Co ke všem čertům…?“

„Samosebou. Cožpak nechápete, že to všecko máte z toho, že každé ráno a každý večer, den co den, celý týden, sedíte zkroucený na té malé židličce? Jste kus mužského a musíte se krčit, abyste tam dosáhl, určitě to je pro vás velmi nezdravé.“

Pan Pickersgill civěl do prostoru, jako by měl vidění. „Vážně myslíte…“

„Ano, myslím. V každém případě byste to měl zkusit. Dojit může Olivie.

Pokaždé říká, že by měla dojit sama.“

„To je pravda, tatínku,“ pípla Olivie. „Víš, že dojím ráda, a je na čase, abys toho nechal, vždyť jsi se dřel celý život, od dětství.“

„Hrom do vás, mladíku, věřím, že máte pravdu! Zabalím to, a hned, rozhod jsem se!“ Pan Pickersgill vztyčil krásně řezanou hlavu, rozhlédl se imperátorsky kol dokola a praštil pěstí do stolu, jako by právě uzavřel dohodu o splynutí dvou naftařských společností.

Vstal jsem. „Báječné. Vezmu si předpis s sebou a připravím mast na vemeno. Zítra večer bude hotová a doporučuji začít s masážemi okamžitě.“

Asi za měsíc jsem potkal pana Pickersgilla. Jel na kole, šlapal majestátně přes tržiště a když mě uviděl, slezl z kola.

„Vida, pan Herriot,“ pravil trochu zadýchaně. „Jsem rád, že vás potkávám. Chtěl jsem k vám zajít a povedit, že už nemáme v mlíce žádný kousky. Co jsme začali s tou mastí, tak to zmizelo a máme mlíko tak čistý, jak jen může bejt.“

„To je báječné. A co váš ischias?“

„Řeknu vám, že jste trefil hřebík na hlavičku, a jsem vám opravdu vděčný. Vod toho dne jsem už nikdá nedojil, a taky mě to už nevzalo.“

Odmlčel se a přátelsky a shovívavě se usmál. „Poradil jste mi dobře, ale krz ty mastiky sme museli zajít zpátky až k váženýmu profesorovi

Mallesonovi, že jo?“

Mé příští střetnutí s panem Pickersgillem bylo po telefonu.

„Mluvím z ústředí,“ pronesl tlumeně.

„Z čeho?“

„Z ústředí, z ústředí vod telefonu, tady ve vesnici.“

„Aha, z ústředny,“ pravil jsem, „a čím vám mohu sloužit?“

„Prosím vás, přijďte co nejdřív k mýmu teleti, co má semolínu.“

„Prosím?“

„Mám tele se šemófínou.“1

„Semolínou?“

„Jo, s tim.

Ňákej chlápek povídal tuhle z rádia.“

„Aha! Ano, už rozumím.“ Poslouchal jsem také odbornou přednášku o salmonelóze telat. „A proč si myslíte, že máte právě tyhle potíže?“

„No, je to zrovna tak, jak to ten chlápek vykládal. Moje tele krvácí z rektra.“

„Ano, ano, samozřejmě.“

„Tak to se tedy na něj raději podíváme. Přijedu brzy.“

Teleti bylo hodně špatně, když jsem ho prohlížel, a krvácelo z konečníku, ale nebyla to salmonelóza.

„Vidíte přece, pane Pickersgille, že nemá průjem,“ řekl jsem. „Spíš se mi zdá, že má zácpu. Vychází z něho skoro čistá krev. A má vysokou teplotu.“

Hospodář vypadal trochu zklamaně. „Hrome, myslel jsem si, že to je to samý, vo čem ten chlápek povídal. Říkal, že se můžou poslat vzorky do labratoru.“

„Prosím? Do čeho?“

„Do zkoumacího labratoru. Dyť víte.

„Ano, ano, samozřejmě, ale nedomnívám se, že by nám v tomto případě laboratoř příliš pomohla.“

„No dobře, ale co mu teda je? Má něco s rektrem?“

„Ne, ne,“ řekl jsem. „Ale vypadá to na nějakou překážku nahoře ve střevech a ta vyvolává krvácení.“ Podíval se na tvorečka nehybně stojícího se zdviženým zadkem. Telátko nevnímalo nic než své vnitřní nepohodlí, bylo do sebe zahleděno a občas se křečovitě napjalo a tiše zanaříkalo.

A samozřejmě měl jsem to poznat hned, bylo to tak jasné. Domnívám se ale, že každý je někdy zaslepený a nevidí ani to, co má přímo před očima. Několik dní jsem poskakoval kolem telete zahalený do oparu tuposti a podával jsem mu léky, o kterých tu raději nebudu hovořit.

Měl jsem ale štěstí. Telátko se uzdravilo navzdory mé léčbě.

A rozbřesklo se mi teprve, když mi pan Pickersgill ukázal malý kousek nekrotické tkáně, která z telete vyšla.

Zahanbeně jsem se obrátil k farmáři. „To je kousek střeva, který se vsunul do další části střeva,, intususcepce, obvykle to jsou smrtelné případy, ale naštěstí překážka vyšla z těla a teleti by se mělo teď dařit lépe.“

„Jak jste tomu říkal?“

„Intususcepce.“

Páně Pickersgillovy rty se zamyšleně pohybovaly a chvilku se mi zdálo, že se do toho pustí. Pak se ale zřejmě rozhodl opačně.

„Aha,“ pravil, „tak todle to bylo?“

„Ano, ale je obtížné určit příčinu.“

Hospodář odfrkl. „Sadil bych se, že vím, z čeho to mělo. Vždycky sem tvrdil, že todle bude slabý tele. Už dyž se telilo, krvácelo z pupeční šňůry.“

Pan Pickersgill se mnou ještě neskoncoval. Za necelý týden jsem ho znova uslyšel do telefonu.

„Rychle sem pojeďte, jedno my prase má taroky.“

„Tároky?“ S největším úsilím jsem zavrhl představu dvou vepříků hrajících taroky u zeleného karetního stolku. „Lituji, ale dost dobře nerozumím…

„No, dal sem mu dávku odčervovacího léku a vono začalo skákat a koulet se po zádech. Povídám vám, že má dovopravdy taroky.“

„Aha! Ano, ano, paroxysma, chápu. Budu tam v několika minutách.“

Prase se trochu uklidnilo, než jsem přijel, ale stále ještě mělo veliké bolesti, vstávalo a lehalo si a křečovitě přebíhalo po chlívku.

Dal jsem mu půl gramu morfia k utišení bolesti a za několik minut se uvolnilo a konečně si lehlo na slámu.

„Vypadá to, že bude v pořádku,“ řekl jsem. „A jaký to byl odčervovací prostředek, který jste mu dal?“

Se lstivým úsměvem vytasil pan Pickersgill lahvičku. „Ňákej chlápek se tu zastavil a prodával to. Povídal, že to vodstraní všechny červy, na kerý si pomyslím.“

„A skoro vám to odstranilo prasátko, viďte?“ Přičichl jsem k tekutině.

„Není divu, smrdí to jako čistý terpentýn.“

„Terpentýn,“ vykřikl. „Že by to ksakru byl terpentýn? A ten chlap říkal, že to je něco úplně novýho. Taky si za to napočítal hromské peníze.“

Vrátil jsem mu lahvičku. „Nevadí, nemyslím, že se něco stalo, ale doporučoval bych hodit tenhle lék do popelnice, to by bylo ze všeho nejlepší.“

Když jsem nastupoval do auta, podíval jsem se na hospodáře. „Musí vám být nanic, když mě vidíte. Nejdřív mastitida, potom tele a teď prasátko. Měl jste teď smůlu.“

Pan Pickersgill napřímil ramena a podíval se mi do očí s klidem velikána. Znovu jsem si uvědomil závažnost jeho přítomnosti.

„Mladíku,“ pravil. „To mi vůbec nevadí. Tam, kde je dobytek, tam sou taky starosti, a já vím ze zkušenosti, že starosti sou dycky v cyklonech.“

4. KAPITOLA

Uvědomoval jsem si, že bych neměl, ale stará droverská cesta mě k sobě neodolatelně vábila. Mou povinností po téhle ranní návštěvě bylo spěchat do ordinace, ale široká zelená stezka se svůdně vinula mezi nakloněnými zídkami přes vrchol vřesoviště, a než jsem se nadál, byl jsem venku z auta a šlapal jsem po tvrdé trávě.

Zídka lemovala okraj kopce, a když jsem se podíval přes ni a do dálky tam, kde se hluboko pode mnou tulilo Darrowby v zeleném údolí, hřměl mi v uších vítr. Vtiskl jsem se pod ochranné přístřeší šedivých kamenů a vítr už jenom šeptal a jarní slunce mě horce hřálo do obličeje.

Nejhezčí slunce, nebylo dusné ani palčivé, ale jasné, zářivé a čisté, takové, jaké najdete jenom dole za yorkshirskou zídkou, nad níž zpívá vítr.

Sklouzl jsem ještě níž, natáhl jsem se na trávu a přivřenýma očima jsem hleděl do modré oblohy, hověl jsem si v nádherném pocitu odpoutání od světa a jeho problémů. Tahle nezkrotná vášeň se stala součástí mého života a dodnes mě ovládá: nechuť sestoupit dolů z vysočiny, vášnivá touha vykročit z toku života a několik minut lelkovat na jeho okraji jako nezúčastněný divák.

A byl to snadný únik. Bylo tak snadné lehnout si v úplné samotě, kde se neozýval ani hlásek, jen vítr vzdychal a fičel nad mnohakilometrovým prázdnem a vysoko v nedozírnu bez ustání statečně trylkovali skřivani.

Ne že by bylo cokoli nepříjemného v návratu dolů do Darrowby, a to i v době, kdy jsem ještě nebyl ženatý. Dva roky jsem pracoval ve skeldalské tvrzi, než do ní přišla Helena. Stala se mým domovem a oba ostrovtipní domácí páni se stali mými kamarády. Netrápilo mě, že oba bratři byli chytřejší než já. Siegfried, nevypočitatelný, výbušný, velkoryse laskavý. Měl jsem štěstí, že byl mým partnerem. Vzhledem k tomu, že jsem vyrostl ve městě, potřeboval jsem všechnu jeho odbornost a podporu, abych dokázal poradit zkušeným chovatelům dobytka, jak mají zacházet se svými zvířaty. A Tristan. Říkali o něm, že je rošťák, ale správný. Jeho vtip a životní elán prosvětlovaly moje dny.

A celou tu dobu jsem svoje teoretické vzdělání doplňoval praktickou zkušeností. Obrovské množství poznatků, kterým jsem se učil ve škole, tu nabývalo života, a čím dál tím víc ve mně rostlo poznání, hluboké a hřejivé, že tohle je můj úděl. Že neexistuje nic, co bych dělal raději.

Trvalo asi patnáct minut, než jsem se zase zvedl, příjemně se protáhl, naposled zhluboka vdechl doušek křehkého vzduchu a pomalu se loudal k vozu, abych se vydal na desetikilometrovou cestu dolů do Darrowby.

Když jsem zastavil u kovové mříže, na níž na krásných georgiánských vratech visela nakřivo Siegfriedova vizitka nad mojí, podíval jsem se na ten vysoký starý dům nedbale ověšený břečťanem, vinoucím se po omšelém zdivu. Bílý lak oken a dveří se loupal a břečťan potřeboval přistřihnout, ale celá budova měla styl, ušlechtilý a neměnný půvab.

V tu chvíli jsem však myslel na něco jiného. Vešel jsem dovnitř, tiše jsem našlapoval na barevné dlaždičky v dlouhé chodbě, až jsem se dostal do úzkého přístavku vzadu za domem. A pocítil jsem, tak jako vždycky, potlačené vzrušení, když jsem nadýchl vůni našeho povolání, vůni, která se tu neustále vznášela, éter, karbolka a pulvis aromaticus. To poslední byl kořeněný prášek, který jsme mísili do léků pro dobytek, aby byly chutnější, a byla to vůně tak charakteristická, že ještě dnes mě vrací o třicet let zpátky, když ke mně jen lehce zavane.

A dneska bylo mé vzrušení silnější než obvykle, protože má návštěva byla tajná. Po posledním kousku chodby jsem šel skoro po špičkách, rychle jsem zaběhl za roh a do přípravny. Opatrně jsem otevřel dveře skříně na konci a vytáhl malou zásuvku. Byl jsem přesvědčen, že v ní má Siegfried schovaný rezervní kopytní nůž, a musel jsem potlačit triumfální zavýsknutí, když jsem ho uviděl ležet v zásuvce. Byl skoro nový, s hezky zakřiveným třpytným ostřím a vyleštěným dřevěným držadlem. Napřáhl jsem po něm ruku, když mi v pravém uchu vybuchlo vzteklé zařvání. „Přistižen při činu! S rukama krví potřísněnýma, ke všem čertům!“ Siegfried, který očividně vypučel z dřevěné podlahy, dštil do mé tváře oheň. Šok byl tak obrovský, že nástroj vypadl z mých třesoucích se prstů, a já jsem couvl mezi poličky plné lahviček s lékem proti nadmutí.

„Jejda, ahoj, Siegfriede,“ pravil jsem s ubožáckým pokusem o nenucenost. „Zrovna se chystám k tomu Thompsonovu koni. Však víš, k tomu se zhnisaným kopytem. Zdá se mi, že jsem někam založil svůj nůž, a tak mě napadlo, že bych si mohl vypůjčit tenhle.“

„Myslel jsi, že ho štípneš, chceš říct! Můj náhradní kopytní nůž! Prokristapána, copak ti není nic svatého, Jamesi?“ lstivě jsem se usmál. „Ale ty se mýlíš. Byl bych ti ho potom okamžitě vrátil.“

„To zní pravděpodobně!“ pravil Siegfried s trpkým úsměvem.

„Nikdy bych ho byl už nespatřil, a ty to víš zatraceně dobře. A vůbec, kde je tvůj vlastní nůž? Zapomněl jsi ho někde v hospodářství, viď?“

„Abych ti řekl pravdu, položil jsem si ho u Willyho Denholma, když jsem ořezal přerostlý pazneht krávy, a asi jsem ho zapomněl zase zvednout.“ Lehce jsem se zasmál.

„Ale, Jamesi, propánaboha, vždycky zapomeneš zvedat po sobě věci.

A tento svůj nedostatek vyrovnáváš tím, že zcizuješ mé nástroje.“

Vystrčil bradu. „Máš vůbec nějaké tušení, kolik mě to stojí?“

„Ale jsem přesvědčen, že pan Denholm se tu zastaví a vrátí nůž do ordinace okamžitě, jakmile pojede do města.“

Siegfried vážně přikývl. „Možná že ano, prosím, já to připouštím, možná že ano. Ale taky ho třebas napadne, že to je báječný nástroj k čištění fajfky. Pamatuješ se, jak jsi nechal pracovní oblek, který používáš při telení, u starého Freda Dobsona? Když jsem ten overal viděl příště, bylo to o půl roku později a měl ho na sobě Fred.

Vysvětlil mi, že to je vůbec to nejpraktičtější, co kdy oblékl při stavění snopu do panáků při dešti.“

„Ano, pamatuji si to. A upřímně toho lituji.“ Zmlkl jsem, a vdechoval pronikavou vůni pulvis aromaticus. Někdo upustil na zem celý sáček, ten se rozsypal a vůně byla ještě pronikavější než jindy.

Můj kolega na mě neustále upíral planoucí zraky a teprve za několik minut pokrčil rameny. „Prosím, nikdo z nás není dokonalý, Jamesi.

Lituji, že jsem na tebe řval. Ale chápeš, k tomu noži mám hluboký vztah a celé tohle zapomínání věci mi už leze krkem.“ Vzal z přihrádky zabroušenou sklenici Se svým oblíbeným nálevem proti kolice, vyleštil ji kapesníkem a pak ji znovu uložil na přihrádku. „Povím ti, co uděláme. Půjdeme, posedíme si pár minut a pohovoříme si o tomhle problému.“

Vraceli jsme se chodbou, a když jsem vstoupil za ním do velkého obývacího pokoje, zvedl se Tristan ze svého oblíbeného křesla a široce zívl. Měl obličej chlapecký a nevinný jako vždycky, ale vyčerpané rýhy pod očima a kolem úst ho výmluvně usvědčovaly. Včera večer jel s družstvem Šipkařů lorda Nelsona a aktivně se účastnil tvrdého zápasu proti draytonskému týmu. Po zápase následovala večeře, při níž se podávala nádivka s hráškem a přibližně dvanáct půllitrů piva na osobu.

Tristan zalézal do postele ve tři hodiny ráno a očividně byl v delikátním stavu.

„Vida, Tristan,“ řekl Siegfried. „Jsem rád, že jsi tu, protože to, co chci říct, se týká tebe právě tak jako Jamese. Je to o zapomínání nástrojů na statcích a lítáš v tom taky.“ (Musíme si připomenout, že před zákonem o veterinární praxi z roku 1948 nebylo protizákonné, aby studenti ošetřovali, a také tuto praxi běžně provozovali. Pravda je, že Tristan pracoval výborně, když musel, a farmáři ho měli velmi rádi.)

„Myslím to nesmírně vážně,“ prohlásil můj kolega, opřel se loktem o krbovou římsu a patřil z jednoho na druhého. „Vy dva mě ženete na samý okraj naprosté zkázy tím, že ztrácíte drahocenné nástroje. Některé nástroje se nám vrátí, ale, spoustu už nikdy neuvidíme, jaký smysl má posílat vás na návštěvy, z nichž se vracíte bez peánů nebo nůžek nebo něčeho jiného? Veškerý zisk jde vniveč, chápete?“

Mlčky jsme přikývli.

„Konec konců, je to opravdu velice snadné, roztahovat nástroje po světě, že ano? Možná že se divíte, proč já nikdy nikde nic nezapomínám

– povím vám to,, je to prostě záležitost soustředěného myšlení. Když nějakou věc položím, vždycky si vštípím do mysli, že ji musím zase zvednout. A to je všechno.“

Skončil přednášku a zenergičtěl. „Dobrá, chlapci, a teď sebou švihněte. Nemáme příliš mnoho práce, Jamesi, a tak bych byl rád, kdybys se mnou zajel ke Kendallovým z Brooksidu. Má tam nějaké drobnosti, mimo jiné krávu s nádorem, který musíme odoperovat. Neznám podrobnosti, ale možná, že jí budeme muset uspíšit porod.

K Thompsonovi můžeš jít později.“ Obrátil se na bratra. „A ty pojď raději s námi, Tristane. Nevím, jestli tě budeme potřebovat, ale rezerva se může hodit.“

Vpochodovali jsme do statku jako úhledné procesí a pan Kendall nás uvítal obvyklou halasnou srdečností.

„To jsou k nám hosti, dneska tu máme silnou sestavu, jak koukám, s tímhle regimentem už něco dokážeme.“

Po okrese se o panu Kendallovi říkalo, že je „moc chytrej,“ a v

Yorkshiru byla tahle fráze mnohoznačnější, znamenala totiž, že je jakýsi „všechnoznávšudebyl“, a vzhledem k tomu, že se ještě navíc považoval za prvotřídního čtveráka a šprýmaře, nepřirostl kolegům farmářům valně k srdci.

Vždycky jsem měl pocit, že je pan Kendall dobrák, ale jeho sebevědomí talenta všech talentů a znalce všech znalců skutečně kazilo dojem.

„Tak na co byste se chtěl podívat nejdříve, pane Farnone?“ tázal se.

Byl nevelký, podsaditý, s kulatým hlaďounkým obličejem a rošťáckýma očima.

„Máte tu, myslím, krávu s nemocným okem,“ řekl Siegfried.

„Bude nejlíp začít u ní.“

„Hnedlinko vám ji ukážu,“ zvolal hospodář a pak vsunul ruku do kapsy.

„Ale než začneme, mám tu něco pro vás.“ Vytáhl stetoskop. „Nechal jste ho tu, když jste tu byl naposledy. Nastalo ticho, pak Siegfried zavrčel, jako že děkuje, a chňapl po přístroji.

Pan Kendall pokračoval. „A před tím jste tu nechal kastrační kleště.

Vyhandlovali sme si to, pamatujete? Vrátil sem vám kleště, a vy ste tu zapomněl poslouchátko,“ zasmál se srdečně a dlouze.

„Ano, ano, správně,“ štěkl Siegfried a rozpačitě se po nás ohlédl.

„Ale musíme se pustit do práce. Kdepak je…?“

„Víte, chlapci,“ chichotal se hospodář a obrátil se k nám, „hádám, že se vůbec nepamatuju, že by pan doktor Farnon byl u mne něco nezapomněl.“

„Nepovídejte!“ pravil Tristan se zájmem.

„Dybych si to všechno chtěl nechat, měl bych už plnej šuplík.“

„Opravdu?“ podotkl jsem.

„Vopravdu, mladej pane, vopravdu. A se sousedama, kolem dokola, je to jakbysmet. Tudle mi jeden povídal: pan Farnon je moc laskavěj pan doktor, při každý návštěvě nám nechá něco na památku.“ Pan Kendall zvrátil hlavu do týla a znovu se rozchechtal.

Nám se rozprava líbila, ale můj partner zamířil ke chlévu „Kde je ta zatracená kráva, pane Kendalle? Nemáme na to celý den.“

Nebylo těžké najít pacientku, hezkou, světle grošovanou krávu s jedním okem téměř zavřeným, která si nás opatrně prohlížela. Slzavý pramínek vytékal mezi řasami a kanul tmavou cestičkou v srsti a úzkostné chvění víček prozrazovalo bolest.

„Něco tam má,“ zahučel Siegfried.

„Jo, jo, já vim!“ Pan Kendall věděl všechno a vždycky. „Vlít do voka velkej kus řezanky, ale nemůžu se k tomu dostat.

Koukněte se.“ Jednou rukou chytil kravský mulec a prsty druhé ruky se všemožně snažil rozevřít víčko, ale kráva přetáhla třetí víčko a stočila oční kouli tak, že bylo vidět pouze bělmo.

„A šmytec,“ zvolal pan Kendall. „Člověk ji nepřinutí, aby tím vokem nehejbala.“

„Já ji přinutím.“ Siegfried se obrátil k bratrovi. „Tristane, prines z auta chloroformovou masku. Hoď sebou!“

Mládenec byl ve vteřině zpátky a Siegfried rychle přetáhl krávě přes hlavu plátěný pytel a zavázal ho za ušima. Z láhve s lihem vyjmul neobvykle tvarovaný peán s drobounkými vroubky ovládanými malou pružinou. Namířil peán nad zavřené oko.

„Jamesi,“ křikl, „dej jí asi unci.“

Nakapal jsem choroform na houbičku upevněnou v náhubku. Chvíli se nic nedělo, kráva se několikrát nadechla a pak rozevřela široce oči v úžasu nad zvláštním omamným pachem zahlcujícím jí plíce.

Obnažila se celá plocha postiženého oka s širokým kouskem řezanky rozprostřeným přes černou duhovku. Zahlédl jsem ji jen krátce, než ji

Siegfriedovy kleštičky uchopily a odhodily.

„Vetři do toho kousek mastičky,“ pravil můj partner. „A ty, Jamesi, svlékni masku, než začne ztrácet rovnováhu, aby se nepoložila.“

Kráva, osvobozená od pytle na hlavě a od trýznícího tělíska v oku se s hlubokou úlevou rozhlédla kolem sebe. Celá záležitost netrvala déle než minutu a byl to prvotřídní kousek mistrné práce, až se nad ní srdce smálo, ale na pana Kendalla zřejmě valný dojem neučinila.

„Dobrý,“ hekl. „Tak pudem dál.“

Procházeli jsme chlévem a já jsem si všiml koně, kterého vedli venku přes dvůr. Siegfried na něj ukázal.

„Je to ten valach, kterému jsem operoval kohoutkovou pištěl?“ ptal se.

„Jo, to je von,“ farmářův hlas zněl nezúčastněně.

Vyšli jsme ven a Siegfried přejel dlaní po plecích valacha.

Široká jizva nad kohoutkem bylo všechno, co zůstalo po hnisavé, zapáchající dutině, již jsme ošetřovali před několika týdny. Zahojila se dokonale. Tyto případy se léčily k uzoufání obtížně. Vzpomínal jsem, jak můj partner řezal a vyřezal zhnisanou tkáň, jak hluboko zasahoval, až zůstalo jen zdravé maso na zdravé kosti. Jeho úsilí bylo odměněno brilantním úspěchem. Siegfried poplácal valacha ještě jednou po krku, „Tak tohle se mi docela líbí.“

Pan Kendall pokrčil rameny a zamířil zpátky do chléva, Jo, nejni to špatný.“ Nevypadal mimořádně nadšeně.

Kráva s nádorem stála hned za dveřmi. Výrůstek byl v řitní oblasti, hladký, kulatý, jako by dobytčeti ze zadku trčelo jablko. Zřetelně se rýsoval asi tři centimetry napravo od ocasu.

Pan Kendall už zase pokřikoval. „Tak se kouknem, co v tom vězí.

Jakpak to, chlapci, vodstraníte, co! Je to veliký, budete na tu fušku potřebovat pořádnej nůž nebo pilku, co? Uspíte ji nebo ji svážete?“

Culil se a střílel třpytnýma očima z jednoho na druhého.

Siegfried natáhl paži a uchopil nádor. Prohmatával prsty místo, odkud to vyrůstalo. „Hm… ano… hm… přineste mi, prosím, mýdlo, ručník a vodu, buďte tak laskav.“

„Mám to hned za dveřma,“ farmář utíkal na dvůr a zase zpátky s vědrem vody.

„Děkuji vám,“ řekl Siegfried, umyl si ruce a důkladně si je osušil.

„Jestli se nemýlím, máte tu ještě jeden případ, viďte? Nebylo to tele s kolikou?“

Hospodář rozevřel oči. „Jo, to mám. Ale neměla by se nejdřív vyndat krávě ta boule?“

Siegfried složil ručník a pověsil ho přes vrátka. „Nádor jsem už odstranil,“ pravil klidně, „Co, cože?“ Pan Kendall civěl krávě na zadek. Civěli jsme na něj všichni. Nebylo nejmenší pochyby, výrůstek zmizel, a co bylo ještě podivnější, nikde ani stopa po jizvě, ani známka, že tam vůbec něco existovalo. Stál jsem úplně blízko u zvířete a viděl jsem na milimetr přesně, kde trčela ošklivá velká zbytnělina.

Teď tam nebylo nic, ani kapka krve, vůbec? ‚nic.

„Jo,“ pravil pan Kendall nerozhodně, „tak ste to Vyndal… vyndal ste to… tak jo, to je dobrý.“ Z jeho tváře zmizel úsměv a jako by v něm splaskla duše. Protože byl muž všeho znalý a ničím nepřekvapitelný, nedokázal říct, „a kdy ste to ksakru uříz? A jak? A co jste s tím propánajána proved?“ Za žádnou cenu nesměl ztratit tvář, ale byl otřesen. Těkal kradmými pohledy po chlévu, po dvoře. Kráva stála na čistě zameteném stání beze slámy a na podlaze kolem dokola nic neleželo. Nenápadně, jakoby nedopatřením, odstrčil nohou židličku k dojení, pořád nic.

„A teď bychom se snad mohli podívat na telátko.“ Siegfried se měl k odchodu.

Pan Kendall přikývl. „Ano… ano, to tele. Je támhle v rohu. Nejdřív bych ale odnesl kbelík.“

Hloupá výmluva. Šel k vědru, a když míjel krávu, otřel si brýle, které měl naražené na nose, a zamířil pronikavý pohled na její zadek. Jen na vteřinu, protože nechtěl projevit nevhodný zájem, ale když se k nám vracel, měl tvář zrůzněnou hlubokým zoufalstvím a odložil brýle s vyčerpaným gestem porážky. Než k nám přistoupil, otočil jsem se k

Siegfrideovi. „Kde to k čertu máš?“ zasyčel jsem.

„V rukávu,“ odhučel Siegried, aniž otevřel ústa a hnul brvou.

„Cože…?“ nadechl jsem se, ale Siegfried už přelézal branku do provizorní ohrádky, kam umístili tele.

Byl v báječné náladě, prohlížel malého tvorečka, vpichoval mu injekci a nepřetržitě švitořil. Udržoval tok lehké konverzace a pan Kendall se ukázal jako silný charakter, dokázal oplácet úsměv úsměvem a odpovídat na otázky. Ale roztržité chování, zmučené oči a opakované nedůvěřivé pohledy na podlahu chléva směrem ke krávě prozrazovaly, že byl ve strašlivém stresu.

Siegfried s telátkem nijak nepospíchal, a když byl hotov, lelkoval chvíli na dvoře, žvatlal o počasí, o rašící trávě a o ceně býčků.

Pan Kendall byl vzteklý, ale držel se, a když mu Siegfried konečně zamával na rozloučenou, vylézaly mu už oči z důlků a jeho tvář byla maska utrpení. Jako střela vletěl do chléva, a když auto couvalo, zahlédl jsem ho sehnutého s brýlemi znovu na nose, jak šátrá po všech koutech.

„Chudák,“ podotkl jsem. „Ještě pořád to hledá. A prokristapána, kde to vlastně je?“

„Vždyť jsem ti to přece řekl!“ Siegfried zvedl ruku od volantu a zatřepal rukávem. Do dlaně mu vyběhl kulatý, masitý balónek.

Patřil jsem na něj v úžasu. „Ale… vůbec jsem nepostřehl, žes to vyjmul… co se stalo?…“

„Však ti to vysvětlím.“ Kolega se shovívavě usmíval. „Prohmatával jsem okolí řitě, abych zjistil, jak hluboce je nádor vrostlý, a ucítil jsem, že se to pohybuje. Bylo to jen zasunuté pod kůží a když jsem to stiskl, vystřelilo mi to rovnou do rukávu. Okraje kůže se pak zase těsně sevřely, takže nebylo k rozpoznání, kde to leželo. Zvláštní věc.“

Tristan se naklonil ze zadního sedadla. „Dej mi to, vezmu to s sebou na fakultu, aby to vyšetřili. Zjistíme, jaký je to nádor.“

Jeho bratr se usmál. „Ano, předpokládám, že nám sdělí nějaký fantastický název, ale já si to budu vždycky pamatovat jako jedinou věc, která pana Kendalla vyvedla z míry.“

„Byla to zajímavá návštěva,“ řekl jsem. „Musím přiznat, že jsem obdivoval tvůj postup i tvůj výkon na oku, Siegfriede. Krásná práce.“

„Jsi laskavý, Jamesi,“ zabručel Siegfried. „Byl to jenom jeden z mých malých triků, a samozřejmě ty kleštičky mi moc pomohly.“

Přikývl jsem. „Ano, báječná věcička. Nic podobného jsem ještě neviděl. Odkud je máš?“

„Koupil jsem je u stánku na posledním veterinárním kongresu. Stály balík, ale vyplatily se. Počkej, ukážu ti je.“ Vsunul ruku do náprsní kapsy, pak do postranní kapsy, a když překotně prohmatával celý oblek, začal se mu v obličeji šířit děs.

Konečně to vzdal, odkašlal si a upřeně hleděl na silnici před sebou.

„Ukážu ti je někdy jindy, Jamesi,“ pravil chraptivě.

Mlčel jsem, ale věděl jsem a Siegfried věděl a Tristan taky věděl.

Nechal je na statku.

5. KAPITOLA

„Každopádně je to dobré znamení,“ Tristan vydechl pomalý doušek cigaretového dýmu a dlouze se na mě zadíval a vykulil oči, aby mi dodal odvahu.

„Myslíš?“ tázal jsem se pln pochyb. Tristan přikývl. Určitě. Helena ti teď telefonovala, viď?“

„Ano, zčistajasna. Neviděl jsem ji od toho večera, co jsem s ní byl v biografu, a pak nastal blázinec s ovcemi, a zničehonic mě zve v neděli odpoledne na čaj.“

„To rád slyším,“ pravil Tristan. „Samosebou, že si nebudeš myslet, že máš všechno v suchu, nebo tak. Víš přece, že nejsi jediný kohout na smetišti?“

„To ksakru vím, jsem, abych tak řek, jenom jeden z houfu.“

„To zrovna ne, ale Helena Aldersonová je kus. A nejen na pohled, ale ehm… je moc milá. Je to jednička.“

„No jo, no jo. Samozřejmě, že se kolem ní jen hemží. Například mladý

Richard Edmundson, slyšel jsem, že má velké šance.“

„To má,“ potvrdil Tristan. „Obě rodiny jsou odedávna spřátelené, zámožní hospodáři, peněz jako slupek. Starý Alderson by prý moc rád viděl Richarda jako zetě.“

Vrazil jsem ruce do kapes. „Ani se mu nedivím. Mladý veterinář s oblýskaným zadkem není zrovna silná konkurence,“

„Jen žádné chmury, starý brachu, uvědom si, že jsi pěkně zabodoval, nebo ne?“

„Jaksi taksi,“ mdle jsem se usmál. „Dvakrát jsem s ní šel na schůzku, pozval jsem ji na taneček, který se nekonal, a do biografu, kde běžel nesprávný film. Poprvé jsem to prošvihl úplně a podruhé to nebylo o moc lepší. Prostě mi nepřeje Štěstí, pokaždé se něco nepovede. Možná že i tohle pozvání je jen zdvořilé gesto, revanš nebo tak.“

„Nesmysl,“ smál se Tristan a bušil mi do ramene. „Je to obrat k lepšímu, uvidíš. Tentokrát se nic nepokazí, všechno bude v pořádku.“

A když jsem v neděli odpoledne vystupoval z auta, abych otevřel vrata do Heston Grange, skutečně se zdálo, že na světě je všechno líbezné.

Neupravená polní cesta se plazila od branky dolů přes pole a pastviny k Heleninu domovu, líně se rozvalovala ve sluneční záři podél zátočin a ohybů řeký a budova z šedého kamene se podobala klidnému přístavu.

Na chvilku jsem se opřel o vrátka a vdechoval jsem sladký vzduch.

V minulém týdnu se všechno proměnilo. Rezavý vítr se utišil, kraj zvláčněl a zazelenal se a zahřívající se půda se rozvoněla všemi svými vůněmi. Dole na nižších stěnách útesu, ve stínu boroviny, se mezi mrtvým bronzem kapradí prodíral světlounce modrý opar polních hyacintů a jemný vánek ke mně nesl jejich vůni.

Jel jsem dolů vozovkou mezi kravami pochutnávajícími si na čerstvé mladé trávě po dlouhé zimě strávené ve chlévě, když jsem klepal na domovní dveře, zaplavila mě vlna optimismu a pohody. Otevřela mi

Helenina mladší sestra, a teprve když jsem dokráčel do kuchyně s kamennou podlahou, ucítil jsem hryzání pochyb. Možná proto, že to tolik připomínalo onu zkázyplnou první návštěvu u Heleny. Pan Alderson seděl u krbu pohřížen do zemědělského věstníku jako tehdy a krávy vyvedené v oleji na obrovském plátně nad jeho hlavou se stále ještě brodily pod omšelými skalními vrcholy v jezeře modrém, až oči přecházely.

Helenin otec se na mne podíval přes brýle právě tak jako tenkrát.

„Dobré odpoledne, mládenče, pojďte dál a posaďte se.“ A když jsem klesl do křesla proti němu, několik vteřin na mne nejistě zíral.

„Dneska se nám počasí zlepšilo,“ zahučel a pak byl jeho zrak neodolatelně vtažen zpět do řádek časopisu spočívajícího mu na kolenou. Když sklonil hlavu a začal znovu číst, nabyl jsem hlubokého přesvědčení, že nemá nejmenší ponětí, kdo jsem.

Znovu jsem si intenzívně uvědomil, jak veliký rozdíl je v tom, jestli navštívíte farmu jako zvěrolékař, nebo za účelem čistě společenským.

Při svých pochůzkách jsem pobýval často v kuchyni, myl jsem si ruce a nenuceně jsem konverzoval s manželkami farmářů o nemocných dobytčatech. Ale teď jsem tu ztuha seděl v parádním obleku proti mlčícímu drobnému muži, jehož dceři jsem se hodlal dvořit. Bylo to něco úplně jiného.

Ulevilo se mi, když vstoupila Helena a přinesla koláč, který postavila na veliký stůl. Nebylo to snadné, protože stůl už byl obložený.

Velikonoční nádivka v důvěrné blízkosti bělounkých vdolečků, pochoutka z volské tlamy těsně vedle mísy míchaného salátu, slaďounce vyhlížející košíčky s vanilkovým krémem soupeřící o prostor s pirožky, se sendviči s rajskými jablíčky a piškoty. Na kousku volného místa poblíž středu stolu ležel veliký dort, vzdorně vztyčující šlehačkovou hlavu. Yorkshirská svačina v celé své kráse.

Helena ke mně přistoupila. „Dobré odpoledne, Jime, jsem ráda, že tě zase vidím, už jsem skoro zapomněla, jak vypadáš.“ Usmála se svým pomalým, přátelským úsměvem. „Dobré odpoledne, Heleno, však víš, jak to je, když nastane tenhle ovčí čas. Doufám, že teď už bude všechno jednodušší.“

„Přála bych ti to. Těžká práce člověku svědčí jen do určité míry, ale někdy si potřebuješ odpočinout. Pojď, napijeme se Čaje. Máš hlad?“

„Teď jsem ho dostal,“ přiznal jsem s obdivným pohledem na hromady jídla. Helena se pousmála. „Tak se posaď. Tatínku, nech už svůj drahocenný zemědělský věstník a pojď sem k nám. Pohostili bychom tě,

Jime, v jídelně, ale tatínek by nemohl svačit nikde jinde než právě tady, s tím se nedá nic dělat.“

Posadil jsem se ke stolu spolu s Helenou, malým Tomíkem a Mary,

Heleninými sourozenci, a s tetičkou Lucy, což byla ovdovělá sestra pana Aldersona, která se nedávno přistěhovala a žila tu teď jako člen rodiny. Pan Alderson přesupěl po kuchyňských dlaždicích, padl do křesla s vysokým dřevěným opěradlem a flegmaticky se zahleděl na volskou tlamu.

Přijal jsem svůj vysoce navršený talíř, ale nemohu říci, že by mi bylo lehko u srdce. V průběhu svého povolání jsem měl mnohé pokrmy v domovech pohostinných Dalesanů a poučil se, že lehký konverzační tón při jídle nebyl na místě. Za správné, zvlášť ve staromódnějších rodinách, se pokládalo spořádat jídlo v tichosti a vrátit se zpátky do práce. Ale možná že tohle bude jiné. Nedělní svačina je třeba záležitostí víc společenskou. Rozhlédl jsem se kolem stolu v očekávání, jestli někdo udá tón.

Promluvila Helena. „Jim teď měl plné ruce práce s ovcemi, od té doby, kdy jsme ho naposled viděli.“

„Ano?“ A tetička Lucy sklonila hlavu k jednomu rameni i usmála se.

Byla drobounká jako ptáček a ve způsobu, jakým se dívala, se velice podobala svému bratru a měl jsem pocit, že je na mé straně.

Děti si mě upřeně prohlížely a koutky úst se jim škubaly. Setkali jsme se pouze jednou, a tehdy jsem se jim stal zdrojem ohromné švandy a při tom zřejmě zůstalo. Pan Alderson posolil ředkvičku, vsunul ji do úst a nezúčastněně žvýkal.

„Měl jsi tentokrát nějaký případ ketózy březích ovcí, Jime?“ zeptala se Helena, znovu se snažíc.

„Ano, bylo toho dost,“ odpověděl jsem horlivě. „Neměli jsme ale při léčení příliš mnoho štěstí. Letos jsem zkusil infúze glukózy a myslím, že jim to trochu pomohlo.“

Pan Alderson spolkl poslední kousek ředkvičky. „Já myslím, že glukóza není k ničemu,“ zavrčel. „Taky jsem to vyzkoušel a myslím, že to není k ničemu.“

„Vážně?“ podotkl jsem. „To je ale zajímavé. Ano… ano… zajímavé…“ Zabořil jsem se do salátu, abych si oddechl, než nabídnu další příspěvek ke konverzaci.

„Vyskytla se nám spousta náhlých uhynutí jehňat,“ pravil jsem. „Vypadá to na větší výskyt klostridiové infekce.“

„Ale jděte,“ řekla tetička Lucy usmívajíc se, aby mi dodala odvahu.

„Ano,“ pokračoval jsem, dostávaje se do varu. „Jsme moc rádi, že už proti téhle nemoci máme očkování.“

„Ty vakcíny jsou báječná věc,“ pípla Helena. „Brzy budete schopni očkováním zabránit spoustě chorob u ovcí.“ Konverzace se rozehřívala.

Pan Alderson skoncoval s volskou tlamou a odstrčil talíř. „O očkování nemám valný mínění. A případy náhlých uhynutí, o kterých jste mluvil, to je od chuchvalců chlupů v žaludku. S infekcí to nemá nic společnýho.“

„Aha, chuchvalce chlupů, aha. Vidíte, chuchvalce chlupů.“ Vzdal jsem to a rozhodl se, že se soustředím na jídlo.

A stálo za to. Propracovával jsem se hostinou a čím dál tím víc jsem žasl, když jsem si uvědomil, že tohle všechno pravděpodobně pekla a vařila Helena. Ale teprve když se mé zuby vnořily do poezie lineckých košíčků, jsem docenil úplně zázrak, že někdo tak krásný a přitažlivý jako Helena zvládne něco podobného.

Podíval jsem se na ni přes stůl. Byla vysoká a statná, nebylo v ní nic titěrného po otci. Určitě se podobala matce. Pani Aldersonová nežila již mnoho let a já jsem přemítal, jestli měla stejná široká laskavá ústa, která se tak ráda smála, a teplé modré oči pod lesklou spoustou tmavě hnědých vlasů.

Zachichotání Tomíka a Mary mě upozornilo, že s povděkem pozorovali, jak civím na jejich sestru.

„Tak to by stačilo, vy dva,“ napomenula tetička Lucy. „A můžete už jít, budeme sklízet ze stolu.“

Tetička Lucy s Helenou začaly odnášet nádobí do přípravny za dveřmi, zatímco pan Alderson a já jsme se navrátili ke svým křeslům u krbu.

Drobný pan Alderson mě odsouval k mému křeslu neurčitým mávnutím ruky.

„Tady… posaďte se ehm… mladíku.“

Z kuchyňky, kde se mylo nádobí, se ozval cinkot talířů. Byli jsme sami.

Ruka pana Aldersona automaticky zalapala po Zemědělském věstníku, pak s pohledem štvance, vrženým mým směrem, zase ruku stáhl a začal poklepávat prsty na opěradlo křesla tiše si pískaje neznámou melodii.

Zoufale jsem doloval nějaký zahajovací gambit, ale nevydoloval jsem vůbec nic. Do ticha dunělo tikání hodin. Začínal jsem se potit, když si drobný pan Alderson odkašlal.

„V pondělí stály prasata vysoko,“ dal blahosklonně k dobru.

„Ano? To je ale báječné, moc báječné.“

Pan Alderson přikývl, upřel zrak kamsi nad mé levé rameno a znovu začal bubnovat. A opět nás pokryl příkrov těžkého mlčení a hodiny vytloukaly své poselství.

Po několika stoletích se pan Alderson zavrtěl a lehce si odkašlal.

Dychtivě jsem k němu vzhlédl.

„Ale skot klesl,“ pravil.

„Jej, to je zlé, to je škoda,“ blábolil jsem. „Tak už to ale bývá, viďte?“

Helenin otec pokrčil rameny a znovu jsme se zklidnili. Tentokrát jsem věděl, že to je beznadějné. V hlavě jsem měl, vakuum a můj společník vypadal poraženecky, jako člověk, který vystřílel zásobník konverzace.

Opřel jsem si hlavu o opěradlo křesla a studoval jsem šunku a slaninu visící na háků u stropu, pak jsem postupoval podél seřazených talířů na velkém dubovém příborníku ke křiklavému kalendáři poskytnutému podnikem vyrábějícím přísady do krmiv pro skot. Kalendář visel na hřebíku na zdi. Odvážil jsem se kradmo a rychle koutkem oka pohlédnout na pana Aldersona, naskočila mi husí kůže, protože jsem zjistil, že pan Alderson v přesně stejném okamžiku mrkl po mně. Oba jsme urychleně odvrátili oči.

Když jsem se trochu posunul v křesle a zkroutil krk, viděl jsem na druhou stranu kuchyně, kde stál staromódní psací stůl se stahovacím víkem a nad ním trůnila fotografie pana Aldersona z první světové války. Vypadal velice přísně v uniformě yorkshirské domobrany.

Probíral jsem další stěnu, když Helena otevřela dveře a rychle vstoupila do místnosti. „Tatínku,“ řekla trochu udýchaně. „Je tady

Stan, říká, že jedná kráva leží, dostala křeče.“

Její otec vyskočil se zřejmou úlevou. Myslím, že ho nemocná kráva potěšila, a také já, spěchaje za ním, jsem měl pocit osvobozeného vězně.

Stan, jeden z čeledínů, stál na dvoře. „Je až na horním poli, šéfe,“ řekl. „Uviděl jsem, ji, dýž sem šel dojit.“

Pan Alderson se na mě tázavě podíval a já jsem přikývl a otevřel dvířka auta.“

„Mám všechno s sebou,“ řekl jsem. „Raději hned pojedeme.“ Nacpali jsme se všichni tři do vozu a já jsem zamířil tam, kde jsem rozeznával obrysy natažené krávy, nahoře v koutě u zídky.

Skleničky a nástroje chrastily a cinkaly, když jsme poskakovali po mezích a přes kameny.

Byla to záležitost pro každého zvěrolékaře počátkem léta obvyklá a běžná, poskytnutí naléhavé první pomoci dojnicím, které se zhroutily týden nebo čtrnáct dní po tom, kdy je vyhnali na zelenou pastvu.

Farmáři tomu říkali pastevní křeče a vědecký název hypomagnesie naznačoval, že nemoc souvisela se snížením hladiny hořčíku v krvi. Byl to velice nebezpečný stav, který naháněl strach, ale většinou se vyléčil jedinou injekcí hořčíku.

Navzdory závažnosti situace jsem nedokázal potlačit pronikavý pocit zadostiučinění. Unikl jsem z domu a mám příležitost prokázat, že umím být užitečný. Helenin otec a já jsme ještě nedokázali navázat ani náznak jakéhokoliv vztahu, ale nožná, že když vstříknu bezvědomé krávě zázračnou injekci, dobytče vyskočí a odkráčí, možná, že se na mě pan

Alderson bude dívat jinýma očima. A stávalo se to často, některé terapeutické zásahy probíhaly vskutku dramaticky.

„Každopádně je ještě živá,“ řekl Stan, když jsme hřměli po pastvině.

„Viděl jsem, že hejbá nohama.“

Měl pravdu, ale když jsem zastavil a vyskočil z auta, padlo na mě zlé tušení. Nohy se hýbaly až moc.

Na tenhle druh se často umíralo, byl to záchvat spojený s křečí.

Dobytče ležící na boku zuřivě hrabalo všema čtyřma nohama ve vzduchu, hlavu napjatou dozadu, oči vytřeštěné, kolem tlamy bublala pěna.

Když jsem rychle odšroubovával víčko ze skleničky s magnesiumlaktátem, přestala a upadla do dlouhé hrozivé křeče, nohy ztuhlé, oči pevně zavřené, potom se uvolnila a ležela bez hnutí několik děsivých vteřin, než znovu začala mlátit nohama.

V ústech mi vyschlo. Tohle bylo zlé. Křeče nesmírně namáhaly srdce a každá křeč mohla být její poslední.

Dřepl jsem si vedle krávy s jehlou namířenou na mléčnou žílu. Můj obvyklý postup byl napíchnout přímo žílu, abych docílil co nejrychlejšího účinku, ale v tomto případě jsem zaváhal. Jakýkoli zásah do srdeční činnosti může krávu zabít. Nejlépe hrát na jistotu, natáhl jsem se, naklonil a zabodl jsem jehlu pod kůži na krku.

Když tekutina vtékala do podkožní tkáně a grošovaná srst nabíhala širokým otokem, dostala kráva nové křeče. Několik strašlivých vteřin ležela s třesoucími se údy trčícími do vzduchu a s očima křečovitě sevřenýma pod víčky. Bezmocně, s tlukoucím srdcem jsem na ni hleděl, a když se tentokrát zpamatovala z křeče a začala se znovu pohybovat, nebyl to ten pravidelný a záměrný dusot údů, byl to namáhavý, bezcílný, tápavý odchod, který slábl, a její oči se pomalu otevíraly skleněným, nevidomým pohledem. Sklonil jsem se a dotkl se rohovky prstem, žádná reakce. Farmář a čeledín se na mě mlčky podívali, když se dobytče naposled zachvělo a pak leželo bez hnutí. „Obávám se, že je mrtvá, pane Aldersone,“ řekl jsem. Farmář přikývl a jeho oči bloudily pomalu po ztichlých obrysech, po pěkných nohou, po plecích porostlých jemnou tmavě červenou srstí, po velkém plném vemeni, z něhož už nepoteče žádné mléko.

„Lituji,“ řekl jsem, „srdce bohužel selhalo dřív, než mohlo Magnézium zapůsobit.“

„Je to zatracená škoda, řekl Stan. „Byla to opravdu dobrá kráva.“

Pan Alderson se mlčky vracel k autu. „Ach jo, takový je život,“ zašeptal. Sjížděli jsme po pastvině k domu.

Tam už všichni skončili s prací a seděli v salóně. Seděl jsem chvilku s nimi, ale překonávala mě touha dostat se odtud. Helenin otec byl před tím mlčenlivý, ale teď se uboze zhroutil do křesla a vůbec se neúčastnil konverzace. Přemýšlel jsem, jestli se domnívá, že jsem tu krávu přímo zabil. Každopádně to nevypadalo moc dobře, když zvěrolékař přikráčel k nemocnému dobytčeti, vpíchl rychlou injekci a nastala okamžitá smrt. Ne, nenesl jsem žádnou vinu, ale nevypadalo to dobře.

Vyskočil jsem.

„Velmi vám děkuji za báječnou svačinu,“ řekl jsem, „ale skutečně už musím jet. Mám večer službu.“ Helena mě doprovodila ke dveřím.

„Jsem moc ráda, že jsem tě zase viděla, Jime.“ Odmlčela se a podívala se na mě Nejistě. „Prosím tě a netrap se kvůli té krávě.

Je jí škoda, ale nemohl jsi nic dělat. Nebylo jí pomoci.“

„Děkuji, Heleno, vím to, ale pro tvého otce je to rána, viď?“

Pokrčila rameny a usmála se svým laskavým úsměvem. Helena byla vždycky laskavá.

Jel jsem zpátky po pastvině k brance vedoucí do hospodářství a viděl jsem nehybné tělo své pacientky. Její družky ji zvědavě očichávaly v něžném večerním slunci. Každou chvíli přijede pohodný, aby naložil mrtvolu na auto, smutný epilog Zvěrolékařova neúspěchu.

Zavíral jsem za sebou vrátka a ohlédl se zpátky k Heston Grange.

Myslel jsem si, že tentokrát bude všechno v pořádku, ale zase to nevyšlo.

Smůla se mě nepřestala držet.

6. KAPITOLA

Říkali tomu „pondělní nemoc“. Tomu neuvěřitelnému otoku zadních nohou tažných koní, kteří stáli přes sobotu a neděli ve stáji. Náhlá přestávka v jejich normální práci a pohybu zřejmě vyvolala silný zánět mízních cév a otok, který mnohého hospodáře při počátku týdne ošklivě překvapil.

Ale dnes byla středa a veliký shirský valach pana Crumpa vypadal podstatně lépe.

„Noha už je jenom poloviční, než byla,“ řekl jsem přejížděje dlaní horní okraj kopyta, abych nahmatal zbytky otoku. Vidím, že jste si na tom zapracovali.“

„Jo, dělal jsem to, co ste řek.“ Odpověď pana Crumpa byla typicky stručná, ale věděl jsem, že musel trávit dlouhé hodiny mazáním a masáží nohy a nutil koně ke cvičení tak, jak jsem mu doporučil v pondělí při injekci arekolínu.

Natáhl jsem jehlu, abych injekci opakoval. „Nedáváte mu oves, viďte?“

„Nedávám, ale dostává votruby.“

„V pořádku, myslím, že za den nebo za dva bude zdravý, když budete pokračovat v léčbě.“

Farmář zabručel a v jeho veliké zarudlé tváři s neustále překvapeným výrazem se nejevila žádná známka souhlasu.

Ale já jsem věděl, že měl radost. Měl koně rád a při mé první návštěvě nedokázal skrýt svou účast s bolestí zvířete. Byl Upřímně nešťastný.

Zašel jsem do domu, abych si umyl ruce, a pan Crump mě vedl do kuchyně

– obrysy jeho mohutné a hřmotné postavy čněly přede mnou. Vytasil mýdlo a ručník, pohyboval se pomalu a rozvážně a tiše odstoupil, když jsem se naklonil nad dlouhou mělkou kameninovou výlevku. Utíral jsem si ruce a pan Crump si odkašlal a váhavě se leptal: „Nenapil byste se mýho domácího vína?“

Než jsem mohl odpovědět, přiběhla z pokoje paní Crumpová. Nasazovala si klobouk a za ní stál dospívající syn a dcera, všichni vystrojeni na vycházku.

„Alberte, okamžitě toho nech!“ vyjela na manžela. „Pan Herriot nestojí o tvoje víno a přála bych si, abys s ním přestal lidi otravovat!“

Chlapec se uculil. „Taťka a jeho víno! Pořád hledá nějakou oběť.“

Sestřička se připojila k všeobecnému veselí a já jsem měl nepříjemný pocit, že pan Crump je ve vlastním domově páté kolo u vozu.

„Jedeme do kulturního domu na školní besídku, pane Herriote,“ vysvětlovala paní energicky. „Už je pozdě a musíme okamžitě jet.“

Odspěchala s oběma dětmi opouštějíc manžela, který se za ní zaraženě díval.

Nastalo ticho, já jsem si stále ještě utíral ruce, a pak jsem se obrátil na hospodáře. „Tak co bude s tím vínem, pane Crumpe?“

Vteřinku váhal a pak se na mě podíval ještě udiveněji než obvykle.

„Vy byste… vy byste měl opravdu chuť?“

„Hroznou. Ještě jsem nevečeřel, aperitiv by se hodil.“

„V pořádku, jsem tu hned.“ Zmizel ve veliké spíži na konci kuchyně a vrátil se s lahví jantarové tekutiny a se skleničkami.

„Todle je moje rebarbora,“ vysvětlil a nalil dvě pěkné odměrky.

Usrkl jsem a pak jsem se pořádně napil a stěží popadl dech, jak se mi tekutina propalovala do útrob.

„Má to sílu,“ řekl jsem trochu bez dechu, „ale chutná velmi příjemně.

Opravdu velmi příjemně.“

Pan Crump spokojeně přihlížel, když jsem pil druhou skleničku.

„Jo, je správný. Skoro dvouletý.“

Vyprázdnil jsem skleničku a tentokrát víno už tak nepálilo, ale jako by omývalo stěny mého prázdného žaludku a vysílalo žhavé jehličky do všech údů.

„Báječné,“ řekl jsem. „Absolutně báječné.“

Hospodář se viditelně rozjařoval. Znovu nalil a s uchvácenou pozorností hleděl, jak piji. Když jsme skoncovali s druhou rundou, vyskočil rovnýma nohama.

„A teď pro změnu vochutnejte něco jinýho.“ Do spižírny vběhl téměř cvalem a vyletěl s další lahví, tentokrát bezbarvou. „Todle je bezinka,“ pravil udýchaně.

Ochutnal jsem a překvapila mě jemnost chuti a bublinky jiskřící a tančící mi po jazyku.

„Pánové, to je fantazie! Hotové šampaňské. Pane Crumpe, vy jste génius

– nikdy by mě nenapadlo, že takhle může chutnat domácí víno.“

Pan Crump se na mě chvilku díval a pak se mu začal zdvihat koutek úst a po jeho tváři se rozlil neuvěřitelný, ostýchavý úsměv. „Vy jste první, kerej mi todle řek. Člověk by si myslel, že chci lidi votrávit, když jim nabídnu svoje víno, dycky couvnou, ale potom se nalejvají hromadou piva a whisky.“

„Nevědí, o co přišli, pane Crumpe,“ pozoroval jsem, jak mi hospodář znovu nalévá. „Opravdu bych nevěřil, že se doma může připravit něco takhle dobrého.“ S potěšením jsem upíjel z bezinek. Stále ještě připomínaly šampaňské.

Nebyl jsem ještě v půli skleničky, když pan Crump znovu rachotil a cinkal ve spíži a vynořil se s lahví, jejíž obsah byl tmavě rudý.

„Vochutnejte todle,“ vydechl.

Začal jsem si připadat jako profesionální ochutnavač a první doušek jsem válel po jazyku s očima přivřenýma. „Mm mm, ano. Přesně jako vynikající portské, ale je v tom ještě něco, nějaké ovoce, něco mi to připomíná, je to, je to… jsou to…“

„Ostružiny!“ vykřikl pan Crump triumfálně.

„Jedno z nejlepších, co jsem kdy připravil. Před dvouma roky, tenkrát na ně bylo počasí.“

Pohodlně jsem se usadil v křesle a opětovně jsem se napil silného tmavého vína. Bylo hladké, hřálo a slabounce a nepatrně vonělo po ostružinách. Viděl jsem těžké hrozny plodů, černé, lesklé a zářivé v podzimním slunci. Lahodný obraz ladil s mou náladou, která se každou minutu vylepšovala, a já se rozhlížel vnímaje pohodu a pohodlí farmářské kuchyně. Šunka a slanina visely z háků u stropu, můj hostitel seděl proti mně u stolu a dychtivě mě pozoroval. Všiml jsem si, že stále ještě má na hlavě čepici.

„Víte,“ řekl jsem zdvihaje vysoko sklenici, abych proti světlu pátral v rubínových hlubinách, „skutečně se nemohu rozhodnout, které vaše víno mi nejvíc chutná. Každé je výborné a každé úplně jiné.“

Také pan Crump se uvolnil. Zvrátil hlavu a šťastně se rozesmál a potom rychle doplnil naše sklínky. „Ale vždyť jste ještě ani nezačal. Mám tam tucty lahví, každá jiná. Musíte jich ještě pár ochutnat.“ Zase se odšoural do špižírny, a když se tentokrát objevil, byl obtížen náručí lahví různorodých tvarů a barev.

Šaramantní člověk, pomyslel jsem si. Jak jsem se mýlil ve svém názoru na něj. Člověk ho snadno považoval za neohrabáného a lhostejného, ale když jsem se teď díval do jeho tváře, svítila přátelstvím, pohostinností a pochopením. Zbavil se svých zábran, posadil se obklopen poslední várkou, kterou přinesl, a začal hovořit rychle a plynně o vínu a vinařství. S rozzářenýma očima prodléval vášnivě a podrobně u půvabů fermentace a sedimentace, u příchutí a vůní. Poučeně se zabýval rozmanitými klady Chambertina a Nuits St. George,

Montrachetu a Chablise. Nadšenci člověka zaujmou, ale fanatik je neodolatelný, a já jsem uchváceně seděl, zatímco pan Crump mi přisunoval nekonečné řady vzorků své odbornosti a znalecky je míchal a předkládal. „Tak jaké bylo todle?“

„Velmi dobré.. „Možná že je trochu sladký?“

„No možná…“

„Viďte, tak k tomu přidejte kapku tohodle.“

Přepečlivě přilil několik kapek bezejmenné tekutiny z husté řady lahví. „Tak jaký to je?“

„Báječné!“

„A teď todle. Není trochu vostřejší?“

„Možná… Ano…“

A zase něžné zacinkání a odkápnutí několika záhadných kapiček do mé skleničky a zase úzkostný dotaz.

„Je to lepší?“

„Přesné.“

Mohutný pan Crump pil se mnou skleničku za skleničkou. Dělili jsme se o pastiňák a pampelišky, o blatouchy a petržel, o jetelíček a angrešt, o řepu a jablka. Pili jsme neuvěřitelný nápoj z tuřínu, tak vynikající, že jsem požádal o repete.

Seděli jsme a život zpomalil své tempo. Čas plynul a plynul, až nakonec ztratil jakýkoli význam. Pan Crump a já jsme uvolnili v řeči a pohybovali jsme se čím dál tím rozšafněji a uvážlivěji, Hosoodářovy návštěvy spižírny se měnily v záležitost pracnou a nevyváženou. Občas to vzal ke dveřím oklikou a jednou se zevnitř ozvala strašlivá rána a já jsem se polekal, že spadl do lahví. Ale nedokázal jsem se obtěžovat a vstát, a pan Crump se časem objevil, zřejmě nepoškozený.

Kolem deváté jsem zaslechl tiché zaťukání na venkovní dveře. Ignoroval jsem to, jelikož jsem si nepřál přerušit pana Crumpa uprostřed závažné přednášky.

„Thodle,“ říkal, nakláněje se až ke mně a poklepávaje ukazováčkem na cibulovitý demižónek. „Thodle se phódle mně rhovná jhemnýmu mhoselskýmu. Uďhélal sem ho vhlóni a bhyl bych rhád, dhybys mi řek, co si vo tom mhyslíš.“ Shýbl se až do skleničky a mrkal těžkými víčky, když mi naléval.

„Thak cophak, co myslíš? Je to vhono, nebo to neni vhono?“

Napil jsem se a chvilku jsem čekal. Teď už chutnalo všechno stejně a moselské jsem nikdy nepil, ale přikývl jsem a vážně škytl v odpověď.

Farmář spočinul přátelskou rukou na mém rameni a chystal se k další promluvě, když i on zaslechl ťukání. S určitými potížemi se jal přecházet přes místnost a otevřel dveře. Stál tam nějaký mládenec a slyšel jsem mumlání, „Bude se nám telit kráva a telefonovali jsme do ordinace a tam povídali, že zvěrolékař musí bejt ještě tady.“

Pan Crump se ke mně obrátil čelem. „To sou Bámfordovi z Holly Bush.

Chtějí, abyste tam zajel, sou to asi dva kilometry po silnici.“

„V pořádku,“ postavil jsem se na nohy a pak jsem se pevně přidržel stolu, jelikož se přátelské a známé předměty v místnosti začaly kolem mne zuřivě otáčet. Když se zastavily, objevil se pan Crump, stojící na úpatí příkrého svahu. Kuchyňská podlaha vypadala docela rovná, když jsem přišel, ale teď jsem musel namáhavě šplhat nahoru po jejím srázu.

Došel jsem ke dveřím a tam stál pan Crump a zarputile vyhlížel do tmy.

„Ssrší,“ pravil, „ssrší jensereje.“

Vykoukl jsem na setrvalé čúrky tmavé vody stékající po kamenném dvorku, ale moje auto stálo jen pár metrů před domem a chystal jsem se vyběhnout, když mě farmář chytil za paži.

„Mhómentíček, takhle nemůžeš ven“ Vztyčil varovný ukazováček, odešel a hrabal se v nějaké zásuvce. Konečně vytasil tvídovou čepici, kšiltovku, kterou mi nabídl pohybem důstojného granda.

Nikdy jsem nenosil nic na hlavě, ať bylo počasí jakékoli, ale byl jsem hluboce dojat a mlčky jsem tiskl kamarádovu ruku. Bylo nabíledni, že člověk, jako pan Crump, který nosil čepici vždycky a všude, doma i venku, by umíral hrůzou nad představou kohokoli s nepokrytou hlavou v dešti. ‚ Tvídová čepice, kterou jsem si nasadil, byla největší čepice, jakou jsem kdy viděl.

Velikánský kulatý placatý lívanec, který, jak jsem si uvědomil i v této chvíli, nepokryje pouze mou hlavu, ale i ramena, a uchová mi celé tělo v suchu i za největšího lijáku.

Jen váhavě jsem opouštěl pana Crumpa, a když jsem seděl v sedadle vozu a snažil se upamatovat, kde vlastně je jednička, viděl jsem siluetu jeho mohutné postavy rýsující se v záři kuchyně. Něžně a laskavě mi mával, a když jsem se konečně rozjížděl, osvítilo mě poznání, že jsem dnes v noci zpečetil hluboké a překrásné přátelství. jel jsem krokem po tmavé a úzké cestě, nosem jsem se téměř dotýkal skla a uvědomoval jsem si mnoho neobvyklého a překvapivého. Ústa a rty jsem měl mimořádně lepkavé, jako bych pil tekutý klih a nikoli víno, a dech mi pískal v nozdrách jako meluzína foukající pode dveřmi, zatímco jsem jen s velkou námahou zaostřoval obě oči do stejného úhlu.

Naštěstí jsem potkal pouze jediné auto, a když se ke mně přiblížilo a zafičelo opačným směrem, trochu mě překvapila skutečnost, že mělo dva úplné páry světel, které neustále splývaly a zase se oddělovaly.

Na dvorku v Holly Bush jsem vystoupil z vozu, pokývl stínům tmavých postav, které tam stály, nejistýma rukama jsem vytáhl sklenici dezinfekce a porodní provazce z kufru auta a energicky jsem vstoupil do chléva. Jeden z mužů zdvihl petrolejku nad krávou ležící v hluboce podestlané slámě. Z vulvy jí vyčnívalo několik centimetrů nohy telátka a vždycky, když kráva nutila, objevil se na okamžik i malý čeníšek, a když se uvolnila, zase zmizel.

Hluboko v mém ledví zašeptal studeně střízlivý zvěrolékař: „Jenom jedna otočená noha a kráva je velká a prostorná. Mělo by to jít bez potíží.“ Obrátil jsem se a poprvé jsem pohleděl na Bamfordovy. Neznal jsem je, ale snadno jsem je zařadil: byli prostí, laskaví a přátelští, dva muži středního věku, pravděpodobně bratři, a dva mládenci, asi synové jednoho nebo druhého. Upřeně se na mě dívali ve špatném světle, oči plné očekávání, ústa pootevřená, jakoby připravená usmát se nebo se zasmát při první příležitosti.

Narovnal jsem ramena, hluboce se nadýchl a pronesl hlasitě: „Přineste mi, prosím, vědro horké vody, mýdlo a ručník.“

Tedy alespoň tohle jsem chtěl říct, protože co skutečně splynulo z mých rtů, byl proud čehosi, co znělo jako svahilština. Bamfordovi, přichystáni ochotně vyskočit a chopit se práce podle mého povelu, se na mě nechápavě zadívali. Odkašlal Jsem, polkl, na několik vteřin jsem si odpočinul a pak jsem to znovu zkusil se stejným výsledkem: další přeprška hatmatilky bez užitku kroužila v ozvěně chlévem.

Bylo mi jasné, že mám problém. Bezpodmínečně jsem musel nějakým způsobem komunikovat, domluvit se, zejména proto, že tihle lidé mě neznali a očekávali akci. Asi jsem vypadal zvláštně a záhadně, jak jsem tam stál vzpřímený vážný a překlenutý obrovskou čepicí. Ale v mlze pochyb mi blesk intuice ukázal, kde jsem chybil. Chybil jsem přemírou Sebevědomí. Nemělo smysl snažit se mluvit hlasitě. Zkusil jsem to znovu, slabounkým šepotem.

„Dali byste mi, prosím, kbelík horké vody, mýdlo a ručník?“

Vyšlo to báječně, ačkoliv to nejstarší pan Bamford napopré nezaslechl.

Přistoupil až ke mně, přiložil dlaň k uchu a odečítal mi se rtů. Potom horlivě a chápavě přikývl, zdvihl ukazováček a po špičkách přeběhl, jako provazolezec, k jednomu ze svých synů a zašeptal mu do ucha.

Mládenec se Otočil a bez hluku se vyplížil z chléva, zavíraje za sebou dveře s nejvyšší pečlivostí. Za necelou minutu byl zpátky, šourál se delikátně v těžkých botách přes kameny a přepečlivě přede mne postavil vědro s vodou.

Podařilo se mi svléci sako, kravatu a košili a Bamfordovi ode mne mlčky přebírali kusy obleku a věšeli je na hřebíky. Stojíce kolem mě jako v kostele. Pomyslel jsem si, že si vedu zdatně, ale pak jsem si začal mydlit paže. Mýdlo mi vystřelovalo z rukou a klouzalo do žlábku na močku, mizelo v tmavých koutech chléva, s Bamfordovými v těsném závěsu. Ještě horší to bylo, když jsem se pokoušel domydlit až nahoru nad loket. Mýdlo mi lítalo přes ramena jako živé, jednou narazilo zprudka do zdi, podruhé mi sklouzlo za krk. Hospodáři netušili, kam míří příští střela, a zaujali dokonalá obranná postavení. V podřepu kolem mě, s rukama napřaženýma, aby chytli zásah.

Konečně se mi to podařilo a chystal jsem se začít, ale kráva odmítala vstát a musel jsem se natáhnout na zem a položit obličej na neslitovnou kamennou podlahu.

Teprve po ulehnutí jsem ucítil, že mi obrovská čepice spadla až přes uši. Zřejmě jsem si ji znovu nasadil poté, co jsem si svlékl košili, byť mi nebylo zcela jasné, jakému účelu to mělo sloužit.

Vsunul jsem opatrně ruku do vagíny a postupoval jsem podle krku telátka, v naději, že nahmatám ohnuté koleno nebo nohu, ale byl jsem zklamán. Noha směřovala rovnou dozadu od ramene podél boku telátka.

Všechno bude v pořádku, musel jsem ale hmátnout hlouběji.

A jedno mě uklidňovalo. Telátko bylo živé. Ležel jsem obličejem se téměř dotýkaje zadku krávy a díval jsem se, zblízka na drobné nozdry, které se každé dvě minuty vynořovaly, a těšilo mě pozorovat, jak usilovně pátrají po vzduchu. Nepotřebovalo to nic jiného než otočit tu nohu.

Zádrhel byl v tom, že když jsem hmátl dopředu, kráva zatlačila a bolestivě přitiskla moji paži na kostnatou pánev, až jsem zasténal a chvíli se v bolesti převaloval, dokud sevření nepovolilo. V těchto krizových chvilkách mi často spadla čepice na zem a vlídné ruce mi ji okamžitě znovu umístily na hlavu.

Konečně jsem držel nohu v ruce, tentokrát nebudu potřebovat porodní provazce, a začal jsem ji otáčet. Trvalo to déle, než jsem myslel, a připadalo mi, že telátko ztrácí trpělivost, protože když stahy krávy vynutily hlavičku, hleděli jsme si z očí do očí a já jsem vyčetl ve zraku toho stvořeníčka znechucené: „Sakra, tak sebou už hoď.“

Noha se konečně švihem otočila a ve vteřině bylo všechno jak to mělo být.

„Chytněte tu nohu,“ zašeptal jsem na Bamfordovy, kteří se tlumeně poradili a potom zaujali svá místa. Brzy se na podlaze kroutila jalovička, potřásala hlavou a vykýchávala z nozder plodovou vodu.

Podle mých syčených instrukcí hospodáři vydrhli malého tvorečka hrstmi slámy a přetáhli ho k matce, aby ho očistila.

Bylo to šťastné zakončení nejtiššího případu telení, u něhož jsem kdy asistoval. Nepadlo hlasité slovo, všichni se pohybovali po špičkách.

Když jsem se oblékal, panovalo ticho jako v kostele, stejně tak když jsem odcházel k vozu, vydechl pozdrav na rozloučenou a odjížděl.

Bramfordovi mi němě mávali.

Říci, že jsem měl nazítří ráno kocovinu, by naprosto nevystihovalo absolutní rozklad mého těla i duše, celého mého já. Pouze ten, kdo někdy vypil dva nebo tři litry nejrůznějšího domácího vína na posezení, by mohl vytušit sžírající žaludeční nevolnost, děsivé inferno mých útrob, rozcupovaných nervů a nejčernějšího zoufalství.

Tristan mě viděl, jak si v koupelně pouštím studenou vodu z kohoutku na jazyk, a veden instinktem mi předložil syrové vejce, aspirin a brandy, což leželo v mém zdemolovaném žaludku jako nehybný balvan, když jsem sešel dolů do jídelny. „Proč tak divně chodíš, Jamesi?“ zeptal se Siegfried, s nímž Jsem se setkal u snídaně, hlasem, který mi zněl jako býčí zaržání. „Vypadáš, jako by ses počůral.“

„Ale, to nic.“ Nemělo smysl vysvětlovat mu, že našlapuji opatrně po koberci proto, že jsem přesvědčený, že kdybych, dopadl příliš zprudka na paty, vyrazilo by mi to oči z důlků.

„Vypil jsem včera večer pár skleniček vína pana Crumpa a nejsem nějak ve své kůži.“

„Pár skleniček! Měl bys být opatrnější, to víno je úplný dynamit.

Vyřídí každého.“ Praštil hrnečkem o podšálek a začal rachotit vidličkou a nožem, jako by se snažil samostatně předvést filharmonický orchestr. „Doufám, že jsi byl v pořádku, když jsi jel k Bamfordovým?“

Nervózně jsem drobil na talíři suchou topinku. „Práci jsem odvedl v pořádku, ale měl jsem trochu v hlavě, proč bych to zapíral?“

Siegfried měl jednu ze svých povzbuzujících nálad. „Panebože, Jamesi, ti Bamfordovi jsou přísní metodisté, jsou to Ohromní lidé, ale zatvrzelí odpůrci alkoholu, kdyby si byli mysleli, že jsi pod vlivem alkoholu, nikdy by tě už nepustili do domu.“ Nemilosrdně rozsekl vajíčko. „Doufám, že nic nepoznali. Myslíš, že ano?“

„Ale snad ne. Ne, myslím, že ne.“ Zavřel jsem oči a otřásl se, když si

Siegfried vsunoval do úst plnou vidličku uzenky na smaženém chlebu a začal rychle žvýkat. V duchu jsem se vrátil k těm laskavým rukám navlékajícím mi na hlavu strašlivou čepici a zasténal jsem.

Bamfordovi to určitě věděli. Ach ano, věděli.

7. KAPITOLA

Stříbrovlasý starý pán s laskavou tváří nevypadal jako někdo, kdo se snadno rozčílí, ale teď si mě jeho oči zuřivě měřily a rty se mu třásly vztekem.

„Pane Herriote,“ řekl. „Přišel jsem si stěžovat zásadně nesouhlasím s tím, že jste dovolil svým studentům praktikovat na mé kočce.“

„Studentům? Jakým studentům?“ Vůbec jsemnechápal, oč jde.

„Myslím, že dobře víte, páne Herriote. Pred několika dny jsem přinesl svou kočku na hysterektomii. Mluvím o téhle operaci.“

Přikývl jsem. „Ano, dobře se pamatúji“. Ale kde jsou nějací studenti?“

„Operační rána byla hodně veliká a podle informace, kterou mi poskytl dobrý odborník, operoval určitě někdo, kdo se teprve učil.“ Starý pán vysunul bojovně bradu.

„Tak dobře,“ pravil jsem. „Vezmeme to popořadě. Operoval jsem sám a musel jsem řez prodloužit proto, že vaše kočka byla v pokročilé graviditě. Původním řezem jsem nemohl vyjmout plody.“, „Vážně? To jsem nevěděl.“

„Za druhé, nemáme tu žádné studenty. Jezdí sem pouze o prázdninách, a když jsou tu, není jim v žádném případě dovoleno operovat.“

„Promiňte, ale ta paní si byla úplně jistá tím, co tvrdila. Byla velice pobouřená. Jenom se na mou kočku podívala a okamžitě prohlásila, že to je práce nějakého studenta.“

„Paní?“, „Ano,“ řekl starý pán. „Výborně rozumí zvířatům a zastavila se u mne, jestli nepotřebuji pomoci s rekonvalescencí mé kočky. Přinesla mi vynikající životabudič.“

„Aha.“ Paprsek poznání rozťal mlhu pochyb.

Všechno mi bylo najednou jasné. „Byla to paní Donovanová, viďte?“

„No… tedy, abych tak řekl, byla. Tak se jmenovala.“

Stará paní Donovanová byla žena, která toho skutečně stihla hodně. Ať se v Darrowby dělo cokoli, svatby, pohřby, prodeje domů, viděli jste její malou, krátkonohou postavičku se snědým obličejem mezi diváky a bystrá, tmavá očka jako kulaté knoflíky si všeho všimla a všechno zaznamenala. A vždycky vedla na konci vodítka svého teriéra.

Když říkám stará, pouze hádám, protože vypadala jako někdo, kdo se vymyká věku. Vypadala, že tu je jaksi odedávna, ale mohlo jí být cokoli mezi pětapadesáti a pětasedmdesáti. Dozajista měla vitalitu mladice, protože ušla nekonečné vzdálenosti při svém osudovém úkolu držet krok s dějinami. Mnoho lidí zaujímalo nesouhlasné a odmítavé stanovisko k její pronikavé zvídavosti, ale ať už byly popudy, které ji hnaly, jakékoli, vnímala každičký tep v životě města. A jedním z nich byla naše zvěrolékařská praxe.

Paní Donovanová kromě jiných rozsáhlých odborností ovládala i veterinu. Popravdě řečeno, domnívám se, že tato její záliba byla silnější než všechny ostatní.

Dlouze a široce dokázala rozprávět o bolestech a nedostatcích malých zvířat a vlastnila rozsáhlou lékařskou výzbroj, znala Širokou škálu předpisů a doporučení, přičemž její speciality byly zázračný životabudič a šampón na psy, který vynikajícím způsobem regeneroval srst. Měla nadpřirozenou schopnost vycítit, kde onemocnělo nějaké zvíře, a bylo docela běžné, že jsem při svých pochůzkách našel tmavou cikánskou tvář paní Donovanové skloněnou nad tím, o čem jsem se domníval, že to je můj pacient, a čemu právě podávala želé z telecích nožiček nebo jinou vlastnoručně vyrobenou pochoutku.

Trpěl jsem víc než Siegfried, protože jsem měl širší okruh pacientů mezi drobnými zvířaty. Snažil jsem se pokročit v této oblasti a paní

Donovanová mi vůbec nepomáhala. Ten mladý Herriot,“ svěřovala se mým zákazníkům, „to docela umí s dobytkem a něčím podobným, ale o kočkách a o psech neví, ani co by se za nehet vešlo.“

A samozřejmě že jí věřili a bezvýhradně se na ni spoléhali. Měla v sobě neodolatelné mystické kouzlo amatéra, a co navíc, měla zvyk, který ji velice přiblížil srdcím Darrowbyčanů, za své rady a léky, za dlouhé a trpělivé ošetřování nikdy nic nežádala.

Starší obyvatelé města vyprávěli, že její manžel, zemědělský dělník irského původu, zemřel před mnoha lety a že si „krápet uspořil“, protože paní Donovanová se oddávala celá leta všem svým zálibám a zájmům bez zjevných finančních potíží. Vzhledem k tomu, že žila v ulicích Darrowby od rána do večera a den za dnem, setkával jsem se s ní často a ona se na mne vždycky sladce usmívala a vyprávěla, že seděla celou noc u psa paní té nebo oné a jakým způsobem ho ošetřovala. Docela určitě ho prý z toho vytáhne.

Ale toho dne, kdy vběhla do ordinace, kde jsme se Siegfriedem seděli u čaje, toho dne se neusmívala.

„Pane Herriote!“ Byla bez dechu. „Můžete jít se mnou? Mého pejska přejelo auto!“

Vyskočil jsem a utíkal jsem s ní do vozu. Seděla vedle mne s hlavou skloněnou, s rukama křečovitě sepnutýma na kolenou. „Vyklouzl z obojku a vběhl pod auto,“ šeptala. „Leží před školou v půli Cliffend Road. Prosím vás, pospěšte si.“

Do tří minut jsem se skláněl nad zaprášeným tělíčkem nataženým na chodníku a věděl jsem, že nemohu udělat vůbec nic. Oči, které rychle nabývaly skelného pohledu, slabý, trhavý dech, strašlivá bledost sliznic, to všechno znamenalo jediné.

„Odnesu ho do ordinace a píchnu mu trochu fyziologického roztoku, paní Donovanová,“ řekl jsem. „Ale obávám se, že má silné vnitřní krvácení.

Viděla jste, co se doopravdy stalo?“ Polkla. „Ano, kolo auta přejelo přímo přes něj.“ Určitě to budou natržená játra. Vsunul jsem ruku pod malého tvorečka a začal jsem ho jemně zvedat, ale v tom přestal dýchat a oči strnuly.

Paní Donovanová padla na kolena a několik chvil něžně: hladila drsnou srst hlavy a hrudníku.“Umřel, viďte,“ zašeptala konečně.

„Ano, obávám se, že umřel,“ řekl jsem. Pomalu se zvedla a nechápavě stála mezi skupinkou lidí na chodníkú. Rty se jí pohybovaly, ale nedokázala ze sebe vypravit už ani slovo.

Vzal jsem ji za paži, odvedl k autu a otevřel dveře. „Posaďte se,“ řekl jsem. „Odvezu vás domů. Nebojte se, všechno zařídím.“

Zabalil jsem psa do svého pracovního obleku, který jsem používal při telení, a položil jsem ho do kufru auta a pak jsme odjeli. Teprve když jsme se ocitli před domem paní Donovanové, začala tiše plakat. Seděl jsem vedle ní, nic jsem neříkal, dokud nepřestala. Pak si otřela oči a obrátila se ke mně. „Myslíte, že ho to bolelo?“

„Vím určitě, že ne.

Všechno bylo rychlé, vůbec nic nevěděl.“

Pokusila se usmát. „Chudinka Rex, nedovedu si představit, jak budu žít bez něj. Ušli jsme spolu pěkných pár kilometrů.“

„Ano, já vím. Měl báječný život, paní Donovanová. A dovolte, abych vám trochu poradil.

Musíte mít jiného psa. Bez psa budete ztracená.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to bych nemohla. Ten pejsek pro nne znamenal příliš mnoho. Nemohla bych si vzít místo něj a na jeho místo nějakého jiného.“

„Vím, jak vám teď je, ale prosím vás, přemýšlejte o tom. Nechci vám připadat jako bezcitný, říkám to každému, kdo ztratil nějaké zvířátko, a vím, že je to dobrá rada.“

„Pane Herriote, nebudu už nikdy mít žádného psa.“ Znovu zavrtěla hlavou, velice rozhodně. „Rex byl můj věrný přítel mnoho let a chci ho uchovat ve své paměti. Byl to poslední pes, kterého jsem kdy měla.“

Často jsem potom viděl ve městě paní Donovanovou a těšilo mě, že je neustále tak aktivní jako vždycky, ale bez psa na vodítku vypadala podivně neúplně. Muselo uplynout víc, než měsíc, než jsem měl příležitost s ní mluvit.

Bylo to jednou odpoledne, když mě zavolal Halliday, inspektor

Královské společnosti pro ochranu zvířat.

„Pane Herriote,“ řekl, „byl bych rád, kdybyste přišel a podíval se tu u mne na jedno zvíře. Je to případ krutého zacházení.“

„Dobře, přijedu, co to je konkrétně?“

„Je to pes a je to dost příšerné. Hrozný případ zanedbání péče.“ Dal mi jméno řady starých cihlových domků dole u řeky a slíbil, že se tam se mnou setká.

Halliday, úhledný a úřední ve své tmavé uniformě, už na mně čekal, když jsem zajel na cestu vzadu za domy. Byl vysoký, světlovlasý, s veselýma modrýma očima, ale když přišel k mému vozu, neusmíval se.

„Je tamhle,“ řekl a vedl mě k vratům v dlouhé chatrné zdi. Postávalo tu několik zvědavých lidí a s pocitem nevyhnutelnosti jsem rozeznal i snědou tvář skřítka. Člověk by se mohl vsadit, že při takovéhle příležitosti se vyskytne i paní Donovanová, napadlo mě.

Prošli jsme dveřmi do dlouhé zahrady. Zjistil jsem, že i ty nejchudší příbytky v Darrowby měly za domem dlouhé plochy půdy, jako by si stavitelé byli naprosto jisti, že lidé, kteří tu budou bydlet, se budou chtít věnovat péči o půdu, že budou pěstovat zeleninu a ovoce a třebas i chovat kus dobytka. Obvykle tu člověk viděl prasátko, pár slepiček a často hezké květinové záhony. Ale tato zahrada byla divočina. Mrazivá atmosféra zmarnění visela nad několika křivičnatými jabloněmi a švestkami stojícími v změti hrubé vysoké trávy, jako by to místo bylo zatraceno vším živým.

Halliday přistoupil ke zchátralé dřevěné kůlně, jejíž barva Se sloupala a střecha byla pokryta zkrouceným a rezavým plechovým krytem.

Vytáhl klíč, odemkl visací zámek a pootevřel dveře. Nebylo tam žádné okno a člověk se mohl stěží orientovat v harampádí uvnitř kůlny.

Leželo tu polámané zahradnické náčiní, starý mandl, hromada květináčů a nespotřebované plechovky od barvy. A docela vzadu seděl tiše pes.

V první chvíli jsem si ho nevšiml, protože tam byla taková tma a protože mě zápach donutil ke kašli, ale když jsem přistoupil blíž, viděl jsem, že je to velké zvíře, že sedí vzpřímeně a jeho obojek je připoután ke zdi řetězem zapuštěným do železného kruhu. Už jsem viděl mnoho hubených psů, ale tahle pokročilá vychrtlost mi připomínala mou učebnici anatomie. S takovou hroznou zřetelností nebylo možné jinde vidět pánevní kosti, lebku, ani žebra hrudníku. Hluboká vyhlazená díra v zemi ukazovala, kde ležel, kde se pohyboval, kde velice dlouho žil.

Pohled na to zvíře mě ohromil. Jen napůl jsem vnímal ostatní scenérii

– špinavé kusy pytle poházené poblíž, misku se špinavou vodou.

„Podívejte se mu na zadek,“ zašeptal Halliday. Opatrně jsem zvedl psa ze sedu a pochopil jsem, že to, co tu zapáchá, není jen hromada výkalů. Zadek psa byla jediná slitina otevřených proleženin, z nichž některé hnisaly, a ze kterých visely cáry kůže. Stejné boláky měl pes kolem páteře a žeber. Srst, snad tmavě žlutá, byla špinavá, matná, slepená.

Inspektor znovu promluvil. „Myslím, že odtud nikdy nevyšel. je to mladý pes, asi roční, ale pokud jsem správně pochopil, je tady v té kůlně od svých osmi týdnů. Někdo šel tady po cestě a slyšel ho kňučet, jinak by o něm vůbec nikdo nevěděl.“

Cítil jsem, jak se mi stahuje hrdlo a zdvihá žaludek, ne tak z toho zápachu, ale při představě, jak tenhle trpělivý, vyhladověly tvor sedí zapomenutý ve tmě a špíně. Znovu jsem se podíval na psa a v jeho očích jsem spatřil jen důvěřivý klid. Někteří psi by se uštěkali a brzo by se na ně přišlo, někteří by byli vyděšení a zlí, ale tohle bylo zvíře úplně nenáročné, z těch, co slepě věří lidem a jejich jednání přijímají bez námitek a hořkosti. Jen občas si asi zaplakal, když seděl v nekonečné prázdné tmě, jež byla jeho světem, ačkoliv ji nechápal.

„Doufám, inspektore, že toho, kdo to má na svědomí, poženete k odpovědnosti,“ řekl jsem.

Halliday vzdychl. „Tady se bohužel nedá mnoho dělat. Je to případ zmenšené příčetnosti. Majitel psa je jednoznačně slaboduchý. Žije se starou matkou, která je také téměř nepřÍčetná. Viděl jsem toho člověka. Zřejmě mu občas hodil kus žrádla, když ho to napadlo, a to bylo všechno. Dostane pokutu a zákaz chovat zvířata, ale nic víc.“

„Tak to tedy je.“ Natáhl jsem ruku a pohladil jsem psa po hlavě a on mi okamžitě položil packu na zápěstí. V jeho vzpřímeném držení byla dojemná důstojnost a mírné oči na mne hleděly přátelsky a nebojácně.

„Vzkážete mi, kdybyste mě potřeboval u soudu.“

„Samozřejmě a děkuji, že jste přišel.“ Halliday chvíli váhal. „A teď asi budete chtít toho chudáka rovnou zbavit všeho trápení.“

Hladil jsem psí hlavu a uvažoval jsem. „Ano… ano. Nedokázali bychom pro něj najít domov, když je v takovémhle stavu. Je to pro něj to nejlaskavější. Ale otevřete dveře, ať se na něj pořádně podívám.“

Osvětlení se zlepšilo a já jsem psa prohlédl důkladněji. Dokonalé zuby, dobře tvarované nohy a žlutá, dlouhá srst.

Přitiskl jsem mu na hrudník stetoskop a poslouchal pomalé, silné údery srdce. Pes mi znovu položil packu na ruku. Obrátil jsem se k

Hallidayovi. „Víte, inspektore, že v tomhle ranečku kostí tluče srdce krásného a zdravého setra? Přál bych si najít pro něj záchranu.“

Už když jsem hovořil, postřehl jsem ve dveřích postavu. Zpoza inspektorových širokých zad vykukovaly korálky černých očí a upíraly se na psa. Ostatní diváci stáli na cestě, ale paní Donovanovou zmohla zvědavost. Pokračoval jsem konverzačním tónem, jako kdybych ji neviděl.

„Víte, ze všeho nejdřív potřebuje tenhle pes pořádně vyšamponovat, aby se mu vyčistila slepená srst.“

„Cože?“ řekl Halliday.

„Ano. A potom dlouhou léčebnou kúru nějakým skutečně dobrým životabudičem.“: „Co povídáte?“ inspektor se tvářil poplašeně.

„Vůbec o tom nepochybujte. To by pro něj byla jediná záchrana, ale kde by člověk něco takového našel? Myslím opravdu účinný životabudič.“

Vzdychl jsem a napřímil jsem se. „Ah bože, nezbývá mi nic jiného, než píchnout mu ihned injekci. Přinesu si ji z vozu.“

Když jsem se vrátil do kůlny, byla paní Donovanová už uvnitř a prohlížela psa, nedbajíc námitek statného inspektora. „Koukněte se,“ volala rozčileně a ukazovala jméno neuměle vyškrabané na obojku.

„Jmenuje se Roy,“ usmála se na mne. „To je skoro jako Rex, viďte.“

„A vidíte, paní Donovanová, teď, když jste to řekla, skutečně máte pravdu, zní to úplně jako Rex, zvlášť když vy to vyslovíte,“ vážně jsem přikyvoval.

Několik minut stála tiše, zřejmě v hlubokém citovém rozpoložení, a pak vyhrkla: „Mohla bych si ho vzít? Určitě bych ho uzdravila, určitě by se mi to podařilo. Prosím vás, dovolte mi vzít si ho!“

„Inu já nevím,“ pravil jsem. „Záleží to totiž tady na panu inspektorovi. Musíte mít jeho souhlas.“ Halliday se po mně užasle podíval a pak řekl: „Promiňte, madam,“ a odtáhl mne stranou. Kráčeli jsme pár metrů ve vysoké trávě a zastavili jsme se pod stromem: „Pane

Herriote,“ zašeptal, „nevím, o co tu vlastně jde, ale nemohu svěřit zvíře v takovémhle stavu někomu jen pro chvilkový rozmar. Ten ubožák měl už dost velkou smůlu, myslím, že mu to stačí. Ta paní nevyhlíží na vhodnou osobu…“

Zdvihl jsem ruku. „Věřte mi, inspektore, nemusíte mít vůbec žádné obavy. Ta stará děvenka je svérázná, tak trochu Číslo, ale dnes nám ji poslalo samo nebe. Jestli existuje v Darrowby někdo, kdo tomu psu poskytne šanci na život, je to ona.“

Halliday vypadal stále ještě nedůvěřivě. „Ale pořád ničemu nerozumím.

Co to bylo za nesmysl, že pes potřebuje šampon, životabudič?“

„Toho si nevšímejte, vysvětlím vám to jindy. Co potřebuje, je spousta dobrého žrádla, lásky a péče, a přesně to dostane. Máte moje slovo.“

„Dobře, zřejmě jste si jist svou věcí,“ Halliday na mě chvíli hleděl a pak zamířil k drobné postavě stojící u kůlny, Nikdy před tím jsem paní

Donovanovou nevyhlížel, vždycky se objevila tam, kde jsem byl já. Teď jsem však den za dnem starostlivě pátral po darrowbyských ulicích, ale nezahlédl jsem ji. Vůbec se mi nelíbilo, když se Gobber Newhouse opil a temperamentně projel na kole plotem přímo do třímetrové jámy, do níž zakládali novou kanalizační jímku, a já jsem nezaznamenal paní

Donovanovou v zástupu šťastně pozorujícím, jak se dva obecní zřízenci a dva policisté snaží Gobbera Newhouse vytáhnout. A nebylo ji vidět, ani když museli přivézt hasičskou stříkačku k rybárně, v níž vypukl oheň, a tehdy jsem začal mít vážné obavy.

Možná že bych se měl u ní zastavit a podívat se, jak s tím psem pokračuje. Sice jsem odstříhál zhnisanou tkáň a ošetřil boláky, než si ho odvedla, ale možná že potřeboval větší zásah. Podle mého přesvědčení bylo ze všeho nejdůležitější dostát zvíře z té kůlny, očistit ho a nakrmit, věřil jsem, že o ostatní se postará příroda sama. Důvěřoval jsem paní Donovanové, víc než ona mně, co se týkalo ošetřování zvířat. Těžko bych byl připustil, že jsem se zmýlil. Asi za tři týdny, už jsem byl rozhodnut, že ji navštívím, jsem ji spatřil, jak kráčí hbitě a energicky na druhém konci tržiště. Soustředěně nahlížela do každé výkladní skříně, právě tak jako jindy, jediný rozdíl byl v tom, že na konci vodítka ťapal pěkný žlutý pes.

Stočil jsem volant a rozkodrcal auto po dláždění až k ní. Spatřila mě, jak vystupuji z vozu, usmála se, ale neříkala nic, když jsem se sklonil k Royovi, abych ho prohlédl. Byl pořád ještě hubený, ale vypadal vesele a spokojeně, rány měl čisté a zaschlé a na kůži ani na srsti ani poskvrnku. Pochopil jsem, čím se paní Donovanová celý čas zabývala. Myla Roye a česala ho a piplala se s každým smotkem srsti, až ztekla všechny překážky.

Když jsem se napřímil, popadla mě za zápěstí, stiskla s nečekanou silou a upřela oči do mých očí.

„Tak co, pane Herriote,“ řekla. „Že je jako vyměněný?“

Zachichotala se a odcupitala a pak jsem ty dva vídal často, ale z dálky, a teprve asi za měsíc se mi znovu naskytla příležitost pohovořit si s paní Donovanovou osobně Míjela náš dům, když jsem scházel ze schodů, a zase mi stiskla zápěstí.

„Pane Herriote,“ řekla zrovna tak jako minule, „viďte, že se mi to povedlo, že je ten pes úplně jinačí.“ Podíval jsem se na Roye s pocitem blížícím se úctě. Vyrostl a zaoblil se a srst už neměl žlutou, ale sytě zlatavou a ležela v bohatých a lesklých závějích na plném hrudníku a na hřbetě. Nový, třpytivě cvočkovaný obojek mu svítil na krku a ocas s krásnou ofinou províval vzduchem. Byl to zlatý setr v celé nádheře.

Díval jsem se na něj a on se postavil na zadní nohy, opřel se mi packami o prsa a hleděl mi do obličeje a v jeho očích jsem jasně vyčetl stejné poklidné přátelství a důvěru, jako tehdy v té černé odporné kůlně, „Paní Donovanová,“ řekl jsem tiše, „tohle je nejkrásnější pes z celého Yorkshiru.“ A potom, protože na to čekala:

„To jsou ty vaše životabudiče, Co do nich vlastně dáváte?“

„To byste rád věděl!“ Vzala psa na vodítko a koketně se na mne usmála a já jsem ji doopravdy málem objal a zlíbal.

Mohu upřímně tvrdit, že se Roy znovu narodil. A jak plynul čas, často jsem přemýšlel o dobrotivé prozřetelnosti, jejímž řízením se stalo, že tvor, který trávil prvních dvanáct měsíců života opuštěný a zavržený a nechápavě hleděl do tmavé, páchnoucí noci, byl ve vteřině vržen do světla a lásky. Protože jsem byl přesvědčen, že málokterý pes se měl tak dobře jako Roy.

Strava se mu dramaticky změnila ze starých chlebových kůrek na nejlepší hovězí maso, suchary, masité kosti a misku teplého mléka každý večer. A byl u všeho, nic mu neušlo. Zahradní slavnosti, školní sportovní hry, stěhování nájemníků, atletické přebory.

S potěšením jsem konstatoval, že podupem času paní Donovanová zdolávala stále delší denní trati. Musila mít ukrutné výdaje za podrážky bot, ale pro Roye to samozřejmě bylo rajské, rychlá ranní procházka, domů ke krmení a zase hned ven. To byl psí život!

Paní Donovanová neomezovala svou akceschopnost na střed města. Dole u řeky bylo velké, každému přístupné prostranství s židličkami a lavičkami. Tam vodili místní obyvatelé své psíky na proběhnutí.

A paní Donovanová se pravidelně dostavila, aby získala přehled o novinkách z domova. Často isem vídal Roye, jak majestátně cválá po trávě v houfu nejroztodivnější psiny, a když neběhal, tak se podvoloval hlazení a laskání a obdivu. Byl hezký a měl rád lidi, tyto dvě vlastnosti ho činily neodolatelným.

Kdekdo věděl, že jeho paní zakoupila celou sadu kartáčů, hřebenů všech velikostí a že jimi zpracovává Royovu srst. Šuškalo se také, že má dokonce i malý kartáček na zuby. 1 možná že to byla pravda. Drápy ale určitě nepotřeboval přistřihnout, život na ulici mu je obrousil.

Paní Donovanová také došla své odměny. Každičkou denní i noční hodinu měla po svém boku věrného společníka. Ale nejenom to, vždycky ji vábilo pomáhat zvířatům a léčit je a záchrana Roye se stala vyvrcholením jejího života, zářivým triumfem, jehož lesk nikdy nepohasl.

Vím, že si vzpomínku na toto vítězství chovala stále živou, protože jsem po mnoha letech seděl mezi diváky kriketového zápasu a spatřil jsem je oba, starou paní, pátravě se rozhlížející kolem sebe, a Roye, spokojeně kibicujícího hře a zjevně se radujícího z každého míčku. Po skončeném zápase jsem se díval, jak se vzdalují v řídnoucím zástupu.

Royovi muselo tehdy být asi dvanáct let a jen nebesa vědí, jak stará byla paní Donovanová, ale velký, zlatý pes běžel svižně a bez námahy a jeho velitelka, možná trochu sehnutější a s hlavou o něco víc skloněnou k zemi, kráčela také velmi zdatně.

Spatřila mě, šla ke mně a ucítil jsem známý stisk na zápěstí.

„Pane Herriote,“ řekla a v tmavých, pronikavých očích stále ješte plápolal triumf, jako by byl zažehnut včera. „Pane Herriote, že jsem z něj udělala úplně jinačího psa!“

8. KAPITOLA

„Nechtěl by sis vzít službu na Darrowbyské výstavě, Jamesi?“ A hodil na stůl dopis, který právě četl.

„Klidně, ale myslel jsem, že to vždycky děláš ty.

„Ano, ale tady mi píší, že letos změnili datum, a já náhodou tu sobotu a neděli odjíždím.“

„Aha, tak dobře. Jaké budu mít povinnosti?“

Siegfried přebíhal očima po soupisu návštěv. „Popravdě řečeno, je to sinekura. Spíš příjemný celodenní výlet než cokoliv jiného. Budeš kontrolovat výšku poníků a musíš být po ruce pro případ, že by se některé zvíře zranilo. To je celkem všechno. A ještě žádají, abys byl rozhodčím v soutěži o nejhezčího domácího mazlíčka.“

„Domácího mazlíčka?“

„Ano, koná se tam normální výstava psů, ve které rozhoduje odborník.

Ta druhá soutěž je jenom legrace, všechny druhy zvířat chovaných doma pro potěšení. Musíš určit vítěze, druhé místo a třetí.“

„Prima. Předpokládám, že to svedu.“

„Výtečně.“ Siegfried vytřepal obálku, v níž dopis došel. Tady máš místenku na parkoviště, poukázky na oběd pro dvě osoby, pokud bys chtěl někoho vzít s sebou. A tady odznak veterinární služby. V pořádku?“

Ona sobota, kdy se konala výstava, přinesla počasí, nad nimž museli pořadatelé vrnět blahem. Vysoká modrá obloha bez poskvrnky, nefoukal skoro ani větříček a slunce pražilo tak zprudka jako tady v severním

Yorkshiru málokdy. Sjížděl jsem dolů k výstavišti a uvědomoval jsem si, že hledím na živoucí, dýchající kus staré Anglie. Seskupení stánků a plátěných přístřešků se pestře odráželo od zeleně polí na břehu řeky, ženy a děti v barevných letních šatech, dobytek s ošetřovateli v pracovních halenách, seřazený šik statných shirských koní prováděných v okruhu.

Zaparkoval jsem a zamířil k hlavnímu pořadatelskému stanu, z jehož stěžně zplihle visela vlajka. Tam se ode mne odpojil Tristan.

Neomylným instinktem chudobného studenta odhalil stánek s občerstvením, k němuž se odebral se sadou potravinových poukázek.

Šel jsem se hlásit tajemníkovi výstavy a Tristan mířil cílevědomě ke stánku s pivem jako muž, který ví, co chce. Odložil jsem tam své měřicí náčiní a trochu jsem se porozhlédl. Jezdecké koně všech druhů, od malých poníků po dostihové, cválali sem tam. V jednom kruhu postávali rozhodčí kolem klisen a překrásných malých hříbátek.

V rohu čtyři muži ozbrojení vědry velice soustředěně drhli a cídili řadu malých býčků, kadeřili a vlnili jim srst na zadku jako dámští kadeřníci.

Procházel Jsem pod plátěnými přístřešky a prohlížel neuvěřitelnou rozmanitost, od rebarbory ke svazkům cibule, květiny, výšivky, zavařeniny, pečivo a koláče. A dětskou část výstavy, malbu devítileté

Annie Hesseltinové „Pláž ve Scar-borough“, nerovné řádky nápisu vyrytého do mědi „V kráse je radost věčná“, autor dvanáctiletý Bernard Peacock.

Zváben náhodnými přeprškami melodie jsem zvolna přešel přes trávu tam, kde darrowbysko-houllonský orchestr předváděl Básníka a sedláka.

Hudebníci byli všeho věku od sedmdesáti ke čtrnácti, skutečně tu účinkovali i dva takhle mladí chlapci. Potili se ve slunečním žáru a většina jich odložila saka uniformy. Pod mnohými židlemi stály půllitry a hudebníci se často osvěžovali spokojeným rozmáchnutím paže.

Zejména mě fascinoval dirigent, drobný křehký mužíček vypadající na osmdesát. Samojediný si zachoval celistvou uniformu s čepicí a se vším všudy a stál nehybně před půlkruhem hudebníků, bradu skloněnou k hrudi, paže bezvládně podle těla. Až když jsem se přiblížil těsně k němu, zjistil jsem, že svírá prsty v souladu s hudbou, že tedy skutečně diriguje. Čím déle jsem ho pozoroval, tím náležitější se mi jevil tento způsob dirigování. Yorkshirská nechuť k okázalosti nebo vůbec k jakémukoliv vnějšímu projevu citu vylučovala, aby kolem sebe mlátil rukama po ortodoxním způsobu. Nepochyboval jsem, že se svými hudebníky strávil únavné hodiny při nácviku a zkouškách, ale tady, kde předkládal veřejnosti výsledky své lopoty, tady se s tím nebude vytahovat. I téměř nepostřehnutelné záškuby konečků prstů měly v sobě něco provinilého, jako by si stařík připadal, že je přistižen při něčem ostudném.

Moje pozornost byla však zprudka zvábena skupinkou lidí, kteří kráčeli přes trávník na vzdálenějším konci prostranství. Byla to Helena s

Richardem Edmundsonem a za nimi šel pan Alderson a Richardův otec, ponořeni do konverzace. Mládenec se dost tiskl k Heleně, lesklé připláclé plavé vlasy majetnicky přečnívaly její tmavou hlavu. Tvářil se živě, vesele hovořil a smál se.

Na obloze nebyl ani mráček, ale připadalo mi, že se odněkud napřáhla černá ruka a začmoudila jasné slunce. Rychle jsem se odvrátil a šel jsem hledat Tristana.

Na svého kolegu jsem narazil hned, jak jsem vběhl do stanu s nápisem

Občerstvení nad vchodem. Loktem se opíral o barový pult narychlo sestavený z prken položených přes dvě dřevěné kozy, spokojeně žvatlal s hloučkem místních občanů v plátěných čepicích, v jedné ruce držel cigaretu, v druhé půllitr. Panovala tu atmosféra zemité srdečnosti.

Požívání dekorativnějších nápojů se konalo za stanovištěm pořadatelů u předsednického baru, s ginem a sherry jakožto hlavním trunkem, ale tady se pilo pivo lahvové i stáčené, statné dámy za pultem pracovaly se soustředěným zápalem lidi, kteří vědí, že na ně čeká perný den.

„Ano, viděl jsem ji,“ pravil Tristan, když jsem mu sdělil své správy.

„A koukej, támhle je.“ Kývl směrem ke skupince, která zvolna míjela vchod. „Mám je v merku už dost dlouho, máloco mi odtud ujde, Jime.“

„Ach, bože,“ převzal jsem od Tristana půllitr. „Vypadá to líbezně. Dva taťkové coby rodní bratři a Helena zavěšená do toho chlapa.“ Tristan. zašilhal přes okraj půllitru na scénu venku a zavrtěl hlavou. „Ne tak docela. On je zavěšený do ní.“

Rozšafně se na mě podíval. „V tom je rozdíl, abys věděl.“

„Neřekl bych, že by ve směru zavěšenosti byl pro mě podstatný rozdíl,“ hekl jsem. „Tak se netvař tak pitomě truchlivě, zavdal si a bez zjevného úsilí snížil hladinu ve své sklenici o dobrých patnáct centimetrů. „Co čekáš od fešného děvčete? Že bude sedět doma a čekat, až ji zavoláš?

Jestli jsi ji snad chodil zpívat každý večer pod okno serenády, tak jsi mi to zamlčel.“

„Tobě se to mluví. Starý Alderson by na mě určitě poštval psy, kdybych se tam ukázal. Jsem přesvědčený, že nemá rád, když se ometám kolem

Heleny, a ještě k tomu si asi myslí, že jsem mu při poslední návštěvě u nich odpravil krávu.“

„A odpravil?“

„Neodpravil. Ale přikráčel jsem k živému dobytčeti, dal jsem mu injekci, a v tu ránu pošlo, nemohu mu to zazlívat.“

Usrkl jsem piva a hleděl za Aldersonovými a spol. Změnili směr a vzdalovali se od našeho útočiště. Helena měla světle modré šaty a přemítal jsem, jak ta barva příjemně ladí s tmavou hnědí jejích vlasů a jak se mi líbí způsob její chůze, šla lehce a uvolněně, se vzpřímenými rameny, když vtom zabučel nad výstavištěm amplión.

„Prosím pana Herriota, veterináře, aby se okamžitě hlásil, u hlavního pořadatele.“

Trhlo to se mnou, ale současně se mi srdce prudce sevřelo pýchou.

Poprvé jsem se slyšel veřejně zahlášeného včetně své profese. Obrátil jsem se k Tristanovi. Měl přihlížet praxi a tohle mohlo být něco zajímavého. Byl ale zahloubán do historky, kterou se pokoušel sdělit malému podsaditému chlápkovi s kulatým lesklým obličejem, a měl s tím potíže, protože chlapík byl pevně rozhodnutý veselit se zplna hrdla a na konci každé věty upadal do bezvládných křečí chechtotu. Závěr byl tudíž v nedohlednu. Tristan si na svých historkách velmi zakládal a rozhodl jsem se, že ho nebudu rušit.

Spěchal jsem po trávníku naplněn hřejivým pocitem důležitosti, na klopě se mi pohupoval úřední odznak s nápisem „Veterinář“, vyvedeným ve zlatě. Pořadatel mě potkal na cestě.

„Je to jalovice. Myslím, že měla úraz.“ Ukázal na řadu boxů u jedné strany výstavní plochy.

Hlouček zvědavců se shromáždil kolem mé pacientky, která byla zapsána ve třídě mladých jalovic. Přistoupil ke mně majitel, přespolní, nepatřil do okruhu mé darrowbyské praxe. Tvářil se mrzutě.

„Když scházela z dobytčáku, zakopla a vlítla po hlavě do zdi. Dočista si urazila jeden roh.“

Na jalovičku, drobnou, kostnatou, světle grošovanou, byl dojemný pohled. Byla vymydlená, načesaná a vyšňořená na svůj velký den, a teď tu stála s jedním rohem opile se kolébajícím podél hlavy. Z trhliny tryskalo půvabně třemi proudy vysoko do vzduchu impozantní vřídlo jasné tepenné krve.

Otevřel jsem příruční kufřík. Vzal jsem si s sebou nejrůznější nástroje, o kterých jsem soudil, že bych je mohl potřebovat. Vylovil jsem peány a svorky k šiti. Nejrozumnější způsob, jak zastavit krvácení tohoto druhu, je podvázat jeho zdroj, což není vždycky tak jednoduché, jak to zní. Zvlášť když pacientka nechce spolupracovat.

Přeražený roh byl s hlavou spojen pouze proužkem kůže, který jsem rychle odstřihl. Potom majitel přidržel jalovici za mulec a já jsem začal pátrat po poškozených cévách. V jasně zářícím slunci jsem překvapivě špatně rozeznával proudící krev, a když jalovička hodila hlavou, cítil jsem znovu a novu teplou přepršku na obličeji a slyšel, jak se mi rozstřikuje na límci.

Jak jsem, tak zmámeně hledal a tápal, začínal jsem ztrácet odvahu a klesat na mysli, a pak jsem zdvihl hlavu a spatřil, že mě v zástupu pozoruje i Helena se svým přítelem. Mladý Edmundson se mírně bavil mým neuspokojujícím neužitečným snažením, ale Helena se povzbudivě usmála, když zachytila můj pohled. Ze všech sil jsem se pokoušel také se usmát skrze svou krvavou masku, ale myslím, že se to nepoznalo.

Vzdal jsem to, když sebou kráva škubla mimořádně prudce a peány vyletěly obloukem do trávy. Učinil jsem to, co jsem pravděpodobně měl udělat hned na začátku, připlácl jsem phýl polštářek z vaty a antiseptického zásypu a zajistil to osminásobným obvazem kolem druhého rohu.

„Tak a je to,“ řekl jsem majiteli a snažil se vymrkat krev z očí.

„Krvácení je každopádně zastavené. Doporučuji vám, abyste jí nechal odborně amputovat druhý roh, nebo bude: vypadat trochu divně.“ Vtom se ze zástupu vynořil Tristan. „Jaká síla tě vyštvala od piva?“

Tázal jsem se se Stínem hořkosti.

„Je čas k obědu, staroušku,“ odpověděl Tristan mírumilovně. „Ale nejdřív tě musím krapátek vycídit. V tomhle stavu se s tebou nemohu ukazovat. Počkej, přinesu kbelík vody.“

Výstavní oběd byl tak vynikající, že se mi podstatně upravila nálada.

Ačkoliv se podával pod plátěným přístřeškem, manželky členů výboru dokázaly vykouzlit pozoruhodné studené pohoštění. Byl tu čerstvý losos a domácí šunka a plátky nádherného rostbífu s míchaným salátem a jablkový závin a veliké, přetékající mísy šlehačky, jakou vidíte jen při plnění úředních povinností, jež vás zavedou někam na statek. Jedna z přítomných paní byla známá odbornice na přípravu sýrů, končili jsme proto báječným ovčím sýrem a kávou. I o tekutou stránku věci bylo postaráno v podobě láhve světlého piva na hlavu.

Při obědě jsem neměl příležitost těšit se z Tristanovy společnosti, jelikož se strategicky umístil až na konec stolu mezi dva přísné metodisty, kteří ztrojnásobili jeho pivní příděl.

Jedva jsem znovu vykročil do slunečního svitu, dotkl se mého ramene nějaký muž. „Rozhodčí na výstavě psů si přeje, abyste prohlédl jednoho psa. Nějak se mu nelíbí.“

Odvedl mě k hubenému čtyřicátníkovi s malým černým knírkem. Stál u svého vozu, držel na vodítku hrubosrstého foxteriéra a lichotně se mi usmíval v ústrety.

„Mému pejskovi vůbec nic nechybí,“ prohlásil, „ten člověk dělá z komára velblouda.“

Podíval jsem se na teriéra. „Pozoruji, že má něco v koutcích očí.“

Muž závrtel energicky hlavou. Ale to není žádna vada. Česával jsem ho suchým šampónem a trochu prášku mu napadalo do očí, to je všechno.“

„Hm, hm, tak zjistíme, co nám poví teplota.“ Zvířátko stálo beznámitek, když jsem do něj zasunul teploměr. Při pohledu na stupnici mi vyletělo obočí.

„Čtyřicet. Obávám se, že není schopen zúčastnit se výstavy.“

„počkejte, počkejte.“ Muž vysunul bradu. „Mluvíte přesně jako tamten chlapík. Přijel jsem z velké dálky na výstavu se svým psem, a hodlám ho vystavovat.“

„Je mi líto, ale nemůžete ho vystavovat, když má čtyřicítku.“

„Má za sebou dlouhou cestu autem. To mu klidně mohlo zvýšit teplotu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne do téhle míry. A kromě toho mi připadá jako nemocný. Vidíte, jak přivírá oči, jako by se bál světla? Může mít psinku.“

Cože? To je úplná pitomost a vy to dobře víte. Je ve výborné kondici!“

Mužovy rty se třásly vzteky.

Podíval jsem se na psíka. Zubožele dřepěl v trávě. Občas se zachvěl, docela určitě trpěl světloplachostí a v koutku obou očí byly bílé kousíčky hnisu. „Je očkovaný proti psince?“

„No, není, ale co pořád máte s psinkou?“ Protože si myslím, že ji má, v jeho zájmu a v zájmu ostatních psů, kteří zde jsou, byste ho měl okamžitě odvézt domů a zajít za svým veterinářem.“

Vztekle na mě hleděl. „Tak vy mě s ním nevpustíte do výstavního stanu?“

„Ano, přesně tak. Je mi opravdu líto, ale nepřipadá to v úvahu.“

Obrátil jsem se a odcházel jsem.

Ušel jsem pouhých několik metrů, když znovu zahalasil amplión.

„Prosíme pana Herriota, aby se dostavil k měření poníků, poníci jsou připraveni na stanovišti.“

Sebral jsem své dřevěné měřítko a cválal k místu, kde se seskupila řada poníků z Walesu, z Dalesu, z Exmooru, z Dartmooru, byly tu zastoupeny všechny druhy.

Na vysvětlenou pro nezasvěcené, koně se měří na dlaně, přičemž jedna dlaň je deset centimetrů, a používá se měřítka se stupnicí a příčným ramenem s vodováhou, která se položí na kohoutek, což je vyklenutí hřbetu nad plecí. Mnohokrát jsem už měřil různá dobytčata jednotlivě, ale tentokrát jsem poprvé měl zapracovat na výstavě. S připraveným nástrojem jsem stál u dvou širokých prken položených na trávníku, aby

Zvířata stála na pokud možno vodorovném podkladě.

Usmívající se mladá žena přivedla prvního poníka, pěkného, kaštanového, a postavila ho na prkna. „Která kategorie?“ zeptal jsem se. „Do třinácti dlaní.“

Přiložil jsem poníkovi měřítko. Byl v pořádku. „Dobrý, další prosím.“

Několik jich přišlo a prošlo bez potíží, pak nastala krátká přestávka, než nastoupila další skupina. Neustále přiváželi poníky v klecích a pak je vodili ke mně, buďto jejich mladí jezdci, nebo rodiče mládeže.

Zdálo se, že to vydrží na dost dlouho.

Během jedné přestávky prohodil drobný muž blízko mě:

„Zatím všechno v pořádku?“

„Ano, všechno je v pořádku,“ odpověděl jsem.

Přikývl nezúčastněně, a když jsem se lépe podíval na jeho útlou postavu, tmavou ošlehanou tvář a úzká ramena, připadal mi jako malý, hnědý skřítek. Ale současně v něm bylo něco výrazně koňského.

„Ale přijdou vám sem taky horší případy,“ zabručel. „A dycky tvrděj to samý. Dycky tvrděj, že ňákej jinej veterinář na ňáký jiný vystavě jim toho jejich poníka vodsouhlasil.“ Snědé tváře se svraštily v unaveném úsměvu. „Vážně?“

„Jo, jo, šak uvidíte.“

Na podložku nastupoval další kandidát, veden krásnou blondýnou.

Ozářila mě plnou palbou dvou velikých zelených očí a zasvítila širokým úsměvem bělostných zubů. „Dvanáct a půl,“ zašeptala svůdně.

Přiložil jsem k poníkovi měřidlo, obcházel jsem ho kolem dokola, ale ať jsem se snažil, jak jsem se snažil, tak nízko jsem se nedostal.

„Obávám se, že je trochu přerostlý,“ řekl jsem. plavovlasý úsměv zmizel. „Odečtl jste třináct milimetrů na podkovu?“

„Samozřejmě, ale sama vidíte, že je přerostlý.“

„Ale v Hickley prošel veterinární kontrolou bez potíží,“

Vyštěkla a koutkem oka jsem zahlédl, jak skřítek moudře kývá hlavou.

„Nemohu si pomoci,“ řekl jsem, „obávám se, že ho budete muset přeřadit do další kategorie.“ Dva zelené oblázky vytažené ze dna ledového moře mě chvíli mrazily pohledem a pak blondýna zmizela i s poníkem.

Jako další následoval kaštanový poníček, kterého přivedl na piedestal džentlmen tvrdých rysů a v kostkovaném obleku. Musím přiznat, že mi zvířátko vyrazilo dech. Kdykoli se měřidlo dotklo kohoutku, poklesl poník v kolenou, takže jsem nedokázal zjistit, kolik vlastně měří.

Nakonec jsem to vzdal a pustil ho.

Skřítek zakašlal. „Toho chlapíka znám.“

„Že ho znáte?“

„Jo, píchal toho poníka do kohoutku špendlíkem tak dlou, že se prohne dycky, dyž ho chcete změřit.“

„To není možné!“

„Je to tak jistý, jako že tu stojím.“

Zhrozil jsem se, ale mou pozornost zaměstnal v následujících minutách příchod další várky. Některé jsem pustil, jiné jsem musel doporučit do vyšší třídy a jejich majitelé přijímali rozhodnutí rozmanitě, někteří přijali můj verdikt filozoficky, jiní s neskrývaným hněvem. Jednomu nebo dvěma poníkům se moje měřidlo nezamlouvalo a mně nezbývalo než kolem nich hopsat a poskakovat, když couvali a stavěli se na zadní.

Poslední poník téhle skupiny byl pěkný šedák vedený těžkopádným, sebejistým mužem, nesoucím ve tváři veliký družný úsměv.

„Tak jakpak se vám daří, všechno v pořádku?“ dotázal se zdvořile. „My jsme třináct a půlka.“

Zvířátko odpovídalo míře bez námahy, ale když odcválalo, ozval se zase skřítek.

„Toho taky znám.“

„Vážně?“

„A dobře. Než jdou jeho poníci na míru, tak je dycky sráží. Tendle sedák stál na svým stání hodinu s půlmetrákovým pytlem zrní na zádech.

Srazí to dvaapůl centimetru.“

„Dobrý bože! Víte to určitě?“

„Vo to se nebojte, viděl jsem ho na vlastní voči.“

Byl jsem z toho už trochu popletený. Vymýšlel si to tenhle člověk, nebo se skutečně za vší nevinnou legrací tajily síly temnot?

„Je to ten samej,“ pokračoval skřítek, „kerýho sem zažil, jak přived poníka, aby se mu vodečetlo na podkovy, ačkoliv vůbec nebyl vokovanej.“

Přál jsem si, aby zmlkl. A právě v tu chvíli jsme byli vyrušeni. Tím člověkem s knírkem. Přitočil se ke mně a důvěrně mi zašeptal do ucha:

„Uvažoval jsem o tom. Můj pes se už určitě vzpamatoval z cestovní horečky a nebude mít teplotu. Byl bych rád, kdybyste to znovu zkusil.

Ještě mám čas, abych ho přihlásil na výstavu.“

Unaveně jsem se otočil. „Věřte mi, že to je ztráta času, Řekl jsem vám, že je nemocný.“

„Prosím vás! Udělejte mi to k vůli.“ Zoufale na mě hleděl, v jeho očích planulo fanatické světlo.

„Tak dobře.“ Šel jsem s ním ke svému vozu a vytáhl teploměr. Psík měl stále čtyřicet.

„Moc bych si přál, abyste ho chudinku, odvezl domů“ řekl jsem. „Tady by neměl být.“

Chvíli jsem myslel, že mě ten člověk praští. „Vůbec nic mu není!“ zasyčel s obličejem zrůzněným vzteky.

„Je mi líto,“ řekl jsem a vrátil jsem se ke stanovišti poníků. Čekal tam na mne asi patnáctiletý chlapec se svým poníkem, přihlášeným ve třídě do třinácti dlaní, ale měl skorem o pět centimetrů víc.

„Obávám se, že je moc vysoký,“ řekl jsem, „do téhle třídy nemůže.“

Chlapec neodpověděl. Vsunul ruku do kapsy a vytasil arch papíru. „Mám tady veterinářské osvědčení, že měří méně než třináct.“

„Lituji,“ odpověděl jsem. „Pořadatelé mi nařídili, že nesmím přijímat žádná veterinářská osvědčení. Dnes už jsem odmítl dvě. Všechno musí odpovídat této stupnici. Škoda, ale je to tak.“ Chlapcovo chování se prudce změnilo. „Ale vy to musíte přijmout!“ křikl mi do obličeje.

„Když vám předložím osvědčení, nemáte ho vůbec měřit.“

„Zajděte si raději za pořadateli, já podléhám jejich instrukcím.“

„Zajdu za svým otcem. Ten to vyřídí!“ křičel a odváděl poníčka. otec se objevil velice rychle na scéně. Vysoký, silný, blahobytně vyhlížející, sebevědomý. Určitě ode mě nehodlal strpět žádné nesmysly.

Podívejte se, sice tomu vůbec nerozumím, ale vy nemáte na vybranou.

Musíte přijmout tohle osvědčení.“

„Ujišťuji vás, že ho nepřijmu,“ odpověděl jsem. „Kromě toho nemá přes míru jen tak kousíček, ale pořádný kus.“

Otec vzplanul do tmavě ruda. „Tak dovolte, abych vám vysvětlil, že ho pustil veterinář v…“

„To znám, to všechno znám,“ řekl jsem a slyšel jsem, jak se skřítck krátce zasmál. „Ale já ho nepustím.“

Nastala krátká chvíle ticha a pak na mě začal ječet otec i se synem.

A uprostřed nepřetržitě řvaných urážek jsem ucítil na paži dotek. Zase ten s knírkem.

„Chtěl jsem vás požádat, abyste ještě jednou změřil mému psovi teplotu,“ zašeptal s ubohým pokusem o úsměv. „Tentokrát už je určitě v pořádku. Prosím vás, zkusíte to ještě jednou?

Měl jsem toho dost. „Ne, sakra, to tedy nezkusím!“ zahulákal jsem.

„A vy mě laskavě přestaňte otravovat a odvezte chudáka psa domů.“

Je neuvěřitelné, jaké nepravděpodobnosti dokážou být hnací silou pro některé lidi. Jestli se pes dostane na výstavu nebo ne, nemohlo být v žádném případě považováno za záležitost života a smrti. Ale pro tohohle člověka s knírkem to byla vpravdě osudová otázka. Začal běsnit.

„Nerozumíte své práci, to je ono! Já sem jedu z takové dálky a vy mě sprostě podvedete. Můj kamarád je veterinář, pořádný veterinář, a já mu to všechno povím, to tedy povím. A povím mu o vás!“ Otec a syn na mě také ještě řvali z plna hrdla, cenili zuby a nadávali a najednou jsem si uvědomil, že stojím uprostřed kroužku nepřátel. Byla tam ta blondýna a několik dalších poníků, které jsem vykázal, nepřátelsky mě pozorovali a vztekle gestikulovali.

Cítil jsem se nesmírně opuštěný, protože skřítka, jehož jsem považoval za spojence, nebylo nikde vidět. Skřítek mě zklamal, byl hecíř a mluvka a při prvním závanu nebezpečí zmizel. Čelil jsem hrozivému zástupu, přidržuje před sebou měřidlo. Nebyla to žádná zvláštní zbraň, ale kdyby na mě vyrazili, mohla mi posloužit k obraně.

A právě ve chvíli, kdy vzduch zhoustl nelaskavostí slov, jsem si všiml

Heleny a Richarda Edmundsona, se zájmem přihlížejících na okraji skupiny. Nijak zvlášť mě to netrápilo, ale znovu mě udivila zvláštní okolnost, že zřejmě je mým údělem vypadat směšně, kdykoli byla Helena poblíž.

Měření však skončilo a já jsem potřeboval podporu. Vycouval jsem a šel hledat Tristana.

9. KAPITOLA

Pivní atmosféra v přístřešku, kde se podávalo občerstvení, byla přesně to, co jsem potřeboval. Horké počasí učinilo tuto oblast ještě přitažlivější než jindy a bylo tu nabito. Mnozí návštěvníci tu prodlévali od časných hodin ranních a atmosféra zbytněla dobrosrdečnou vtipností, nepřiměřeným chechtotem a radostnými výkřiky. A nejhezčí na všem bylo, že se nikdo ani za mák nestaral o výšku poníků nebo teplotu psů.

Musel jsem si probojovat cestu zástupem, abych se dostal k Tristanovi, který se podpíral o výčepní stůl ve vážné konverzaci s hezounkou mladou barmankou. Ostatní servírky byly středního věku, ale jeho zkušené oko vyhmátlo tuhle: bohaté rusé vlasy, pikantní obličej s vyzývavým úsměvem. Doufal jsem, že se mi od něho dostane pár slov na povzbuzení a k útěše, ale nebyl schopen se soustředit, a tak jsem chvíli zápolil se sklenicí a pak jsem odešel.

Venku stále ještě pálilo slunce, horký vzduch voněl podupanou travou, orchestr hrál hudební směs z Rosemary a do mé duše se začal vkrádat klid a mír. Možná že teď bych se mohl trochu pobavit, když jsem absolvoval horší stránku věci. Zbýval mi jenom úkol rozhodčího v soutěži oblíbených domácích zvířat a na to jsem se těšil.

Skoro hodinu jsem putoval mezi kotci s obrovitými vepři a pyšnými ovcemi, mezi řadami šorthornek s jejich klasickými půvabnými klínovitými těly, plochými vemeny a drobnými paznehty.

Fascinovaně jsem pozoroval závody, které jsem doposavad neznal: mladí muži ve vyhrnutých rukávech napichovali na vidle otýpky slámy a vrhali je přes vysokou tyčku krátkým škubnutím silných osmahlých paží.

Starý Steve Bramley, místní farmář, posuzoval těžké koně a já jsem mu záviděl autoritu jeho mohutné postavy, jak tu dusal s tvrďákem na hlavě kolem každého dobytčete a občas se opřel o hůl, když sčítal konečný počet bodů, nedovedl jsem si představit, že by se vůbec někdo odvážil s ním hádat.

Bylo už pozdní odpoledne, když mě amplión zavolal k poslední povinnosti. Účastníci soutěže o nejhezčí domácí zvířátko seděli na dřevěných židlích ve velikém kruhu na trávě. Byly to většinou děti, ale za nimi stál zaujatý okruh rodičů a přátel a unaveně se mi díval vstříc.

Móda exotických zvířat chovaných pro potěšení byla tehdy ještě v plenkách, ale byl jsem dost překvapen, když jsem viděl různorodost předváděných tvorů. Myslím, že jsem podvědomě předpokládal pár psů a koček, ale teď jsem procházel okruhem v rostoucím úžasu, shlížeje na nesčetné králíky všech velikostí a barev, morčata, bílé myši, několik andulek, dvě želvy, jednoho kanára, jedno kotě, jednoho papouška, asijského špačka, krabici plnou štěňat, několik psů a koček a na zlatou rybičku v kulaté skleněné nádobě. Menší zvířátka ležela na klíně svých majitelů, ostatní odpočívala na zemi. Jak, tázal jsem se sám sebe, mohu vůbec dojít k nějakému rozhodnutí, jak můžete srovnávat papouška a štěně, andulku a buldoka, myš a špačka? Jak jsem tak kroužil prostorem, přišel jsem na to. Běžným způsobem nelze postupovat. Jediný způsob byl pohovořit s dětmi a zjistit, které se nejlépe staralo o svého miláčka, které vědělo nejvíc o krmení a péči.

Zamnul jsem si ruce a stěží potlačil spokojené zachechtání. Měl jsem před sebou náročný úkol.

Nerad se chlubím, ale myslím, že mohu se vší upřímností a počestností tvrdit, že jsem dovršil vyčerpávající vědecký průzkum té rozmanité skupinky. Od začátku jsem zaujal chladně objektivní nadhled, nemilosrdně jsem vyloučil jakýkoli stín osobní libosti. Kdybych byl rozhodoval podle svého vkusu, byl bych udělil první cenu černému labradorskému psu s krásnou lesklou srstí, sedícímu v křesle s velkolepým klidem a nabízejícímu mi přátelskou packu pokaždé, když jsem se k němu přiblížil. A druhou cenu bych byl udělil dobrácké strakaté kočce, mám slabost pro strakaté kočky, která se mi otírala o ruku, když jsem hovořil s její majitelkou. Štěňata šplhající si navzájem po hlavě a broukající a hekající pod těžkými bříšky by pravděpodobně byla dostala třetí cenu. Ale zavrhl jsem tak malicherný přístup a sledoval vytčenou dráhu.

Do určité míry mě rozptyloval papoušek, který znovu a znovu opakoval

„Haló“ hlasem, jenž mě ničil kultivovaností výslovností, zněl přesně jako komorník zvedající telefon, a také špaček, který mě halasným yorkshirským barytonem napomínal: „Zavři za sebou zvenku dveře.“

Jediný dospělec v okruhu byla dáma s velikým poprsím a studenýma těkavýma očima a s bílým pudlem na koleně. Když jsem k ní přicházel, pohlédla na mě upřeně a vyzývavě, jako by mě varovala, abych se neopovážil umístit jejího miláčka jinde než na prvním místě.

„Ahoj, pejsku,“ řekl jsem a napřáhl ruku. Pudlík odpověděl tím, že nezvučně vycenil zuby a podíval se na mě pohledem přesně jako jeho majitelka. Spěšně jsem odtáhl ruku.

„jejej, toho se vůbec nemusíte bát,“ řekla dáma mrazivě. „Neublíží vám.“

Lehce jsem se zasmál. „Já vím, že mi neublíží.“ Znovu jsem natáhl ruku. „Ty jsi hezký pejsánek, viď, že ano?“ Pudl znovu vycenil zuby, a když jsem vytrval ve snaze pohladit mu uši tiše chňapl a jeho zuby cvakly centimetr od mých prstů.

Nelíbíte se mu, to já poznám. Viď, že se ti nelíbí, miláčku?“ Dáma položila tvář psíkovi na hlavu a znechuceně na na mně hleděla, jako by znala a sdílela psovy pocity.

„zavři za sebou dveře zvenku,“ nařizoval špaček hrdelním hlasem kdesi za mými zády.

Podal jsem dámě svůj dotazník a šel jsem dál.

V zástupu byl jeden účastník, který zřetelně vynikal. Byl to ten malý chlapec se zlatou rybičkou. V odpovědi na mé dotazy projevil zasvěcené znalosti o rybičce, o jejím krmení, o způsobu života a zvycích.

Dokonce měl i určité vědomosti o běžných chorobách. Skleněná nádoba byla krásně čistá a voda čerstvá. Velmi mě zaujal.

Obešel jsem celý okruh, znovu jsem přejel účastníky posledním pátravým pohledem. Ano, bylo to nepochybné. V duchu se mi zakotvili všichni tři vítězové, a to na základě přísně vědeckého výběru. Vkráčel jsem do středu.

„Dámy a pánové,“ řekl jsem a pozorně jsem hleděl na účastníky, vlídně se usmívaje.

„Haló,“ odvětil papoušek hrdelním hlasem.

Ignoroval jsem ho a pokračoval jsem. „Vyhlašuji tři úspěšné účastníky.

Na prvním místě je číslo šest, zlatá rybička. Na druhém místě číslo, patnáct, morče, a na třetím číslo deset, bílé koťátko.“

Zpola jsem očekával, že bude následovat výbuch aplausu, ale bylo ticho. Mé prohlášení bylo přijato mlčením sevřených rtů. Jakmile jsem se zmínil o zlaté rybce, všiml jsem si okamžitě změny v atmosféře.

Byla to prudká a nápadná změna, studená vlna smetla všechny nadějné úsměvy a nastoupilo nespokojené mručení.

Něco jsem popletl, ale, co? Bezradně jsem se rozhlížel, ale hučení hlasů vzrůstalo. „Tak co si vo tom myslíte?“

„To je nespravedlivé.“

„Řekli byste to do něj?“

„Takový rozkošný králíci, a von se na ně ani nepodíval.“

Nerozuměl jsem tomu, ale můj úkol skončil. Protlačil jsem se mezi židlemi a prchl do volného prostoru.

„Zavři za sebou dveře zvenku,“ žádal špaček nejhlubším basem, když jsem odcházel.

Zase jsem vyhledal Tristana. Také atmosféra v pivním stanu se změnila.

Pijáci už byli dávno za vrcholem své nálady, za bujným hlučením, kterým mě přivítali při mé poslední návštěvě. Veselost tu odumřela a přešla do vyčerpaného, znaveného ztlumení hlasů. Panovala tu ale všeobecná nálada nasycenosti a uspokojenosti. Tristan s půllitrem v ruce hovořil s velkou vážností s nějakým člověkem v kšiltovce a ve šlích. Muž se lehce pohupoval, uchopil Tristanovu volnou ruku a zahleděl se mu do očí. Občas ho pohladil po rameni s hlubokým citem a láskou. Můj kolega tu zřejmě uzavřel mnohá opravdová a trvalá přátelství, zatímco já jsem si venku vyráběl a zjednával nepřátele.

Vklouzl jsem po jeho bok a zašeptal mu do ucha: „Myslíš, že bys mohl už brzy jít, Trisi?“ Pomalu se otočil a podíval se na mne. „Kdepak, starochu vyslovoval pečlivě. „Obávám se, že s tebou nepůjdu. Mají tady potom na výstavišti tancovačku a Doreen souhlasila abych jí dělal společníka.“ Vrhl láskyplný pohled přes barový pult a rudovláska svraštila půvabný nosík.

Chystal jsem se k odchodu, když mě zarazil útržek konverzace za mými zády. „Posraná zlatá rybička!“ pravil znechucený hlas. „jo, je to sprosťárna, Georgi,“ odvětil další hlas. Pak se ozvalo žbluňkání polykaného piva.

„Ale, víš, Frede,“ pravil ten první hlas, „voň to ten veterináři musel udělat. Voň jinak nemoh. Voň se přece nemůže vykašlat na syna svý vrchnosti.“

„Řek bych, že máš pravdu, ale stojí to za prd, dyž máš uplatkářství a podfuky i mezi domácíma zvířátkama.“

Těžký vzdech a pak: „Takovýdle to je teďka všecko, Frede, Všecko je jenom podfuk a špatnost.“

„Máš recht, Georgi. Všecko je jenom podfuk.“

Zápolil jsem s vlnou-stoupajícího zmatku. Darrowbyské inství patřilo už několik generací rodině Pelhamovýeh i současný pán na panství byl major Pelham. Znal jsem ho jako přátelského klienta, ale to bylo všechno. Nikdy jsem neslyšel, že by měl syna. Sevřel jsem Tristanovu paži. „Kdo je támhle ten malý chlapec?“ Tristan se podíval skleněným rakepi| tou zlatou rybičkou, myslíš?‘

„Ano, ten.“

„To je mladý Nigel Pelham, syn majitele zdejšího panství.

„Panebože“ kal jsem.

„Ale ještě nikdy jsem ho neviděl,“ debyl?“

„V internátní škole někde jihu, myslím. Teď má prázdniny,“ Civěl jsem na chlapce. Rozcuchané světlé vlasy, šedivá halenka, opálené nohy. Jako každý jiný chlapec.

George na to znovu najel. „Takový krásný psi a kočičky tam byli, ale vyhraje to panský dítě s posranou zlatou rybičkou.“

„Dovopravdy je to tak,“ vložil se do jeho řeči ten druhý, „že kdyby ten kluk byl přines ňákou blbou vycpanou vopici, stejně by za to dostal první cenu.“

„Vo tom nepochybuj, Frede. Vostatní děti mohly zrovna tak zvostat doma.“

„Jo, už to není, co to bejvalo, Georgi. Dneska nedělá nikdo nic zadarmo.“

„Jo, Frede, to je pravda, to je moc veliká pravda.“ Zavládlo chmurné mlčení přerušované hlasitým polykáním. A pak vyčerpaný hlas: „No, ty a já, my dva na tom už nic nezměníme. Takovej je svět, ve kerym dneska žijem.“

Vypotácel jsem se na čerstvý vzduch a do slunečního svitu. Rozhlížel jsem se kolem sebe po té mírumilovné scéně, po rozlehlé travnaté ploše, zálivu oblázkovité řeky, za níž se zdvihaly zelené pahorky, a měl jsem pocit neskutečnosti. Existovala vůbec někde tato poklidná a míruplná kamej, drahokam anglického venkova, bez temných spodních tónů? Jakoby veden instinktem jsem si razil cestu do dlouhého přístřešku, pod nímž byly vystaveny zemědělské výrobky. Dozajista dojdu klidu mezi tichými řadami a kupami zeleniny.

Bylo tu skoro prázdno, ale jak jsem kráčel podél dlouhých stolů, střetl jsem se s osamocenou postavou Johna Williama Enderbyho, který měl malé hokynářství v městečku. „Tak jak to tady jde?“ tázal jsem se.

„Nic kor moc, chlapče,“ mrzutě odvětil starý pán. „Proč, co se stalo?“

„Ale sem druhej s mejma velkejma fizulema, ale za mý šalotky sem dostal jenom uznání. A koukněte se na ně!“ Koukl jsem se. „Ano, jsou to skutečně překrásné šalotky, pane Enderby.“

„Taky že sou, a nedostaly nic jinýho než uznání. To je urážka, nic jinýho než urážka.“

Ale, pane Enderby… zvláštní uznání… myslím, že to je vynikající, ne?“

„To teda nejni, je to urážka!“ Měl jste zkrátka smůlu.“

John William na mě chvíli hleděl široce rozevřenýma očima „To nejni žádná smůla, chlapče, to je zkrátka a dobře švindl.“

Ale, to určitě není pravda!“

„Povídám vám, že jo. Jim Houlston dostal za svy šalotky první cenu a rozhodčí byl bratranec jeho manželky.“

„Není možné!“

„Je to prauda praudoucí,“ bručel John William a vážně kýval hlavou.

„Nejni to nic jinýho než švindl.“

„Něco takového jsem v životě neslyšel!“

„Protože nevíte, co se tady vůbec děje, mladý muži. S brambůrkama jsem se vůbec neumístil. A Frank Thompson za ně dostal první.“ Ukázal na podnos krásných brambor.

Studoval jsem je. „Musím přiznat, že vypadají báječně.“

„Jo, báječný sou, jenomže je Frank štípnul.“

„Cože?“

„Jo, minulej štvrtek dostaly první cenu na výstavě v Brisby a Frank je tam štípnul ze stánku.“ Pevně jsem sevřel hranu nejbližšího stolu.

Základy mého světa se začínaly hroutit. „Pane Enderby, to nemůže být pravda.“

„Já nedělám zásadně žádný vtipy,“ prohlásil John Wiliiam. „Sou to ty samý brambory a já bych je poznal dycky všude. Není to nic jinýho, než…“ Nesnesl jsem už ani slovo. Utekl jsem.

Večerní slunce venku bylo ještě teplé a prostranství zalévalo měkké světlo, které tady v Dalesu jako by stékalo ve zlatých praméncích z vysokých kopců. Ale mně se zdálo, že na mě dotírají síly temnot, nechtěl jsem nic jiného, než být dooma.

Spěchal jsem ke stanovišti pořadatelů pro své měřidlo. A sklidil jsem salvu nepřátelských pohledů od poníkářů, které jsem před tím neuznal.

Stále ještě mávali svými osvědčeními a hádali se.

Cestou k vozu jsem musel minout několik paní, které přihlížely, jak posuzuji domácí miláčky, a ačkoliv se nedá říci, že by přímo odtáhly sukně, abych se o ně neotřel a nepošpinil je, dokázaly mi naznačit, že to v duchu činí. Mezi řadami dopravních prostředků jsem si všiml oknírkovaného muže. Svého teriéra neodvezl a jeho zrak plný zhrzeného citu sledoval každičký můj krok.

Otvíral jsem dvířka svého vozu, když kolem mě prošla asi ve vzdálenosti patnácti metrů Helena se svou společností, zřejmě také na cestě domů. Helena mi zamávala, já jsem zamával jí a Richard Edmundson na mě kývl dříve, než jí pomohl na přední Sedadlo zářícího stříbrného daimlera. Oba otcové nastoupili dozadu.

‚ Já jsem dopadl za volant malé austinky, vzepřel jsem nohy proti rozbité dřevěné podlaze, zašilhal skrze popraskané okno a modlil se, aby se mi podařila alespoň tahle jediná věc, abych nastartoval.

Zatajil jsem dech a zatáhl za startér, ale motor několikrát líně zakašlal a zmlkl.

Vylovil jsem zpod sedadla kliku, vyplížil jsem se ven a zasadil ji do otvoru pod chladičem. A když jsem se pustil do starého dobrého úkonu natáčení, stříbrná, spokojeně předoucí obluda kolem mne pohrdavě přefrčela a zmizela v dálce.

Znovu jsem padl za volant a zahlédl v zrcátku svůj obličej, stále ještě pošpiněný zaschlou krví na tvářích a kolem kořínků vlasů.

Tristan se svým kbelíkem studené vody neodvedl příliš dobrou práci.

Hleděl jsem na prázdnící se pole a na daimler, který zmizel za vzdálenou zatáčkou. Napadlo mě, že tohle je konec ve víc než jednom smyslu.

10 KAPITOLA

Ben Ashby, obchodník dobytkem, se podíval přes vrata úplně bezvýrazně, jak bylo jeho zvykem. Vždycky mi připadalo, že po životě stráveném nakupováním krav na hospodářských usedlostech se v něm vyvinul děs, aby neprojevil ladný cit, jenž by se mohl vykládat jako nadšení. Když se podíval na nějaký kus, nejevilo se v jeho tváři nic, než občas trochu žalu.

A tak to bylo také dnes ráno. Naklonil se přes vrchní záporu a zamířil chmurný pohled na jalovičku Harryho Summera. Za nějakou chvíli se obrátil na farmáře.

„Bejval bych radši, kdybys ji sem, Harry, přived. Je moc daleko.

Budu muset přelejzat.“ Začal toporně šplhat a vtom si všiml Montyho.

Nebylo snadné zahlédnout býčka, protože se pásl na trávě mezi stádem jaloviček, ale najednou vztyčil velkou hlavu nad ostatní, kruh v jeho nose se zaleskl a přes trávu se neslo zlověstné chraptivé zařvání.

Hleděl a rval ze země přední nohou trsy trávy.

Ben Ashby přestal přelézat, několik vteřin váhal a pak se vrátil na zem.

„Ale vlastně,“ zavrčel, aniž změnil výraz. „Vlastně to není tak daleko, řek bych, že vodsuď vidím docela dobře.“

Od toho dne, co jsem Montyho viděl poprvé, přede dvěma léty, se

Monty velice změnil. Tehdy byl starý dva týdny, hubené kostnaté stvořeníčko s vratkými koleny a s hlavou hluboko ponořenou do vědra s mlékem.

„Tak copak soudíte vo mým novým bejkovi,“ smál se tenkrát Harry

Summer. „Za stovku ho nejni žádnej velkej kus, co?“

Pískl jsem. „To stál tolik?“

„Jo, je to hodně za čerstvě vylíhnutý tele. Ale nemyslel jsem na nic jinýho, než abych ho dostal. Na dospělýho bejka nemám peníze.“

Za těch časů nebyli všichni farmáři tak prozíraví jako Harry, a někteří připouštěli ke svým jalovičkám jakékoliv býky, jen aby jalovice zabřezla.

Jeden takový farmář předvedl Siegfriedovi vychrtlé dobytče a tázal se, co si o jeho býku myslí. Siegfriedova odpověď „nic než rohy a koule“ majitele nepotěšila, ale pro mne je nezapomenutelná a považuji ji za nejvýstižnější popis typického druhořadého býka tehdejší doby.

Harry byl chytrý chlapec. Po otcově smrti zdědil malou usedlost, kolem sta akrů, a se svou mladou ženou se pustil do hospodaření. Bylo mu něco přes dvacet, a když jsem ho viděl poprvé, ošálilo mě jeho mladistvé vzezření do té míry, že jsem si myslel, že na povinnosti hospodáře nebude stačit. Pobledlý obličej, velké vnímavé oči a útlá postava nevypadaly na sedm dní dojení, krmení, vyvážení hnoje, což byly povinnosti, z nichž sestával chov dobytka na mléko, ale mýlil jsem se.

Nebojácnost, s jakou se vnořil mezi krávy a chytal je za kopající zadní nohy, abych je mohl prohlédnout, urputnost, když se zaťatými zuby visel na mulcích velkých, volně se pasoucích, nepřivázaných zvířat při testování, to všechno mě donutilo, abych svůj názor rychle změnil. Pracoval bez odpočinku a zřejmě bez únavy, a proto bylo pochopitelné, že jeho cílevědomost ho dohnala hledat býka až v jižním

Skotsku.

Harry choval ayshirské krávy, nebylo to obvyklé mezi dalleskými shorthornkami, a injekce slavné newtonské krve nepochybně chov vylepší.

„Je to chov vyznamenaný z otcovy i matčiny strany,“ říkal mladý farmář. „A taky má ohromný rodokmen. Jmenuje se Newton Morency VI., zkráceně Monty.“

Jako by na to slyšelo, zdvihlo telátko hlavu z vědra a podívalo se na nás. Mělo komický obličejíček, mokrý čeníšek, mléko rozmazané po tvářích a odkapávající mu z tlamy. Naklonil jsem se přes ohradu a škrabal jsem tvrdé temínko a pod prsty jsem cítil malinké růžky, o nic větší než hrášky. Monty, s měkkýma očkama a nebojácný, strpěl na chvíli laskání a pak znovu pohroužil hlavu do vědra.

V příštích několika týdnech jsem vídal Harryho Summera hodně často a obvykle jsem se zastavil u jeho nákladného přírůstku. Telátko rostlo a bylo na něm už vidět, proč stálo 100 liber. Bylo v ohradě se třemi

Harryho telaty a na první pohled se rozpoznala jeho nadřazenost: široké čelo a oči široce od sebe posazené, hluboký hrudník a krátké rovné nohy, nádherná rovná linie zad od šíje až ke kořeni ocasu. Monty byl třída, a ačkoliv byl ještě malý, byl to býk, jak se sluší a patří.

Bylo mu kolem tří měsíců, když mi Harry zatelefonoval, že se domnívá, že jeho tele má zápal plic. Překvapil mě, protože bylo pěkné počasí a teplo, a věděl jsem, že Monty má stání, kde není žádný průvan. Ale jakmile jsem ho zhlédl, bylo mi jasné, že diagnóza jeho majitele byla správná. Dýchací pohyby hrudního koše, teplota přes 40ř C, vypadalo to jednoznačně. Ale když jsem přiložil stetoskop na hrudník a poslouchal předpokládané plicní šelesty, neslyšel jsem vůbec nic.

Monty měl úplně čisté plíce. Proklepával a poslouchal jsem několikrát celý hrudník, ale nikde nic.

To byla nečekaná rána pod pás. Obrátil jsem se k hospodáři. „Je to divné, Harry. Je mu špatně, hodně špatně, ale symptomý nejsou příznačné pro nic, co bych mohl rozpoznat.“

Jednal jsem v rozporu se svým vyškolením, protože první zvěrolékař, kterého jsem v životě zažil při praktické výuce za svých studentských dob, mi kdysi řekl: „Když nevíte, co zvířeti chybí, tak to proboha nepřiznávejte. Nějak to pojmenujte, řekněte tomu třeba Františkova choroba nebo akutní lupocvalka, cokoli vás napadne, ale musí se to jmenovat.“ Mě ale nenapadlo vůbec nic. Hleděl jsem na sípajícího tvořečka s vyděšenýma očima.

Léčit příznaky. To byl první úkol. Monty měl teplotu, tak se ji pro začátek budu snažit srazit. Přinesl jsem si svou patetickou výzbroj léků proti horečce: nespecifické popudové injekce, „nápoj proti horečce“ vyráběný z alkoholického roztoku etylnitridu. Za dva dny bylo však zřejmé, že léky, těšící se tehdy vážnosti, nezabraly.

Čtvrtý den ráno na mě Harry Summer čekal, už když jsem vystupoval z auta. „Dneska ráno nějak divně chodil, pane Herriote. A vypadá, jako by byl oslepl.“

„Slepota!“

Mohla by to být neobvyklá forma otravy olovem? Utíkal jsem do teletníku a začal jsem prohlížet zdi, mezi nimiž strávil Monty celý svůj život, ale nikde ani stopa po nějakém nátěru.

Kromě toho, když jsem se na něj podíval, pochopil jsem, že není úplně osleplý. Jeho oči hleděly upřeně a mírně se stáčely vzhůru a potácel se nevidomě kolem teletníku, ale když jsem mu přejížděl rukou před očima, mrkal, a aby můj zmatek byl úplný, chodil se ztuhlýma nohama, strnule, jako mechanická hračka, a já jsem v duchu tápal po stéblech různých diagnóz, tetanus, ne, meningitida, ne, ne. Vždycky jsem se snažil zachovat klidnou profesionální tvář, ale teď jsem musel zápasit s chutí škrábat se na hlavě a civět s otevřenými ústy.

Vytratil jsem se tak rychle, jak jen to bylo možné, a cestou jsem se vážně zahloubal. Samozřejmě, že jsem byl handicapován nedostatkem zkušeností, ale přece jenom jsem věděl něco z patologie a fyziologie a obvykle jsem dokázal vypracovat pravděpodobnou diagnózu na základě rozumného rozboru. Ale tohle nedávalo vůbec žádný smysl.

Večer jsem vytáhl své učebnice, sešity z univerzity, stará čísla zvěrolékařského zpravodaje a všechno, co jsem našel a co se týkalo onemocnění telat. Někde přece musí být zmínka. Ale tlusté svazky o interně a chirurgii mě zhola v ničem neinspirovaly a už jsem se skoro vzdával naděje, když jsem nahmátl odstavec v malé brožurce o chorobách telat. „Zvláštní toporná chůze, nehybně upřené oči se sklonem dívat se vzhůru, občasné poruchy dýchání a vysoká teplota.“ Ta slova na mne vyskakovala z potištěné stránky, jako by mi neznámý autor poklepával na rameno a utěšlivě šeptal: „Vidíš, tady to máš. Je to úplně jasné.“

Popadl jsem telefon a zavolal Harryho Summera. „Harry, všiml jste si někdy, že by se Monty a ta ostatní telátka v teletníku navzájem olizovala?“

„Jo, dělaj to furt, ty malý parchanti. Je to jejich voblíbená zábava.

A proč?“

„Protože už vím, co chybí vašemu býčkovi. Má v žaludku bezoár, to je chuchvalec chlupů.“

„Chuchvalec chlupů? A kdeže ho má?“

„V abomasu, to je čtvrtý žaludek, slez. Bezoár je příčina všech těch podivných potíží.“

„No to jsem blázen. A co si s tím počneme?“

„Pravděpodobně to znamená operaci, ale nejprve mu zkusím podat tekutý parafín. Položím vám na schody půllitrovou láhev, tak přijeďte a vezměte si ji. Podejte mu čtvrtlitr teď a čtvrtlitr hned časně ráno.

Bezoár by se mohl trochu promastit. Zítra k vám přijedu.“

Moc jsem na tekutý parafín nevěřil. Dnes si myslím, že jsem to navrhl jenom tak, abych něco dělal, zatímco jsem nervózně a úzkostně přemítal o operaci. Druhý den ráno to vypadalo tak, jak jsem čekal. Monty měl stále ještě ztuhlé údy, stále hleděl nevidomýma očima upřeně před sebe a olejovitá mastnota kolem konečníku a na ocase ukazovala, že parafín prošel kolem překážky.

„Neměl už tři dni v hubě,“ řekl Harry. „Asi by už moc nevydržel.“

Podíval jsem se z jeho ustaraného obličeje na malého tvorečka třesoucího se v kotci. „Máte pravdu. Musíme ho okamžitě otevřít, jestliže je vůbec nějaká naděje, abychom ho zachránili. Přejete si, abych to zkusil?“

„Ale jo, pustíme se do toho, čím dřív, tím líp.“ Usmál se na mne. Byl to úsměv plný důvěry, a mně se protočil žaludek. Možná že nevkládá svou důvěru do správných rukou, protože tehdy byla chirurgie břicha skotu ve velmi primitivním stavu. Znali jsme, lépe řečeno začínali jsme znát několik zákroků, které jsme prováděli poměrně často, odstranění bezoáru k nim však nepatřilo a moje znalost postupu byla omezena na pasáže v učebnicích, převážně tištěné petitem. Ale tenhle mladý hospodář mi věřil. Byl přesvědčený, že to dokážu, a nebylo by tedy správné, aby postřehl mé pochybnosti. V takových chvílích, jako byla tato, jsem záviděl svým kolegům z humánní medicíny. Pokud byl nezbytný chirurgický výkon, poslali pacienta do nemocnice. Zvěrolékař nemohl udělat nic jiného než svléknout sako a vytvořit operační sál na místě v hospodářských budovách. Harry a já jsme začali vyvařovat nástroje, nosit vědra s horkou vodou a stlát čistou slámu do prázdného kotce.

Ačkoliv bylo telátko vysláblé, musili jsme vstříknout nitrožilnč téměř šedesát kubíků nembutalu, než jsme ho dokonale uspali. Konečně však spalo, natažené na zádech mezi dvěma otýpkami slámy, s malými zdviženými a pohupujícími se paznehty. Mohl jsem se do toho pustit.

Skutečnost je vždycky jiná, než se píše, v knihách. Obrázky a diagramy vypadají jednoduše a jasně, ale když máte říznout do živého, dýchajícího tvora, jehož břicho se pomalu zdvihá a klesá, a když vám zpod nože tryská krev, je to něco úplně Odlišného. Věděl jsem, že slez je hned dole, trochu vpravo od hrudní kosti, ale když jsem rozřízl pobřišnici, objevila se kluzká hmota tukem prorostlé a vše zakrývající opony a víc nic. A jak jsem to odstrkoval, pohnula se jedna otýpka a Monty se překulil na levý bok, čímž se okamžitě nahrnuly do rány střeva. Rozevřel jsem dlaň, abych zadržel tu lesklou, růžovou, kroutící se hromádku, to by mi ještě scházelo, kdyby se vnitřnosti pacienta rozsypaly na trávu dřív, než jsem začal.

„Narovnejte ho, Harry, a položte tu otýpku zase zpátky,“ hekl jsem.

Farmář rychle poslechl, ale vnitřnosti neprahly touhou navrátit se na své místo a zákeřně se mi pletly pod ruku a vměšovaly se do mého úkolu, když jsem tápavě šátral po slezu. Popravdě řečeno jsem si začal připadat dost ztraceně a srdce mi bušilo, když vtom jsem nahmátl něco tvrdého. Klouzalo to za stěnou jednoho ze žaludků, v té chvíli jsem nevěděl, který to byl. Chytil jsem to a zdvihl k okrajům rány. Držel jsem slez, tvrdý předmět uvnitř musil být bezoár.

Zapudil jsem střeva, která podnikla další energický pokus vnutit se na scénu, rozřízl jsem žaludek a vrhl první pohled na příčinu všech potíží. Vůbec to nevypadalo jako smotek a nebylo to kulaté, spíš placatá destička hustě stmelených chlupů promíchaných senem a sraženým mlékem a potažená lesklou vrstvou tekutého parafínu. To celé se vtěsnalo k vrátníku.

Opatrně jsem to vysunul řezem a hodil na slámu. A teprve když jsem zavřel žaludek catgutem, zašil svalstvo a pustil se do kůže, teprve tehdy jsem si uvědomil, že mi po obličeji stékají čůrky potu.

Ze špičky nosu mi skanula krůpěj a Harry promluvil do ticha:

„Je to zatraceně obtížná práce, viďte!“ řekl. Pak se zasmál a pleskl mne do ramene. „Vsadím se, že vám bylo hodně divně, když jste něco podobného zkusil poprvé!“

Protáhl jsem další kousek hedvábí a zavázal. „Máte pravdu, Harry,“ řekl jsem. „Máte úplnou pravdu.“

Když jsem skončil, přikryli jsme Montyho přikrývkou na koně a na ni jsme navršili slámu, takže mu koukala jenom hlava. Sklonil jsem se nad ním a dotkl se koutku oka. Ani známka po reflexu. Pane bože, ten ale spal, že bych mu dal příliš mnoho anestetika? A samozřejmě musím také počítat s pooperačním šokem. Než jsem odešel, podíval jsem se ještě jednou na nehybného tvorečka. Vypadal ještě menší než jindy a strašlivě zranitelný mezi holými zdmi chléva.

Celý den jsem měl spoustu práce, ale večer se moje myšlenky stáčely neustále nazpět k Montymu. Jestlipak se už probudil? Možná že je mrtvý. Neměl jsem žádnou předchozí zkušenost, podle níž bych se mohl řídit, a vůbec jsem netušil, jakým způsobem reaguje telátko na tak těžkou operaci. Nemohl jsem utišit hryzající svědomí, protože jsem si uvědomoval, co to všechno znamenalo pro Harryho Summera. Říkává se, že býk je polovina stáda, a polovina budoucího stáda Harryho ležela tam, pod slámou, tolik peněz už by nikdy nedokázal dát dohromady.

Vyskočil jsem z křesla. Nemělo to smysl, musel jsem zjistit, co se děje. Část mé bytosti se vzpouzela při pomyšlení, jak amatérsky a nejistě budu vypadat, když poběžím zpátky, ale pomyslel jsem si, vždycky mohu říct, že jsem se vrátil, protože hledám nějaký nástroj.

Hospodářství bylo tmavé, když jsem se plížil do teletníku. Posvítil jsem si baterkou na hromadu slámy a s prudkým sevřením srdce jsem zjistil, že se telátko ještě nepohnulo. Padl jsem na kolena a vsunul ruku pod přikrývku. Dýchalo. Ale ještě žádný reflex oka, buď umírá, nebo si ksakru dává s probuzením načas.

Podíval jsem se přes stíny dvora na měkké světlo za oknem kuchyně.

Nikdo mě neslyšel. Vklouzl jsem do auta a odejel s nepříjemným vědomím, že jsem nepokročil ani o píď. Stále ještě jsem nevěděl, jak to celé dopadne.

Druhý den ráno jsem musil podstoupit stejnou cestu znovu, a když jsem toporně kráčel k teletníku, byl jsem přesvědčený, že tentokrát něco zjistím. Buď bude telátko mrtvé, nebo se mu bude dařit lépe. Otevřel jsem venkovní dveře a skorem jsem utíkal chodbou. Byl to třetí kotec a vletěl jsem do něho jako divý.

Monty ležel na hrudi se vztyčenou hlavou. Pořád ještě byl pod přikrývkou a pod slámou a vypadal velice ukřivděně, ale jakmile dobytče zvedne hlavu, vždycky začnu doufat. Napětí ve mně povolilo, jako by ho odplavila voda. Monty přežil operaci, první zkoušku máme za sebou. A když jsem si klekl a drbal jsem ho na temínku hlavy, cítil jsem, že tuhle bitvu vyhrajeme.

Monty se skutečně uzdravil, ačkoliv jsem vždycky měl potíže, když jsem se pokoušel vědecky objasnit, proč odstranění té zamotané placky mohlo způsobit dramatické zlepšení po všech stránkách. Ale bylo to tak.

Teplota klesla, dýchal zase normálně, oči přestaly civět a zmizela ta podivná ztuhlost údů.

Nechápal jsem to a nerozuměl jsem tomu, ale měl jsem radost. Vyvinul se ve mně láskyplný majetnický vztah k telátku, něco na způsob náklonnosti učitele k oblíbenému žáku, a kdykoli jsem se dostal na hospodářství, shledal jsem, že mě nohy podvědomě nesou do jeho kotce.

Monty ke mně vždycky přišel a díval se na mě s přívětivým zájmem.

Připadalo mi, že mě má taky rád.

Bylo mu něco přes rok, když jsem postřehl změnu. Z jeho očí se vytrácel cit přátelství, a na jeho místo nastoupil zahloubaný, uvážlivý pohled. Zvykl si potřásat hlavou, kdykoli jsme se setkali.

„Pane Herriote, na vašem místě bych k němu přestal chodit,“ pravil

Harry jednoho dne. „Začíná bejt velkej a řek bych, že z něj bude pěknej pacholek, až dospěje.“

Pacholek bylo nesprávné slovo. Harry prožil dlouhé údobí bez jakýchkoliv potíží, a když jsem znovu uviděl Montyho, byly mu už pomalu dva roky. Tentokrát to nebyla záležitost nějaké choroby. Jedna nebo dvě Harryho krávy se otelily dřív, než měly, a pro Harryho bylo příznačné, že mne požádal, abych udělal krevní zkoušku celému stádu, jestli nemají rucelózu.

Bez potíží jsme prošli stádem krav a v necelé hodině jsem plnil dlouhou řádku skleněných zkumavek.

„Tak tady bysme to měli všecko,“ řekl hospodář. „Zbejvá nám jenom bejk a sme hotový.“ Vedl mě přes dvůr, do dveří teletníku a chodbou k oddílu pro býka na konci. Otevřel horní polovinu dveří, a když jsem nahlédl dovnitř, ucítil jsem prudké překvapení na způsob šoku.

Monty byl obrovský. Šíje s vystupujícími uzly svalů držela hlavu tak velikánskou, že oči vypadaly malinké. A v těch očích nebylo teď vůbec nic přátelského. Vlastně v nich nebyl žádný výraz, jenom studený, tmavý třpyt. Monty stál ke mně bokem, čelem ke zdi, ale já jsem věděl, že mě pozoruje, když přiblížil hlavu ke kamenné zdi, takže velikánské rohy škrábaly vápennou omítku s rozvážnou hrozbou. Občas si odfrkl až z hloubi hrudi, ale kromě toho byl děsivě nehybný. Monty nebyl jenom býk, byla to obrovská nebezpečná esence býkovství.

Harry se potěšeně šklebil, když viděl, že civím přes dveře. „Tak co, že byste vklouzl dovnitř a poškrabal ho na hlavě? To jste přece vždycky dělával.“

„Ne, díky.“ S námahou jsem odtrhl oči od zvířete. „Zajímalo by mě, co bych mohl ještě čekat od života, kdybych tam vstoupil.“

„Podle mýho názoru byste vydržel asi tak minutu,“ odvětil Harry zamyšleně. „Je to ohromnej bejk, docela tak, jak jsem čekal, ale kristapána, je to děsnej pacholek. Nevěřil bych mu ani kapku.“

„A jak,“ pravil jsem, prost veškerého nadšení, „mu mám odebrat vzorek krve?“

„Ale já mu přeci zaháknu hlavu.“ Harry ukázal na kovový chomout visící nad korytem u východu do dvora na vzdáleném konci chléva. „Dám mu něco na zub, abych ho mohl chytit.“ Vrátil se do chodby a za chvilku jsem ho viděl, jak plní žlab krmením.

Býk si toho nejdřív nevšímal a mlátil rohy dál do zdi, ale pak se úctyhodně pomalu obrátil, popošel několik kroků a ponořil mulec do žlabu. Harry, kterého nebylo vidět, stáhl pákový spouštěč a chomout se s prásknutím zavřel kolem veliké šíje.

„V pořádku,“ vykřikl farmář, držící pevně páku. „Mám ho, teď můžete dovnitř.“

Otevřel jsem dveře a vstoupil do boxu, a ačkoliv byl býk pevně chycen v ohlávce, přece jenom bylo nepříjemné pomyšlení, že on a já jsme spolu sami v tak malém prostoru. Když jsem procházel kolem mohutného těla a položil mu ruku na šíji, cítil jsem, jak chvějivě z něho sálá nemohoucí vztek a obrovská síla. Zabodl jsem prst do jugulární rýhy, pozoroval jsem, jak žíla nabíhá, a vbodl jsem do ní jehlu. Musil jsem bodnout velkou silou, abych pronikl kůží.

Býk ztuhl, ale nehýbal se, když jsem vbodl jehlu a s pocitem úlevy jsem hleděl, jak tmavá krev plní nádobku. Zaplať pánbůh, že jsem nabodl žílu hned napoprvé a nemusel jsem se tady dlouho ometat.

Vytahoval jsem jehlu a myslel jsem si, že to vlastně bylo docela jednoduché, když vtom se to semlelo. Býk sebou strašlivě trhl a prudce se otočil a vyrazil na mne bez jakékoli stopy předchozí lhostejnosti.

Všiml jsem si, že vyprostil jeden roh z chomoutu, a ačkoliv na mě nemohl dosáhnout hlavou, nabral mne ramenem do zad a projevil děsivě svou neuvěřitelnou sílu. Uslyšel jsem, že Harry venku vykřikl, a když jsem se sebral a střemhlav zamířil ke dveřím, viděl jsem, že zběsile se zmítající zvíře téměř vyprostilo i druhý roh, a ve vteřině, kdy jsem vyběhl do chodby, jsem zaslechl zařinčení chomoutu, z něhož se konečně vyvlékl.

Každý, kdo se pohyboval v úzké chodbě pár metrů před tunou chrčící a sípějící smrti, ocení a pochopí, že jsem nezaváhal. Hnala mě jistota přesvědčení, že jestli mě Monty chytí, rozmázne mě na zeď tak snadno, jako bych já rozmázl zralou švestku, a ačkoliv jsem byl upnutý do dlouhého nepromokavého pláště a ve vysokých botách, pochybuji, že by kterýkoliv olympijský sprinter v plné rychlosti překonal můj tehdejší rekord.

Když jsem doběhl k venkovním dveřím, měl jsem k dobru asi třicet centimetrů. Prolétl jsem jimi a s prásknutím je zavřel. První, co jsem spatřil, byl Harry Summer. Utíkal od býkova stání a byl velice bledý.

Svůj obličej jsem nemohl vidět, ale cítil jsem, že je také pobledlý.

Dokonce i rty jsem měl studené a odkrvené.

„Panebože, to mě strašlivě mrzí!“ chraptěl Harry. „Ten chomout se asi pořádně nezavřel, krz ten zatraceně vohromnej krk. Vyrval mi páku z ruky. Jsem setsakra rád, že vás vidím živýho, myslel jsem, že už jste nebožtík!“ Podíval jsem se na svou ruku. Pořád ještě svírala injekční stříkačku naplněnou krví. „No vzorek už máme, Harry, a to je moc dobře, protože byste mě musel hodně přemlouvat, abych to zkusil ještě jednou. Obávám se, že to, čeho jste byl právě Svědkem, byl konec jednoho krásného přátelství.“

„Jo, je to ohromnej pacholek!“ Harry chvíli naslouchal úderům Montyho rohů, které bušily na dveře. „A po tom všem, co jste pro něj udělal.

Takhle se vám odvděčil!“

11. KAPITOLA

Nebýt programu tuberkulinových testů, asi bych byl Ewana a Ginny

Rossovy nepoznal.

Siegfried mi tu záležitost předestřel jednou ráno, když jisem v dispenzáři míchal směs proti kolitidě.

„To testování je příliš náročné pro lékaře, který vede svou praxi sám, zvlášť když už není nejmladší. Volal mi Ewan Ross a požádal mě, jestli bych mu nepomohl a vymysleli jsme plán, šikovný pro nás oba. Záleží tď ale na tobě.“

„Jakto?“

„No, byl bys ochotný zajet do Scarburnu a testovat pro něj, dejme tomu třikrát týdně? Zisk bychom si s Ewanem rozdělili a na tebe by taky kousek zbyl.“

Vrazil jsem zátku do poslední lahvičky. „V pořádku. Je tam nezkažená, divoká příroda, a není to odtud víc než padesát kilometrů. To se mi bude líbit, hodí se mi to.“

„Ano, asi padesát kilometrů. Krajina je možná trochu chmurná, ale krásná za pěkného počasí. A s Ewanem se určitě shodneš.“

„Hodně jsem o něm slyšel,“ zasmál jsem se. „povídá se, že je mu milejší flaška než práce.“

Siegfried na mne zazíral kamenným zrakem. „Povídá se leccos, ale Ewan je můj dobrý přítel a jeden z nejlepších veterinářů, které jsem kdy poznal.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „Přeji si, abys tam zítra zajel a seznámil se s ním. Pak si udělej vlastní úsudek.“

Když jsem se nazítří ráno vydal na cestu, připomínal jsem si různé útržkovité informace, které se ke mně o Ewanu Rossovi dostaly. Vlastně jsem toho o něm moc nevěděl, padesát kilometrů bylo dost daleko od oblasti, kde jsem pracoval, a nebylo nic mimořádného, že starší členové naší profese hodně pili a uměli to pěkně roztočit, naopak bylo to pro ně typické. Ti mladší byli úplně jiní, jejich přístup byl sice vědecký a ve větší míře si zakládali na standardu, profese, ale ti, kteří pracovali v oboru už dvacet let i víc, mnozí z nich váleční vysloužilci, to byli tvrdí, ostří chlapi. Většinou měli zatraceně těžký život, léta se dřeli sami, bez pomocníků a v nesnadných poměrech, kdy se nedostávalo peněz a práce byla nesmírně namáhavá, a proto asi čas od času museli vybuchnout, vypustit páru a odvázat se.

Říkalo se, že Ewan Ross se občas usadil v některé vesnické hospodě a proflámoval celé dlouhé dny, až se nakonec jeho manželce podařilo dostat ho ven a nalákat zpátky do ordinace. Taky se vyprávělo, že rád vyzýval hromotlucké venkovany, aby „se s ním chytli“, aby si s ním podali ruce a přetlačovali se ve stisku, přičemž hromotluk obvykle skončil na zemi. A taky se proslýchalo o půtkách s poliicií, na nějaký čas přišel o řidičský průkaz, protože řídil Opilý, a jiné a jiné.

Scenerie za okénky auta se v průběhu jízdy rychle měnila. Krajina kolem Darrowby byla zjihlá stromy, které lemovaly údolí, a sytě zelenými pastvinami kolem povlovných mělčin řek. Ale tohle byly vysoké

Peniny, příkrá, větrná hůrka Anglie, téměř bez stromů, s nekončícími kilometry kamenných zídek šplhajících křížem krážem po pustých výšinách.

A jak jsem směřoval ke Scarburnu, napadlo mě, že přesně takové místo by se mohlo zamlouvat nějakému zchátralci, aby tu zakotvil. V duchu jsem živě viděl zlomeného zbídačelého veterináře a jeho usouženou neupravenou manželku. Darrowby jsem vždycky považoval za tiché, krápet prostoduché místo, ale ve srovnání se Scarburnem to byla intelektuální metropole.

Za toho větrného, neslunečného dne mi připadalo, že šedivé domky, postavené do podkovy kolem strmě se svažujícího tržiště, riskují, že sklouznou z vysokého kopce, na jehož vrcholu se uhnízdily. Míjel jsem železářství, kapli metodistů, obchod s konfekcí s pár ošuntělými staromódními obleky za výlohou, hotel Temperance. Nikdo a nic se tu nepokoušelo o jakoukoli zdobnost či půvab a kromě pár zachumlaných žen, zápolících s větrem, byly ulice liduprázdné.

Tabulku označující veterinární ordinaci jsem našel na malém, moderním domku asi dvě stě metrů za tržištěm a zaklepal jsem na dveře. V duchu jsem už měl narýsovaný zcela přesný a jasný obraz svého kolegy tam uvnitř: neoholený, obtloustlý, vydechující odér whisky, a když se začaly otevírat dveře, pro jistotu jsem zatajil dech.

Ve dveřích stál vysoký, širokoramenný muž. Zarudlá hezká tvář s přátelskýma, světle modrýma očima mohla patřit úplně mladému člověku, nebýt stříbrných pramínků v pískově plavých vlasech. Kávově hnědý tweed se elegantně vlnil na štíhlé postavě. Podal mi ruku.

„Vy budete James Herriot. Pojďte dál.“ V hlase měl přízvuk skotské vysočiny a ještě něco dalšího.

Zavedl mě do kuchyně. U sporáku se rýsovala ženská postava. „Ginny,“ zavolal. „Pojď se seznámit se Siegfriedovou pravou rukou, s mladým panem Herriotem.“

Virginie Rossová se ke mně obrátila. „Dobrý den,“ řekla. „Přišel jste právě včas na kávu.“ A usmála se na mne našišatělým úsměvem, při němž pozvedla jedno obočí. A celá léta, kdy jsem ji vídal, se na mne vždycky tak dívala, jako bych byl cosi příjemného a zábavného, a na mě to vždy zapůsobilo stejně, nesnadno se to vyjádří, nejlíp to vystihnu, když řeknu, že kdybych byl malinký pejsek, začal bych skákat a lítat po pokoji a zuřivě bych vrtěl oháňkou.

Mohla být asi o deset let mladší než Ewan, kolem čtyři-cítky, ale měla šarm a přitažlivost, která nemá s věkem nic společného. Nalila kávu do tří hrnečků a já usedl ke stolu s pocitem, že jsem mezi přáteli. Po onom prvním dni jsem v té kuchyni seděl nespočetněkrát, pil jsem kávu, nebo, pokud jsem se tam vyskytl kolem poledního, pochutnával jsem si na Ginnině vynikající krmi. Byla přímo čarodějná kuchařka. Popravdě řečeno, časem jsem zjistil, že zná úplně všechno.

Mluvila několika jazyky, nebylo nic, co by nečetla, malovala a vyšívala, a jak bylo už výše řečeno, uměla vařit. Jak ta uměla vařit!

Musela vyjít s velice skrovným rozpočtem, ale z nejprostšího materiálu stvořila báseň.

Ewan odsunul hrneček a zvedl se, „Musím operovat hřebce s pupeční kýlou. Chcete jet se mnou?“

„Ano,“ řekl jsem. „Moc rád.“

Šli jsme do malé budovy, která se táhla podél domu, v ní byla ordinace a výdejna léků. Ordinace mých kolegů mě vždycky fascinují a já jsem blaženě brouzdal mezi regály a stoly. Dnes to už zdaleka není tak zábavné, protože všichni veterináři používají stejné léky, úzké rozmezí antibiotik, sulfonamidů a steroidů, ale tehdy v roce 1939 jsme stále ještě měli nespočetné tajemné léky z dob čarodějných.

Ewanova zásoba byla ještě primitivnější než naše v Darrowby: tabule na účinné látky, lektvary, červený blistr, posilující přípravky, octan hlinitý, chladivé roztoky, doplňující roztoky, Donovanův roztok, rtuťová mast a spousta přípravků, léků a pomůcek, které si Ewan sám připravil a oblíbil a které měly vůni černé magie, jako třeba arsenová pasta a měkké mýdlo, kterým jste potřeli kus šňůry a ovázali ji kolem nádoru, aby ho zničila.

Toulal jsem se po místnosti a pozoroval jsem Ewana, jak se připravuje na operaci. Zřejmě neměl sterilizátor, ale důkladně a metodicky provařoval nástroje v rendlíku na plynovém vařiči. Pak je pinzetou vytáhl a pečlivě zabalil po jednom do archů hnědého papíru. Byl zosobnění neuspěchaného klidu.

Na hospodářství to bylo úplně stejné. Ewan chodil po poli, dokud nenašel dokonale rovné místo s dlouhou měkkou trávou, pak tam ryl a rýpal, zblízka hleděl do země a odhazoval malé kamínky, které mu překážely.

Když byl spokojený, vyrobil z pár otýpek slámy stůl, přikryl ho čistým prostěradlem a přepečlivě rozložil své přístroje a nástroje. Vedle otýpek slámy umístil vědro s horkou vodou, mýdlo a ručník a konečně vytáhl krásný měkký bílý provaz svázaný do úhledné smyčky. Teprve potom dovolil, aby přivedli hřebce.

Já jsem zřejmě vypadal značně tupě, protože se zaculil a řekl: „Nikdy nezačnu dřív, než řádně vyložím své nádobíčko.“

Mne zaujal rozdíl mezi mým šéfem z Darrowby. Siegfried by na takovou proceduru nikdy neměl trpělivost. Jeho systém vycházel z Napoleonova hesla „On s’engage et puit on voit“ a normálně k tomu patřilo značné ječení a pobíhání. Musil jsem přiznat, že tohle bylo klidnější.

Ale co byl Ewan opravdu zač, jsem pochopil, až když začal pracovat.

Používal starý způsob. Před narkózou koně položil na bok a svázal mu nohy, ale dělal to všechno tak, jak jsem v životě předtím neviděl.

Pacientem bylo malé střapaté zvířátko s počínajícími rousy kolem kopyt. Byl to typický představitel stovek tažných koní, které jsme každý rok ošetřovali, rozhlížel se a nervózně se třásl.

Ewan ho několika tichými slovy uklidnil a obtočil mu kolem krku provaz, který pak provlékl mezi zadníma nohama a znovu smyčkou kolem krku. Farmáři zatáhli za provaz, Ewan zůstal stát koníkovi u hlavy a pořád na něj mluvil a kůň se klidně položil na travnaté lůžko.

Moc mě zaujalo a poučilo, když jsem pozoroval, jak obratně Ewan koníka posunuje a svazuje, dokud neležel na zádech s předníma i zadníma nohama svázanýma a s obnaženým operačním místem. Ewan si své nádobíčko připravoval opravdu náležitě a svědomitě.

Mně dal za úkol, abych hlídal chloroformovou masku, zatímco on nařízl kůži, odstranil kýlu a úhledně zašil řez. Pracoval pevnými, téměř hrubými pohyby zkušeného chirurga, a když jsem ty silné prsty pozoroval, připomněl jsem si znovu zkazku o soutěži v přetlačování.

I když skončil a pečlivě očistil poslední kapku krve a tkáně, nespěchal. Rozvážně umyl a osušil nástroje, zase je zabalil do toho hnědého papíru a pak se posadil na otýpky slámy, aby počkal, až se hřebeček probudí. Seděl tam klidně a uvolněně, vytáhl z kapsy cigaretové papírky, z malého pytlíčku do nich naklepl hnědý prášek tabáku, jednou rukou papírek zabalil, olízl, konec utípl a vložil do úst.

A když se mu kouř vlnil kolem uší, nařídil svým měkkým skotským hlasem:

„Teď ho prosím překulte na hruď. Správně! Podložte mu kolenem ramena a nechte ho, aby si odpočinul. Nespěchejte, zvedne se, až bude připravený.“

Zůstal sedět ještě dalších dvacet minut, než se koník konečně zvedl a postavil a roztřeseně stál a užasle se rozhlíže!

„Nechte ho stát, za chvíli získá rovnováhu,“ řekl Ewan. Pak ho můžete odvést do boxu.“

Obrátil se ke mně. „Tady ve vesnici je docela pěkná hospůdka. Co takhle jedno pivo před obědem?“

Ve výčepu nebyla kromě nás ani noha. Ewan spokojeně upil ze svého malého piva a zase vytáhl pytlíček tabáku. A já jsem se znovu díval, jak jednou rukou ubaluje cigaretu.

Zasmál jsem se. „Víte, že tohle jsem doposud viděl jen v kovbojských filmech? Kde jste se to naučil?“

„Tohle?“ Ewan se ostýchavě usmál. „V Kanadě. Už dávno. Byl to jediný způsob, jak si zakouřit, a už jsem se to neodnaučil.“

Očividně nemluvil rád o sobě, ale když jsme tam tak seděli, sestavil jsem si obrázek jeho života.

Pocházel z hospodářství ve West Sutherlandu a koně ho fascinovali už jako malého chlapce. Když vyšel ze školy, pustil se do světa, aby hledal štěstí tak jako mnoho jiných neklidných mládenců z Vysočiny.

Nejdřív to zkusil v Austrálii, kde objížděl na koni ohrady proti králíkům a kontroloval je. Pak odjel do Kanady. Tam zůstal dva roky a více-méně žil v sedle. Do Anglie se vrátil na začátku války s

Kanadskými pomocnými sbory a v roce 1918 už mu muselo být jasné, že jeho život se bez koní neobejde a spolu s dalšími válečnými vysloužilci se přihlásil na londýnskou veterinární školu. A tam se seznámil s Ginny.

Nevysvětlil, jak nakonec zakotvil ve Scarburnu, a já jsem se nevyptával. Připadalo mi ale, že ho tu je škoda. Tak prvotřídní koňák a veterinář v jedné osobě se najde málokdy. Takový byl Siegfried a nikdy jsem nevěřil, že bych potkal někoho lepšího. Ewan Ross byl dozajista ten nejlepší. Kupodivu se usadil v oblasti ovcí a hovězího dobytka a svou koňařskou odbornost tu mohl uplatnit jen málokdy. Na

Peninách sice bylo několik dostihových stájí, ale Ewan se v nejmenším nepokusil podílet se na jejich aktivitách. Nestál o výnosnou praxi, nezajímaly ho peníze ani úspěch. I tehdy ráno, když jsem mu líčil naše plány, poslouchal se zdvořilou účastí, ale očividně mu to bylo úplně fuk. Ne, Ewan pracoval, aby se uživil, a tím to končilo.

V hospůdce jsme zůstali asi půl hodiny a vypili jsme každý tři piva.

Podíval jsem se na hodinky.

„Radši bych se měl pustit zpátky dolů do Darrowby,“ řekl jsem. „Mám odpoledne nějaké povinnosti.“

Ewan se usmál. „Nespěchejte. Dáme si ještě jedno na cestu.“ Hovořil svým měkkým hlasem, ale teď trochu ospale a překvapilo mě, když jsem postřehl, že jeho světle modré oči jako by zemdlely. Nebylo pochyb, to malé množství alkoholu na něj zapůsobilo. „Ne, děkuji,“ řekl jsem.

„Opravdu musím jet.“

A když jsem pomalu sjížděl mezi kopci po úzké silnici ohraničené kamennými zídkami, dumal jsem o té podivnosti: Ewan Ross neuměl pít.

Nebo měl v krvi stálou hladinku alkoholu, a proto mu stačilo málo. To se mi ale nezdálo, zřejmě moc nevydržel. Docela určitě by byl v té hospůdce zůstal, kdybych byl souhlasil, a kdo ví jak dlouho? Takhle možná začínaly Ewanovy slavné flámy.

Všechno to ale byly jen moje dohady a nikdy jsem nezjistil, jak to je doopravdy, protože na jeho „Dáme si ještě jedno na cestu“ jsem vždycky odpovídal „Ne, děkuji“. Za celá léta, co jsem ho znal, jsem ho neviděl opilého a o druhé stránce jeho života nevím nic a nemohu nic povědět.

Shodou okolností jsem za pár dní znovu projížděl Scarburnem. Byla neděle, lidé vycházeli z kostela a z auta jsem zahlédl Ewana a Ginny, jak kráčejí ve svátečních šatech kousek přede mnou. Nezastavil jsem, jen jsem se za nimi díval, dokud ten vzpřímený, lehkým krokem kráčející muž a jeho elegantní manželka nezašli za roh a nezmizeli mi z očí. A pomyslel jsem si, jako později tak často, jaký krásný pár jsou moji noví přátelé.

12. KAPITOLA

„Víte, na tom Strašidle z Raynesu možná přece jenom něco je.“

Tristan odsunul židli od stolu se snídaní, natáhl pohodlně dlouhé nohy a zahloubal se do deníku. „Tady se píše, že mají nějakého historika, který to zkoumá, a že odhalil nová zajímavá fakta.“

Siegfried neodpovídal, ale když si jeho bratr vzal z krabičky cigaretu a zapaloval si, zúžily se mu oči. Siegfried přestal před týdnem kouřit a nesnášel pohled na někoho, kdo si zapaluje, zvlášť někdo jako

Tristan, který vložil i do sebemenšího úkonu potěšení a hlubokou spokojenost. Mladík vybíral i cigaretu beze všeho spěchu, škrtl zapalovačem a s téměř exotickým vdechnutím nasál dým. Siegfriedova ústa ztvrdla do chmurné vrásky.

„Ano,“ pokračoval Tristan a tenounké pramínky kouře se mísily do jeho slov. „Ten chlapík poukazuje na to, že ve čtrnáctém století bylo v

Rayneském klášteře zavražděno několik mnichů.“

„No a co?“ odsekl Siegfried.

Tristan zvedl obočí. „Ta zakuklená postava, kterou je v poslední době často vidět v okolí kláštera, proč by to nemohl být duch některého toho mnicha?“

„Cože? Co to tu blábolíš?“

„Inu, koneckonců nutí to člověka přemýšlet. Kdoví, jaké špatnosti…?“

„O čem to ksakru mluvíš?“ zaštěkal Siegfried. Tristan se zatvářil uraženě. „No dobrá, dobrá, klidně se směj, ale jen si spomeň na

Shakespeara,“ vztyčil výstražný prst: „Je více věcí na nebi i na zemi, než vůbec můžete snít ve svých snech, můj Horatio.“

„Prdlačku!“ pravil Siegfried, čímž diskusi účinně uzavřel.

Vděčně jsem si naposled lokl kávy a položil jsem šálek. Byl jsem potěšen, že toto konverzační téma odumřelo v klidu a míru, protože

Siegfried byl ve velmi popudlivém stavu. Až do minulého týdne vášnivě dýmal z lulky i z cigaret a také kašlal klasickým kuřáckým kašlem a čím dál tím víc trpěl prudkými bolestmi žaludku. Jeho dlouhý hubený obličej občas připomínal umrlčí lebku, tváře mu propadly, oči doutnaly hluboko v důlcích a lékař nařídil, že musí přestat kouřit.

Siegfried uposlechl, okamžitě mu bylo lépe a okamžitě na něj také padlo nábožné zanícení konvertity. Neomezil se na to, že by lidem jen radil, aby se vzdali tabáku. Mnohokrát jsem ho viděl, jak vyrazil cigaretu z rozechvělých prstů zemědělců, pak se přiblížil, naklonil k dotyčnému na pouhých pár centimetrů a výhružně zaskřípal zuby: „Ať už vás nikdy nevidím s tím zatraceným smradem v ústech, rozuměl jste?“

Ještě dnes existují prošedivělí muži, kteří mi otřeseně sdělují:

„Depak. vod ty doby, co mi pan Farnon nařídil, že musím přestat kouřit, a to bylo před třiceti rokama,, vod ty doby sem si nedal jedinýho čouda. Depak, vem to čert, voň se na mě tak kouk, že bych se už nevodvážil!“

Navzdory tomu všemu přetrvávala nepříjemná skutečnost, že Siegfriedovo protikuřácké tažení nezaznamenalo nižádný vliv na jeho vlastního bratra. Tristan kouřil takměř nepřetržitě, nikdy nekašlal a zažíval výtečně.

Siegfried ho teď pozoroval, jak spokojeně uklepl štipku popele a znovu blaženě nasál. „Kouříš trochu moc těch pitomých cigaret!“

„Ty taky.“

„Já ne!“ opáčil Siegfried, Já jsem nekuřák a je na čase, abys ty byl také! Je to ohavný zlozvyk, a když to s tebou bude takhle pokračovat, zabije tě to.“

Tristan na něj dobrácky pohlédl a jeho řeč se znovu prolínala oparem cigaretového kouře. „Jsem přesvědčený, že se mýlíš. Naopak mi připadá, že mi kouření vysloveně prospívá.“

Siegfried vstal a odešel. Cítil jsem s ním, protože byl v nesnadné situaci. Vzhledem k tomu, že stál in loco parentis, Vlastně svému bratrovi ono otravné býlí financoval a vrozený cit a vkus mu bránil zneužít své funkce a rvát cigarety Tristanovi z rukou, jako to činil ostatním. Musil se uchýlit k napomenutí, a to zřejmě nebylo k ničemu.

Dnes ráno se chtěl ještě navíc vyvarovat hádky, protože Tristan odjížděl na jeden ze svých záhadných výletů na veterinární fakultu.

Vlastně mým prvním úkolem bylo odvézt ho na severní autostrádu, kde si něco stopne.

Když jsem ho zanechal na silnici, odejel jsem za svými povinnostmi a cestou jsem se v myšlenkách znovu a znovu vracel k rozpravě u snídaně.

Značný počet lidí byl ochoten odpřisáhnout, že ducha, z Raynesu viděli, a ačkoli mohl člověk některé svědky odepsat jako opilce a milovníky senzací, zůstávalo skutečností, že ti ostatní byli velice solidní občané.

Vyprávěli vždycky totéž. Za vískou Raynes byl kopec, na jehož vrcholu vedla silnice těsně kolem lesa. Za lesem byl klášter. Lidé, kteří tudy projížděli pozdě večer nebo v noci, tvrdili, že spatřili ve světle reflektorů mnicha v hnědém hábitu, mizejícího v lese. Mnich snad přecházel přes silnici, ale nebyli si tím jisti, protože tak daleko nedohlédli. S vášnivým přesvědčením ale opakovali, že viděli postavu v mnišské kutně, jak s hlavou skloněnou kráčela do lesa. Muselo na tom zjevení být něco nevábného, protože se nikdo nikdy nezmínil, že by ho do lesa následoval.

Zvláštní shodou okolností mě, poté, co jsem ve dne prodléval v myšlenkách na Raynesu, v jednu v noci do té obce zavolali. Lezl jsem z postele, znaveně se motal do šatstva a nemohl jsem nevzpomenout

Tristana, spokojeně zavrtaného v edinburském příbytku, daleko od soužení a útrap praxe. Ale nebyl jsem příliš rozmrzelý. Raynes byl vzdálen jen asi pět kilometrů a nečekala mě žádná těžká lopota, kolika shetlandského poníka, který patřil nějakému chlapci. A byla pěkná noc, prostydlá prvním podzimním chladem, ale s nádherným úplňkem, který mi svítil na cestu.

Když jsem přijel, prováděli poníka po dvoře. Jeho majitel, revident banky, v níž jsem měl konto, se na mě smutně usmál. „Je mi líto, že jsem vás vytáhl z postele, pane Herriote, ale doufal jsem, že to je jen bolení a že to přejde. Už se tu promenujeme dvě hodiny. Když se zastavíme, chce se válet po zemi.“

„Postupovali jste správně,“ řekl jsem. „Kdyby jste ho nechali válet, mohlo by dojít k zauzlení střev.“

Prohlédl jsem koníčka a uklidnil jsem se. Teplota nebyla zvýšená, měl pěkný, silný tep a při poslechu na boku jsem ^ slyšel šelesty v břiše, příznačné pro koliku.

Nepotřeboval nic jiného, než pořádně vyprázdnit střeva, ale musit jsem opatrně uvážit dávku arekolinu, vhodnou pro , tohoto miniaturního člena– koňstva. Konečně jsem se rozhodl , pro necelý centigram a vpíchl jsem ho do krčních svalů. Po-ník stál několik chvilek v typické kolikové pozici, klesl nejprve na jednu zadní nohu, potom na druhou a pokoušel se lehnout si.

„„Zase ho pomalu proveďte, ano?“ Čekal jsem na další stá-’ ‚dium a nemusel jsem čekat dlouho. Čelisti poníka se začaly pohybovat, jako by žvýkal, pysky mu zvlhly a z ústní dutiny vytekly dlouhé praménky slin.

Všechno postupovalo, jak , mělo, ale musil jsem se zdržet ještě dalších patnáct minut, než konečně zvedl ocas a vyhodil na beton dvorku hromadu ko-i, blízku. i v „Myslím, že teď bude v pořádku,“ řekl jsem. „Nechám ho ve vaší péči, kdyby měl ještě bolesti, znovu mě zavolejte.“

Za vsí se silnice prudce stáčela z dohledu domků a pak následovalo dlouhé a přímé stoupání nahoru ke klášteru. Právě tam nahoře, kam dosahovala světla mých reflektorů, tam je místo, kde byl vždycky viděn mnich kráčející přes cestu do černého pásma stromů. Na vrcholu jsem, veden náhlým popudem, zajel k okraji cesty a vystoupil z vozu.

Přesně tady to bylo. V obrysu lesa svítily v démantovém třpytu měsíce hladké pně buků tajemnou září a vysoko nahoře skřípaly větve kolébající se větrem.

Kráčel jsem lesem, opatrně jsem tápal rukou vztaženou před sebou, až jsem se ocitl na druhé straně. Přede mnou ležel Rayneský klášter.

Vždycky jsem v duchu spojoval tu překrásnou rozpadlou budovu s letními dny, se sluncem zahřívajícím staré kameny půvabného klenutí, se šumem hlasů, s dětmi hrajícími si na posekané trávě. Ale teď bylo půl třetí ráno v pustém světě rezavý vítr mi šlehal do tváře předzvěstí zimy.

Najednou jsem se cítil opuštěný.

Ve studené záři se všechno rýsovalo zřetelně a nepřívětivě. Ztichlé řady věžiček, tyčících se k tmavé obloze a vrhajících na trávník dlouhé, světlé stíny, vypadaly neskutečně. Vzadu, na druhém konci jsem viděl cely mnichů, chmurné, černé jeskyně v hlubokém stínu, a když jsem na ně hleděl, zahoukala sova zdůrazňujíc těžký příkrov mlčení.

Začala se mě zmocňovat nepříjemná svědivka přesvědčení, má živoucí osoba nemá co pohledávat mezi těmihle chmurnými těžkomyslnými pozůstatky mrtvých století. Rychle jsem se otočil a pospíchal lesem vrážeje do stromů, klopýtal jsem přes kořeny a keře, a když jsem došel ke svému vozu, byl jsem celý roztřesený a mnohem víc bez dechu, než by se bylo slušelo. S úlevou jsem zabouchl dvířka, otočil klíčkem startéru a zaslechl důvěrně známé hučení motoru.

Za deset minut jsem byl doma, cválal jsem nahoru po schodech a těšil se, že dohoním promeškaný spánek. Otevřel jsem dveře ložnice, hmátl po vypínači a pocítil překvapení, když místnost zůstala tmavá. A pak jsem ztvrdl ve dveřích jako přibitý.

U okna, kterým vtékalo měsíční světlo do stříbrného jezírka na podlaze, stál mnich. Mnich v hnědém hábitu, nehybný, ruce založené na prsou, hlavu skloněnou. Byl odvrácený od světla venku směrem ke mně, ale pod složenou kápí jsem neviděl nic než hrůzný černý otvor.

Myslel jsem, že se zadusím. Otevřel jsem ústa, ale nevyšla ani hláska.

A ve štvanici mých myšlenek jedna přehlušovala.. statní, duchové přece jen existují.

Zase jsem otevřel ústa a vyrazil koňské zaržání.

„Kdo to je, proboha živého?“

Odpověď se ozvala ihned a hrobovým hlasem.

„Tristáááán.“

Ne že bych doslova omdlel, ale padl jsem bezvládně přes postel a ležel sípavě oddychuje, v uších mi bušila krev. Matně vnímal, že mnich stojí na židli, šroubuje žárovku a chechtá se. Pak otočil vypínačem a posadil se ke mně na postel. S kapuci staženou na ramena si zapálil cigaretu a díval se na mě, stále ještě v křečích smíchu.

„Jime, to bylo báječné, ještě lepší, než jsem čekal.“

Civěl jsem na něj a podařilo se mi zašeptat. „Ale vždyť jsi v

Edinburghu.“

„Co tě vede, chlapče. Nebylo tam nic moc, a tak jsem to zabalil a stopoval zpátky. Zrovna jsem dorazil, když jsem zahlédl, jak se vracíš zahradou. Stěží jsem stačil vyšroubovat žárovku a vlézt do hábitu, nemohl jsem si nechat ujít takovou příležitost.“

„Poslechni, jak mi tluče srdce,“ zašeptal jsem.

Tristan mi položil na chvíli ruku na žebra, a když ucítil dunivé rány, mihl se mu obličejem soucit.

„Saprlote, Jime, promiň.“ Poplácal mě konejšivě po rameni. „Ale neboj se, kdyby to byl kritický stav, byl bys padl a umřel na fleku.

Kromě toho je pořádné leknutí zdravé, působí jako posilující prostředek. Letos nepotřebuješ dovolenou.“

„Díky,“ pravil jsem. „Upřímně ti děkuji.“

„Přál bych ti, aby ses byl slyšel,“ zase se rozchechtal. „Jak jsi zařval strachy… páni, to byla legrace!“

Zvolna jsem se zvedl do sedu, vytáhl jsem polštář, podložil ho u hlavy postele a opřel se o něj. Ještě pořád mi bylo slabo. Chladně jsem si změřil Tristana. „Tak ty jsi duch z Raynesu?“

Tristan se místo odpovědi zašklebil, ale mlčel.

„Ďáble! Mělo mě to napadnout. Ale pověz mi, proč to děláš? Co z toho máš?“

„Ani nevím.“ Mladík hleděl zasněně cigaretovým kouřem do stropu.

„Možná že mě baví správně odhadnout čas, aby si řidiči nebyli jisti, jestli mě viděli, nebo ne. A pak mám strašnou švandu, když slyším, jak šlápnou na plyn, jako by do nich střelil, a závodní rychlostí uhánějí domů. Ani jeden nepřibrzdí a nezastaví.“

„Jednou mi někdo povídal, že máš nadprůměrně vyvinutý smysl pro humor,“ pravil jsem. „A já ti povídám, že se jednou dostaneš do pěkné bryndy.“

„I kdepak. Schovávám si kolo do křoví asi o třicet metrů u cesty, takže mohu rychle zmizet, kdyby to bylo nutné.

‚. problémů.“

„jak myslíš,“ vstal jsem z postele a nejistým krokem jsem ubíral ke dveřím. „Skočím si dolů na hlt whisky a ty si pamatuj,“ obrátil jsem se a upřel jsem na něj planoucí oko. Jestli to na mě zkusíš ještě jednou, tak tě uškrtím.“

Za několik dní kolem osmé večer jsem seděl a četl u krbu velkém pokoji

Skeldalu, když se otevřely dveře a Siegfried vrazil do místnosti.

Jamesi, kráva starého Horace Dawsona si roztrhla struk. Vypadá to na šití. Ten stařík nedokáže krávu udržet a nemá pobliž žádné sousedy, kteří by mu pomohli, tak jsem myslel, že bys mohl jet se mnou a píchnout mi.“

Samozřejmě, rád.“ Vložil jsem záložku do knihy, protáhl se, zívl a pak jsem vstal z křesla. Zaznamenal jsem Siegfriedovy nohy podupávající na koberci a napadlo mě, nikoliv poprvé, že jediné, co by ho uspokojilo, by bylo sedadlo na způsob katapultu, které by mě na jeho rozkaz vymrštilo ven ze dveří a přímo do plnění úkolů. Spěchal jsem, jak jsem jen mohl, ale zmocnily se mě stejné pocity jako vždycky, kdykoliv jsem pro něj něco psal nebo operoval pod jeho dozorem, totiž že zdaleka nespěchám dostatečně. Narůstalo ve mně napětí už jen proto, že jsem věděl, jak nesnesitelně se musí ovládat, když hledí, jak vstávám a ukládám knihu na místo do alkovny vedle krbu.

Ve chvíli, kdy jsem došel do poloviny koberce, zmizel Siegfried v chodbě. Následoval jsem rychlým klusem a dorazil na ulici, když startovalo auto. Hmátl jsem po dvířkách, střemhlav vskočil do útrob vozu a cítil jsem, jak mi země ujíždí pod nohama.

Za patnáct minut jsme se zaúpěním brzd zastavili za malou usedlostí, osamocenou uprostřed polí. Motor sotva zmlkl a můj kolega už byl venku z vozu a kráčel rychle a energicky ke chlévu. V chůzi na mne volal přes rameno: „Vezmi s sebou materiál na šití, Jamesi, prosím tě… a lokální umrtvení a stříkačku… a tu lahvičku na dezinfekci…“

Zaslechl jsem z budovy krátké zašumění konverzace a pak znovu

Siegfriedův hlas, tentokrát zvýšený v netrpělivé křiknutí.

„Jamesi co tam venku děláš?

Cožpak nemůžeš ty věci najít?“

Ještě jsem ani pořádně neotevřel kufr a horečnatě jsem se prohrabával řadami plechovek a skleniček. Našel jsem, co žádal, sprintoval přes dvůr a téměř se s ním srazil, když vycházel z budovy.

Byl v půli dalšího halekání: „Jamesi Co tě k čertu zdržuje… aha, tady jsi. Správně, tak si to vezmeme… Co jsi, prosím tě, celou tu dobu dělal?“

S Horacem Dawsonem měl pravdu, byl to drobný, vratký a osmdesátiletý stařík, od kterého se nemohla čekat práce vyžadující silnou ruku. Ale navzdory svému věku zarputile odmítal přestat dojit dvě tlusťoučké shorthornky, které stály uprostřed chléva na kamenné podlaze.

Naše pacientka si vážně poranila struk. Buďto si na něj šlápla sama, nebo jí na něj musela šlápnout její sousedka, protože se trhlina táhla po celé délce a vytékalo z něho mléko.

„Je to ošklivé, Horáci,“ řekl Siegfried. „Vidíte, že to vede rovnou do mléčného kanálku. Ale uděláme pro ni, co bude možné, tady to potřebuje pár stehů.“

Umyl struk a vydezinfikoval ho a pak natáhl do stříkačky lokální anestetikum.

„Podrž jí mulec, Jamesi,“ řekl a pak mírně k farmáři: „Horáci, byl byste tak laskav a podržel jí ocas? Chytněte ho pěkně až na konci, tak, výborně…“

Mužík napřímil ramena. „Jo, pane Farnone, spolehněte se, já ji udržím.“

„Hodný chlapec, Horáci, takhle to je báječné, děkuji vám. Stůjte pěkně stranou.“ Sklonil se, a když jsem uchopil mulec zvířete, vbodl jehlu nahoru nad ránu.

Okamžitě se ozvalo plácnutí, jímž kráva projevila svůj nesouhlas, a nakopla řízně Siegfrieda do půli holínek. Ani nehlesl, ale zhluboka se nadechl a několikrát ohnul koleno, než znovu přidřepl.

„Malá, malá, stůj,“ bručel laskavě, když znovu vpichoval jehlu.

Tentokrát přistál kravský pazneht na jeho předloktí a vyrazil mu injekční stříkačku, která proplachtila graciézně vzduchem, a řízením štěstěny přistála v žebřinách na seno. Siegfried se napřímil, zamyšleně si promnul paži, vyprostil injekční stříkačku a znovu přikročil k pacientce.

Chvíli ji škrábal kolem kořene ocasu a hovořil k ní svým přívětivějším hlasem. „Máš pravdu, stařeno, není to nic příjemného, viď?“

Znovu se sklonil a tentokrát zaujal nové postavení. Zabořil hlavu do boku krávy, natáhl své dlouhé paže a dokázal znecitlivět tkáň kolem rány, navzdory několika dalším úderům, které šly jen těsně vedle.

Potom beze spěchu navlékal hedvábí do jehly a tichounce si pískal.

Pan Dawson ho pozoroval s obdivem. „Já dobře vím, proč vy to s tím dobytkem tak pěkně umíte, pane Farnone. Je to tím, že ste tak trpělivej, podle mýho názoru ste ten nejtrpělivější člověk pod sluncem.“

Siegfried sklonil skromně hlavu a pokračoval v práci. A teď už bylo všechno poklidnější. Kráva necítila vůbec nic, když můj kolega vyšíval dlouhou řádku rovných stehů, které sthovaly pevně okraje rány.

Skončil a položil paži kolem staříkových ramen.

„Tak, Horáci, jestliže se to pěkně zahojí, bude mít struk zase jako nový. Ale nezahojí se, jestli za něj budete tahat, a proto chci, abyste při dojení užíval tuhle trubičku.“ Zdvihl skleničku s lihem, ve kterém se třpytila kanyla ve tvaru strukového kanálku.

„Ano, dobře,“ řekl pan Dawson pevným hlasem. „Poslechnu vás.“

Siegfried žertovně pohrozil ukazovákem vztyčeným před staříkovýma očima. „Ale musíte být opatrný. Musíte trubičku před každým použitím vyvařit a pořád ji ukládat do té krabičky, nebo skončíte s mastitidou.

Mohu se na vás spolehnout?“

„Pane Farnone,“ odvětil stařík a stál velice napřímeně téměř v pozoru.

„Udělám všechno přesně tak, jak říkáte.“

„Jste hodný chlapec, Horáci,“ Siegfried ho naposledy poplácal po zádech a potom začal sbírat nástroje. „Skočím se sem podívat asi za čtrnáct dní a vezmu jí stehy.“

Když jsme odjížděli, vynořily se náhle ve dveřích chléva mohutné obrysy Clauda Blenkirona. Claude Blenkiron byl obecní strážník, momentálně zřejmě po pracovní době, soudě podle fešáckého kostkovaného saka a kalhot.

„Koukal jsem, že se tu něco děje, Horáci, a myslel jsem si, jestli nepotřebujete ňákou pomoc.“

„Depak, depak, děkuju vám, pane Blenkirone. Je to vod vás moc laskavý, ale přišel ste krapet pozdějc. Už sme se všim hotový,“ odpověděl stařík.

Siegfried se zasmál. „Škoda, že jste nepřijel před půl hodinou,

Claude. Mohl jste si strčit tu krávu pod paždí a Já bych ji byl zašil ve všem pohodlí.“

Mohutný muž přikývl a usmál se celým obličejem. Vypadal jako vtělená bodrost, ale měl jsem dojem, tak jako vždycky, že za tím úsměvem je ocelová kostra. Claude byla osobnost v obci velmi oblíbená, vynikající atlet, který poskytoval plné náruče přátelství a pomoci všem, kteří ji potřebovali a žádali. Skýtal pevnou záštitu slabým a starým, ale také nemilosrdně stíhal ty, kdo nedodržovali řád a zákony.

Neměl jsem žádné osobní zkušenosti, ale povídalo se, že Claude dával přednost tomu, aby neobtěžoval úřady malichernostmi, a vykonával spravedlnost po svém a okamžitě. Míval prý po ruce silnou hůl a po jakýchkoli výtržnických a vandalských příhodách následovalo ve stínu stromořadí vzápětí ječení a nářek. Pachatelé, kteří by se dopustili opakovaně přestupků proti obecnímu řádu, téměř neexistovali a vůbec celý okres byl pozoruhodně klidný a poslušný. Znovu jsem se podíval do usmívající se tváře. Vypadal jako nesmírně laskavý člověk, ale jak už jsem řekl, bylo v něm ještě něco dališího a nic na světě by mě bylo nepřimělo k tomu, abych se s nim pustil do rvačky.

„Tak to je v pořádku“ řekl. „Jedu kolem do Darrowby a tak vám, pánové, popřeju dobrou noc.“

Siegfried mu položil ruku na rameno. Okamžik, Claude já chci ještě zajít k dalšímu případu. Jestlipak byste nesvezl pana Herriota do města?“

„S radostí, pane Farnone odpověděl strážník a pokynul mi abych ho následoval.

Venku byla tma, a já jsem se posadil na sedadlo vedle řidiče, do malého morrise osmičky a chvilku jsem čekal, než Claude vmáčkl masív své postavy za volant. Rozjeli jsme se a Claude mi začal vypravovat o své poslední návštěvě v Bredfordu, kde se účastnil zápasu v těžké váze.

Na zpáteční cestě jsme museli projet vesničkou Raynes a když jsme minuli poslední domky a začali stoupat ke klášteru, přestal Claude najednou hovořit. Pak mě vyděsil, protože se zprudka napřímil za volantem a ukázal dopředu.

„Podívejte, podívejte se tamhle, je to ten zatracený mnich!“

„Kde? Kde je?“ Předstíral jsem, že nic nevidím, ale viděl jsem ho, viděl jsem tu shrbenou, pomalu kráčející postavu míříci k lesu.

Claudova noha zmáčkla plyn až k podlaze a auto ječelo do kopce. Na vrcholu zajel zprudka na trávu u kraje cesty, takže reflektory oslnivě ozařovaly les, a když vyskakoval z auta, na jeden prchavý okamžik se ocitla jeho oběť úplně na dohled: mnich s vysoko zdviženými sukněmi upaloval zoufalou rychlostí mezi stromy. Obrovský muž sáhl dozadu do auta a vytáhl něco, co vypadalo jako těžká vycházková hůl. „A za tím rošťákem!“ křičel a vrhl se zuřivě vpřed.

Funěl jsem za ním. „Počkejte chvíli! Co budete dělat, když ho chytnete?

„Rozsekám mu zadek toudle plaňkou,“ pravil Claude se smrtelnou vážností a klusal přede mnou. až zmizel z kuželů světel.

Dělal strašlivý rámus, mlátil do kmenů stromů a vyrážel škály hrůzostrašného halekání.

Srdce mi krvácelo pro to nešťastné zjevení, potácející, se temnotou s řevem policistových výhrůžek v uších. Čekal jsem na konečné střetnutí, vlasy se mi ježily a čím déle, tím větší úzkost se mě zmocňovala a neustále jsem slyšel Claudův řev: „Vylez tam vocuď, mně neutečeš!

Vylez a ukaž se!“ a celý les duněl ozvěnou ran, pod nimiž létaly třísky.

Já jsem také hledal, ale nenašel nic. Mnich zřejmě skutečně zmizel, a když jsem se konečně vracel k autu, seděl už mohutný strážník za volantem.

„Tohle je teda lumpárna, pane Herriote,“ řekl. „Nemůžu ho najít a vůbec mě nenapadá, kde by moh bejt. Běžel sem mu v patách, dyž sem ho zahlíd, a ven z lesa nemoh, protože svítí měsíc a vidím přes celý pole. Prohledal sem celej klášter, ale tam nejni taky. Zkrátka, jako na potvoru, zmizel.“

Byl bych rád prohodil něco jako: „No a co jiného byste čekal od ducha?“, ale v té mohutné tlapě se stále ještě pohupovala hůl, a tak jsem se rozhodl, že budu zticha.

„No, já myslím, že se radši pustíme do Darrowby,“ zavrčel strážník podupávaje po zmrzlé trávě. Zatřásl jsem se. Byla mi hrozná zima, foukal východní vítr a rád jsem znovu nastoupil do auta.

V Darrowby jsem popil několik přátelských piv s Claudem v jeho oblíbené hospůdce U černého býka a do Skeldalu jsem se dostal v půl jedenácté. Po Tristanovi nikde ani stopa a mně se sevřelo srdce.

Muselo už být po půlnoci, když mě probudilo tiché šourání ve vedlejším pokoji. Tristan bydlel v místnosti, kde bývala dlouhá úzká „šatnička“ za oněch slavných dnů, když byl náš dům ještě mladík. Vyskočil jsem z postele a otevřel spojovací dveře.

Tristan byl v pyžamu a tiskl něžně k ňadrům dvě ohřívací láhve s horkou vodou. Otočil hlavu a vrhl na mě zbídačený pohled, než zasunul jednu ohřívací láhev hluboko do postele. Pak se zavrtal pod přikrývky a ležel na zádech, svíraje druhou ohřívací láhev na prsou, s očima vytřeštěnýma ke stropu. přistoupil jsem k němu a pohlédl na něj s účastí. Třásl se tolik, že celá postel nadskakovala.

„Jakpak ti je, Trisi?“ zašeptal jsem.

Po několika vteřinách se ozvalo slabé zakrákání.

„Zmrz jsem skrznaskrz, Jime.“

„Ale kde jsi ke všem čertům byl?“

Další zakrákání. „V odpadové rouře.“

„V odpadové rouře!“ Civěl jsem na něj. „Kde?“

Hlava se vyčerpaně převalovala po polštáři ze strany na stranu.

„Nahoře v lese. Copak sis nevšiml těch rour na kraji cesty?“

Rozsvítilo se mi. „Samosebou, ano, všiml! Ve vesnici se bude stavět nová kanalizace, viď?“

„Ano, bude,“ zašeptal Tristan. „Když jsem viděl toho obrovského chlapa, jak se žene do lesa, vzal jsem to rovnou, nazpátek a vletěl jsem do jedné roury. Bůhví, jak dlouho jsem tam byl.“

„Ale proč jsi nevylezl, když jsme odjeli?“

Obrysy postavy mladého muže se rozklepaly v záchvatu třesavky a na okamžik zavřel oči. „Vůbec nic jsem tam neslyšel. Krčil jsem se s kapuci staženou přes uši a vítr foukal stokilometrovou rychlostí.

Neslyšel jsem nastartovat auto a neodvážil jsem se vylézt pro případ, že by tam ten chlap s tím zatraceným kyjem pořád ještě číhal.“ Jednou rukou uchopil prošívanou přikrývku a nervózně jí škubal.

„Nevadí, Trisi,“ řekl jsem. „Za chvilku se zahřeješ, a když se dobře vyspíš, bude ti lip.“

Tristan jako by neslyšel. „Jsou to hrozné věci, ty kanály, Jime.“

Díval se na mě uštvanýma očima. „Je v nich plno svinstva a smrděj jako kočičí čurání.“

„Já vím, já vím.“ Zasunul jsem mu ruku pod přikrývku a přikryl ho až k bradě. „Ráno ti bude dobře.“ Zhasl jsem světlo a po špičkách jsem vyšel z místnosti. Ještě když jsem zavíral dveře, bylo slyšet, jak mu cvakají zuby.

Zcela jasně ho netrýznila jenom zima, byl v šoku. A žádný div.

Chudinka chlapec si takovou dobu šťastně a vesele strašil, ani živáček na celém světě se o něj nestaral, a najednou z ničehonic zaječely brzdy, zaplanuly reflektory a ten obr se vyřítil jako sám ďábel. Co je moc, to je moc.

Nazítří ráno u snídaně byl Tristan ve velmi špatné formě. Vypadal bledě, jedl málo a občas se jeho tělo zachvělo záškuby těžkého křečovitého kašle.

Siegfried se na něj vychytrale podíval. „Já dobře vím, od čeho to máš.

Já dobře vím, proč tady sedíš jako umučený a vykašláváš si plíce z těla.“

Jeho bratr ztuhl v křesle a obličej se mu zkřivil děsem. „Ty to víš?“

„Ano a strašně nerad říkám, že jsem tě varoval, ale je to pravda, varoval. Za všechno můžou ty zatracené cigarety!“

Kouření se Tristan nikdy nevzdal, ale duch z Raynesu se už neobjevil a do dneška zůstává zahalen tajemstvím.

13. KAPITOLA

Uspořádání s Ewanem Rossem se osvědčilo. Pro mě to znamenalo spoustu cest, padesát kilometrů do Scarburnu, celý den pojíždění po tamním kraji a večer zpátky do Darrowby. Měl jsem ale rád tu práci v křišťálovém vzduchu vrcholku Yorkshiru a rád jsem poznal nové společenství hospodářů, kteří se jako všichni horalé předháněli v pohostinnosti. V jejich prostorných kamenných kuchyních jsem si pochutnával na vynikající krmi, již cudně označovali za „kousek voběda“, což byla nehorázná skromnost, a téměř vždycky jsem přinášel domů balíček másla, pár vajíček a někdy vynikající žebírka.

Samosebou si uvědomuji, jaké jsem měl štěstí. Když se s tuberkulinovým testováním začínalo, povzbuzovali farmáře tím, že dostávali bonus za mléko a za počet kusů dobytka, a já jsem jim vlastně přinášel prospěch a bohatství. Později, když byla tuberkulinace běžná a povinná, se na ni farmáři dívali jako na nezbytnou pitomost, ale jak jsem řekl, měl jsem štěstí, zažil jsem údobí líbánek.

Siegfriedovi to uspořádání také vyhovovalo. Měl sice hodně práce, když jsem odjel, ale ordinaci se zvětšil příjem. Nejvíc se to ovšem zamlouvalo Ewanovi: nejen že nemusel hnout prstem, ale nepotřeboval se o nic starat a každý čtvrt roku měl u snídaně na stole šek z ministerstva. To bylo pro něj ideální, protože nic na světě by ho bylo nepřimělo k dlouhým hodinám banálně rutinní práce a k vyplňování formulářů s dlouhými sloupci údajů o věku, mírách a popisů.

Když musel odvést práci, odvedl ji dokonale a pečlivě. Než odešel z domova, vždycky vyvařil jehly a nástroje a zabalil je do archů hnědého papíru, musel ho mít nekonečné zásoby. Ale kdykoli mohl, zůstal doma.

Každý den po obědě si zul boty, obul trepky a posadil se ke krbu. A jakmile tam seděl, dokázalo ho zvednout jen něco vskutku významného.

Zažil jsem ho uvelebeného v křesle a Ginny odpovídala po telefonu hospodářům, kteří ho žádali o službu.

„Zejtra tam zajdu,“ říkával.

V žádném případě nezápasl s časem, nepanikařil, když ho volali ze dvou míst, každé na opačné straně, nesvíral se mu žaludek, když se práce hromadila. Ne, obul si trepky, ubalil cigaretu a pustil to z hlavy.

Naše práce v Darrowby ho zajímala jen nepatrně, ale fascinovaly ho příběhy, které se u nás odehrávaly. Ukrutně rád poslouchal mé vyprávění o různých dobrodružstvích a trapasech na Skeldalu a musel jsem mu ty zkazky opakovat znovu a znovu, jako dítěti.

Pohodlně rozložený v křesle, s cigaretovým kouřem stoupajícím z ubalené cigarety, žádal svým měkkým skotskokanadským hlasem:

„Vyprávějte o tom gumovém obleku!“

Tuhle příhodu jsem mu vyprávěl snad dvacetkrát, ale poslouchal stále dychtivě. Upřeně na mě hleděl, výraz jeho tváře se neměnil, ale ramena

Se mu tiše roztřásla a oči se zalily slzami smíchu.

Když na to teď myslím, nevím, kdo měl pravdu, Ewan, nebo ti úspěšní veterináři, kteří si spěchem a štvaním uhnali vředy. Vím ale, že se u svých zákazníků těšil respektu a úctě, s jakou jsem se jinde nesetkal.

Mělo by být ponaučením, že pokud Ewan dorazil ke zvířeti týž den, kdy byl zavolán, dostalo se mu vděčných díků, zatímco Siegfrieda a mě, kteří jsme se snažili být u pacienta do dvaceti minut, vítalo „kde ste byl tak dlouho?“, když jsme přijeli až za půl hodiny.

Další výhodou mých tuberkulinových návštěv bylo, že mi mohl občas předat i nějaký svůj případ, když už jsem na té farmě byl. A jak čas šel, začal mě čím dál častěji užívat coby svého asistenta. Farmáři mi běžně vyřizovali: „Pan Ross vzkazuje, abyste ošetřil mýmu bejkovi tu ránu na břiše, když už tu jste,“ nebo „Naočkoval byste mi telata proti průjmů? Pan Ross telefonoval, že přidete.“ Jednou ráno jsem s úžasem zjistil, že na mne na hospodářství čekají na kastraci dva statní dvouročáci, ješte než jsem začal se svou vlastní prací.

Nevím, jestli farmáři měli námitky proti mladému cizákovi, nikdy nic neřekli. To, co Ewan Ross udělal nebo zařídil, muselo být v pořádku.

A byli ochotni vyhovět mu v čemkoli.

To jsem jasně pochopil jedné noci. Měl jsem za sebo zvlášť těžký den ve Scarburnu. Stáda, v nichž jsem předpokládal kolem dvaceti zvířat, jich měla padesát až šedesát a byla rozseta míle od sebe na skalnatých úbočích. A mohli jste se k nim dostat jediným způsobem, pěšky, což by bylo docela příjemné za dobrého počasí, ale tohle byl tmavý pozdně podzimní den, studený vítr bičoval trávu a tiskl ji k zemi a mrazivě mě řezal do kostí jako předzvěst zimy. Byl jsem z toho jako obluzený.

A ke všemu mě čekalo víc Ewanových soukromých povinností než obvykle: několik čištění a pár vrhů selat, několik diagnóz březosti, všechno úkoly, při nichž jsem musel svléknout sako a paže jsem měl namrzlé, odřené a bolavé. Otestoval jsem snad čtyři stovky neochotných hovězin, prodíral jsem se kolem jejich kostnatých zadků a jako vrchol nespravedlnosti mi připadalo, že ta úplně poslední kráva mě vší silou nakopla zezadu do kolena, když jsem od ní odcházel. Tohle gesto rozloučení mě složilo na podlahu chléva, kde jsem kňučel a sténal, a teprve za pár minut jsem se dokázal odbelhat.

Cesta zpátky do Darrowby byla nekonečná a radosti mi nepřidalo, když jsem po návratu zjistil, že tam Siegfried není a že mě čeká pár případů naší vlastní praxe. Ale konečně jsem se úplně vyčerpaný doplazil do postele.

O půlnoci zazvonil telefon. Nevěřícně jsem rozpoznal Ewanův hlas, co mi proboha může v tuhle hodinu chtít?

„Haló, Jime, promiň, že tě ruším,“ jeho hlas mě přímo Mlaskal.

„V pořádku, Ewane, co potřebuješ?“ snažil jsem se hovořit normálně, ale křečovitě jsem cupoval prostěradlo.

Ewan chvíli mlčel. „Mám tady malou nepříjemnost. S telením.“

Okno se otřásalo větrnpým fukéřem. „Te-telení,“ Vykoktal jsem.

„Jo, velká kráva s dlouhou pánví a hlava telete je „obrácena. Dělám na tom už hodinu, ale nemůžu tam ksakru dosáhnout. Mám krátkou ruku.“

„Ano, ano, já mám taky strašně krátké ruce,“ blekotal jsem. „Chápu, jak ti je. Já se v těchhle případech vůbbec nevyznám.“

Telefon se měkce uchichtl. „Nepotřebuju tvou ruku, Jime, potřeboval bych ten embryotom.?“

„Embryotom?“

„Ano, embryotom. Pamatuješ, jak jsi mi vyprávěl, co to je za skvělý přístroj?“

Proč nedokážu držet tu svou zatracenou pusu? Začal jsem lapat po dechu a po únikové cestě.

„Ale Ewane, to bys to tele zabil. Embryotom se na takový případ nehodí.“

„To tele je mrtvé a smrdí. Jime. Potřebuju mu uříznout hlavu, abych zachránil krávu.“

Spadla klec. Mlčky jsem Čekal na strašná slova, která musela následovat.

A následovala. „Zajeď sem. Jime a udělej to pro mne, ano?“

Škrábal jsem se z postele a okamžitě jsem zjistil, že nakopnuté koleno ztuhlo a nemohl jsem ho ohnout. V temnotě zahrady mi pod nohama praskaly suché větve ‚ na dvorku řičel vítr v korunách topolů, rval poslední listí z větví a házel mi ho do tváře.

Vyjel Jsem z města zhroucený na volantu, hlava mi znaveně klesala. Mým cílem byl Hutton House, hospodářství asi pět mil za Scarburnem, a když jsem civěl na cestu, huhlal jsem si pro sebe.

„Prej, zajeď sem, Jime. Zajeď sem po třiceti zatracenejch mílích úzké, zátočité silnice a padni na břicho, dři se, i kdyby tě to mělo zabít. Do hajzlu s Ewanem Rossem, do hajzlu s tím jeho skotským šarmem a skotskou drzostí. Jsem jako pitomý pendlovky, tam a zpátky, tam a zpátky!“ Byl jsem totálně zbitý, pálily mě odřené paže a bolelo mě koleno. Kňučel jsem sebelítostí nad svým údělem. Veterinařina na venkově stojí za prd. Měl jsem se stát lékařem, maminka si vždycky přála, abych se stal lékařem, a byl bych nemusel jezdit šedesát kilometru do Studeného chléva, mohl jsem jen skočit za roh, do hezké, teplé ložnice a hladit ručinku roztomilé staré dámy, nabídnout jí pár pilulek a zpátky do postele, do mé měkoučké, měkoučké postýlky…

Náhle, jsem se zprudka probral do úplné bdělosti, auto mířilo do zídky. Stiskl jsem pevně volant, cítil jsem, jak se do auta opírá vítr, a rozhodl jsem se především dbát na to, abych neusnul. Nebylo to snadné. Monotónní zídky a nekonečná silnička mě uspávaly, ale konečně, po hodině, jsem vsupěl do Scarburnu a reflektory auta ozářily nepřístupně uzavřenou tvář městečka. Pak posledních pár mil s motorem zápolícím s vichřicí a stál jsem před brankou Hutton House.

Lépe řečeno před první brankou, protože než jsem dorazil k osvětlenému cíli, absolvoval jsem na příjezdové cestě čtyři branky. U každé se do dveří auta vší silou opřel severák a já jsem vystoupil a všechno se propadalo do tmy, v níž studeně zářily hvězdičky blikající na umetené obloze.

Konečně se přede mnou rozprostřel houfec hospodářských budov a já jsem zamířil ke skulině jasu pod vraty chléva. Dokonce i tady, na dvoře, mnou cloumal vítr, když jsem se pokoušel otevřít kufr auta. Lapaje po dechu jsem vytáhl holínky, lahvičku dezinfekce, ten zatracený embryotom a utíkal jsem do budovy.

Uvnitř vládl klid a mír, z řady ospalých krav stoupalo lahodné teplo, má pacientka ležela na hrudníku, podepřena dvěma otýpkami slámy. Pan

Hugilla, nahrbený vrásčity hospodář, a Ewan pohodlně odpočívali a kouřili ty legrační cigarety. Ewan seděl na židli, přinesli mu dokonce židli, podíval se na mne půlkruhem světla petrolejky a ostýchavě se usmál.

„Jsem rád, že jsi přijel. Jime. Dělal jsem, co jsem mohl, ale vím, kdy prohraju. Když ses objevil ve dveřích, bylo to pro mne úplné blaho.“

Pan Hugill se zasmál: „Jo, jo, potřebujem tu mladou krev.“

Najednou jsem se přestal litovat. Už mi nevadila ta dlouhá cesta, nevadilo mi, že mě vytáhli z měkké postele. Jako mladá krev jsem se ale taky necítil, když jsem stáhl košili, klekl na ztuhlé koleno a paži zrudlou, odřenou a popálenou dezinfekcí jsem vnořil do krávy.

Hned jsem pochopil, co měl Ewan na mysli. Ta kráva měla zatraceně dlouhou pánev. Nohy telete byly v porodní cestě a hlava byla zamotaná někde vzadu, což jsem ovšem mohl jen usoudit, protože když jsem se natáhl, jak jsem nejvíc mohl, dosáhl jsem jen do štěrbiny pod ohybem krku. Bylo vyloučeno, že bych krk narovnal, a můj úkol byl jasný: musel jsem zachytit drát embryotomu do toho ohybu pod ohnutou hlavou a kolem krku, abych mohl odříznout hlavu.

Byl to jeden z bezútěšných případů telení, kdy vás neodmění pohled na živého tvorečka, kterého přivedete na svět. Někdy se to ale stávalo.

Tele, kterého jsem se dotýkal, bylo mrtvé asi čtyřiadvacet hodin, soudě podle nasládlého zápachu a emfyzematozního podkožního praskání, a musel jsem ho považovat jen za kus neživé tkáně, již je třeba odstranit, protože jinak by matka zemřela na sepsi nebo by ji museli utratit. Jako by kráva mé myšlení uhodla, otočila hlavu, podívala se na mne a tiše zanaříkala. Měla pěknou bílou hlavu herfordek a vypadala nemocně. Potřebovala se zbavit břemene, které ji tížilo.

Obvyklý postup je, že se otočí šňůra kolem části, která se má odříznout, a pak se tudy protáhne drát. Není to ale tak snadné, jak to zní. Jedna věc je zastrčit drát do úzkého prostoru, druhá najít ho na druhé straně. Naštěstí se vyskytl inteligentní chlapík, který se vyznal v telení a přišel s chytrým vynálezem, bylo to těžké olověné závaží s malou dírkou pro šňůru na jedné straně a větší na druhé straně, tam se vsunul prst.

Vylovil jsem závaží a znovu jsem cpal paži podél suchých nohou až k záhybu krku. Napnul jsem se, jak nejvíc jsem mohl, a podařilo se mi postrčit závaží, aby zapadlo do štěrbiny. Teď jsem paži zase vytáhl a namydlil. Nastala chvíle pravdy. Kdybych udržel váhu pod krkem a protáhl k ní přivázanou šňůru, zbytek byl snadný. Vlastně by to tím končilo. Jestli tam nedosáhnu, prohrál jsem.

Znovu jsem ulehl na kamennou podlahu a znovu jsem hmatal mezi nohama telete a vaginální stěnou pod zkroucený krk, kde mělo být závaží.

Nebylo tam. Zaklesl jsem se palci nohou mezi kameny, abych se posunul o další centimetr a podařilo se mi přejet prstem po ohybu krku. Zase nic. Závaží neprošlo, uvízlo pravděpodobně kousíček nad mými prsty.

A tam uvízla i moje naděje.

Vrátil jsem se k vědru a namydlil jsem druhou paži. Někdy to pomohlo.

Ale výsledek byl stejný, šátral jsem marně. Nikoli poprvé jsem proklínal anatomii, která mi přidělila krátké ruce. Štíhlý, dlouhoruký

Siegfried by si teď navlékal sako nebo by už byl doma.

Nebylo ale pomoci, musel jsem zápolit dál. Ani člověk ve vynikající kondici nemůže trávit dlouhý čas v krávě, aniž by se mu odkrvila paže sevřená v pánvi, ale když jako já začne polomrtvý, nemá šanci. Za pár minut se mi paže proměnila v kus špagety. Čím dál rychleji jsem musel střídat ruce, až jsem se plácal na kamení jako ryba na souši. A čím dál to uvnitř bylo horší, sušší, stáhnutější, takže jsem se nemohl pohybovat, natož dosáhnout na kýžené závaží.

Tak to šlo asi hodinu než bylo zřejmé, že to je marné. Musel jsem vyzkoušet něco jiného. Zvedl jsem se do kleku.

„Přinesl byste mi, pane Hugille, prosím další vědro teplé vody?“

Hospodář odspěchal a já jsem se obrátil k Ewanovi.

„Je to kvůli tomu zatracenému závaží,“ řekl jsem. „Mělo propadnout dospod, ale nepropadlo. Ohyb krku je zřejmě tak těsný, že neprošlo.

Napumpuju tam vodu, aby to trochu povolilo.“

Evan se soucitně zahleděl na můj zpocený obličej a pokleslou bradu, na hruď ulepenou špínou, slizem a kusy slámy. „V pořádku. Jime,“ řekl. „Dobrý nápad.“

Cesta k autu nebyla žádná lahůdka. Stál jsem do pasu nahatý v úplné tmě a v severáku, ale byla to změna od kamenité podlahy. Vyhrabal jsem pumpičku a gumovou hadičku a odklusal zpátky do chléva.

Ewan obsluhoval pumpu a já jsem posunoval hadičku přes vyschlé nohy a lil jsem tam vodu, hlavně na ohyb krku.

Když jsem skončil, rychle jsem paži vytáhl, odhodil hadičku a znovu se namydlil. Tentokrát to bylo hop nebo trop. Voda mi zajistí víc prostoru, ale jen na pár vteřin.

Znovu jsem ulehl a zasunul paži a bylo to jako v jiném světě, spousta místa, všechno vlhké a pohyblivé. Roztřesenými prsty jsem šátral pod krkem a, aleluja, našel jsem závaží, jeho hladkou, kovovou hranu.

Dloubal jsem do něj špičkami prstů a cítil jsem, jak se přibližuje, až byla dírka na dosah a já jsem jí protáhl prst a pár vteřin jsem tam ležel v blažené úlevě a připitoměle jsem se culil na mokré kameny.

Vyhrál jsem.

Zbytek byla rutina. Připojil jsem šňůru k drátu v lesklé kovové trubičce, která chránila vaginální stěnu, a obtočil to kolem krku. Pár minut řezání, až jsem necítil žádný odpor, hlava byla uříznutá a překážka odstraněna.

Pak jsme s Ewanem popadli každý jednu nohu a bez potíží vytáhli tele.

Následovala hlava a bylo to. Opláchl jsem se zbytkem vody a podíval jsem se na krávu. Měla za sebou dlouhé trápení, ale nic jí neublížilo.

Žádné vnitřní zranění, žádné přetahování. Bude v pořád ku. A jako by mě o tom chtěla ujistit, vzepřela zadní nohy a zvedla se.

„Panečku, to je dobrý znamení,“ řekl pan Hugill. Kráva ke mně otočila pěknou bílou hlavu, protáhla si nohy, zatlačila a vyhodila barevnou placentu, která z ní vyletěla a pleskla do kanálku.

„A to je ještě lepší znamení,“ zamručel Ewan. Podíval, se na hodinky.

„Budou tři.“ Pak se otočil k panu Hugillovi: „Je vaše manželka vzhůru, pane Hugille?“

Starého pána otázka zřejmě nepřekvapila, naopak, zdálo se, že ji čekal. „Jo, jo, je vzhůru pane Rossi!“

„A oheň v krbu?“

„Jo, jo, máme pěknej oheň v krbu, pane Rossi,“ přitakal horlivě.

„Výborně!“ Ewan si promnul ruce. „Tak bychom si mohli dát vajíčka.“

Podíval se na mne. „Máš chuť na vajíčka, Jime?“

„Vajíčka?“ Nějak mi to v tuhle hodinu nedocházelo.

„Ano, vajíčka. Přesně, co po té dřině potřebuješ.“

„Jak myslíš, Ewane.“

Ewan zenergičtěl. Dobře. Dáme si vajíčka, pane Hugille a samozřejmě čaj a třeba i topinku.“ Promnul si zamyšleně bradu, jako by ve své oblíbené restauraci zvažoval menu. „Pár vdolečků by taky přišlo vhod.“

„Jistě, pane Rossi, hned to povím manželce.“ Hospodář spokojeně kývl a odklusal.

Za deset minut jsme vkročili do kuchyně a já jsem se cítil v jakémsi stavu beztíže. Možná že to bylo tím, že mé vyčerpání přešlo v něco jako koma, ale celé to bylo zcela neskutečné. Krbová mříž a římsa zářily ve světle plamenů hořícího praskajícího dřeva, stůl pod syčící plynovou lampou se prohýbal pod vdolečky, chřupavým chlebem, šunkovou nádivkou, tvarohovými koláčky a ovocným koláčem, byl to sen a taky to bylo legrační. Ale ze všeho nejneuvěřitelnější byla vařená vajíčka, hnědá a buclatá, trčící z porcelánových kalíšků, dvě pro Ewana v čele stolu a dvě pro mne po jeho boku.

Paní Hugillová, statná a usměvavá, nám nalila čaj, pak se spolu s manželem posadili ke krbu a s očividným zájmem čekali, až se pustíme do akce. Ewan sebejistě a bez rozpaků zabušil na vejce a pleskl máslo na topinku. Já jsem ho automaticky následoval a i při zamlženém vědomí jsem zaznamenal, že vajíčka mají chuť smetany, tak mohou chutnat jen vejce slepic zobajících na hospodářství na vrcholcích Yorkshiru, a domácí chleba voněl droždím, i když jsem ho žmoulal vyschlými rty.

I čaj byl výborný až na to, že jsem si do něj naházel místo cukru sůl.

Jen jsem tam seděl, nabral na lžičku sůl a osolil nejdřív vajíčko a pak čaj. Čaj měl zvláštní šmrnc, ale nedoporučuji to.

Celou tu dobu mě to neodolatelně táhlo domů a do postele, ale Ewan byl tak šťastný! Ústy plnými šunky a vajec oslovil naši hostitelku.

„Teď je mi, paní Hugillová, jasné, proč pokaždé získáte na scarburnské výstavě tolik prvních cen za pečivo.“

Milá paní se potěšeně zachichotala a já jsem se se značným úsilím zvedl.

„Ano, mám stejný názor, paní Hugillová. Bylo to baječné, ale musím jet. Mám před sebou dlouhou cestu.“

Ewan polkl, otřel si ústa a usmál se na mne přes stůl. „Nevím, jak ti poděkovat, Jime. Zachránil jsi situaci.

To, co jsi dnes v noci dokázal, bych nesvedl ani s tvým embryotomem.“

„V pořádku, pomohl jsem rád,“ zamířil jsem ke dveřím a ještě naposled jsem se ohlédl po té neskutečné scéně: farmář s manželkou kývající a mávající od krbu. Majestátní Ewan v čele stolu zaníceně dobývající velký bochník sýra.

Zpáteční cestu jsem téměř nevnímal. V příjemném polovědomí jsem seděl a přivřenýma očima jsem zíral na silnici. Netrápilo mě nic z předchozích chmur, žádné nářky, žádná sebelítost, hřálo mě zadostiučinění, že dobrá kráva si bude zítra pochutnávat na seně, místo aby visela na háku u řezníka. Drobná záležitost, nic světoborného, ale byl to dobrý pocit.

Vjel jsem na dvorek Skeldalu, hustě zasypaný navátým listím, které zlátlo ve světlech reflektorů. Brodil jsem se po kotníky hlubokým nánosem a tvář mi ovíval chladný noční vzduch. Postel byla neuvěřitelné blaho, a když jsem odplouval do spánku, stále ještě jsem žasl nad tím, čeho jsou hospodáři pro Ewana Rosse schopni.

Moji zákazníci mi v minulosti prokazovali spoustu laskavosti a ještě mě toho hodně čekalo, ale pochyboval jsem, že by mi někdo ve tři ráno uvařil vajíčka.

14. KAPITOLA

Byla to příležitost, začít kariéru veřejného řečníka, dozajista to byla příležitost, které bych se měl chopit, ale já jsem před ní couval.

„Já vážně nevím,“ odpovídal jsem faráři. „Nic podobného jsem nikdy nedělal. Asi byste se měl obrátit na někoho jiného.“

Farář se na mne široce usmál. Bylo mu kolem třiceti a mně vždycky připadal jako světec, protože zřejmě neviděl v ničem a nikom nic špatného.

„Ale jděte, pane Herriote. Určitě budete výborný a klub mladých se na vás moc těší. Spousta mé mládeže pochází z farmářských rodin a jsou nadšeni, že uslyší přednášet veterináře.“

„Moc rád to slyším, pane Blekinsoppe!“ Ale v duchu jsem viděl přecpaný kostel, řadu tváří hledících na mne, a jen z té představy jsem se zpotil. „Víte co? Jestli chtějí slyšet veterináře, požádám pana

Farnona, aby jim něco pověděl. Je vynikající.“

Farář mi stiskl paži. „Ale pane Herriote, já chci vás. Jste mladý a chlapci a děvčata s vámi mají mnoho společného. A budete mluvit jenom asi půl hodiny, pak přijdou na řadu otázky a živá diskuse.“

„Já si opravdu myslím, že bych neměl,“ zamrmlal jsem a břicho se mi svíralo nad tou ostudou, která by nastala, kdybych se měl postavit před obecenstvo. „Možná někdy jindy, ale teď se na to opravdu necítím.“

Pan Blekinsopp vzdychl: „Jak si přejete, ale členové klubu budou určitě zklamáni. A slečna Aldersonová taky.“

„Slečna Aldersonová?“

„Ano, Helena mi v klubu pomáhá. Vlastně to ona navrhla, že byste nám mohl něco povědět.“

„Že to ona navrhla?“

„Ano, navrhla.“

„Chodí taky na přednášky?“ vyptával jsem se.

„Samozřejmě. Určitě se těšila, že vás na naší příští schůzce uvidí.“

„Hm… tak… jestlipak… Možná že bych to mohl zkusit.“

„Výborně!“ Farář se rozzářil. „Máte spoustu času, koná se to až za tři neděle, v úterý.“

„Dobrá práce, Jamesi,“ pravil Siegfried u oběda. Jsem rád, že jsi popadl příležitost za pačesy. Každý odborník se musí naučit mluvit na veřejnosti, čím dřív si to osvojíš, tím líp. A vylepší nám to image.

„Je nutné občas zamávat vlajkou.“

„Asi máš pravdu.“ Pár vteřin jsem žmoulal ubrousek. „Ale nemám ponětí, o čem bych měl hovořit. Mohl bys mi poradit?“

„Děkuji, paní Hallová, to vypadá báječně,“ pravil Siegfried naší hospodyni, která před něj položila velkou mísu se zapékanými ledvinkami. Pak se ke mně znovu obrátil. „Inu, Jamesi, požádali tě, abys hovořil jako veterinář, a tak se musíš zabývat záležitostmi veteriny. Jestli to jsou děti z farmářských rodin, skočí na to a jistě je to zaujme.“

„Ano, ale veterina je široké téma. Co přesně bys navrhl?“ Můj šéf se energicky pustil do krmě, a když propíchl vidličkou kůrčičku, zaplavila pokoj božská vůně. „Podej mi svůj talíř, Jamesi.“ Navršil na talíř maso a nádivku a přisunul ke mně mísu brambor. „Samosebou to je velké téma, musíš proto zvolit zajímavé a poutavé aspekty.“

„Nevím, kde začít,“ řekl jsem. „Byl bych ti vděčný, kdybys mi načrtl jakousi osnovu.“

Siegfried zadumaně žvýkal. „Každý máme své názory a každý se dívá jinýma očima, ale na tvém místě bych začal něčím, co by je chytlo, nějakou provokující poznámkou nebo otázkou, pak bych vylíčil širokou paletu naší profese, včetně historie, a mezi to bych šoupl pár praktických poznatků, třeba o první pomoci zvířatům.“

„První pomoc?“

„Ano, první pomoc.“ Můj šéf se rozehříval. „Jak zastavit krvácení, jak postupovat v akutních případech, když není veterinář k dosažení. A co takhle jak trokarovat bachor nadmuté krávy? To by bylo něco! Ti by koukali!“

„Máš pravdu, to by bylo něco! Myslím, že to beru.“ V duchu jsem si to poznamenal. „Ale co ta úvodní poznámka, o níž jsi se zmínil? Napadá tě něco?“

Siegfried pečlivě a soustředěně přenesl na svůj talíř vařený pórek zalitý loužičkou bílé omáčky. Asi minutu tiše hleděl vpřed a pak bez varování práskl pěstí do stolu a já jsem se leknutím bolavě kousl do jazyka.

„Mám to, Jamesi! Docela určitě to je to pravé, nepochybně.“ Vztyčil ukazovák a zarecitoval. „CO PRO VÁS ZNAMENÁ MVDr.?“

„Pánové, to je věc!“ obdivně jsem na něj hleděl. „Co pro vás znamená

MVDr.? Fakt se mi to líbí.“

„Tak vidíš,“ pravil a soustředěně žvýkal. „A musíš přednášet hlasitě, zvučně. Budou ti hned od začátku viset na rtech a bez dechu budou čekat co dál. Ze všeho nejdůležitější je správný začátek.“

„Děkuju ti, Siegfriede, moc jsi mi pomohl. Teď už to snad dám dohromady, ale zbývá ještě, dokážu to přednést? Nikdy jsem na veřejnosti nemluvil., Co když se zaseknu, hned jak se zvednu? Co když budu mít okno?“

„To je ovšem možné! Chápu, jak ti je, a dám ti tedy ještě jednu radu.“

Namířil na mě vidličku. „Je to tvé první veřejné vystoupení a musí být dokonalé. Nacvičuj si přednášku každý den, abys byl schopen odrecitovat ji jako básničku, a všechno dobře dopadne.“

„Oukej,“ řekl jsem. „Nacvičím si to.“

Siegfried se zaklonil a zasmál. „Hodný chlapec! A teď se už netrap.

Budou z tebe vedle, určitě je vyřídíš!“

Vzal jsem si k srdci každé jeho slovo, a kdykoli jsem v následujících týdnech projížděl po zmrzlých silnicích, moje rty nepřetržitě ševelily

– kázal jsem svému imaginárnímu obecenstvu. Několikrát jsem zaznamenal, jak silniční dělníci překvapeně zvedli hlavu, když se k nim z otevřeného okna auta nesla má deklamace, a dosáhl jsem stavu, kdy mi každá hláska, každý slovní obrat bezchybně splývaly z jazyka.

Popravdě řečeno vypadalo to tak dobře, že jsem se jakýmsi bázlivým způsobem začal na ten velký večer těšit. Kolik jich tam přijde?

Padesát? Šedesát? Možná stovka! Jen ať přijdou! A přijde Helena! V tomto směru nebyly mé akcie sice moc vysoko, ale nemůže škodit, když uvidí, jak fascinuji zástupy mládeže, jak uchváceně ke mně ty mladé tváře vzhlížejí, jak sají každé mé slovo.

Má sebedůvěra narůstala každým dnem, a když konečně nadešel osudný úterní večer, byl jsem chladně rozhodný a klidný. Žádná panika. Určité napětí a vyschlá ústa a rozhodnutí uspět.

Než jsem se vydal na faru, vykoupal jsem se, oblékl jsem si sváteční oblek a pečlivě jsem se prohlédl v zrcadle. Neslušelo by se, aby mi na obočí ulpěl kousek kravince.

Byl jsem rád, že nemusím jít daleko, protože ráno napadl sníh a pak pár hodin mrazivě pršelo a ulice byly plné bláta. Otevřel jsem dveře fary a vstoupil. Farář mě úsměvně vítal.

„Vítám vás, pane Herriote! Jste laskavý, že jste přišel. Naše mládež se vás nemůže dočkat.“

Stáli jsme v úzké hale s dveřmi na obou stranách a odněkud jsem slyšel hudbu a smích. Nevěnoval jsem tomu ale pozornost, protože po schodech na druhém konci haly sestupovala Helena.

Zasmála se a podívala se mi do očí svým teplým, účastným, laskavým pohledem, který jí byl vlastní. Bylo to zvláštní, ale kdykoli jsem ji potkal, vždycky se na mne takhle dívala. Neměl jsem při setkání s ní moc štěstí, nedopadalo to valně, ale na jejím klidném, přátelském pohledu se pranic neměnilo.

Helena byla samosebou moc laskavá, v tom to vězelo. Dívala se tak pravděpodobně na každého, tou smavou jiskřičkou zájmu hluboko v modrých očích a plnými rty pootevřenými nad bílými zuby. A ty usměvavě pozvednuté koutky úst… a tmavé vlasy měkce se vlnící nad úbělem tváří…

Pan Blekinsopp se rozkašlal a já jsem k němu obrátil svou pozornost.

„Pojďte dál a prohlédněte si klubovní místnost, než začnete,“ řekl a otevřel jedny dveře. „Věřím, že souhlasíte, že to je příjemné místo, kde se může mládež scházet za zimních večerů.“

Vstoupil jsem. Hrál tam gramofon a skupinka děvčat tančila foxtrot.

Pár chlapců se tu jen tak povalovalo a dva hráli na stolku v koutě biliár. Farář se přívětivě rozhlédl, hudba přestala hrát, děvčata změnila desku na waltz a zase začla tančit. Přišlo mi zvláštní, že žádného chlapce nenapadlo zatančit si s některou z těch půvabných dívek.

Podíval jsem se na chlapce hrající kulečník. Mohlo jim být patnáct nebo šestnáct a zřejmě to byli filmoví fanoušci. Naznačovalo to jejich nadřazené chování, držení těla, cigarety visící jim ze rtů, způsob, jak přivírali oči před kouřem, když se sklonili, aby dali šťouch, smrtelně vážné natírání tága, pohrdavě gangsterský nezájem o ostatní přítomné.

Farář tleskl. „Tak pojďte, děvčata a chlapci, je čas, abyste se připojili k ostatním v sále. Pan Herriot vám teď něco poví.“

Místnost se rychle vyprázdnila, mládež vycházela ze dveří na druhém konci. Brzy tu zůstali jen ti gangsteři u kulečníku. Zřejmě faráře neslyšeli. Ten na ně ještě několikrát zavolal, ale nevšímali si ho.

Nakonec k jednomu z nich přistoupila Helena a něco mu zašeptala,

Odložili tága, naštvaně se na mne podívali a vylajdali z místnosti.

Tohle tedy byla ta chvíle pravdy, kdy se po týdnech příprav postavím čelem ke svým posluchačům. Zhluboka jsem se nadechl a vydal se za ostatními do sálu a na pódium.

Usazený na vratké židli mezi Helenou a panem Blekinsoppem jsem se rozhlédl po scéně.

Sál nebyl velký, mohlo se tam vejít kolem stovky lidí, kdyby byl plný. Dnes večer ale plný nebyl, naopak, převládal prázdný prostor.

Rychle jsem účastníky spočítal. Bylo jich dvanáct. Rozptýlili se do malých ostrůvků mezi židlemi. V polovině sálu se houfovalo těch šest mladinkých děvčat, pár řad za nimi svíral velmi tlustý chlapec sáček brambůrek a kousek vedle něj seděl hubený, sklesle se tvářící mládenec s ospalýma očima. V poslední řadě se o zeď ležérně opírali ti dva gangsteři, okázale znuděni. Nejvíc mě ale překvapily dvě drobounké holčičky, asi čtyřletí mrňousové v první řadě, daleko od ostatních.

Jedno děvčátko mělo ve vlasech velkou růžovou pentli, druhé mělo culíky. Houpala nohama a hleděla na mne bez valného zájmu.

Obrátil jsem se k Heleně: „Co to je za holčičky?“

„Chodí sem se svými staršími sestrami,“ odpověděla. „Moc se jim tu líbí a jsou hodné. Nebudou rušit.“

Tupě jsem přikývl a snažil jsem se srovnat si vše v hlavě a adaptovat se ke skutečnosti, že tohle jsou lidé, kterým předložím významně kritickou sondu do veterinární vědy. Ani jeden z nich nejevil pražádný zájem o mou osobu, kromě jedné velice půvabné drobné dívenky uprostřed těch adolescentních děvčátek. Ta na mě dychtivě hleděla, jako by se nemohla dočkat, kdy začnu.

Pan Blekinsopp vstal a pronesl roztomilou úvodní řeč, v níž mě představil. Během jeho řeči se gangsteři vzadu chechtali, zápasili a dloubali se do žeber a dívky, s výjimkou toho půvabného poupátka, se po nich obdivně ohlížely.

Konečně jsem zaslechl farářova závěrečná slova: „A teď s velkým potěšením požádám pana Herriota, aby vás oslovil.“

Pomalu jsem se vztyčil, zíraje na svých dvanáct posluchačů. Gangsteři stále ještě zápasili, tlusťoch si vložil do úst brambůrku a hlasitě žvýkal, v první řadě si batole číslo jedna cucalo palec a to druhé pohupovalo hlavou sem a tam, jako by si zpívalo.

Na vteřinu se mě zmocnila divoká panika. Měl bych celý svůj plán změnit a jen zběžně se zmínit, o pár trivialitách? Nešlo to, nemohl jsem. Celé jsem to napapouškoval a musel jsem to přednést tak, jak jsem se to naučil. Nebylo úniku.

S námahou jsem se uklidnil a odkašlal jsem si: „Co pro vás znamená

MVDr.?“ zaječel jsem.

Pan Blekinsopp se zřejmě polekal, protože lehce nadskočil na židli, ale s obecenstvem to nehnulo. MVDr. pro mně neznamenalo zhola nic.

Proplahočil jsem se historií Královské koleje, snaživě jsem líčil, jak se rozvíjela od svých prvních dnů. Nikdo kromě té rozmilé dívenky uprostřed mě neposlouchal, ale já jsem se rozjel po nacvičené dráze a nemohl jsem zastavit.

„Královská zakládací listina byla Vysoké škole udělena dodatečně, v roce 1932,“ prohlásil jsem po zhruba deseti minutách neoblomné trýzně a ten hubený chlapec zívl. V duchu jsem si ho předtím otipoval jako budižkničemu, ale zívat uměl. Byla to táhlá, vrzající, vášnivě výbušná akce, která pohltila a utopila moje slova, a chlapec zíval a zíval a zíval, až se nakonec zvrátil a padl, uslzený a vyčerpaný tím výkonem.

Jeho druh nepohnutě žvýkal brambůrky.

Když jsem zápolil asi dvacet minut, připadalo mi, jako bych tam stál a s úžasem poslouchal sám sebe. „Po ukončení studia,“ říkal jsem, „se před absolventem otevírají dva hlavní směry životní dráhy, všeobecná praxe a práce pro ministerstvo zemědělství a rybolovu. Ta druhá alternativa se týká spíš preventivní medicíny a legislativních opatření.“

Gangsteři se navzájem mlátili a dusili se potlačovaným smíchem, tlusťoch přežvykoval brambůrky, batole číslo jedna zaníceně dumlalo palec a druhou rukou si natáčelo na prstík kudrlinku vlasů, zatímco batole číslo dvě napřímilo nožičky a obdivovalo své bílé ponožky a červené střevíčky. Pozornost mi věnoval jen ten drahoušek tam uprostřed.

Čelo i tělo se mi počalo rosit. Z jakýchsi důvodů se to táhlo mnohem déle, než jsem si vypočítal, a ve mně narůstalo přesvědčení, že v

Heleniných očích musím vypadat jako čím dál větší hňup.

Nacvičil jsem si i pár vtípků, při nichž se posluchači měli svíjet v křečích smíchu, v protikladu k tomu vážnému, poutavě hutnému materiálu, ale i těm, co náhodou poslouchali, se při přeprškách mého humoru nehnul v tváři jediný sval. Kromě toho zlatíčka uprostřed, to se pokaždé sladce a zvonivě zasmálo.

Ale nepovolil jsem. Však já se jim dostanu pod kůži, až přijdou na řadu praktická doporučení o první pomoci.

„Tak,“ pravil jsem. „Máte tele s ošklivou řeznou ranou na noze. Z rány prýští krev a vy nemůžete zastihnout veterináře. Jestliže nezasáhnete, tele vykrvácí a zemře. Co uděláte?“

Všem bylo tele očividně fuk, nikdo nereagoval, kromě batolete číslo dvě. Změna tématu se mu zřejmě nelíbila, civělo na mne a spodní ret se mu roztřásal.

Pokračoval jsem líčením náčinků ke stlačení cév a tlakových obvazů a přešel jsem k nadmuté krávě.

„Kráva je nadmutá, div že nepraskne. Musíte zasáhnout, nebo padne mrtvá na zem.“

Opatrně jsem mrkl na batole číslo dvě. Jeho spodní ret byl čím dál vypouklejší, téměř jako malý talířek, ale nedalo se nic dělat, musel jsem pokračovat. „Musíte vzít nůž, nejlépe velký kuchyňský nůž, a bodnout krávu rovnou do břicha. A teď vám povím, kam bodnete…“

Ale batole číslo dvě toho mělo dost. Zaklonilo hlavu a rozeřvalo se tak, že jeho starší sestra přiběhla uličkou mezi řadami a odváděla ho.

Holčička šla, plakala se smutně rozhoupanými culíčky. Batole číslo jedna zůstalo v klidu, zcela soustředěno na užužlaný palec a kudrlinku vlasů.

A já jsem se doplahočil do posledního kola.

„Budoucnost profese se podle mého přesvědčení bude čím dál méně zaobírat problémy jednotlivých zvířat, přednášel jsem teď výhradně tomu miláčkovi uprostřed, upíral na mě oči s netajeným obdivem.

Hubeňour se pustil do dalšího mocného zívnutí a jeho společník dochroupal poslední brambůrku a chrastivě mačkal prázdný sáček.

„V našich plánech pro budoucnost musíme věnovat pozornost narůstající péči o malá zvířata. V posledních pár letech byl nárůst práce v této oblasti…“

Musel jsem se odmlčet, vzadu nastal povážlivý rozruch. Přátelsky rozverné zápolení gangsterů přešlo ve válečný konflikt. Lítaly pěsti, tekla krev, pár šťavnatých nádávek oživilo shromáždění. Po několika minutách soupeři usedli, vztekle po sobě koukali a otírali si šrámy.

„Navzdory vší nejistotě a přes pokleslý stav zemědělství věřím, že v národním hospodářství bude mít veterinář vždycky své nezastupitelné místo.“ A bylo to. Sedl jsem si a Helena, farář a zlatíčko se nadšeně roztleskali.

Pan Blekinsopp povstal a s potěšeným úsměvem se rozhlížel. Blahopřál mi ke skvělé přednášce, říkal, s jakým zájmem mě všichni poslouchali, a skončil tím, že otevírá diskusi, posluchači mohou klást otázky,

Posadil jsem se. Tak tohle by měla být ta živá diskuse, o níž mluvil.

Dychtivě a starostlivě jsem hleděl z tváře na tvář a obecenstvo hledělo na mne, tiše a tupě. Poprvé za celý večer zavládlo úplné ticho.

Odtikalo deset minut a já jsem cítil, jak ve mně stoupá napětí, ale konečně se uprostřed sálu něco ozvalo. Bylo to to moje zlatíčko. Bůh mu žehnej, chystalo se něco říct. Náhle jsem vzrušeně pochopil, že má slova inspirovala odezvu, alespoň v jedné mladistvé duši.

Zlatíčko se vzpřímilo na židli, olízlo si rty a se zářícíma očima se na mě usmálo. Opravdu se chtělo na něco zeptat a ukázalo se, že to je jediná otázka celého večera. Dychtivě jsem se naklonil a ona promluvila:

„Pane Herriote, mám malýho pejska, kerej pelichá. Co s ním můžu dělat?“

15. KAPITOLA

Pravděpodobně nejdramatičtější událostí v dějinách zvěrolékařské praxe bylo vymizení tažného koně. Je téměř neuvěřitelné, že se tahle sláva a největší opora zvěrolékařského povolání během několika let ztratila jako loňský sníh. A já jsem byl jeden z těch, kteří to viděli, kteří to zažili.

Když jsem nastoupil do Darrowby, začínal už traktor přebírat většinu prací, ale ve světě zemědělců umírají tradice pomalu a všude kolem byla ještě spousta koní. Naštěstí, protože má zvěrolékařská výuka byla zakotvena v koňařství a všechno ostatní hrálo druhé housle. V mnoha směrech to byla vynikající vědecká výchova, ale často jsem se divil, že lidé, kteří ji řídili, měli neustále před očima zvěrolékaře v tvrďáku a žaketu, pilně pracujícího ve světě tramvají tažených koňmi a pivovarských valníků.

Velice podrobně jsme se učili anatomii koně, mnohem podrobněji než kteréhokoli jiného zvířete, a těm naopak jsme se věnovali jenom povrchně. Právě tak to bylo v dalších předmětech: v péči o zvířata, zdůrazňující podrobnou znalost podkování, takže se z nás málem stali amatérští podkováři, v interně a chirurgii, v nichž bylo mnohem důležitější rozumět vozhřivce a chřípěcí než vzteklině a psince. Už když jsme se učili, věděli jsme, my mladí, že je to směšné, protože už tehdy se z tažného koně stával muzeální exponát, a bylo zřejmé, že perspektivní je péče o dobytek a malá zvířata.

Proto, jak jsem již řekl, bylo značnou útěchou, že poté, co jsme do sebe nasáli obrovskou zásobu vědomostí o koních, jsme stále ještě měli dost pacientů, na nichž jsme své znalosti mohli vyzkoušet. Myslím, že během svých prvních dvou let jsem ošetřoval zemědělské koně téměř každodenně, a ačkoliv jsem nikdy nebyl a nikdy nebudu odborník v této oblasti, bylo svým způsobem vzrušující setkat se s chorobami, jejichž názvy se dochovaly takřka od středověku. Zchvácení kopyt, kohoutková pištěl, luxace ramenního kloubu, jankovitost.

Po necelých třech letech se ten koňský proud zmenšil, nikoliv jenom na pramínek, ale určitě na údobí, z něhož bylo na dohled vysychající koryto. Svým způsobem to znamenalo umenšení návalu práce zvěrolékařů a zejména velice těžké práce, protože není pochyby o tom, že ošetřování koní byla nejnáročnější a nejožehavější součást našeho života.

Takže při pohledu na toho tříročáka jsem si znovu uvědomoval, že takové případy se zdaleka nevyskytují tak často jako dřív. Kůň měl dlouhou tržnou ránu na boku. Zachytil o ostnatý drát a rána se otevírala, kdykoliv se pohnul. Nebylo zbytí, muselo se to zašít.

Kůň byl ve svém boxu přivázán za hlavu, pravým bokem k vysoké dřevěné přepážce. Jeden z chasníků, statný a skoro dvoumetrový, ho uchopil pevně za ohlávku a zapřel se o dřevo, když jsem na ránu stříkal jodoform. Zdálo se, že to koni nevadí, což mě uklidňovalo, protože to bylo mohutné zvíře, téměř hmatatelně vyzařující sílu a vitalitu.

Navlékl jsem do jehly hedvábí, přidržel jeden okraj rány a protahoval.

Tady nebudou žádné potíže, pomyslel jsem si, když jsem zdvihal druhý okraj a propichoval ho, ale když jsem prostrkoval jehlu, hřebec prudce vyhodil a mně bylo, jako by kolem mě přefičela vichřice.

A potom kupodivu stál zase klidně u dřevěné přepážky.

Kdykoli jsem byl nakopnut nebo pokopán, nikdy jsem neviděl jak se to stalo. Je skutečně překvapivé, jak rychle se dokážou mihnout ty veliké a vysoké svalnaté nohy. Docela jistě na mě dobře mířil, a málem se strefil, protože nebylo nikde vidět ani moji jehlu, ani hedvábí a statný chlapík u hlavy koně hleděl širokýma očima v křídově bílé tváři a předek mého obleku byl v podivném stavu. Měl jsem na sobě

„gabardénový převlečník“ a ten vypadal, jako by někdo vzal žiletku a pečlivě a pracně rozřezal látku na uzounké proužky, které visely k zemi v cárech. Veliká okovaná noha mě minula o tři centimetry, ale plášť byl na odpis.

Stál jsem tam a rozhlížel se kolem sebe v jakémsi šoku, když jsem uslyšel ode dveří srdečný pozdrav.

„Tak, pane Herriote, copak vám proved?“ Cliff Tyreman, starý koňák, si mě prohlížel od shora dolů pobaveně, ale také pohoršeně.

„O chlup, a poslal mě do nemocnice, Cliffe,“ odpověděl jsem třesoucím se hlasem. „Minul mě o tak tenounký vlásek jako ještě nikdy. Jen jsem cítil, jak mě to ofouklo.“

„A copak jste na něm zkoušel?“

„Chtěl jsem zašít tu ránu, ale víckrát už to nebudu zkoušet. Jedu si do ordinace pro chloroformovou masku.“

Drobný mužík se zatvářil uraženě. „Žádnej chloroform nepotřebujete. Já ho podržím a nebudete mít žádný potíže.“

„Lituji, Cliffe.“ Začal jsem uklízet své nástroje na šití, nůžky a dezinfekční zásyp. „Jste prima chlapec, to já vím, ale už to na mě zkusil jednou a napodruhé mu nehodlám poskytnout příležitost. Nechci být do smrti chromý.“

Koňákova drobná, pružná postava jako by ztuhla ve vzteklou kouli.

Předklonil hlavu svým charakteristickým gestem a blýskl po mně očima.

„Takovou blbost jsem jaktěživ neslyšel.“ Pak se prudce otočil na velkého chlapíka, jenž stále ještě visel koni na hlavě. Úděsná bledost jeho tváře teď přecházela do jemné zeleně. „Vypadni odsud, Bobe! Bojíš se tak pitomě, že toho koně rozčiluješ. Vypadni a pusť mě k němu!“

Bob vděčně odešel od koňské hlavy a bázlivě se usmívaje opatrně se pohyboval podél boku zvířete. Cestou se minul s Cliffem, jehož hlava mu nesahala ani k rameni.

Cliff vypadal, že ho celá tahle záležitost osobně uráží. Uchopil ohlávku a prohlížel si veliké zvíře s nesouhlasem učitele, který kára dítě. Kůň, stále ještě v náladě, která předznamenávala mrzutosti, položil uši a začal podupávat kolem dokola stání, obrovské podkovy výhružně cvakaly do kamenné podlahy, ale rychle se uklidnil, když ho drobný mužík vztekle dloubl do žeber.

„Budeš pořádně stát, ty starej pacholku. Co je to s tebou?“ ‚ vyštěkl

Cliff a znovu zapracoval drobnou pěstičkou na sudovitém hrudníku, byla to nepatrná rána, kterou snad zvíře ani necítilo, ale úplně ho proměnila, podvolil se a skoro se tetelil pokorou. „Zachtělo se ti kopnout, co? Já s tebou zatraceně zatočím!“ Zatřepal ohlávkou a fixoval koně hypnotickým pohledem. Pak se obrátil ke mně. „Tak, pane

Herriot, můžete jít a dokončit svou práci, nic vám neudělá.“

Nerozhodně jsem hleděl na velikánské, smrtelně nebezpečné zvíře.

Zvěrolékaři jsou zcela běžně povoláni k tomu, aby vstupovali s otevřenýma očima a vědomě do nebezpečných situací, a myslím si, že každý z nás reaguje jinak. Pamatuji si, že bývaly doby, kdy má příliš živá představivost byla příčinou, že jsem si akutně uvědomoval všechny chmurné možnosti, a také při oné příležitosti jsem soustředěně přemítal o strašlivé síle těch obrovských, lesklých kýt a o nepoddajné křemeníte tvrdosti lopatovitých nohou zasazených do kovu.

Cliffův hlas přerušil mé dumky.

„Tak pojďte, pane Herriot, říkám vám, že vám nic neudělá.“

Znovu jsem otevřel svůj kufřík a třesoucími prsty navlékl další jehlu.

Vypadalo to, že nemám moc na vybranou, ten malý chlapík mne nežádal, přikazoval mi. Musím to znovu zkusit.

Asi jsem nečinil valný dojem, když jsem se šoural kupředu, téměř jsem se překotil přes suknici, která se mi plácala před nohama, a když jsem rozklepanýma rukama znovu sahal po tržné ráně, mlátilo mi srdce až v uších. Ale nemusel jsem se ničeho obávat. Bylo to přesně tak, jak stařík řekl. Kůň mi neublížil, popravdě řečeno, ani se nehnul.

Vypadal, že pozorně naslouchá mumlání, které do něj Cliff hučel ze vzdálenosti několika centimetrů. Zasypal jsem ránu, sešil a zasvorkoval, Jako bych pracoval na anotomickém preparátu. Chloroform nemohl být účinnější.

Když jsem vděčně odcházel z boxu a znovu začal ukládat své nástroje, monolog u hlavy změnil charakter. Výhružné chrčení ustoupilo škádlivému pochichtávání. „No tak to vidíš, že jsi jenom takovej starej pitomec, když se rozčiluješ pro nic a za nic. Dyť dovopravdy si docela hodnej kluk, viď že jo, moc hodnej kluk.“

Cliffova ruka přejížděla mazlivě po krku a mohutné zvíře si otíralo čenich o jeho tvář, lísajíc se jako štěňátko labradora.

Cliff dokončil svou konverzaci, pomalu vycházel z boxu a ještě hladil záda, plece, břicho i kýty, dokonce koně rozverně zatahal na rozloučenou za ocas, a to, co bylo před několika minutami výbušnou náloží kostí a svalstva, se laskání šťastně podvolovalo.

Vytáhl jsem z kapsy balíček cigaret. „Cliffe, vy jste zázrak. Vezmete si cigaretu?“

„To by bylo jako dávat praseti jahodu,“ odpověděl chlapík a vyplázl jazyk, na kterém spočíval ožvýkaný kus tabáku. „Mám to tam pořád.

Strčím si to tam hned po ránu, jak vyleu z postele, a žvejkám to celej den. Že byste si toho nevšim?“

Asi jsem vypadal legračně ve svém překvapení, protože se tmavé oči zablýskaly a vrásčitá tvář se rozestoupila do potěšeného úsměvu.

Hleděl jsem na ten úsměv, chlapecký, neporažený, a uvažoval o jevu zvaném Cliff Tyreman.

Ve společenství, v němž byla měřítkem hodnoty vytrvalost a odolnost, zcela mimořádně vynikal. Když jsem ho uviděl poprvé, a to bylo už před třemi lety, jak pobíhal mezi dobytčaty, chytal je za nozdry a bez námahy držel, zaznamenal jsem ho v duchu jako velice zdatného muže středního věku. Ale jemu táhla už tehdy sedmdesátka. Nebyl ho žádný velký kus, ale vzbuzoval respekt, s dlouhými rozmáchlými pažemi, dusající chůzí, při níž nevytáčel chodidla, a s předkloněnou hlavou vypadal, jako by se životem dral.

„Nečekal jsem, že se tu s vámi dneska setkám,“ řekl jsem. „Slyšel jsem, že jste měl zápal plic.“

Pokrčil rameny. „Jo, něco takovýho. Nepracoval sem poprvně vod ty doby, co sem byl kluk.“

„A podle mého názoru byste měl ležet v posteli.“ Hleděl jsem na prudce se zdvihající hrudník a pootevřená ústa. „Slyšel jsem, jak to ve vás hvízdalo, když jste stál u hlavy toho koně.“

„No jo, ňák to nemůžu zarazit. Za den nebo za dva budu v pořádku.“

Popadl lopatu a začal hbitě odklízet hromadu hnoje za koněm a jeho dýchání chrčelo hlasitě do ticha.

Grange Harland byla rozlehlá farma v nížině na úpatí Dalu, s velkou plochou orné půdy a bývaly časy, kdy tahle stáj měla koně v každém boxu podél dlouhé zdi. Bývalo jich tu přes dvacet a nejméně dvanáct pracovalo pravidelně na polích, ale teď tu byli jenom dva, mladý kůň, kterého jsem ošetřoval, a starý sedák, jemuž říkali Badger.

Cliff býval hlavní koňák, a když pak nastala průmyslová revoluce, přesedlal na traktor a plnil jiné práce na farmě bez jakýchkoli dlouhých řečí. Byla to typická reakce tisíců ostatních zemědělských dělníků po celé zemi. Nezačali naříkat, že musí vzdát profese, kterou ovládali a konali po celý život, začít znova, zkrátka začali. Upřímně řečeno mladší muži byli novými stroji nadšeni a brzy se projevili jako mechanici přirozeným nadáním pro údržbu strojů.

Ale staří odborníci jako Cliff ztratili mnoho. Říkával: „Je to moc snadnější sedět si na traktoru, když jsem chodíval celý dny nahoru a dolů po polích, tak jsem to zatraceně cejtil nohách.“ Ale nedokázal se vzdát své lásky ke koním. Přátelství mezi pracujícím člověkem a pracujícím zvířetem, to přátelství, které v něm rostlo od dětství, to mu zůstalo v krvi navždy.

Moje příští návštěva v hospodářství platila tlustému býčkovi, kterému uvízl v hrdle kus řepy, ale když už jsem tu byl, požádal mě hospodář, pan Gilling, abych zaskočil ke starému Badgerovi.

„Poslední dobou trochu kašle. Možná že to věkem, ale koukněte se, co si o tom myslíte.“

Starý kůň byl samojediným obyvatelem stáje. „Toho tříročáka jsem prodal,“ řekl pan Gilling. „Ale tohodle starýho mám pořád, hodí se, když potřebuju odvézt něco malýho.“

Podíval jsem se úkosem na kamenné rysy hospodářovy tváře. Vypadal prachmálo sentimentálně, ale dobře jsem věděl, proč drží starého koně.

Kvůli Cliffovi.

„Cliff bude rád,“ řekl jsem.

Pan Gilling přikývl. „Ano, jakživ jsem nepoznal někoho tak dobrého ke koním. Ze všeho nejšťastnější byl u koní.“ Krátce se zasmál. „Víte, pamatuji si, jak před léty pokaždé, když se pohádal s manželkou, přicházel večer sem do stáje a seděl tady u koní. Nakonec tu vysedával celé hodiny, díval se na ně a kouřil. To bylo předtím, než začal žvýkat tabák.“

„A tenkrát už jste měli Badgera?“

„Jo, vychovali jsme ho. Cliff pomáhal při hřebeni, pamatuju se, že ten hajzlík vylez prdelkou napřed, a dalo nám to fušku, než jsme ho vytáhli.“ Znovu se usmál. „Možná že proto ho měl Cliff vždycky nejradši. S Badgerem pracoval vždycky sám, jak byl rok dlouhej, a byl na něj tak pyšnej, že když s ním musel jet do města, ze všeho nejdřív mu uvázal do hřívy mastičky a vověsil ho mosazným postrojem.“

Zamyšleně potřásal hlavou.

Starý kůň se ohlédl s nepatrným zájmem, když jsem k němu přistoupil.

Táhla mu dvacítka a všechno na něm nasvědčovalo vážnosti vysokého věku

– vystouplé kyčle, zbělena hlava a nozdry, propadlé oči s dobráckým výrazem. Když jsem se chystal změřit mu teplotu, vyrazil ostrý, štěkavý kašel a poskytl mi první vodítko k diagnóze choroby. Díval jsem se, jak dýchá, asi tak minutu nebo dvě a měl jsem druhé vodítko.

Další vyšetřování bylo zbytečné.

„Nemůže dýchat, pane Gillingu,“ řekl jsem. „Anebo abychom použili správného názvu, má rozedmu plic. Vidíte to dvojité nadzvednutí břicha, když vydechuje? To proto, že jeho plíce ztratily pružnost a že musí vynaložit velkou sílu, aby vydechl.“

„A čímpak to je?“

„Samozřejmě, že to souvisí s věkem, ale také trochu nachladl, a tím se nemoc vyprovokovala.“

„Zbaví se toho brzy?“ zeptal se farmář.

„Zlepší se to, až se zbaví nachlazení, ale obávám se, že docela dobře už mu nebude nikdy. Nechám vám tu nějaký lék, který budete přidávat do vody na pití a který mu uleví.“ Šel jsem ven do auta pro lahvičku odkašlávací směsi obsahující arzén, což jsme tehdy užívali.

Asi za šest týdnů jsem znovu uslyšel o panu Gillingovi. Zazvonil mi jednou večer kolem sedmé.

„Byl bych rád, kdybyste přišel a podíval se na starého Badgera,“ řekl.

„Co mu chybí? Zase nemůže dýchat?“

„Ne, to ne. Pořád ještě trochu kašle, ale zřejmě ho to nijak moc netrápí. Ne, ale myslím, že má náběh na koliku, já teď musím odejít, ale počká na vás Cliff.“

Drobný Cliff na mne čekal na dvoře. V ruce držel petrolejovou lampu.

Když jsem k němu došel, vykřikl jsem leknutím.

„Dobrý bože, Cliffe, co jste to se sebou prováděl?“ Jeho obličej byl zmapován škrábanci a řeznými ranami a nos, skorem bez kůže, vystupoval mezi černýma očima. Usmál se skrze rány a oči mu vesele tančily.

„Tudle jsem spad z kola. Najel jsem na kámen a přepad jsem přes řídítka zadkem napřed.“ Rozchechtal se při pouhé vzpomínce na tu příhodu.

„Ale ksakru, člověče, copak jste nešel k lékaři? V tomhle stavu nemáte chodit venku.“

„K lékaři? Depak, co bych koho votravoval, dyť to nic není.“ Dotkl se odřené brady. „Naplácal sem si na bradu na ňákej den kousek vobvazu, ale teď už je to dobrý.“

Šel jsem za ním do stáje a vrtěl jsem hlavou. Pověsil petrolejku a šel ke koni.

„Nemůžu přijít na to, co tomudle chlápkovi chybí,“ řekl. „Člověk by myslel, že ho nic moc nebolí, ale něco mu je.“ Zvíře nevypadalo na prudkou bolest, ale přenášelo váhu z jedné zadní nohy na druhou, jako kdyby mělo nějaké potíže h v břiše. Teplota byla normální a žádné jiné příznaky jsem nepozoroval.

Nejistě jsem na něj hleděl. „Možná že má náběh na koliku. Nic jiného není vidět. Dám mu injekci na uklidnění.“

„Máte pravdu, pane doktor, tak to bude v pořádku.“ Cliff se podíval, jak vytahuji injekční stříkačku, a pak se rozhlédl po stínech na vzdáleném konci stáje.

„Je to divný vidět tu jenom jednoho koně. Pamatuju se, jak jich tady bejvala dlouhá řada a jak tady visely všechny možný postroje a vejstroje, všechno pěkně vyleštěný, na hákách na zdi.“

Přehodil žvanec tabáku z jedné tváře do druhé a usmál se. „Panečku, bejval sem tu každý ráno v šest, krmil sem je a připravoval na práci a povím vám, že to byl pěknej pohled, když sme se chystali na vorání hned při rozednění. Možná takovejch šest párů koní vyjíždělo, postroje zvonily a voráči jim seděli na zádech naštorc.

Bejvalo to procesí, jak se sluší a patří.“

Usmál jsem se. „Začínali jste hodně časně ráno.“

„Jo, jo, jo a pozdě končili. Vodili sme koně domů navečer, dali sme jim jenom trochu lehčího krmení a odstrojili sme je, pak sme se šli my najíst a zase sme se k nim vrátili, česali sme je a kartáčovali, aby se zbavili špíny a potu. A pak jsme jim nandali pořádný krmení, voves a řezanku a seno, aby se připravili na druhej den.“

„To vám pak už z večera moc nezbylo, viďte?“

„To teda nezbylo. Byla to jenom práce a postel, ale nikdá nám to nevadilo.“

Postoupil jsem o krok, abych dal Badgerovi injekci, ale pak jsem se zastavil. Starý kůň procházel malou křečí, sotva postřehnutelným ztuhnutím svalů, a když jsem se na něj díval, zvedl na chvíli ocas a pak jej zase sklonil.

„Bude to něco jiného,“ řekl jsem. „Vyveďte ho, Cliffe, ze stáje a já se podívám, až ho povedete kolem dvorku.“

A když jsem se díval, jak klapal podkovami po kameni, znovu jsem to postřehl, tu ztuhlost a zdvižení ocasu. Něco mi vrtalo hlavou. Šel jsem k němu a podrbal jsem ho pod bradou, a když se mu oko přetáhlo třetím víčkem a pomalu sklouzlo zpátky, bylo mi to jasné.

Na chvilku jsem se odmlčel. Moje běžná a nepříliš významná návštěva se náhle proměnila v tragédii. „Cliffe,“ řekl jsem, „bojím se, že má tetanus.“

„Myslíte strnulou šíji?“

„Ano, správně, je mi moc líto, ale je to docela jisté. Zranil se teď někdy, hlavně na nohou?“

„Jo, asi před dvouma tejdnama kulhal, jako by vochrom, kovář mu něco vyndal z podkovy. Udělal mu tam pořádnou díru.“

To bylo ono. „Škoda, že tenkrát nedostal protitetanovou injekci,“ řekl jsem. Vložil jsem ruku zvířeti do tlamy a snažil se ji otevřít, ale sanice byly pevně sevřené. „Myslím si, že dneska nebude schopný žrát.“

„Ráno měl jen tak trochu, ale jinak nic. Jaký má vyhlídky, pane

Herriot?“

Jaké? Kdyby mi Cliff položil stejnou otázku dnes, měl bych stejné starosti, jak mu odpovědět. Pravda je taková, že sedmdesát až osmdesát procent případů onemocnění tetanem umírá, a ať děláte, co chcete, a podniknete všechna možná ošetření a vyšetření, tahle čísla se nemění.

Ale nechtěl jsem znít úplně poraženecky.

„Situace je samozřejmě vážná, jak víte, Cliffe, ale udělám, co bude v mých silách. Mám ve voze antitoxin a vpíchnu mu ho do žíly, a kdyby se křeče hodně zhoršily, dám mu něco na uklidnění. Dokud může pít, má šanci, protože se může živit tekutou stravou, ovesná kaše by byla výborná.“

Několik dní se Badgerův stav nehoršil a já jsem začal mít naději.

Viděl jsem uzdravit se koně, kteří měli tetanus, a je to nádherný zážitek přijít a zjistit, že sevření sanic povolilo a vyhladovělé zvíře může vzít do tlamy potravu.

Ale u Badgera se to nepřihodilo. Starého koně umístili do velkého prázdného boxu, kde se mohl pohodlně pohybovat, a každodenně, když jsem se na něj díval přes dvířka, jsem cítil, jak mu úporně vnucuji známky zlepšení. Místo toho se po prvních několika dnech jeho stav začal horšit. Nečekaný pohyb nebo příchod kohokoli vyvolával prudké křeče a kůň klopýtal topornýma nohama kolem boxu jako veliká dřevěná hračka s vyděšenýma očima, sliny mu vytékaly mezi křečovitě sevřenými zuby. jednou ráno jsem byl přesvědčený, že upadne, a navrhl jsem, že ho zavěsím do popruhů. Musel jsem se vrátit do ordinace pro popruhy a zrovna jsem otévíral dům, když zvonil telefon.

Byl to pan Gilling. „Předběhl nás. Leží na zemi a řek bych, že ho nečeká nic dobrýho, pane Herriot. Budeme ho muset utratit.“

„Obávám se, že ano.“

„Ještě něco. Malíček si ho odveze, ale starý Cliff říká, že nechce, aby ho utratil Malíček, chce, abyste to udělal vy. Přijedete?“

Vzal jsem jateckou pistoli a jel jsem nazpět na statek, přemítaje o tom, že starý Cliff pokládá mou kulku za příjemnější než kulku pohodného. Pan Gilling čekal v boxu a vedle něho stál Cliff se shrbenými rameny, ruce hluboko v kapsách. Obrátil se ke mně se zvláštním úsměvem.

„Zrovna jsem vyprávěl tady šéfovi, jak vohromně ten chlapec vypadal, dyž sem ho vypulíroval na výstavu. Panečku, dybyste ho byl viděl, vykartáčovanýho, vymydlenýho, že byl skoro bílej jako sníh, a kolem vocasu měl vobtočenou modrou pentličku.“

„Dovedu si to představit, Cliffe,“ řekl jsem, „nikdo by se o něj nedokázal starat lépe než vy.“

Vyndal ruce z kapes, přidřepl k ležícímu zvířeti a několik minut hladil bílý skvrnitý krk a tahal ho za uši, zatímco staré propadlé oči ho lhostejně pozorovaly. Začal na starého koně tiše promlouvat a jeho hlas byl pevný, téměř konverzační, jako by rozprávěl s přítelem. „Moc tisíc kilometrů sem ušel s tebou a za tebou, starej brachu, a mockrát sme si spolu takhle povídali. Ale já sem ti nepotřeboval ani moc říkat, viď? Vím, že si znal už napřed každej můj pohyb a každý my slovo. Stačilo malý slovíčko a dycky si udělal všecinko, co sem chtěl.“

Vstal. „Pudu si teď za svejma povinnostma, šéfe,“ řekl klidně a zvolna vyšel z boxu.

Chvíli jsem počkal, aby neslyšel ránu, která znamenala konec starého

Badgera, konec všech koní na statku Harland Grange a konec všeho pěkného v životě Cliffa Tyremana.

Když jsem odcházel, zase jsem ho zahlédl. Nasedal na železné sedátko řvoucího traktoru a já na něj přes ten hluk zavolal:

„Šéf říkal, že sežene nějaké ovce, a vy se zapracujete na ovčáka.

Myslíte, že se vám to bude líbit?“

Cliff po mně blýskl statečným úsměvem a odpověděl:

„Jo, nebude mi na škodu, když se naučím něco novýho. Šak sem teprve mladík!“

16. KAPITOLA

Tohle bylo nějaké jiné zvonění. Usnul jsem, když velké zvony kostelní věže dole v ulici vyzváněly na půlnoční, ale náhle drnčelo ostřeji a pronikavěji.

Nejprve bylo obtížné setřást plášť neskutečnosti, do kterého mne zahalila včerejší noc, včerejší večer, Štědrý večer.

Bylo to vyvrcholení všeho toho, co jsem si doposavad o vánocích myslel a co jsem k nim cítil, záplava pocitů, které jsem nikdy před tím nepoznal. Narůstalo to ve mně už od odpoledne, kdy mě zavolali do malé vesničky, jejíž jediná ulice, zídky i zárubně oken, za kterými zářila červeně a modře a zlatě světla ozdobených stromků, zapadaly hlubokým sněhem. A když jsem za soumraku odjížděl, jel jsem pod bíle obtěžkanými větvemi trčícími nehybně, jako by je narýsoval na bílé pozadí polí. Do Darrowby jsem dojel už za tmy a malé obchůdky kolem tržiště na náměstí jiskřily ozdobami a světlo z jejich výkladních skříní padalo měkkým žlutým odleskem na pošlapaný sníh dláždění. Lidé zachumlaní k nepoznání pospíchali sem a tam, dovršovali své nákupy na poslední chvíli a nohy jim klouzaly po kulatých kočičích hlavách.

Zažil jsem mnoho vánoc ve Skotsku, ale vánoce tam bývaly méně důležité než oslavy Nového roku. Tam neexistovala taková atmosféra tlumeného vzrušení, která začala již před několika dny, když na sebe lidé volali přání hezkých svátků a na opuštěných stráních kopců mrkala barevná světýlka, farmářské manželky zařezávaly tlusté husy a kolem nohou se jim hromadilo bílé peří. Celé dva týdny jsme slyšeli, jak po ulicích zpívají tenounké dětské hlásky koledy, a pak koledníčci klepali na dveře a žadonili o krejcárky. A nejlepší z toho všeho bylo včerejší smrákání, kdy zpíval metodistický sbor a plnil noc bohatou, vzrušující harmonií.

Než jsem šel spát a zrovna když začaly zvonit kostelní zvony, vykročil jsem znovu na náměstí. Na velkém bílém čtverhranném prostoru, rozkládajícím se hladce, studeně a prázdně pod měsícem, se teď nic ani nepohnulo. Prstenec domků a krámků, schoulených dávno před tím, než kohokoliv napadlo plánovat, jak má městečko vypadat, vypadal úplně dickensovsky. Domky byly velké a malé, tlusté a tenké, bláznivě namačkané a rozházené po dláždění a jejich sněhem obtížené střechy, zubaté a nerovné, se rýsovaly proti ledovému nebi.

Šel jsem zpátky a pod nohama mi chrupal sníh, zvony zvonily, ostrý vzduch mi hvízdal v nose a zázrak a mystérium vánoc mě vzaly do náruče. Pokoj lidem dobré vůle, ta slova nabyla význam jako nikdy před tím, a já se náhle viděl jako droboučkou součástku ve veliké souvztažnosti všech věcí. Darrowby, farmáři, zvířata a já, to všechno mi poprvé připadalo jako jediný, teplounký, měkounký celek. Vůbec nic jsem nepil, ale po schodišti do našeho pokojíčku jsem se téměř vznášel.

Helena ještě spala a když jsem zalézal pod pokrývky vedle ní, pořád jsem tonul v blaženosti. Zítra nebude moc práce. Přispíme si hodně dlouho, možná až do devíti, a pak si uděláme líný den, nádhernou pomlku v našem přepilném životě. Když jsem odplouval do spánku, bylo mi, jako bych byl obklopen usmívajícími se tvářemi svých zákazníků, a všichni se na mne dívali láskyplně a dobrotivě. A kupodivu se mi zdálo, že slyším zpěv sladký a neodbytný, zrovna takový, jako byl zpěv metodistického sboru, Veselé vánoční hody, zpívejte dítka koledy.

Ale teď tu drnčí ten divný zvonek a ne a ne přestat. To musí být budík. Šátral jsem po hodinách a praštil do nich, ale hluk trval dál a já jsem viděl, že je šest hodin. Samozřejmě to byl telefon. Zvedl jsem sluchátko.

Kovový hlas, úsečný a velice, velice probuzený mi zadrnčel do ucha.

„Je tam veterinář?“

„Ano, u telefonu Herriot,“ zahuhňal jsem.

„Tady je Brown, Willet Hill. Mám tady krávu se zánětem vemene. Chci, abyste sem rychle přijel.“

„Dobře, podívám se na to.“

„A pospěšte si.“ Pak se ozvalo na druhém konči cvaknutí.

Překulil jsem se na záda a civěl na strop. Tohle byl Hod boží. Den, kdy jsem hodlal vybočit ze světa povinností a na chvíli se hřát v lahodě sváteční nálady. S tímhle chlapíkem, ktery mě surově vyrval a hodil zpátky do skutečnosti, s tím jsem nepočítal. Ani slovo politování nebo omluvy. Žádné promiňte, že vás tahám z postele“ nebo něco podobného, o „šťastných a veselých vánocích“ vůbec nemluvě, bylo to příliš kruté.

Pan Brown na mne čekal ve tmě hospodářského dvora. Navštívil jsem ho již několikrát předtím, a když ho ozářila světla mých reflektorů, překvapila mě, jako vždycky, jeho dokonalá fyzická zdatnost. Byl to štíhlý čtyřicátník s ostře řezanou tváří, vysedlými lícními kostmi a čistou, zdravou pokožkou. Zpod čepice vykukovaly červené vlasy a světle oříškový porost pokrýval jeho tváře, krk a ruce. Když jsem se na něj podíval, byl jsem ještě o něco ospalejší.

Neřekl dobré jitro, jenom krátce přikývl a pak Škubl hlavou ve směru chléva. „Je támhle,“ to bylo všechno, co podotkl.

Mlčky přihlížel, jak vpichuji injekce, a promluvil teprve, když jsem zastrkoval prázdné lahvičky do kapsy.

„Dneska bych ji asi neměl dojit?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „nechte raději vemeno plné.“

„Nějaké zvláštní krmení?“

„Ne, může mít všechno, co bude chtít.“ Pan Brown byl ohromně výkonný.

Vždycky chtěl vědět každou podrobnost.

Kráčeli jsme přes dvůr a on se náhle zastavil a obrátil se ke mně obličejem. Že by mě snad pozval na šálek dobrého čaje?

„Víte,“ pravil, a já jsem stál po kotníky ve sněhu a do uší mě štípal mrazivý vzduch. „V poslední době jsem měl několik takových případů.

Možná že mám chybný nějaký postup. Myslíte, že krávy příliš vydojuji?“

„Docela možná.“ Pospíchal jsem k autu. V žádném případě jsem nehodlal v této chvíli přednést návod, jak ošetřovat zvířata, to tedy byla jedna věc, kterou jsem skutečně nehodlal učinit.

Měl jsem ruku na klice dveří, když řekl: „Zatelefonuji vám, kdyby nebyla večer v pořádku. A ještě něco, minulý měsíc jsem dostal od vás setsakramentský účet, tak vyřiďte svému šéfovi, aby se krotil, když zachází s perem.“ Pak se otočil a rychle kráčel k domu.

No to tedy bylo hezké, myslel jsem, když jsem odjížděl. Dokonce ani žádné děkuji nebo sbohem, ale stížnost a slib, že mne vytáhne od pečené husy, když bude třeba. Vzkypěla ve mně prudká vlna vzteku. Hrom do těch zemědělců! Bylo mezi nimi pár pěkných mizerů. Pan Brown zdusil mé slavnostní pocity s takovým úspěchem, jako by mi vylil na hlavu vědro studené vody.

Když jsem šplhal po schodech Skeldalu, tma zesvětlala, proměnila se v třesoucí šeď. Helena mne potkala v chodbě. Nesla podnos.

„Moc mě to mrzí, Jime,“ řekla. „Čeká tě další naléhavá prace.

Siegfried musel také jít ven. Ale mám tady pro tebe šálek kávy a topinku. Pojď a posaď se, máš čas se najíst, než zase půjdeš.“

Vzdychl jsem. Tak to nakonec bude zase další normální den. „A co to je, Heleno?“ zeptal jsem se srkaje kávu.

„Starý pan Kirby,“ odpověděla. „Má starosti se svou kozou.“

„S kozou?“

„Ano, říkal, že se dusila.“

„Dusila! Jak se k sakru mohla dusit!“ zařval jsem.

„To já skutečně nevím. A byla bych ráda, kdybys na mě nekřičel. Jíme,

Já za to nemohu.“

Ve vteřině mě zaplavil pocit hanby. Tady si sedím, mám špatnou náladu a vylévám si ji na své ženě. Mezi zvěrolékaři je to zcela běžná reakce navztekat se na nešťastníka, který se náhodou namane, nebo na toho, kdo vyřídí nepříjemnou správu, ale pyšný na to rozhodně nejsem. Vztáhl jsem ruku a Helena ji uchopila.

„Promiň,“ řekl jsem a zahanbeně dopil kávu. Má vánoční dobrá vůle visela na velice tenkém vlásku.

Pan Kirby byl hospodář, který už nehospodařil, ale rozumně se nastěhoval do chalupy s kouskem půdy a měl jenom tolik dobytka, aby se zaměstnal, jednu krávu, pár prasátek, své milované kozy. Kozy míval vždycky, dokonce ještě když choval stádo dojnic. Byla to jeho slabost.

Chaloupka byla vetešnici vysoko v Dalu. Pan Kirby mi šel naproti k vrátkům.

„Vítejte chlapče,“ řekl. „Moc mě mrzí, že vás obtěžuji časně ráno na

Hod boží, když jsou kolem dokola vánoce, ale neměl jsem na vybranou.

Dorotce se daří opravdu špatně.“

Šel přede mnou do hospodářské kamenné budovy, kterou přepažil na malé chlívky. Za drátěným plotem jednoho chlívku úzkostlivě vykukovala bílá sánská koza, a když jsem se na ni podíval, polkla, několikrát chraptivě zakašlala a pak stála a třásla se a z tlamy jí odkapávaly sliny.

Hospodář se ke mně obrátil s rozšířenýma očima. „Vidíte, že jsem vás musel zavolat. Kdybych ji nechal do zítřka, bylo by po ní.“

„Správně, pane Kirby,“ odpověděl jsem. „Nemohl jste čekat. Má něco v krku.“

Vešli jsme do chlívku, starý pán přidržoval kozu u zdi a já jsem se snažil otevřít jí tlamu. Moc se jí to nelíbilo, a když jsem jí páčil sanici, polekala mne táhlým, hlasitým, skoro lidským výkřikem. Měla malou tlamu, ale já mám malou ruku, a když se mě pokoušela kousnout ostrými zadními zuby, vrazil jsem jí prst hluboko do hrtanu.

Něco tam skutečně vězelo. Podařilo se mi na to sáhnout, ale nemohl jsem to uchopit. Pak začalo zvíře pohazovat hlavou a já jsem byl nucen couvnout. Stál jsem tam, z ruky mi odkapávaly sliny a zamyšleně jsem se díval na Dorotku.

Za několik vteřin jsem se obrátil k hospodáři. „Víte, je to trochu nepochopitelné. Hmatám něco vzadu v krku, ale je to měkké, jakoby látka. Byl bych čekal, že najdu kus větve, nebo něco ostrého, co by tam uvízlo, je neuvěřitelné, co dokáže koza sežrat, když chodí venku.

Ale tohle je hadr, a když to je hadr, tak co ho tam kčertu drží? Proč ho nespolkla?“

„Jo, je to k vzteku, viďte?“ Starý pán hladil něžně zvířátko po zádech. „Myslíte, že by se toho zbavila sama? Možná že to sklouzne dolů?“

„Neřekl bych. Vězí to tam pevně, bůhví jak, ale drží. A já to musím brzy vytáhnout, protože se začíná nadýmat. Podivejte se.“ Ukázal jsem na levý bok kozy zvětšený nafouklým bachorem, a jak jsme ji pozorovali, Dorotka se znovu začala svíjet v záchvatu kašle, který ji skoro trhal na kusy.

Pan Kirby se na mne podíval s němou prosbou, ale zrovna v té chvíli jsem vůbec nevěděl, jak bych mohl zasáhnout. Otevřel jsem dveře chlívku. „Přinesu si z auta baterku. Možná, že uvidím něco, co mi to pomůže vysvětlit.“

Starý pán držel baterku a já jsem znovu rozevřel koze tlamu a zase jsem slyšel to zvláštní dětské zanaříkání. A když zvíře z plna hrdla ječelo postřehl jsem něco pod jazykem, tenkou černou stužku.

„Už vidím, co tu věc drží,“ vykřikl jsem. „Má to stažené kolem jazyka provázkem nebo něčím takovým.“ Opatrně jsem strčil ukazováček pod stužku a začal jsem táhnout.

Nebyl to provázek. Když jsem opatrně táhl, začalo se to napínat, jako guma. Pak se to přestalo napínat a cítil jsem skutečný odpor… ať je to cokoli, začínalo se to v krku hýbat. Táhl jsem pomalu a rovnoměrně a záhadná překážka klouzala velice pomalu nahoru přes kořen jazyka do tlamy a když už byla nadosah, pustil jsem gumu, uchopil špinavou hmotu a vyrval ji ven. Zdálo se, že to nemá konce, dlouhatánský lud mokré látky dlouhé skorem metr, ale konečně to leželo venku na slámě chlívku.

Pan Kirby to popadl a zdvihl, a když do toho chvíli zvědavě dloubal, najednou vykřikl. „Propánajána“, dyť sou to moje letní podvlíkačky!“

„Vaše co?“

„Letní podvlíkačky. Já nemám rád ty úplně dlouhý nohavice dyž se voteplí, a radši potom nosím tydle kratší. Manžel-kiízela před vánocema a nevěděla, jestli je má vyprat i vyhodit. Nakonec je vyprala a Dorotka je asi stáhla ze y.“

Zvedl potrhané šortky a lítostivě se na ně zadíval. ečku, pamatujou lepší časy, ale řek bych, že Dorotka je ‚ a dorazila.“ pak se celý roztřásl tichým smíchem, za chvilku to ale nevydržel a rozchechtal se z plných plic. Byl to nakažlivý smích, a když jsem se na něj díval, připojil jsem se k němu. Chechtal se dlouho, a když ho ten chechtací záchvat přešel, opíral se vyčerpaně o drátěný plot.

„Chudáci starý podvlíkačky,“ sípal, pak se naklonil a pohladl koze hlavu. „Ale dyž je tobě, děvenko, dobře, tak mě už nic netrápí.“

„To bude v úplném pořádku.“ Ukázal jsem na její levý bok.

„Vidíte, že břicho už opadá.“ Vtom Dorotka spokojeně říhla tíá začala se zájmem očichávat krmelec se senem. Farmář na ni láskyplně hleděl.

„Jestlipak todle není radostnej pohled! Už má zase chuť na žrádlo.

A dyby si byla nezamotala jazyk do ty gumy, bylo by to do ní spadlo celý a zabilo ji to.“

„Víte, myslím si, že ne,“ řekl jsem. „Je kupodivu, co přežvýkavci dokážou nosit ve svých žaludcích. Jednou jsem našel v krávě duši z jízdního kola, ale to jsem ji operoval kvůli něčemu úplně jinému. Ta duše jí zřejmě ani v nejmenším Nevadila.

„Nepovídejte,“ pan Mirbysí mníti }3i’adu. „Tatí Dorotka mohla chodit po světě s mejma podvlíkačkama v břiše třeba kolik let.“

„I to by bylo možné. A vy byste vůbec nevěděl, co se s nimi stalo.“

„Kruci, to je pravda,“ řekl pan Kirby a na chvíli jsem myslel, že, se znovu rozchechtá, ale ovládl se a popadl mě za rameno. „Ale já vůbec nevím, proč vás zdržuju tady venku, mladíku. Musíte zajít dovnitř a ochutnat vánoční dort.“

V malinkatém obývacím pokoji v chalupě mě usadili do svátečního křesla vedle hořícího krbu, v němž praskala a svítila dvě velká polena.

„Přines panu Herriotovi dort, maminko,“ volal farmář a sumoval ve spižírně. Potom se vynořil s lahví whisky a současně přiběhla jeho manželka s dortem s tlustou cukrovou polevou ozdobenou barevnými figurkami.

Pan Kirby odšrouboval uzávěr. „Víš, maminko, že jsme být šťastný, že máme takový hodný lidi, který přijdou i na Hod boží, aby nám pomohli.“

„Taky že jsme rádi.“ Stará paní ukrojila veliký kus dortu a položila ho na talíř vedle obrovského bochníku wensleydalského sýra.

Mezi tím mi její manžel naléval pití. Yorkshiřani jsou arnaléři, pokud jde o whisky, a ve způsobu, jakým naléval do sklenice, jako by servíroval limonádu, bylo něco příjemně nezpůsobného. Byl by sklenici dolil až k okraji, kdybych ho nebyl zastavil.

S whisky v ruce, s dortem na koleně jsem hleděl na hospodáře a jeho ženu, kteří seděli na dřevěných kuchyňských židlích a laskavě mě pozorovali. Obě tváře měly něco společného, jakýsi druh krásy.

Takovéhle tváře najde člověk jenom na venkově, vrásčité a ošlehané, s jasnýma očima rozzářenýma radostnou pohodou.

Zdvihl jsem skleničku. „Šťastné a veselé svátky vám přeji.“

Staří lidé přikývli a s úsměvem odpověděli. „A vám taky, pane

Herriot.“

„Jo a ještě jednou vám moc děkuju, mladíku,“ řekl pan Kirby. „Jsme vám vopravdu vděčný, že jste sem přijel, abyste zachránil naši Dorotku.

Možná že jsme vám zkazili den, ale kdyby sme vám ho nezkazili, byli bysme ztratili tu naši starou dívenku. Viď, maminko?“

„Nedělejte si starosti, nezkazili jste mi vůbec nic,“ řekl jsem.

„Upřímně řečeno jsem tady znovu poznal, že jsou opravdu vánoce.“ A jak jsem se tak díval kolem dokola po malé místnosti s ozdobami visícími z nízkého trámového stropu, začínaly se ke mně v pomalých vlnách vracet pocity včerejšího večera a po těle se mi rozlévalo teplo, jež nemělo s whisky nic společného.

Zakousl jsem dort a potom kousek vlhkého sýra. Když jsem poprvé přišel do Yorkshiru, ztratil jsem dech, když mě pohostili tak neslýchanou kombinací, ale čas přinesl moudroSt a já zjistil, že když se tahle směs v ústech spojí, je vynikající. A kupodivu jsem také zjistil, že není nic patřičnějšího než spláchnout to celé nakonec douškem silné whisky.

„Nevadí vám, že hraje rádio, pane Herriot?“ zeptal se pan Kirby. „My si ho moc rádi na Hod boží dopoledne pouštíme va. posloucháme ty starý nápěvy, ale já to zavřu, jestli chcete.“

„Ne, prosím vás, nezavírejte, líbí se mi to.“ Otočil jsem se, abych se podíval na letité rádio v dřevěné vykládané skřínce s ozdobnou mřížkou na omšelé látce. Musel to být jeden z prvních typů a řinčelo jako plechovka, ale koledy zněly přece lahodně… Slyšte, slyšte pastuškové

– melodie zaplavovala malý pokoj, mísila se s praskáním dřeva a s tichými ohlasy obou stařečků.

Ukázali mi obrázek syna, který byl policistou v Houltonu, a dcery, provdané za sousedního hospodáře. Přivedou na hodobožový oběd vnoučata, tak jako vždycky, a paní Kirbyová otevřela krabici a prohrábla rukou hromádku dlouhatánských prskavek. Rádio hrálo Tichou noc, já jsem dopil whisky a chabě jsem se bránil, když hospodář znovu naklonil láhev. Malým okénkem jsem viděl jasně červené bobulky cesmíny, vykukující pod přikrývkou sněhu.

Byla to skutečně škoda, že jsem odtud musel odejít, smutně jsem dopil druhou skleničku a spolykal poslední drobečky dortu a polevy ze svého talířku. Pan Kirby mě doprovázel a u vrat chalupy se zastavil a napřáhl ruku.

„Děkuju, mladíku, upřímně děkuju,“ řekl. „A všechno nejlepší.“

Suchá, prací zhrublá dlaň sevřela na okamžik mou ruku, jako by mi ji přejel smirkovým papírem, a pak jsem seděl ve voze a startoval motor.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo teprve půl desáté, ale první paprsky ranního slunce jiskřily na světlounké modré obloze.

Za vesnicí silnice příkře stoupala, pak se v širokém obloučku stáčela podél okraje údolí, a právě v tom místě se před tváří najednou otevřel celý prostor Yorkské pláně rozprostřený takřka pod nohama. Vždycky jsem tu zpomalil a pokaždé jsem tu spatřil něco nového, ale dneska vyvstávala ta obrovská rozlehlá široširá šachovnice polí a statků a lesů tak jasně, jako ještě nikdy. Možná proto, že byly svátky a dole nedýmal žádný tovární komín, žádná nákladní auta nevyvrhovala kouř, ale vzdálenosti se jakoby kouzlem zkrátily, i v tom jiskřivém, mrazivém vzduchu jsem cítil, že stačí natáhnout ruku a dotknu se milých a známých místeček pode mnou.

Podíval jsem se nazpět na obrovské bílé kopce a záhyby sněhu na skalách, které se na sebe tiskly v modré dálavě, Ľaždá trhlinka byla viditelná, a vysoké vrcholky dotčené sluncem se třpytily.

Viděl jsem vesnici, na jejímž konci stála chaloupka pana Kirbyho.

Našel jsem v ní zase znovu vánoce, pokoj a dobrou vůli.

Zemědělci? Jsou solí naší země.

17. KAPITOLA

Marmaduke Skelton byl předmětem mého zájmu dávno před tím, než se naše cesty zkřížily. Zaprvé proto, že jsem netušil, že kromě v knihách se lidé skutečně jmenovali Marmaduke, a zadruhé to byl mimořádně slavný člen vážené profese nekvalifikovaných zvěrolékařů.

Před zákonem o veterinární praxi z roku 1948 mohl kdokoli, komu se zachtělo, fušovat do ošetřování a léčení zvířat. Studenti veterinářství, kteří byli na praxi, mohli být docela legálně pověřeni návštěvami u pacientů a určitý počet laické veřejnosti si veterinařil jen tak mimochodem, zatímco jiní se veterinou zabývali na plný úvazek.

Těm posledním se obyčejně říkalo „doktor hovado“.

Hanlivý přídech tohoto termínu byl často nespravedlivý, protože někteří byli sice pro zvířectvo zkázonosní, ale jiní ‚ byli zanícenci, kteří konali svou práci odpovědně a citlivě. Když vešel zákon v platnost, zůstali v profesi a říkalo se jim zveroléčitelé.

Ale dávno před tímhle vším fušovaly do tohohle oboru všemožné typy lidí. Já jsem z nich znal nejlépe Artura Lumleye, drobného, šarmantního, bývalého instalatéra, který, k velké nelibosti pana

MVDr. Anguse Griera měl výnosnou malou praxi v Brawtonu. Artur jezdíval krajem v malé dodávce. Vždycky nosil bílý plášť a vypadal velice klinicky a zdatně a na boku dodávky stálo půlmetrovými písmeny, za Jaké by vysoce kvalifikovaný veterinář dostal co proto od Královské akademie: „Artur Lumley, ČSCHDZ, specialista na všechny zvířecí choroby.“ Tihle pracovníci se od kvalifikovaných veterinářů v očích veřejnosti lišili v tom, že se jim nedostávalo „písmen“ před jménem nebo za jménem, a mě zaujalo, že Artur má akademický přídomek. Ale hodnost ČSCHDZ mi byla neznámá a Artur byl trochu nedůtklivý, když jsem se ho na to ptal. Ale nakonec jsem zjistil, co to znamená: člen

Svazu chovatelů drobného zvířectva.

Marmaduke Skelton byl druh zcela odlišný. Dost často jsem pracoval v scarburnském okrese, a proto jsem se dobře seznámil s místní historií a jevilo se mi, že když pán a paní Skeltonovi začátkem roku 1900 rozmnožovali svou rodinu, musili být přesvědčeni, že jejich potomci jsou předurčeni k velkým věcem.

Pojmenovali totiž své čtyři syny Marmaduke, Kornelius, Sebastián a věřte nebo nevěřte, Alonzo. Druhý a třetí bratr jezdili s nákladními auty pro mlékárny Express, a Alonzo měl malé „hospodářství. Živě si vzpomínám, v jakém šoku jsem byl, když jsem mu poprvé vyplňoval formuláře po tuberkulinaci a ptal jsem se ho na křestní jméno.

Exotický název vysloven hrubou yorkštinou byl něco tak nehorázného, že jsem myslel, že si ze mne dělá šoufky. Dokonce jsem chtěl prohodit také něco žertovného, ale záblesk v jeho oku mě upozornil, abych od toho upustil.

Marmaduke nebo Duke, jak mu kdekdo říkával, byl nejbarvitější člen rodiny. Slýchal jsem o něm hodně a často při svých návštěvách na scarburnských usedlostech. Měl „zlatý ruce“ při telení, hřebení a bahnění a „voko jako nikdo jinej“ na diagnostiku a zvěroléčení. Uměl také zkušeně kastrovat všechna zvířata a porážet prasata. Jeho povolání mu pěkně vynášelo a v Ewanovi Rossovi nalezl ideálního odborného protivníka. Ewan Ross byl veterinář, který pracoval, jenom když se mu chtělo, a neobtěžoval se chodit k pacientům, pokud na to neměl náladu. Ačkoliv farmáři měli Ewana rádi a vážili si jeho práce, byli velice často nuceni vrátit se s prosíkem k Dukovi. Ewanovi bylo padesát a nedokázal zvládnout narůstající testování, nezbytné v jeho praxi ve Scarburnu. Obvykle jsem mu s tím pomáhal, a proto jsem Ewana i jeho ženu Ginny často vídal, Kdyby byl Duke omezil svou činnost na léčení svých pacientů, myslím, že by Ewanovi nebyl stál ani za půl myšlenky. Ale Skelton rád vnášel oživení do svých terapeutických návštěv posměšky o starém skotském veterináři, který nikdy za moc nestál, a se kterým byl teď už definitivně konec. Možná že se ani tohle Ewana nijak přespříliš nedotklo, ale když padla zmínka o jeho protivníkovi, ústa mu trochu ztvrdla a do modrých očí se vkradl podrážděný výraz.

Nebylo snadné zamilovat si Duka. Kolovaly zkazky o jeho bohatýrských pitkách a o tom, jak mlátil manželku a děti, když se dostal do nálady.

Ani mne nijak zvlášť neokouzlil svým zjevem, když jsem ho poprvé viděl, jak šel kolébavým krokem přes scarburnské náměstí: hřmotný černovlasý chlapák, rozsochatý Heathcliff, s pronikavýma, těkavýma očima a s haurovsky uvázaným jasně červeným šátkem kolem Ľrku.

Ale onoho odpoledne jsem na Duka Skeltona nemyslel, vlastně jsem nemyslel na nic zvláštního, když jsem se pohodlně usadil do křesla u

Rossova krbu. Právě jsem dojedl Ginnin oběd, něco se skromným názvem rybí nákyp, ale ve skutečnosti to byla čarovně lahodná směs, v níž se obyčejný sleď pozdvihl k nepředstavitelným výšinám přimíšením brambor, rajčat, vajec, makarónů a věcí, které znala jenom Ginny. Potom jablkový koláč a křeslo u krbu s ohněm, jehož plameny mi šlehaly do tváře.

Ospale jsem uvažoval, jak mě tento dům a lidé v něm k sobě magneticky přitahují a že kdyby tu byla velká a úspěšná praxe, zvonil by telefon a Ewan by se navlékal do kabátu ještě žvýkaje poslední sousto. A potom mi hlavou proběhla jedna bídácká myšlenka, když jsem se podíval oknem na bílou zahradu a sněhem obtěžkané stromy, že kdybych nijak zvlášť nespěchal do Darrowby, měl by sice Siegfried dvakrát tolik práce, ale až bych se vrátil, bylo by hotovo.

Pohrávaje si s rozkošnou představou zachumlané postavy svého šéfa, který se potýká s dobytčaty na farmách, hleděl jsem na Ginny, která přinesla šálek kávy a postavila ho před manžela. Ewan se na ni usmál a vtom zazvonil telefon.

Reaguji na zazvonění zvonku jako blázen, tak jako všichni veterináři, vyskočil jsem tedy rovnýma nohama, ale kdepak Ewan, začal klidně upíjet kávu. Ginny zvedla sluchátko a Ewan nehnul ani brvou, když jeho manželka přišla a řekla:

„Je to Tommy Thwaite. Jedna jeho kráva má venku dělohu.“ Takové hrůzné zvěsti mi normálně vyrazily dech a lítal jsem jako pominutý, ale Ewan se dlouze napil kávy, dříve než odpověděl: „Děkuji ti, miláčku. Prosím tě, vyřiď mu, že se na ni zajedu podívat.“ Obrátil se ke mně a začal mi vyprávět žertovnou příhodu, která se mu přihodila ráno, a když dovyprávěl, zasmál se svým charakteristickým smíchem, nebylo na něm vidět nic kromě vibrace ramen a trochu vykulených očí. Pak se zase pohodlně rozložil v křesle a labužnicky se oddal kávě. Ačkoliv to nebyl můj případ, svrběly mě nohy. Vyhřezlá děloha je u krávy nejen naléhavá záležitost a vážný stav, ale také příslib tak těžké námahy, že jsem pokaždé pospíchal, abych to už měl za sebou. Některé případy byly ještě horší než jiné a pokaždé jsem chtěl co nejdřív zjistit, co mě čeká.

Ewan ale vypadal absolutně nezvědavě. Dokonce zavřel oči a já jsem na chvíli myslel, že si hodí po jídle šlofíka. Bylo to však pouhé gesto rezignace nad zkázou odpolední siesty. Naposledy se protáhl a vstal.

„Chceš jet se mnou, Jime?“ otázal se svým tichým hlasem.

Minutu jsem váhal a pak, padoušsky zanechav Siegrieda jeho osudu, jsem horlivě přikývl a následoval Ewana do kuchyně.

Posadil se a navlékal si tlusté vlněné návleky, které mu Ginny ohřívala u krbu, potom si obul gumovky, natáhl tříčtvrteční plášť, žluté rukavice a kostkovanou čepici. Když kráčel po úzké příjezdové cestě, přeházené ve sněhu na zahradě, vypadal mimořádně mladistvě a blahobytně. Nezašel do své přípravny léků a já jsem uvažoval, jaké nástroje si s sebou vezme, a vzpomněl jsem si na Siegfriedova slova:

„Ewan má svůj styl ve všem, co dělá.“

Na hospodářství nám vyběhl vstříc pan Thwaite. Byl pochopitelně rozrušený, ale bylo v tom ještě něco jiného, Nervózně si mnul ruce, rozpačitě se pochichtával přihlížeje, jak můj kolega otevírá kufr auta.

„Pane Rossi,“ vyhrkl konečně, „prosím vás, nezlobte se, ale muším vám něco říct.“ Na chvilku se odmlčel. „U my krávy, tam vevnitř, je Duke

Skelton.“

Ewan ani nemrkl. „Výborně, pak mne nepotřebujete.“ zavřel kufr, otevřel dveře a nasedl znovu do auta.

„Hej, hej, já jsem to nemyslel tak, abyste vodejel!“ Pan Thwaite běhal kolem auta a křičel skrze sklo. „Duke byl náhodou ve vsi a řek, že mi píchne.“

„Výborně,“ pravil Ewan a stočil okénko, „nevadí mi to ani v nejmenším, jsem přesvědčený, že vám odvede dobrou práci.“

Hospodář se zatvářil úplně zbědovaně. „Ale vy mi nerozumíte. Už je tam asi půldruhý hodiny a vůbec mu to nejde. Nejni to k ničemu a voň už nikam nemůže. Chtěl bych, abyste to vod něj vzal, pane Ross.“

„Lituji, to nemohu.“ Ewan se mu zadíval klidně do očí. „V žádném případě se mu nemohu plést do práce. Víte, jak to chodí, Tommy. Začal tu práci, musím ho nechat, aby ji dokončil.“ Nastartoval.

„Ne, ne, neodjíždějte!“ křičel pan Thwaite a tloukl rukama do střechy auta. „Duke je vedle, povídám vám to. Jestli teďka vodjedete, ztratím jednu ze svejch nejlepších krav. Musíte mi pomoct, pane Ross!“

Vypadal, že se rozpláče.

Můj kolega se na něj zamyšleně díval a motor auta tiše předl. Pak se

Ewan naklonil a vypnul motor. „Dobře, tak já vám něco povím. Půjdu dovnitř a uvidím, co řekne. Jestliže bude chtít, abych pomohl, tak pomohu.“

Šel jsem za ním do chléva a hned za dveřmi jsme zůstali stát. Duke

Skelton vzhlédl od své práce. Byl nakloněný, jedna ruka spočívala na zadku velké krávy, ústa měl otevřená, mohutný sudovitý hrudník se zvedal. Hustý porost na jeho ramenou a žebrech byl slepený krví z veliké dělohy, která se kolébala za zvířetem. Stružky krve a špíny mu stékaly po obličeji a lepily se mu na paže, a když na nás hleděl zpod rozcuchaného obočí, podobal se čemusi z džungle.

„Tak pane Skeltone,“ mumlal Ewan konverzačním tóném, „Jakpak vám to jde?“ Duke po něm střelil rychlým zlobným pohledem. „Docela dobře.“

Slova chrčela z hloubi rozevřených rtů.

Pan Thwaite postoupil o krok kupředu a lichotnicky se usmíval.

„Pojďte, Duku, udělal jste, co jste moh, podle mýho názoru byste měl pustit pana Rosse, aby vám píchnul.“

„To teda ne.“ Velký muž zatnul zuby. „A dybych stál vo pomoc, vo tu jeho rozhodně ne.“ Obrátil se k nám zády a chytil dělohu. Zvedal ji do náručí a začal ji zastrkovat se zaníceným soustředěním.

Pan Thwaite se k nám vrátil s výrazem zoufalství a otevíral ústa k novému hořekování, ale Ewan ho umlčel vztaženou dlaní. Vysunul si z kouta stoličku na dojení, usadil se na ni a pohodlně se opřel o zeď.

Klidně a beze spěchu vytáhl malý váček na tabák a jednou rukou začal stáčet cigaretu. Když olizoval papírek, zakroutil konec a přikládal zápalku, hleděl upřeně a bezvýrazně na potící se postavu, zápolící pár metrů od něj.

Duke vsunul zpátky asi polovinu dělohy. Hekal a sípal, nohy rozkročené, a pracně soukal dovnitř centimetr za centimetrem, až měl v náručí ještě tak na jedno vmáčknutí. A když tam stál, aby si oddechl, s vyvstávajícími mohutnými svaly na ramenou, na pažích, šel z jeho zřejmé obrovské síly strach. Ale nebyl tak silný jako kráva. Žádný člověk není tak silný jako kráva, a tahle kráva byla snad největší, co jsem kdy viděl, záda měla jako stůl a u kořene ocasu záhyby tuku.

Ten postoj jsem dobře znal z vlastní zkušenosti a věděl jsem, co bude následovat. Nemusel jsem čekat dlouho. Duke se táhle hvízdavě nadechl a zaútočil. Zoufale napjal celou svou bytost, tlačil pažemi i hrudníkem a na jednu nebo dvě vteřiny to vypadalo, že vyhraje, protože hmota zapadla a zmizela. Pak kráva jen tak trochu a ledabyle zatlačila a celé se to zase vyhrnulo ven a bimbalo to do podkolení zvířete.

Duke se skorem zhroutil u kravského zadku a pak zůstal stát zrovna tak, jako když jsme vešli, a mně ho začalo být líto. Nelíbil se mi, ale soucítil jsem s ním. Docela snadno jsem tam mohl stát já, na hřebíku mohlo viset moje sako a moje košile, mohlo ubývat mé síly a můj pot se mohl mísit s krví. Nikdo na světě nedokázal to, oč se on snažil.

Kravskou dělohu můžete zasunout pomocí epidurální anesteze, abyste zastavili tlačení krávy, nebo můžete zvíře přikurtovat k trámu pomocí podložky. Ale nemůžete se postavit a dokázat to z fleku, jak se o to pokoušel tenhle chlápek.

Překvapilo mě, že Duke se svými zkušenostmi tohle nevěděl, ale zřejmě mu to stále ještě nedošlo, protože se choval tak, jako by se do toho chtěl pustit znovu. Tentokrát se dostal ještě dál, uterus byl pár centimetrů uvnitř, než ho kráva znovu vyklopila. Bylo to zřejmě zvíře se sportovním duchem, protože bylo cosi promyšleného a uváženého ve způsobu, jakým si pohrávalo se svou obětí. Jinak ta kráva vypadala, že ji celá záležitost poněkud nudí. Popravdě řečeno, možná s výjimkou

Ewana, byla z nás ze všech nejklidnější.

Duke se snažil znovu. Když se unaveně sklonil a zvedl krvavý orgán, přemítal jsem, kolikrát už tohle dělal od chvíle, kdy, asi před dvěma hodinami, přijel. Měl odvahu, to bylo nepochybné. Ale konec se blížil. V jeho pohybech byla horečnatá urputnost, jako by sám věděl, že to je jeho poslední možnost, a když znovu spěl ke svému cíli, změnilo se jeho oddechování v zmučené kňučení, vydával skorem plačtivé zvuky, jako by úpěnlivě prosil tu vzpurnou hmotu, jako by ji zapřísahal, aby vlezla dovnitř a zůstala tam, aby se ztratila z dohledu, jenom jedinkrát, jenom tentokrát.

A když se stalo to, co se stát muselo, a ten chudák roztřesený a sípající se znovu díval na trosky svých nadějí, měl jsem pocit, že někdo něco musí udělat.

Udělal to pan Thwaite. „Už toho máš dost, Duku,“ řekl. „Prokristapána, pojď dovnitř a umyj se. Moje panička ti dá něco k zakousnutí a tady pan Ross se na to zatim koukne.“

Velikán s pažemi bezvládně visícími podél boků, s nadouvajícím se hrudníkem, civěl několik vteřin nevidomýma očima na farmáře, pak se prudce otočil a strhl šaty ze zdi.

„Tak teda jo,“ pravil a zvolna kráčel ke dveřím. Zastavil se proti

Ewanovi, ale nepodíval se na něj. „Ale něco vám povím, pane Thwaite.

Dyž já nedokážu uložit dělohu, tendle starej chudák to už vůbec nedokáže.“

Ewan dýmal ze své cigarety a lhostejně ho pozoroval. Ani se za ním neotočil, když odcházel z chléva, ale opřel se pohodlně o zeď, vyfukoval tenounké obláčky kouře a hleděl, jak stoupají a mizí ve stínech střechy.

Pan Thwaite se brzy vrátil. „Tak to bychom měli, pane Ross,“ řekl trochu bez dechu. „Lituju, že jste musel čekat, a teď se do toho mužem pustit. Budete potřebovat nějakou čistou horkou vodu, že jo, a copak eště?“

Ewan odhodil cigaretu na kamenitou podlahu a zašlápl ji. „Ano, můžete mi přinést půl kila cukru.“

„Cože?“

„Půl kila cukru.“

„Půl kila… dobře dobře… už pro něj běžím.“ Farmář se vrátil rychle jako blesk s ještě neotevřeným balíčkem. Ewan roztrhl prstem vršek, šel ke krávě a „štědře posypal dělohu cukrem. Pak se obrátil k panu Thwaitovi a znovu ho požádal:

„Chtěl bych také štok. Jistě jej máte.“

„Ano, máme, ale, závěsy nepotřebujete?“

Ewan přimhouřil vlídně a šibalsky oko. „Přineste ten stok. Je na čase, abychom tady sprovodili ze světa nějaký kus práce.“

Když farmář zmizel, cválaje ztuhlými koleny, přistoupil jsem k svému kolegovi. „Co se děje, Ewane, proč k čertu, rozhazuješ cukr?“

„Vytáhne z dělohy otok. Když je děloha takhle naběhlá, nedokážeš s ní vůbec nic.“

„Skutečně?“ Nevěřícně jsem hleděl na zakrvácený rgán. „A copak nedáš epidurální injekci… a nějaký pituitrin a kalcium?“

„Ale kdepak,“ odpověděl Ewan se svým pomalým úsměvem. „S takovými věcmi se já vůbec nezatěžuji.“

Neměl jsem příležitost zeptat se ho, co chtěl se štokem protože pan

Thwaite už utíkal s válem pod paží.

Většina hospodářů měla štok. Říkávali mu také „vál“ a kladli na něj kusy sádla při zabíjačce. Tohle byl typický druh, vypadalo to jako dlouhý nízký stůl se čtyřma nohama a vyhloubeným povrchem. Ewan ho vzal a opatrně podstrčil pod krávu hned před vemenem, zatímco já přihlížel zbystřeným zrakem. Začalo mi to docházet.

Ewan potom beze spěchu zašel k autu a vrátil se s dlouhým provazem a dvěma předměty zabalenými v nepostradatelný hnědý balicí papír. Pak si začal připravovat provaz, přehodil ho přes dřevěnou přepážku, vytáhl pracovní plášť a začal otevírat balíčky, a já jsem si uvědomil, že jsem přítomen okamžiku, kdy Ewan odkrývá svou čarodějnickou kuchyni.

Z prvního balíčku vytáhl něco, co se podobalo pivnímu tácu, ale došel jsem k nezvratnému přesvědčení, že to pivní tác nemůže být. Když však řekl: „Pojď sem a podrž mi to na minutu, Jime,“ a já jsem si přečetl zlatě vyrytý nápis „Světlý ležák Magnet od Johna Smitha“, musil jsem změnit svůj nazor. Byl to pivní tác.

Odstranil hnědý papír i z druhého předmětu a mně se lehce zatočila hlava, protože vyjmul prázdnou láhev od whisky a položil ji na tác.

Stál jsem tam se svým podivným břemenem a připadal jsem si jako komická atrapa ve scéně předvádějící černou magii, a vůbec by mě bylo ani trochu nepřekvapilo, kdyby byl v příští chvíli můj kolega vytasil živého králíka.

Ale neudělal nic než to, že naplnil láhev od whisky čistou horkou vodou z vědra.

Potom přehodil a omotal krávě provaz kolem rohů a podél těla několikrát za sebou, opřel se dozadu a táhl. Velké zvíře kleslo bez protestu na stok a leželo tam se zadkem vystrčeným do vzduchu.

„Tak a můžeme začít,“ zahučel Ewan, a když jsem ze sebe Strhl sako a rval dolů vázanku, překvapeně se po mně podíval.

„Počkej, počkej, co myslíš, že budeš dělat?“

„No samozřejmě, že ti pomohu.“ Jeden koutek jeho úst se otočil v úsměvu. „Je to od tebe laskavé, Jime, ale v žádném případě se nemusíš svlékat. Bude to za minutu hotové. Jenom bych chtěl, abyste mi to s panem Thwaitem drželi rovně.“

Opatrně zvedl orgán, který se v mé horečnaté představivosti viditelně smrskl po tom pocukrování, položil ho na pivní tác a podal hospodáři a mně, abychom to podrželi.

A potom zastrkoval dělohu zpátky.

Doslova a do písmene to trvalo pouze minutu, nebo jenom o malinko víc.

Bez námahy, bez potu nebo velkého a zřejmého tlaku vrátil ohromnou masu tam, kam patřila, zatímco kráva, která nemohla tlačit a nemohla ani vůbec nic jiného, tam jenom ležela s rozhořčeným výrazem ve tváři.

Potom vzal láhev od whisky, opatrně ji vsunul do vagíny i s celou paží a začal prudce pohybovat ramenem.

„Co to ke všem čertům teďka provádíš?“ Rozčileně jsem mu šeptal do ucha ze svého místa na konci pivního tácu. „Protáčím ji, aby se každý roh zasunul na své místo, a nalévám trochu horké vody na kraje, abych se ujistil, že všechno zapadne, kam to patří.“

„Aha, už chápu,“ hleděl jsem, jak vytáhl láhev, namydlil si paži a začal si svlékat plášť. „Copak to nepřišeješ?“ vyhrkl jsem.

Ewan zavrtěl hlavou. „ne, Jime, když dělohu náležitě uložíš, zůstane tam.“

Utíral si ruce, když se otevřely dveře chléva a dovnitř se vplížil

Duke Skelton. Byl umytý a oblečený, kolem krku měl zavázaný svůj červený šátek a vzteklýma očima patřil na krávu, která očištěná a nevzrušená vypadala zrovna tak jako všechny ostatní krávy v řadě.

Několikrát pohnul rty, než konečně našel hlas:

„Jo, někerý lidi to máj lehký,“ zachrčel. „Někerý lidi s těma jejich pitomejma injekcema a přístrojema! To je pak jednoduchy, to známe!“

Pak se otočil jako na obrtlíku a odešel.

Poslouchal jsem, jak jeho těžké boty cvakají do dlažby dvorku a uvědomoval jsem si, jak mimořádně nevhodná byla jeho slova. Co bylo zvláštního a odbornického na stoku, půlkilovce cukru, lahvi od whisky a pivním tácu?

18. KAPITOLA

„Já pracuju pro kočky.“

Takto se mi představila paní Bendová při mé první návštěvě. Rázně mě chytila za ruku a bojovně vysunula bradu, jako by mě vyzývala, abych s tím něco udělal. Byla to statná paní s pevným obličejem, s vystouplými lícními kostmi, se sebevědomým vystupováním, a mně by bylo ani ve snu nenapadlo klást jí odpor, a proto jsem vážně přikývl, jako bych všemu rozuměl a se vším souhlasil, a nechal jsem se odvést do domu.

Okamžitě jsem pochopil, co mínila. Obývací kuchyň naprosto ovládaly kočky. Kočky ležely na pohovkách a na křeslech, rozlévaly se po podlaze, seděly v řadách na předprsních oken a uprostřed toho všeho trůnil malinký pan Bond, pobledlý, s prořídlým knírkem, v košili s krátkými rukávy, a četl noviny.

Bylo předurčeno, abych se s touto scénou důvěrně spřátelil. Mnohé z těch koček byli zřejmě nekastrované kocouři, protože vzduch čpěl jejich typickým zápachem, pronikavý pach překonával a zdolával dokonce i otravné výpary linoucí se z velkého kastrolu nepojmenovatelné kočičí potravy, probublávající na kamnech. Pan Bond tam byl vždycky, vždycky v krátkých rukávech a vždycky četl noviny, opuštěný malý ostrůvek v moři koček.

O Bendových jsem samozřejmě už slyšel. Byli to Londýňani, kteří si z nějakých prazvláštních příčin vybrali na odpočinek severní Yorkshjre.

Lidé tvrdili, že Bendovi mají „uložený peníze“. Koupili si starý dům na předměstí Darrowby a žili v něm sami pro sebe, a pro kočky. Slyšel jsem, že paní Bondová měla ve zvyku ujmout Se ztracených koček, nakrmit je a poskytnout jim domov, pokud o něj stály, čímž získala mou náklonnost, protože jsem ze zkušenosti věděl, že ta ubohá zvířátka bývala terčem krutého zacházení a zanedbávání. Kočky se střílely, lidé po nich házeli vším možným, nedávali jim žrát a štvali na ně pro legraci psy. Bylo příjemné vidět, že někdo je na jejich straně.

Při první návštěvě bylo mým pacientem velké koťátko, postrašená, vyděšená černobílá buchtička, sedící v koutku.

„To je jedna naše venkovní kočka,“ hlasitě pravila paní Bendová.

„Venkovní kočka?“

„Jo. Tydle všechny, co vidíte, jsou domovní kočky. Ty ostatní jsou úplně divoký a nechtějí pod střechu. Samozřejmě je krmím, ale dovnitř přijdou, jenom když jsou nemocný.“

„Rozumím.“

„Dalo mi hroznou práci, než jsem to kotě chytla. Dělají mi starost jeho oči, jako by přes ně rostla kůžička, a upřímně doufám, že s tím budete moct něco udělat. Jmenuje se Alfréd, abyste věděl.“

„Alfréd? Aha, ano, samozřejmě.“ Opatrně jsem přistoupil k malému tvorečkovi, který mě pozdravil máváním paciček s vytaženými drápky a prskající otevřenou tlamičkou. Byl zabarikádovaný v koutku, jinak by byl bleskově utekl.

Vyšetřit ho bude dost velký problém. Obrátil jsem se k paní Bendové.

„Můžete mi dát nějaký ručník nebo prostěradlo? Stačila by i stará přikrývka na žehlení. Chtěl bych ho zabalit.“

„Zabalit?“ Paní Bendová vypadala velice nedůvěřivě, ale pak zmizela v sousedním pokoji a vrátila se s potrhanou bavlněnou přikrývkou, jakou sem potřeboval.

Sklidil jsem ze stolu úžasnou různorodost kočičích misek, kočičích knih, kočičích léků a rozprostřel jsem přikrývku. Pak jsem znovu přikročil k svému pacientovi. V takovéhle situaci nemůže člověk pospíchat a dobrých pět minut jsem seděl ‚ číhal a přibližoval ke koťátku ruku. Když jsem ho konečně dokázal pohladit po hlavě, rychle jsem mu hmátl po zátylku, konečně jsem nesl Alfréda, roztrpčeně protestujícího a sekajícího kolem dokola, na stůl.

Pevně svíraje jeho zátylek jsem ho položil na přikrývku a začal jsem se zabalováním. To je něco, co se musí často provozovat se vzpurnými kočkami, ve vší skromnosti musím přiznat, že to umím moc pěkně. Smysl je v tom, že je třeba vyválet úhlednou, pevnou rolku a ponechat kus kočky, o který jde, volný. Může to být poradněná packa nebo ocas, a v tomto případě to samosebou byla hlava. Myslím, že neomezená důvěra paní Bondové ve mě se datuje od okamžiku, kdy mě viděla, jak rychle ovinuji kocourka, až z něho nezbylo nic než malá černobílá hlava, vyčuhující z pevného zámotku látky. Stáli jsme teď sobě tváří v tvář, víceméně oko proti oku, a Alfréd nedokázal udělat vůbec nic.

Jak jsem již uvedl, touhle svou odborností se dost chlubím a dodnes se mezi mými veterinářskými kolegy říkává: „Starý Herriot není možná nic moc, ale pánové, jak ten umí zavinout kočku!“

Jak se ukázalo, v Alfrédových očích žádná kůžíčka nerostla. V očích kůžička nikdy neroste.

„Má ochrnuté třetí víčko, paní Bendová. Zvířata mají mžurku, která se přetahuje přes oko, aby je chránila. A v tomto případě se blanka už neotevřela, možná proto, že ten kocourek je v dost špatném stavu, asi byl nachlazený, nebo něco takového, a zeslábl. Dám mu injekci vitamínů a nechám vám tu nějaký prášek, který mu přidáte do jídla, jestli ho udržíte několik dní pod střechou. Myslím, že za týden nebo za čtrnáct dní by mohl být v pořádku.“

Injekce nebyla žádný problém, Alfréd byl v přikrývce vzteklý, ale bezbranný, a moje první návštěva u paní Bendové se končila.

Byla to první návštěva z mnoha následujících. Uzavřeli jsme s paní

Bendovou okamžitě přátelství, které bylo posilováno skutečností, že jsem byl ochotný kdykoli věnovat čas čemukoli, co považovala za nutné.

Lezl jsem po břiše pod hromadou polen dřeva v dřevníku, prolézal jsem dřevěný záchodek, abych chytl „venkovní kočky“, lákal jsem je dolů ze stromů a nekonečně dlouho jsem na ně čekal v křoví. Ale mě ta práce těšila z mnoha příčin.

Například různorodost jmen, která paní Bendová měla pro kočky. Věrna svému londýnskému vychování pojmenovala mnohé kocoury po hráčích slavného mužstva kopané té doby. Měla Eddieho Hapgooda, Cliffa

Bastina, Teda Draka, Wilfa Coppinga, ale v jednom případě krapet ujela, protože Alex James míval koťata s neměnnou pravidelností třikrát do roka.

Nebo jak je vdávala domů. Poprvé jsem ji přitom zažil jednoho letního večera. Dvě kočky, které jsem měl prohlédnout, byly někde v zahradě a já jsem s ní šel dozadu ke dveřím, kde se zastavila, zkřížila ruce přes prsa, přivřela oči a spustila lahodným kontraaltem.

„Batesi, Batesi, Batesi, Ba-hatesi.“ Doslova ty názvy vyzpěvovala, vážně a monotónně, kromě veselého trylku v konečném Ba-hatesi.

Pak znova naladila svůj překypující hrudník po způsobu operní primadony a už to zase vytékalo, hlasitě a s citem.

„Batesi, Batesi, Batesi, Ba-hatesi.“

V každém případě to bylo účinné, protože Bates přiběhl zpoza rododendronového keře. Zbýval ještě jeden pacient a já jsem se zájmem pozoroval paní Bendovou.

Zaujala stejný postoj, nadechla se, zavřela oči, uspořádala rysy tváře do sladkého poloúsměvu a spustila. „Jednadvacet, Jednadvacet, jednadvacet.“

Melodie byla stejná, jako „Bates“, se stejným mollovým skončením a klesnutím na konci. Tentokrát se jí však nedostalo tak rychlé odpovědi a musela scénu opakovat znovu a znovu, a když nápěv prolínal klidným večerním vzduchem, výsledný dojem byl překvapivě podobný muezzinovi svolávajícímu věřící k modlitbě, Konečně měla úspěch a tlustá šedivá kočka se omluvně protáhla kolem zdi do domu.

„Mimochodem, paní Bondová,“ tázal jsem se pokud možno nenápadným hlasem. „Neslyšel jsem dobře jméno té poslední kočky.“

„Jo, Jednadvacet?“ zamyšleně se usmála. „Ano, je to milounká kočička.

Měla tři koťata sedmkrát po sobě, víte, a napadlo mě, že by to pro ni bylo docela hezký jméno, nezdá se vám?“

„Ano, ano, určitě ano. Krásné jméno, krásné.“

Další věc, která mě plnila náklonností k paní Bendové. byla její účast na mém bezpečí. Oceňoval jsem to, protože se tato vlastnost zřídkakdy mezi majiteli zvířat vyskytuje. Pamatuji si, jak mě jednou závodní kůň doslova vykopal ze svého výběhu, a jeho trenér ho úzkostlivě prohlížel, jestli si neporanil nohu. Drobná stará paní vlečená naježeným vlčákem s vyceněnými zuby mě upozorňovala: „Budete na něj hodny, viďte, doufám, že mu neublížíte, je hrozně nervózní. Nebo mám v živé paměti vyčerpávající případ telení, které docela určitě zkrátilo můj život alespoň o dva roky, a po němž farmář mrzutě zabručel: „Se mi zdá, že ste tu krávu unavil, mladíku.“

Paní Bendová byla jiná. Čekávala na mě u dveří s obrovským párem pracovních rukavic, abych si chránil ruce před škrábanci, a nemohu vypsat, jak mě těšilo poznání, že někomu na tom záleží. Stalo se to součástí mého životního stylu, ta chůze po zahradní cestičce mezi nesčetnými plížícími se tvorečky s divokýma očima, to byly venkovní kočky, slavnostní předávání rukavic u dveří a potom vstup do aromatické atmosféry v kuchyni s panem Bondem a jeho novinami, tak tak viditelným ve změti chlupatých tělíček domovních koček. Nikdy jsem nebyl schopen rozpoznat vztah pana Bonda ke kočkám, když tak o tom uvažuji, vlastně nikdy ani nepromluvil, ale měl jsem ten dojem, že mu byly úplně jedno.

Rukavice byly velkou pomocí a občas byly vpravdě požehnáním. Jako v případě Borise. Boris byl obrovský modročerný člen venkovních koček a pro mě osobně černá kočka v pravém slova smyslu. Vždycky jsem choval soukromé přesvědčení, že utekl ze zoologické zahrady. Nikdy jsem neviděl domácí kočku s tak pružnými svaly připomínajícími ocelovou

Spirálu a tak zapřísáhle divokou. Jsem přesvědčený, že v Borisově krevní linii byl někde kousek pumy.

Pro kočičí kolonii nastal smutný den, kdykoli se Boris objevil.

Vždycky se mi špatně dařilo, nemít rád nějaké zvíře, protože většina z těch, která se nám snaží ublížit, jsou puzena strachem, ale Boris byl úplně jiný. Byl to zlomyslný obr, když přišel, zajížděl jsem k

Bendům na návštěvu podstatně častěji, protože se pravidelně rval se svými kamarády. Donekonečna jsem zašíval potrhané uši a ošetřoval pokousané údy.

Velice brzy jsme si na sobě vyzkoušeli své síly. Paní Bendová si přála, abych ho odčervil, a já držel malou tabletku připravenou v pinzetě. Jak jsem ho vůbec chytil, přesně nevím, ale hodil jsem ho na stůl a zabalil bleskovou rychlostí, kolem dokola jsem ho ovázal pevnou látkou. Upřeně se na mne díval velkýma lesklýma očima plnýma nenávisti a několik vteřin jsem myslel, že jsem ho dostal. Ale když jsem mu strkal pinzetu s pilulkou do tlamičky, sevřel vší silou zuby, vycenil je na mě a pod pokrývkou jsem cítil ukrutně silné tlapy.

V několika vteřinách bylo po všem. Dlouhá noha vyrazila a roztrhla mi zápěstí, já jsem pustil krk a Boris jako blesk mi prokousl rukavici až do palce a byl pryč. Zpitoměle jsem tam stál, třímal jsem rozlomenou tabletu v zakrvácené ruce a hleděl na chuchvalce třásní, které kdysi byly přikrývkou. A od toho okamžiku mě Boris nenáviděl, nenáviděl každou mou stopu a já jsem jeho city opětoval.

Ale to byl jenom jeden z mráčků na jasné modré obloze. Neustával jsem se těšit ze svých návštěv u Bondů a život pokračoval klidným krokem, kromě nějakých šoufků ze strany mých kolegů. Nemohli pochopit mou ochotu věnovat tolik času hordě koček. A samozřejmě, tento názor byl v souladu s všeobecným stanoviskem, protože Siegfripd nevěřil na chov zvířat pro potěchu. Prostě lidem, kteří se této zálibě oddávali, nerozuměl a své názory vykládal každému, kdo byl ochotný poslouchat.

On sám ovšem choval pět psů a dvě kočky. Psi, i ti všichni, s ním jezdili autem, kamkoli se hnul, a krmil kočky i psy každý den sám osobně, nikomu jinému tento úkol nesvěřil.

Večer, když sedával v křesle u krbu, se shromáždilo všech sedm zvířat kolem jeho nohou. Až do dnešných dnů je zapřísáhlý nepřítel chování domácích zvířat pro potěchu, navzdory tomu, že se mu plete pod ruku už další generace mávajících psích ocasů, když jezdí krajem, a že má několik koček, několik akvárií s tropickými rybičkami a pár hadů.

Tristan mě viděl v akci u paní Bendové pouze při jedné přiležitosti.

Bral jsem si ze skříně na nástroje dlouhé kleště, když vstoupil do místnosti. „Máš nějaký zajímavý případ, Jime?“ zeptal se. „Ne, vlastně nic. Jedu se podívat jenom na jednu kočku k Bondovým. Vrazila si mezi zuby kost.“

Chlapec mě chvíli zamyšleně pozoroval. „Myslím, že bych mohl jet s tebou. V poslední době jsem neviděl žádnou práci s malými zvířaty.“

Když jsme procházeli zahradou na kočičí farmě, byl jsem poněkud v rozpacích. Jedna z příčin, které upevnily moje přátelství s paní

Bendovou, byl můj upřímný zájem o její starosti a ochota vyhovět jí.

I k těm nejdivočejším a nejvzteklejším jsem se choval láskyplně, trpělivě a rozumně. Nesnažil jsem se o to, bylo mi to přirozené.

Ale nemohl jsem se ubránit nejistotě, co si o mém kavalírství ke kočkám pomyslí Tristan.

Paní Bendová čekala ve dveřích. Okamžitě pochopila situaci a nachystala dva páry rukavic. Tristan vypadal trochu překvapeně, když obdržel svůj pár, ale poděkoval se svým typickým šarmem.

Ještě překvapeněji se zatvářil, když vstoupil do kuchyně, nadechl hustý vzduch a spatřil záplavu chlupatých tvorů plnících každý centimetr místnosti.

„Pane Herriote, obávám se, že tu kost v zubech má Boris,“ řekla paní

Bendová. „Boris!“ sevřel se mi žaludek. „Jak ho prokristapána chytneme?“

„Já jsem na něj vyzrála,“ odpověděla. „Podařilo se mi ho vlákat na jeho oblíbené jídlo do košíku.“

Tristan položil ruku na víko velikého koše na stole. „Tak v tomhle je?“ zeptal se bezmyšlenkovitě. Rozepl západku a otevřel víko. Asi tak třetinu vteřiny se zvíře uvnitř a Tristan na sebe upřeně zadívali, pak vyrazilo štíhlé černé tělo tiše z košíku a mihlo se mládenci kolem levého ucha na vrchol vysokého příborníku.

„Kristova drahá noho!“ pravil Tristan. „Co to k čertu bylo?“

„To,“ řekl jsem, „byl Boris, a teď ho musíme znova chytat.“ Vyšplhal jsem na křeslo, zvolna jsem natahoval ruku na příborník a začal chytat svým nejokouzlujícnějším způsobem. Asi tak za minutu napadlo Tristana, že by na to vyzrál lépe. Prudce vyskočil a chytl Borise za ocas. Ale jenom zcela krátce, protože velký kocour se okamžitě osvobodil a začal vířit místností.

Skákal po příbornících a skříních, po záclonách a po zdech, jako jezdec smrti.

Tristan zaujal strategické postavení, a když kolem Boris zasvištěl, vrhl po něm jednu rukavici.

„Vedle! Zatracený pacholek!“ křičel vztekle. „Ale už tu je zase… tady máš, ty černý ďáble! Kruci, nemohu se strefit!“

Mírné domovní kočičky, vyděšené řinčením talířů, hrnců a pánví,

Tristanovými výkřiky a máváním rukou, začaly také lítat po místnosti a převrhly to, co Boris ještě nechal stát Hluk a zmatek pronikl zřejmě až k panu Bendovi, protože na chvíli zvedl hlavu a mírně překvapen se rozhlédl po zmítajících se tvorech, než si začal znovu číst.

Tristan, zrudlý loveckou vášní, se skutečně dobře bavil. Svíralo se mi srdce, když na mě šťastně volal: „Podej ho sem, Jime, v příštím kole toho pacholka dostanu! Borise jsme nechytli. Museli jsme nechat kostičku, aby vyšla sama, takže to nebyla úspěšná zvěrolékařská návštěva, Ale Tristan se na zpáteční cestě spokojeně usmíval.

„To bylo ohromné, Jime, neuvědomil jsem si, že máš s těmi kočičkami takovou legraci.“ Na rozdíl od něj byla paní Bondová, když jsem ji příště navštívil, poněkud zdrženlivá, co se celé záležitosti týkalo.

„Pane Herriote,“ řekla, „doufám, že toho mladíka s sebou už nikdy nepřivedete.“

19. KAPITOLA

Vždycky jsem byl rád, když u nás praktikovali studenti, tihle mládenci museli během studia mít alespoň šestiměsíční praxi a většinu prázdnin trávili u nějakého veterináře.

My jsme samozřejmě měli vlastně stálého praktikanta v Tristanovi, ale to byla jiná třída. Ten se nepotřeboval nic učit, Tristan jako by všechno už znal, jako by nasával vědomosti a znalosti bez zjevné snahy a zjevného úsilí, dokonce aniž by projevoval zájem. Když sebou člověk vzal Tristana na návštěvu k pacientovi, zužitkoval Tristan návštěvní čas na farmě obvykle tak, že seděl v autě, četl Daily Mirror a kouři woodbinky.

Studenti na stážích byli různých typů a druhů, někteří z venkova, někteří z měst, někteří hloupější, někteří bystří, ale jak jsem již řekl, měl jsem je rád.

Za prvé, ještě než jsem měl Sama, skýtali mi společnost při pojíždění autem. Venkovský zvěrolékař tráví valnou část svého pracovního života v samotářských cestách autem a byla úlevná změna mít někoho, s kým mohl člověk promluvit. Také bylo báječné, že mi někdo otevíral vrátka.

Některé z venkovních usedlostí měly dlouhé příjezdové cesty předělované několika brankami, z jedné farmy mi pokaždé naskočila husí kůže, protože měla pět vrátek, a těžko se dá vylíčit pocit absolutního blaha, jaké jsem cítil, když z auta vyskočil někdo jiný než já a branku otevřel.

A ještě jedno potěšeníčko skýtali tihle studenti: kladl jsem jim otázky. Ještě jsem zachovával v živé paměti dobu svého vlastního studia a zkoušek a navíc jsem ovládal závratné zkušenosti necelých tří let praxe. Klást občasné drobné otázky týkající se případů, ke kterým jsme jezdili, a dívat se, jak se mládenci kroutí, zrovna tak, jako jsem se ještě nedávno kroutil já, mi dodávalo pocitu moci. Myslím si, že už tenkrát jsem si vytvářel způsob svého pozdějšího života. Aniž jsem to věděl, zvykal jsem si na své oblíbené otázky, což je příznačné pro zkoušející, a po mnoha letech jsem zaslechl rozhovor dvou chlapců.

Jeden druhého se ptal: „Už si tě podal na příčiny záchvatů telat? Nic se neboj, určitě si tě podá.“ Cítil jsem se náhle velmi starý, ale dostalo se mi zadostiučinění při jiné příležitosti, kdy ke mně přiběhl čerstvě odpromovaný byvší Student a pozval mě na pivo s tím, že zaplatí tolik, kolik vypiji. „Víte, na co se mě zeptal examinátor na poslední ústní zkoušce? Na příčiny záchvatů u telat! Ježíškovy brejle, to jsem ho uzemnil, musel škemrat, abych se zastavil.“

A studenti byli užiteční i jinými způsoby. Doběhli pro věci z kufru auta, tahali za porodní provazce při telení, zdatně asistovali při operacích a byli zpovědníky mých trápení a pochybností. Nijak nepřeháním, když říkám, že během svých krátkých návštěv revolucionovali můj život.

A tak jsem i o těchto vánocích čekal na nástupišti darrowbyského nádraží s příjemnou předtuchou. Tenhle chlapec byl doporučen jedním z ministerských úředníků: „Skutečně prvotřídní mládenec. Poslední rok v

Londýně, několikrát vyznamenán zlatou medailí. Byl už na praxi na venkově i ve měste, ale myslel jsem si, že by se měl podívat do nějaké opravdu zemědělské oblasti. Slíbil jsem mu, že vám zatelefonuji. Jmenuje se Richard Carmody.“

Studenti veteriny byli různých tvarů i velikostí, ale něktré rysy měli společné a vždycky jsem si je představoval v duchu jako kluky s dychtivými tvářemi, v tvídovém saku a zmačkaných štrapáčních kalhotách s batohem na zádech. Pravidelně vyskočili na nástupiště, jakmile vlak zastavil. Ale teď se nehýbal nikde nikdo a nosič začal již nakládat na vozík bedničky s vejci, když se otevřela dvířka jednoho oddělení a ze schůdků pomalu a nedbale sestupovala vysoká postava.

Nebyl jsem si jistý jeho totožností, ale on mě zřejmě okamžitě otipoval. Přikráčel ke mně, podával mi ruku a hleděl mi do očí jako rovný s rovným.

„Pan Herriot?“

„Ano… ehm… ano, správně.“

„Jmenuji se Carmody.“

„Ano, ano, dobře, těší mě.“ Potřásli jsme si rukama a já jsem si všiml kvalitního kostkovaného obleku a tvídového kloboučku, lesklých knoflíčků u manžet a vepřovicové aktovky. Tohle byl vznešený student, přesněji vyjádřeno mladý muž, který působil silným dojmem. Byl o několik let mladší než já, ale s dospělým držením širokých ramen a sebejistotou pevné, ruměné tváři.

Vedl jsem ho přes most ven před nádraží. Nemohu říci, že by doslova zvedl obočí, když viděl mé auto, ale střelil studeným pohledem po blátem postříkaném povozu, poškrábaném skle a ojetých pneumatikách.

A když jsem mu otevřel dvířka, domníval jsem se chvíli, že si nejdřív sedadlo otře a teprve pak se posadí.

Dojeli jsme domů a já jsem ho prováděl ordinací a celým vybavením. Byl jsem pouhý asistent, ale byl jsem pyšný na naše byť skromné zařízení.

Většina lidí byla ordinací na první pohled zaujata. Ale Carmody řekl

„Hm“ v malém operačním sále a „Ano, chápu“ v přípravně léků a „Aha“, když jsem mu ukazoval skříňku s nástroji. Ve skladišti byl trochu srdečnější. Natáhl ruku a dotkl se balíčku našeho milovaného prostředku proti červům u koní.

„Pořád to ještě užíváte?“ lehce se usmál.

Nepropadal žádné extázi, ale zdálo se, že je potěšený, když jsem ho provedl vysokým francouzským oknem do dlouhé zahrady obklopené vysokou zdí, kde zářily narcisy v samorostlých trsech a po starých cihlách vysokého georgiánského domu šplhala vistárie. Na kamenitém dvorku dole za zahradou se zahleděl na vrány řvoucí vysoko ve větvích topolů a chvíli se díval skrze stromy tam, kde byla vidět obnažená žebra útesů, stále ještě nesoucích poslední bílé plástve zimy.

„Kouzelné,“ zahučel. „Kouzelné.“

Byl jsem docela rád, když jsem ho večer odvedl do jeho bytu. Měl jsem pocit, že potřebuji čas, abych si srovnal myšlenky.

Když jsme druhý den ráno začínali, postřehl jsem, že odložil kostkovaný oblek, ale byl stále velice elegantní ve sportovním saku a flanelových kalhotách.

„Nemáte žádný pracovní oblek?“ zeptal jsem se ho.

„Mám támhle to,“ ukázal na neposkvrněné gumové boty vzadu v autě.

„Ano, ale myslím nepromokavý oblek nebo nějaký pracovní plášť. Někdy je naše práce pěkně špinavá.“

Shovívavě se usmál. „Jsem přesvědčený, že to bude v pořádku. Už jsem zažil nějaké to zemědělství, ujišťuji vás.“

Pokrčil jsem rameny a nechal jsem to být.

Naše první návštěva byla u kulhajícího telete. Belhalo se po boxu, zvedalo přední nohu a vypadalo velmi zarmouceně. Koleno bylo viditelně oteklé, a když jsem ho prohmatával, zdálo se mi, že cítím uvnitř hustou tekutinu, jako by ložisko hnisu. Teplota byla čtyřicet.

Podíval jsem se na farmáře. „Kloub je zanícený. Pravděpodobně došlo po porodu k infekci pupku, která se přenesla na kloub.

Musíme mu věnovat velkou péči, protože by mohly být zasaženy i jiné vnitřní orgány, například játra a plíce. Dám mu injekci a nechám vám tu nějaké tablety.“

Šel jsem ven k autu, a když jsem se vrátil, skláněl se Carmody nad telátkem, prohmatával kloub a zblízka prohlížel pupeční šňůru. Vbodl jsem injekci a odjeli jsme.

„Víte,“ pravil Carmody, když jsme vyjeli ze dvora, „že to nebyl nemocný karpus?“

„Skutečně?“ Trochu jsem se zarazil. Nevadilo mi, když studenti diskutovali o správnosti či nesprávnosti mých diagnóz, pokud to nečinili před farmáři, ale ještě jsem nezažil, aby mi někdo takhle rovnou řekl, že se mýlím. V duchu jsem si poznamenal, že se musím snažit držet tohohle mládence Siegfriedovi od těla.

Stačila by jedna takováhle poznámka a Siegfried by ho bez váhání vyhodil z okna, ať byl velký, jak byl velký.

„A co o tom tedy soudíte?“ zeptal jsem se ho.

„Byl zasažen jenom jeden kloub a pupeční šňůra byla úplně suchá.

Nebyla ani bolestivá ani oteklá. Řekl bych, že si karpus jenom namohlo.“

„Možná že máte pravdu, ale nezdá se vám ta teplota trochu vysoká na pouhé namožení?“

Carmody odfrkl a trochu zavrtěl hlavou. Zřejmě neměl žádné pochybnosti.

Během příštích návštěv nám stálo v cestě pár vrátek a Carmody vystupoval a otevíral je právě tak jako kterýkoli jiný pomocník, ale činil to s určitou uvolněnou elegancí. Když jsem se díval na jeho vysokou postavu, jak kráčí se vztyčenou hlavou a s kloboučkem posazeným v přesném úhlu, musel jsem si znovu přiznat, že měl osobnost. V jeho věku to bylo pozoruhodné.

Krátce před obědem jsem viděl krávu, o níž farmář do telefonu pravil, že by mohla mít tuberkulózu. „Vod ty doby, co se votelila, zhubla na kost, pane doktor. Pochybuju, že má oubytě, ale rači se na ní přijeďte kouknout.“

Jakmile jsem vstoupil do chléva, bylo mi jasné, v čem je potíž. Byl jsem obdařen mimořádně citlivým nosem a chorobně sladký zápach acetonu mě okamžitě udeřil do chřípí. vždycky jsem si dopřával dětského potěšení prohlásit náhle u prostřed tuberkulínového testu: „Tady někde je kráva, asi tři týdny po teleti, a nedaří se jí nijak dobře.“

A díval se, jak se farmář škrábe v hlavě a vyptává se, jak to vím.

Dneska se mi dostalo dalšího malého vítězství. „Nejdříve, přestala žrát…?“ a farmář přikývl, „a od té doby jako by na ní maso před očima tálo, viďte?“

„Úplně správně,“ řekl farmář, „eště sem neviděl, aby šla kráva tak rychle dolu.“

„Nemusíte si dělat starosti, pane Smithe. Nemá žádnou tuberkulózu, má pomalou horečku a dokážeme vám ji uzdravit.“

Pomalá horečka je místní název acetonemie a farmář se s úlevou usmál.

„Sakra, to jsem rád! Myslel jsem, že budu muset volat rasa. Málem jsem dneska telefonoval pro Mallocka.“

Nemohl jsem sáhnout po steroidech, které užíváme dnes, ale vpíchl jsem

200 mililitrů glukózy a sto jednotek inzulínu nitrožilně, byla to jedna z mých oblíbených léčebných kúr a moderního veterináře by mohla rozesmát. Ale obvykle to bylo účinné. Kráva, vychrtlá a s mrtvýma očima, byla příliš slabá na to, aby se bránila, když ji farmář držel u hlavy.

Skončil jsem a přejížděl rukou po vystouplých kostech, potažených, jak to vypadalo, pouze kůží.

„Brzy přibere,“ řekl jsem. „Ale dojte ji jenom jednou denně, v tom je polovina léčby. A kdyby to nepomáhalo, přestaňte ji na dva nebo tři dny vůbec dojit.“

„Jo tak, vona dává všecku tu sílu do vemene, místo do masa?“

„Přesně tak, pane Smithe.“

Carmodyho zřejmě naše výměna domácké moudrosti nebavila a netrpělivě přecházel sem tam. Dovtípil jsem se a zamířil k autu.

„Za pár dní se na ni přijedu podívat,“ volal jsem, když jsme odjížděli, a mával jsem na pana Smitha, který vykukoval ze dveří svého domu. Carmody však smekl vážně klobouk a držel ho několik centimetrů nad hlavou celou cestu ze dvora, což vypadalo rozhodně lépe. Všiml jsem si, že to dělá na každém místě, které jsme navštívili, a skutečně to vypadalo tak výborně, že jsem si začal pohrávat s myšlenkou, že bych si mohl zakoupit klobouk a zkusit to také.

Podíval jsem se na profil svého společníka. Většina práce byla hotová a ještě jsem mu nepoložil žádnou otázku. Odkašlal jsem si.

„Mimochodem, když už jsme hovořili o té krávě, u které jsme teď byli, jestlipak byste mi mohl něco říct o příčinách acetonemie?“

Carmody mě lhostejně pozoroval. „Po pravdě řečeno se nemohu rozhodnout, které teorii momentálně dávám přednoSt. Stevens tvrdí, že příčinou je částečná oxidace mastných kyselin, Sjollema se spíš přiklání k intoxikaci jater a podle Janssena je zasaženo jedno z autonomních center nervového systému. můj vlastní názor je, že kdybychom mohli přesně vymezit příčinu vzniku kyseliny acetoctové a betahydroxymáselné v metabolismu, byli bychom na cestě k pochopení problému. Souhlasíte se mnou?“

Zavřel jsem ústa, která mi zela otevřeností.

„Ach, ano, skutečně souhlasím… je to ta oxi… ta stará oxi… ano, to bude ono, docela určitě.“ Skrčil jsem se na sedadle a rozhodl jsem se, že už se Carmodyho na nic ptáť nebudu. A když přebíhaly kamenné zídky kolem oken auta, cítil jsem se nucen čelit skutečnosti a čím dál tím intenzivněji ke mně pronikajícímu vědomí, že to, co vedle mě sedí, je osobnost mně nadřazená. Bylo depresivní hloubat nad tím, že ten mládenec je nejenom vysoký, hezký a naprosto sebejistý, ale také brilantní. A ještě ke všemu, pomyslel jsem si roztrpčeně, vypadá na to, že je bohatý.

Objeli jsme roh, projeli jsme zatáčkou cesty k chumáči nízkých kamenných budov. Byla to poslední návštěva před obědem a vrátka do dvora byla zavřená.

„Mohli bychom vjet dovnitř,“ řekl jsem. „Otevřel byste, prosím vás?“

Student se zdvihl ze sedadla, vystoupil z auta, odsunul západku na vratech a začal je otevírat. Dělal to tak, jako všechno ostatní, klidně, beze spěchu a s přirozenou elegancí. Když míjel předek vozu, studoval jsem ho zblízka a znovu jsem obdivoval jeho styl, jeho imponující sebeovládání, když, kde se vzal tu se vzal, se ze vrat vyplížil nebezpečně vyhlížející malý černý alík a zakousl se s fanatickým zanícením do levé Carmodyho hýždě, načež se znovu odplížil.

Ani ta nejvznešenější vážnost nemůže přežít, když ji kousnete zhluboka a bez varování do zadku. Carmody zaječel, vyletěl do vzduchu svíraje v rukou zadnici a potom vyšplhal nahoru na vrata s hbitostí opice.

Dřepěl na nejvyšší laťce, švihácký klobouček naražený na jednom oku, a zdivočele se rozhlížel.

„Co to bylo, ksakru?“ ječel. „Co to ksakru bylo? Do prdele, co to jenom bylo?“

„Už je to v pořádku,“ řekl jsem utíkaje k němu a odolal jsem chuti praštit sebou na zem a válet sudy. „Byl to jenom pejsek.“

„Pes? jaký pes? Kde?“ Carmody ječel téměř pomateně.

„Odešel, zmizel, já sám jsem ho zahlédl jenom na několik vteřin.“ A skutečně, když jsem se rozhlížel, jen s obtížemi jsem uvěřil, že ten mihnuvší se černý stín vůbec existoval.

Musel jsem Carmodyho pořádně zkonejšit, abych ho dostal z vršku vrat, a když konečně stanul na zemi, překulhal k autu a posadil se, místo aby se účastnil návštěvy. Viděl jsem roztrhanou látku na jeho zadku a nemohl jsem mu zazlívat, že nehodlá riskovat další útok. Kdyby to byl býval někdo jiný, byl bych mu navrhl, aby si spustil kalhoty, a najódoval bych mu ránu, ale v tomto případě jsem se k tomu nějak nedokázal přimět. Nechal jsem ho tam sedět.

20. KAPITOLA

Když se Carmody dostavil k odpolední směně, byl už zase dokonale ve formě. Převlékl si flanelové kalhoty a seděl v autě sice trochu našišato, ale jinak jako by ta epizoda se psem vůbec neexistovala.

Sotva jsme vyjeli, oslovil mě trošičku arogantně.

„Podívejte se, z toho, když se na vás budu jenom dívat, se asi moc nenaučím. Myslíte, že bych mohl sám dávat injekce a podobně? Chtěl bych mít opravdovou osobní zkušenost se zvířaty.“

Chvíli jsem mlčel a hleděl vpřed skrze mlhu jemných škrábanců na okně auta. Nemohl jsem mu dost dobře vysvětlovat, že se sám teprve snažím uvést se k farmářům a že někteří z nich jsou v názoru na mé schopnosti zcela určitě rezervovaní. Naklonil jsem se k němu.

„Dobře. Diagnózu musím určit já, ale kdykoli to bude možné, můžete potom pokračovat sám.“ Brzy měl první možnost okusit akce. Došel jsem k názoru, že vrhu deset týdnů starých prasátek by mohla prospět injekce antiséra proti Escherichiacoli, a podal jsem mu lahvičku a jehlu. Když procházel cílevědomě mezi malými zvířátky, uvažoval jsem s mrzoutským zadostiučiněním, že ačkoliv nejsem au fait s petitem tištěnými odstavci v učebnicích, uměl bych něco lepšího než zahnat prasátka do špinavého kouta chlívka a pak je tam chytat. Protože ječící tvorečkové pronásledováni Carmodym vyskakovali ze slaměné podestýlky a jako jedno tělo prolétli páchnoucím jezírkem močky ke vzdálené protější zdi. A když je student popadl za zadní nohy, hrabala selátka ve špíně a kopala ji zpátky na něj v soustavné přepršce.

Konečně jim všem dal injekci, ale jeho elegantní výstroj byla bohatě pošplíchána a pobahněna a musel jsem úplně stočit okna, abych snesl jeho přítomnost ve voze.

Příští návštěva byla na veliké farmě s velkou výměrou orné půdy v nížině a bylo to jedno z mála míst, kde ještě lpěli na chovu koní.

V dlouhé stáji se stále užívalo několika boxů se jmény koní nadepsanými na zdi: Boxer, Captain, Bobby, Tommy a klisny Bonny a

Daisy. Jeli jsme sem za starým tažným koněm jménem Tommy, jehož potíží byla „zácpa“.

Tommy byl můj starý kamarád. Míval mírné záchvaty zácpové koliky a často jsem uvažoval, jestli nemá zúžení střeva. Ale každopádně ho deset gramů istizinu v půllitru vody pokaždé zase dalo do pořádku, a začal jsem tedy automaticky sypat žlutý prášek do sklenice. Farmář s pomocníkem mezitím otáčeli koně, provlékli mu pod uzdou provaz, přehodili ho přes trám ve střeše stáje a vytáhli koni hlavu vzhůru.

Podal jsem Carmodymu sklenici a ustoupil jsem. Student vzhlédl a zaváhal. Tommy byl velký kůň a hlava vytažená vzhůru byla daleko mimo dosah. Ale pomocník přistrčil beze slova chatrnou, rozvrzanou kuchyňskou židli, Carmody na ni vylezl a stál tam, nebezpečně se pohupuje.

Se zájmem jsem přihlížel. Koním je vždycky obtížné dávat léčivý nápoj a Tommy neměl istizin rád, ačkoliv mu byl prospěšný. Při své poslední návštěvě jsem si všiml, že je čím dál tím šikovnější a umí držet hořkou směs vzadu v krku a nepolykat ji. Podařilo se mi oklamat ho tím, že jsem ho klepl pod bradou, zrovna když si pohrával s myšlenkou vyprsknout to, a spolkl to s uraženým pohledem. Ale čím dál tím častěji a intenzivněji se terapie měnila v souboj vtipu.

Carmody vlastně neměl šanci. Začal docela dobře, podržel koni jazyk a vsunul mu lahvičku za kořen jazyka, ale Tommy na něj bez námahy vyzrál tak, že naklonil hlavu, aby mu tekutina vytekla koutkem huby.

„Teče to na druhým konci ven, mladíku!“ vykřikl trochu podrážděně farmář.

Student se nadechl a snažil se mířit dolů do krku, ale Tommy ho už ohodnotil jako amatéra a stal se absolutním pánem situace. Šikovným převalováním jazyka a drobným pokašláváním a pofrkáváním se zbavoval většiny léku a já jsem ucítil soucit při pohledu na Carmodyho zmítajícího se na rozvrzané židli a na žluté kaskády tekutiny kanoucí mu po obleku.

Nakonec zašilhal farmář do prázdné lahvičky.

„No, řek bych, že kapičku toho ten kůň spolkl,“ zahučel kysele.

Carmody na něj chvíli lhostejně hleděl, pak si vyklepal pár dek istizinového roztoku z rukávu a odešel ze stáje.

Na příští farmě jsem s překvapením zaznamenal ve svém charakteru stopy sadismu. Majitel plemenného chovu velkých bílých prasat posílal prasnici na export do zahraničí a proto musela podstoupit různá vyšetření, včetně krevní zkoušky na brucelózu. Odebrat několik kubíků krve z ušní žíly bojovného prasete je úkol, před nímž se většina veterinářů zachvěje, a proto bylo nabíledni, že požádat o to studenta je špinavý uskok, ale mé svědomí bylo zřejmě ukonejšeno připomínkou jeho studené a sebevědomé žádosti na začátku odpoledne. Podal jsem mu stříkačku a nehryzlo mě skoro nic.

Pomocník protáhl tlamou prasnice smyčku, pevně ji přitáhl přes rypák a za kančí zuby. Tahle běžná metoda fixace není vůbec bolestivá, ale prasnice byla jedna z těch, které nesnášely zbytečné hlouposti. Bylo to obrovské zvíře, a hned jak ucítila provaz, otevřela tlamu a dlouze a odmítavě zaječela. Byl to neuvěřitelný řev a bez námahy v něm vytrvala, zřejmě se vůbec nepotřebovala nadechnout. Rozhovor od té chvíle nepadal v úvahu a já jsem se v tom hrůzném rámusu díval, jak

Carmody přikládá elastické obinadlo na kořen ucha, jak otírá povrch lihem a potom se jehlou rýpá v tenké žíle. Nestalo se nic. Zkusil to znovu, ale jehla byla zatvrzele prázdná. Pokusil se ještě několikrát a potom, když už jsem cítil, že mi praskne lebka, jsem odešel z chléva do klidu a míru na dvoře.

Pohodlně jsem se procházel před vepřínem a na minutu nebo na dvě jsem se zastavil na vzdáleném konci, kde byl rámus poměrně slabý, abych se porozhlédl. Když jsem se vracel do chléva, znovu mě zasáhlo ječení jako pneumatická vrtačka a Carmody, zpocený a s mírně vyvalenýma očima, vzhlédl od ucha, v němž se stále marně šťoural. Zdálo se mi, že už toho máme všichni dost. Užívaje němohry jsem studentovi naznačil, že bych to zkusil, a šťastnou náhodou už na první pokus natekla do stříkačky tmavá krev. Mávl jsem na pomocníka, aby odstranil lano, a v okamžiku, kdy to udělal, přestala svině jako zázrakem řvát a úplně klidně a nerušeně se začala rýt ve slámě.

„Teď nás nečeká nic mimořádného.“ Odjížděli jsme a já jsem krotil svůj hlas, aby nezněl vítězoslavně. „Jenom býk s tumorem v čelisti. Ale je to zajímavé stádo, samé gallowajky a ty, co k nim jedeme, přezimují venku. Jsou to nejtvrdší zvířata z celého okresu.“

Carmody přikývl. Nic z toho, co jsem řekl, v něm zřejmě neprobouzelo velké nadšení. Mě tohle stádo nezkroceného černého dobytka svým způsobem fascinovalo. Kontakt s ním byl vždycky zpestřen určitou nejistotou, někdy jste je chytli a vyšetřili, a někdy zase ne.

Přijížděli jsme k farmě a já jsem viděl, jak po křovinaté stráni po naší pravici sbíhá houf asi třiceti býků. Pomocníci je hnali dolů roztroušeným křovím holaše a tu a tam rozesetými skupinami stromů k místu, kde se před námi spojovaly kamenné zídky v ostrém úhlu.

Jeden z pomocníků na mě zamával. „Zkusíme ho chytit do provazu dole v koutě, až bude pohromadě s vostatníma. Je to strašnej pacholek, na poli byste se k němu nikdá nemohl přiblížit.“

Po mocném křičení a mávání a běhání byli býčci konečně v rohu a stáli tam v těsném, nervózním houfu a chlupaté, černé bezrohé hlavy se míhaly v páře vystupující z jejich těl.

„Támhle je! Vidíte, má to na hlavě.“ Jeden z pomocníků ukázal na veliké zvíře kdesi uprostřed stáda a začal se k němu prodírat. Můj obdiv pro yorkshirské zemědělce vystoupil zase o jednu přídi, když jsem pozoroval, jak se tlačí mezi dorážejícími a kopajícími zvířaty.

„Až mu hodím provaz na hlavu, musíte jít z druhý strany, jeden člověk ho nedokáže udržet.“ Hekl, když se probíjel kupředu.

Určitě byl odborník, protože hned, jak se dostal na dosah, s praxí znalce hodil ohlávku býkovi na hlavu. „V pořádku!“ křikl. „Pomozte mi s ním. Už ho máme.“

Ale když hovořil, zvíře zařvalo, silně sebou škublo a zaútočilo.

Pomocník zoufale vykřikl a zmizel mezi chlupatými těly Provaz se uvolnil z dosahu kohokoli. Kromě Carmodyho. Když kolem něj býk utíkal, mimovolně provaz popadl a po věsil se na něj.

Fascinovaně jsem se díval, jak člověk a zvíře letěli po poli Utíkali ode mě ke vzdálenému svahu, zvíře se svěšenou hlavou, s nohama vystřelujícíma jako o závodech, a student vzpřímený a s oběma rukama na provaze před sebou, vtělená cílevědomost.

Muži i já jsme byli bezmocní diváci a stáli jsme ve ztichlé skupince, když se zvíře najednou obrátilo doleva a zmizelo za chumáčem nízkých stromů. Nebylo ho vidět jen několik okamžiků, ale připadalo nám to jako velmi dlouhá doba, a když se znovu objevilo, utíkalo ještě rychleji než předtím, řítilo se po trávě jako černý blesk. A Carmody, k nevíře, stále ještě visel na konci lana a stále byl vzpřímený, ale jeho kroky se nemožně prodloužily, až to vypadalo, že se dotýká země jenom každých deset metrů nebo tak nějak.

Obdivoval jsem jeho houževnatost a výdrž, ale konec byl jasný a blízký. Uběhl ještě několik namáhavých nejistých kroků a ležel. Ale nepustil. Býk utíkal ještě lip. Teď obrátil směrem k nám a vlekl nehybnou postavu jako pírko a já jsem sebou trhl, když jsem viděl, že míří rovnou k dlouhé řádce kravinců.

A když Carmody projížděl po hlavě, obličejem dolů, skrze třetí kravinec, začal jsem ho mít rád. Konečně se musel pustit, a chvíli ležel bez hnutí v trávě. Utíkal jsem k němu, abych mu pomohl. Krátce mi poděkoval, pak se klidně rozhlédl po poli, aby spatřil to, co tak dobře zná každý veterinář, pacienta cválajícího z dohledu daleko za obzorem.

Student byl téměř k nepoznání. Šaty i obličej měl polepené špínou a hnojem kromě míst, kde prorážely šafránové cestičky istizinu, jako válečné malování, smrděl příšerně, měl pokousaný zadek, za celý den se mu vlastně nic nepovedlo, ale byl pozoruhodně neporaženy. V duchu jsem se usmál. Nebylo správné soudit tohohle chlapce podle povrchních projevů.

Dokázal jsem rozpoznat símě velikosti.

Carmody s námi zůstal čtrnáct dní a po tom prvním dni jsem s ním už vycházel docela dobře. Nebyl to samozřejmě takový vztah jako s ostatními studenty. Vždycky mezi námi byla přehrada rezervovanosti.

Trávil spoustu času nahlížením do mikroskopu. Díval se na krev, kůži, mléko a na závěr každého dne shromáždil vzorky případů, které navštívil. Večer se mnou zdvořile zašel na pivo, ale nekonalo se žádné uchichtávání, jímž se hodnotily události dne, jako s ostatními praktikanty. Vždycky jsem měl pocit, že by raději zapisoval případy do svých sešitů a zpracovával svá šetření.

Ale nevadilo mi to. Zjistil jsem, že je zajímavé setkat se se skutečně vědeckým způsobem myšlení. Od té tradiční studentské chásky byl tak vzdálený a byl jí tolik nepodobný, že už to ani víc nešlo, převládal v něm studený nadřazený intelekt, ale svým způsobem člověka těšilo pozorovat ho při práci.

Carmodyho jsem pak neviděl dvacet let. Všiml jsem si jeho jména ve věstníku, když dostudoval s nejlepšími známkami. a pak se ztratil ve velkém světě výzkumu, aby se znovu objevil s další hodností, k níž pak, jak čas šel, přidával nové a nové stupně a kvalifikace. Občas se objevil v odborném časopise nesrozumitelný článek podepsaný jeho jménem a stalo se zcela běžným číst v odborném tisku, jaká stanoviska k čemu zaujímá doktor Carmody.

A když jsem se s ním konečně přece jenom setkal, byl čestným hostem na jakémsi veterinárním banketu a mezinárodně oslavovanou osobností obtíženou poctami. Seděl jsem na vzdáleném konci jednoho z postranních stolů a poslouchal jsem jeho brilantní projev s vědomím, že tak to muselo být. Obdivoval jsem jeho přístup k problematice, mistrovskou analýzu, to všechno jsem tušil již před těmi mnoha léty.

Pak jsme odešli od stolů a on mezi námi procházel a já jsem zíral s něčím, co se podobalo úctě, na jeho vznešenou a blížící se postavu.

Carmody byl vždycky vysoký, ale ve fraku přiléhajícím na mohutná ramena a v lesklé náprsence obepínající zaoblené břicho byl skutečně nepřekonatelný. Když mě míjel, zastavil se a podíval se na mě.

„To je přece Herriot?“

Jeho hezká ruměná tvář si podržela klid nadhledu.

„Ano, jsem rád, že vás zase vidím.“

Potřásli jsme si rukama. „A co dělá darrowbyská praxe?“

„Jako obyčejně,“ odpověděl jsem. „Máme dost práce. Pomocná ruka by nám byla vítaná, kdyby se vám někdy chtělo.

Carmody vážně přikývl.

„Byl bych rád. Prospělo by mi to.

Chystal se pokračovat ve své cestě, ale pak se zastavil.

„Měl byste mi dát vědět, až budete potřebovat odebrat krev nějakému praseti.“ Na okamžik jsme si hleděli do očí a já jsem viděl zablýsknout ohníčky v té ledové modři. Pak odešel.

Díval jsem se za jeho vzdalujícími se zády, když mě někddo popadl za ruku. Byl to Brian Miller, šťastně tupý praktik jako já.

„Pojď, Jime, zvu tě na skleníčku,“ řekl.

Šli jsme k baru a objednali si dvě piva.

„Ten Carmody!“ řekl Brian, „Ten chlap má ale mozek, ale jinak je studenej jako ryba.“

Upíjel jsem piva a chvíli jsem se zamyšleně díval do sklenice.

„Víš, ani nevím,“ řekl jsem. „Docela určitě tak vypadá, ale Carmody je správný chlap.“

21. KAPITOLA

Velký pokoj na Skeldalu byl tehdy večer plný. Připadalo mi, že ten pokoj s jeho půvabnými alkovnami, vysokým klenutým stropem a francouzskými okny byl centrem našeho života v Darrowby. Tam jsme se –

Siegfried, Tristan a já, scházeli po celodenní práci, nahřívali jsme si nohy nad žhnoucím dřevem v krbu a probírali jsme, co se za celý den stalo. Tady tlouklo srdce naší staromládenecké existence, sedávali jsme ve šťastném znehybnění, četli jsme a poslouchali rádio. Tristan obvykle bez námahy probíhal křížovkou v Daily Telegraphu.

Tam přijímal Siegfried své přátele a přítelkyně, které tudy proplouvaly v pravidelném toku, staré i mladé. Ale dnes byla řada na Tristanovi a ta cháska mladých lidí se skleničkami v rukou tu byla na jeho pozvání. Ne že by potřebovali příliš mnoho přemlouvání.

Ačkoliv byl v mnoha ohledech téměř protikladem svého bratra, měl v sobě stejně magickou přitažlivost, vábící přátele, kteří přibíhali, sotva kývl prstem.

Příčinou sešlosti byl ples, jenž se konal v restauraci u Drovers Arms, a všichni jsme byli oblečeni ve svém nejlepším. Bylo to něco jiného než obvyklá venkovská tancovačka, na níž hopsali chasníci ve vysokých botách a hudba se linula z rozvrzaných houslí a klavíru. Tohle byl řádný taneční večírek s oblíbeným místním orchestrem: Sadie

Butterfieldová a její ostrá děvčata, a byla to zábava, která se konala každý rok na uvítání jara.

Díval jsem se, jak Tristan připravuje nápoje. Láhve s whisky, ginem a sherry, které Siegfried choval v příborníku vedle krbu, utrpěly značnou úhonu, ale Tristan sám vypadal velice Střízlivě. Občas upil, usrkl ze sklenice piva, ale nic víc. Pro něj pít znamenalo spořádat nesmírné množství ležáku, všechno ostatní byla marnivost a vymyšlenost. Křehké malé skleničky byla změkčilost a dodnes, když se s ním setkám ve společnosti, kde každý třímá malé vinné sklínky, Tristan nějak dokáže mít v ruce půllitr.

„Pěkná partička, Jime,“ objevil se Tristan za mým loktem. „Máme o pár chlapců víc než děvčat, ale to nebude na velkou závadu.“

Změřil jsem si ho studeným pohledem. Věděl jsem, k čemu ti pánové navíc: aby se Tristan nemusel příliš namáhat tancem, což odpovídalo jeho zásadnímu odporu k mrhání energií. Tanec ho nebavil. Neměl námitek proti tomu projít se v průběhu večera občas s některou dívkou kolem parketu, ale přednostně trávil většinu času u baru.

Což, popravdě řečeno, činila většina darrowbyských občanů. Když jsme dorazili do restaurace, byl bar hustě obsazen a po parketu kroužilo jen několik fanatiků. Ale jak čas šel, přidávalo se víc a víc dvojic a kolem desáté nebylo v sále k hnutí.

Brzy jsem zjistil, že se dobře bavím. Tristanovi přátelé měli jiskru.

Byli to příjemní mladí muži a půvabné dívky. Nedalo se nic dělat, musel jsem se bavit, ať jsem chtěl, nebo nechtěl.

Proslavený orchestr v krátkých červených kabátcích byl velkým přínosem k všeobecnému veselí. Sadie sama vypadala na pětapadesát, a popravdě řečeno všechna čtyři ostrá děvčata byla postarší, ale své šediny vyvážila vitalitou. Ne že by snad Sadie byla šedivá, byla nabarvená, cílevědomě černovlasá a mlátila do piána s dynamickou energií ozařujíc společnost brýlemi s kostěnou obroučkou. Občas křikla do mikrofonu vedle sebe, ohlásila tanec a hlubokým hrdelním chraptivým hlasem pronášela vtipné moudrosti. Svoji mzdu si poctivě odpracovala.

Naše společnost se neskládala z dvojic, a tak jsem tančil postupně se všemi děvčaty. Když večer vrcholil, dobýval jsem prostor na parketu v náručí s Dafne, která měla figuru stavěnou na tanec v tlačenici, stálo to za to. Na kostnaté dámy jsem si nikdy nepotrpěl, ale připouštím, že Dafne byla naopak vyvinutá poněkud přespříliš. Nebyla tlustá, jen štědře přírodou obdarovaná.

Probojovával jsem se tlačenicí, střetal se s tančícími rozzářenými přáteli a s báječnou pružností jsem narážel a byl odrážen od Dafne.

Všichni tančili a současně zpívali, ostrá děvčata vyluzovala podmanivou rytmickou hudbu a mně bylo jasné, že na obloze mého života není jediného mráčku. A pak jsem spatřil Helenu.

Samozřejmě že tančila s tím otrapou Richardem Edmundsonem, jehož zářící žlutá hlava plula nad společností jako symbol zmaru. A bylo nespravedlivé, že se ve vteřině můj přívětivý malý svět rozpadl v trosky a zanechal za sebou jenom zející prázdnotu.

Hudba přestala hrát, já jsem odevzdal Dafne jejím přátelům a vydal se hledat Tristana. Útulný malý bar v Drovers přetékal a bylo tam horko jako v peci. Skoro neprůstřelnou mlhou cigaretového kouře jsem matně rozpoznal svého kolegu na vysoké stoličce, zaujatě diskutujícího se skupinou zpocených a hlučně se bavících společníků. Tristan vypadal svěže a jako vždycky velice spokojeně. Vyprázdnil sklenici jedním douškem, něžně si pomlaskl, jako by to byl ten nejlepší půllitr piva, který kdy ochutnal, a pak, když se natahoval přes pult, aby zdvořile požádal o znovunaplnění, si všiml, že se k němu protlačuji.

Dospěl jsem k jeho stoličce a on mi položil na rameno vlídnou ruku.

„To jsem rád, že tě zase jednou vidím, Jime. Výborná zábava, viď?“

Nenamítl jsem, že jsem ho vlastně ještě vůbec neviděl na parketu, ale podotkl jsem, že je tu Helena, a snažil jsem se to pronést nedbale a nenápadně.

Tristan dobrotivě přikývl. „Ano, viděl jsem jí, když přišla. Proč si s ní nejdeš zatančit?“

„To přece nemohu. Má tu společníka, mladého Edmundsona.“

„Ale vůbec ne.“ Tristan přeměřil kriticky čerstvě načepovanou sklenici piva a srkl, aby ochutnal.

„Je tu se spoleeností, jako my. Nikoli se společníkem.“

„Jak to víš?“

„Díval jsem se, když mládenci odkládali kabáty a děvčata sešla nahoru upravit. Neexistuje vůbec žádný důvod, proč by sis s ní neměl jít zatancovat.“

„Myslíš?“ Několik minut jsem váhal a pak jsem zamířil zpátky do tanečního sálu.

Ale zase tak jednoduché to nebylo. Musel jsem plnit své povinné závazky k děvčatům z naší skupiny, a kdykoliv jsem zamířil k Heleně, uchvátil ji některý mládenec z její společnosti dřív, než jsem tam dorazil. Občas se mi zdálo, že se na mě dívá, ale nemohl jsem si tím být jistý. Jediné, co jsem věděl s určitostí, bylo, že já se už vůbec nebavím. Veškeré kouzlo a veselí zmizelo a zmáhala mě kocovina při pomyšlení, že tohle bude další prohrané setkání s Helenou, protože jsem nemohl dělat nic jiného, než se na ni beznadějně dívat. Tentokrát to vlastně bylo ještě horší, nepromluvil jsem s ní ani slovo.

Skoro se mi ulevilo, když ke mně přišel vedoucí a řekl mi, že mě volají k telefonu. Následoval jsem ho, volala paní Hallová. Nějaká fena měla potíže při porodu a musel jsem k ní zajít. Podíval jsem se na hodinky, bylo po půlnoci, takže pro mě tanec skončil.

Chvíli jsem stál a poslouchal tlumenou hudbu z tanečního sálu, pak jsem si pomalu navlékl kabát a zašel jsem ještě dovnitř, rozloučit se s Tristanovými přáteli. Vyměnili jsme několik slov, zamávali si a já jsem se otočil a otevřel lítací dveře.

A tam stála Helena, necelý metr ode mě. Měla také ruku na dveřích.

Neuvažoval jsem, jestli jde dovnitř nebo ven a připitoměle jsem jí civěl do usměvavých modrých očí.

„Už odcházíte, Jime?“ pravila.

„Ano, bohužel mě volají k naléhavému případu.“

„Ale to je škoda, doufám, že to není nic vážného.“

Otevřel jsem ústa, abych promluvil, ale její snědá krása a blízkost najednou zaplavily celý můj svět vlnou beznadějné touhy, v níž jsem úplně utonul. Ruka, kterou jsem přidržoval dveře, mi sklouzla, uchopil jsem její ruku jako tonoucí člověk a po malé chvilce zaváhání jsem cítil, že její prsty sevřely moje a že její dlaň se pevně přitiskla do mé.

A v okamžení zmizel orchestr, vytratil se hluk i lidé a byli jsme tu jenom my dva, blízko sebe tady na chodbě.

„Pojďte se mnou,“ řekl jsem.

Heleniny oči byly obrovské, když se usmála úsměvem, který jsem tak dobře znal.

„Vezmu si plášť,“ zašeptala.

To jsem snad ani nebyl já, uvažoval jsem, když jsem stál na koberci v hale a díval jsem se za Helenou, která utíkala rychle nahoru po schodech, ale musel jsem tomu uvěřit, protože se hned zase objevila za ohybem schodiště a oblékala si kabát. Venku, na kočičích hlavách dláždění tržiště se zřejmě vyděsilo i moje auto, protože se zařváním naskočilo při prvním dotyku startéru.

Musel jsem zajet zpátky do ordinace pro nástroje a v tiché, měsíčním světlem zalité ulici jsme vystoupili z auta a já jsem otevřel velké bílé domovní dveře Skeldalu.

Když jsme pak stáli na chodbě, byla ta nejpřirozenější věc na světě vzít Helenu do náruče a líbat ji vděčně a beze spěchu. Na tenhle okamžik jsem musel čekat velmi dlouho a bezvýznamný čas kolem nás plynul, když jsme tam stáli na černočervených dlaždičkách z osmnáctého století a naše hlavy se téměř dotýkaly obrovského obrazu Nelsonovy smrti zdobícího vstupní chodbu.

Znovu jsme se políbili v prvním ohbí chodby, a to pod obrazem s dalším výjevem „Setkání Wellingtona a Bluchera u Waterloo“. V druhém ohbí jsme se políbili vedle vysokého příborníku, v němž Siegfried choval své jezdecké pláště a boty. Líbali jsme se v přípravně léků, když jsme hledali nástroje. Pak jsme to vyzkoušeli venku na zahradě, a to bylo ze všeho nejlepší, s květinami tichými a vyčkávajícími ve svitu měsíce a s vůní vlhké země a trávy stoupající kolem nás.

Ještě nikdy jsem k žádnému případu nejel tak pomalu. Jel jsem rychlostí patnáct kilometrů za hodinu, s Heleninou hlavou na svém rameni, a otevřeným okénkem se linula vůně jara. Připadalo mi to jako plavba z bouřlivého moře do sladkého bezpečného přístavu, jako šťastný návrat domů.

Osvětlené okno domku bylo jediné v celé spící vesnici a když jsem zaklepal na dveře, otevřel mi Bert Chapman. Bert byl okresní cestář.

Byl z toho druhu lidí, kteří pro mě měli vždycky kouzlo, které jsem měl rád.

Cestáři byli moji bratři a kamarádi. Zrovna tak jako já trávili většinu života na opuštěných okresních vozovkách kolem Darrowby a vídal jsem je téměř každodenně, jak opravovali asfalt, ořezávali, stříhali a vysekávali travnaté okraje, jak rozhrnovali sníh sněžnými pluhy a v zimě sypali vozovku škvárou. A když mě zahlédli, jak jedu kolem nich, vesele se zasmáli a zamávali, jako bych byl náležitostí jejich dnů. Nevím, jestli je úmyslně vybírali pro jejich přívětivou povahu, ale myslím, že jsem se nikdy nesetkal s laskavějšími chlapíky.

Kdysi mi jeden starý farmář řekl: „Není divu, že jsou ty holomci šťastný, nemaj nic na práci,“ což bylo samosebou přehnané, ale chápal jsem, co měl na mysli: ve srovnání s prací v hospodářství, se zemědělskou dřinou, byla každá práce snadná.

Berta Chapmana jsem viděl předchozí den nebo přede dvěma dny. Seděl na travnatém příkopu, lopatu vedle sebe a v ruce obrovský krajíc chleba. Zdvihl na pozdrav paži v pracovním obleku a široký úsměv přeběhl po jeho kulaté, sluncem zrudlé tváři. Vypadal nesmírně bezstarostně, ale dnes v noci byl jeho úsměv vynucený a úzkostný.

„Mrzí mě, že vás musím rušit takhle v noci, pane Herriot,“ říkal, když nás uváděl do domu, „ale mám trochu starosti se Zuzinkou. Už má mít štěňata a celej den pro ně stlala pelíšek a chystala se, ale nic se nestalo. Chtěl jsem to nechat na ráno, ale vo půlnoci začala strašně naříkat, a vůbec se mi nelíbí.“

Zuzinka byla moje pravidelná pacientka. Do ordinace ji vždycky vodil její statný a širokoplecý pán, s trochu zahanbenou tváří, styděl se za svou starostlivost, a když jsem ho vídal, jak sedí v čekárně, kde se zvlášť vyjímal a kam se nehodil, protože byl obklopen dámskou společností, obvykle jsem ho slýchal říkat: „Moje panička mi řekla, abych sem přived Zuzinku.“ Ale byla to průhledná výmluva.

„Zuzinka je vobyčejnej malej podvraťáček, ale je ukrutně věrná,“ říkal Bert, stále ještě omluvně, ale věděl jsem, jak mu je, a chápal jsem, co cítí k Zuzince, střapatému malému voříškovi, který si s takovou oblibou kladl packy na moje kolena, smál se mi do obličeje a vrtěl ocasem. Byla neodolatelná. Dnes večer byla ale úplně proměněná.

Vstoupili jsme do obývacího pokoje domku, psík vylezl z košíku, jednou nerozhodně mávl ocáskem a pak stál smutně a utrápeně uprostřed místnosti a těžce oddychoval. Když jsem se sklonil, abych feničku vyšetřil, obrátila ke mně široce otevřenou a ztěžka oddychující tlamičku a vyděšené oči.

Přejel jsem jí rukama po břiše. Myslím, že jsem ještě nikdy nevyšetřoval tak plnou fenu. Byla kulatá jako fotbalový míč, absolutně nacpaná štěňaty připravenými vyrazit, ale nic se nedělo.

„Tak co si myslíte?“ Bertův obličej byl ztrhaný a utrápený pod snědou barvou. Krátce se dotkl velkou mozolnatou rukou hlavy psíka.

„Ještě nevím, Berte,“ řekl jsem. „Budu ji muset prohmatat uvnitř.

Přineste mi trochu horké vody, prosím.“

Vhodil jsem do vody dezinfekci, namydlil si ruku a jedním prstem jsem opatrně vyšetřil vagínu. Samosebou, že tam bylo štěně. Prstem jsem přejel po čumáku, po malé tlamičce a jazyku, štěně bylo vmáčklé v úzkém průchodu jako zátka v láhvi.

Dřepl jsem si na paty a obrátil se k Chapmanovi.

„Obávám se, že se tam zaklínilo veliké štěně. Myslím, že kdyby se tohohle chlapíka zbavila, ostatní by prošli. Pravděpodobně budou menší.“.

„A můžete ho nějakým způsobem vytáhnout pane Heriot?“ ptal se Bert.

Na chvilku jsem se odmlčel. „Chytnu mu hlavu do kleští a uvidím, jestli se hne. Nerad užívám kleště, ale jednou to velmi opatrně zkusím, a kdyby to nešlo, musel bych ji odvézt s sebou do ordinace na císařský řez.“

„Na operaci?“ opáčil Bert dutým hlasem. Polkl a ustrašeně se ohlédl po manželce. Jako spousta mohutných mužů i on se oženil s drobnou ženičkou a v tuto chvíli vypadala paní Chapmanová ještě na méně než na svůj metr padesát, když se choulila v křesle a hleděla na mě rozšířenýma očima.

„Proč jsme ji jenom připouštěli,“ naříkala a žmoulala si ruce.

„Povídala jsem Bertovi, že v pěti letech už je pozdě na první štěňata, ale on mě neposlechl. A teď o ni možná přijdem.“

Spěchal jsem ji uklidnit. „Kdepak, nebojte se, není příliš stará a všechno bude v pořádku. Podíváme se na to.“

Několik minut jsem vyvařoval nástroje na kamnech, pak jsem si klekl za svou pacientku. Chvíli trvalo, než jsem umístil kleště do správné polohy, a když se zableskla ocel, Bert pod svým opálením zešedl a jeho manželka se schoulila v křesle do klubíčka. Bylo naprosto zřejmé, že jsou neschopni asistovat, a tak Helena držela Zuzinčinu hlavu a já jsem ještě jednou sáhl po štěněti. Bylo tam zoufale málo místa, ale podařilo se mi zavést kleště podle prstu, až se dotkly čumáku. Pak jsem velice opatrně otevřel ramena kleští, vsunul je kupředu s nesmírně jemným tlakem, až jsem dokázal stisknout je po stranách hlavy.

Brzy budu vědět, jak to půjde. V takovéhle situaci nemůže člověk táhnout, může se jenom snažit uvolňovat průchod. To jsem také dělal a zdálo se mi, že jsem cítil nepatrný pohyb. Zkusil jsem to znovu, a teď to bylo nepochybné, štěně postupovalo směrem ke mně. Také Zuzinka vypadala, že si uvědomuje obrat k lepšímu. Ztratila apatii a začala dychtivě nutit.

Pak už bylo všechno bez potíží a podařilo se mi vytáhnout štěně docela snadno.

„Tohle bude asi mrtvé, bohužel,“ řekl jsem, když mi malinké stvoření leželo na dlani a nejevilo známky dýchání. Pak jsem mu však sevřel hrudníček palcem a ukazováčkem a nahmatal jsem pravidelný srdeční tep a rychle jsem mu otevřel tlamičku a opatrně dýchl do plic.

Několikrát jsem to zopakoval a pak jsem položil štěně na bok do košíčku. Domníval jsem se, že to nepomohlo, ale malý hrudník se najednou prudce zvedl, pak znovu a znovu.

„Dýchá!“ vykřikl Bert šťastně. „To je chlapík! Víte, chceme, aby všechna štěňata byla živá. Sou vod teriéra Jacka Dennisona, a to je vynikající pes.“

„Ano, ano,“ vložila se do rozhovoru paní Chapmanová. „Ať jich má, kolik chce, jsou už všechny zamluvený. Kdekdo chce štěně vod naší

Zuzinky.“

„Tomu rád věřím,“ řekl jsem. Ale v duchu jsem se usmál. Teriér Jacka

Dennisona byl další exemplář nejistého původu, takže tahle cháska bude správná mixáž. Což neznamená, že by to byli špatní pejsci.

Vpíchl jsem Zuzince půl kubíku pituitrinu. „Myslím, že to potřebuje po těch mnoha hodinách, kdy se snažila vytlačit tamtoho drobka. Počkáme a uvidíme, co se teď stane.“

A bylo to příjemné čekání. Paní Chapmanová uvařila konvici čaje a začala mazat vdolečky máslem. Zuzinka zčásti podpořená mým pituitrinem vytlačila klidně a sebejistě každou čtvrt hodinu jedno štěně. Mláďata ve chvilce kňučela tak, že byl v místnosti na tak malá zvířátka neuvěřitelný rámus. Bert očividně okříval minutu co minutu a nacpal si lulku a pozoroval rychle rostoucí rodinku s širokým a čím dál šťastnějším úsměvem.

„Je to ale vod vás mladejch moc pěkný, že tu s náma čekáte,“ paní

Chapmanová naklonila hlavu k rameni a ustaraně se po nás podívala.

„Myslím ale, že byste strašně rádi šli zpátky na zábavu a že vás to celou tu dobu mrzelo, že tam nejste.“

Představil jsem si nával v Drovers, kouř, horko, neutuchající dunění ostrých děvčat, pak jsem se rozhlédl po klidu a míru v pokoji se staromódní černou mříží u krbu, s nízkými začouzenými trámy stropu, s košíčkem na šití paní Chapmanové a s Bertovými dýmkami, srovnanými u jedné stěny. Pevněji jsem stiskl Heleninu ruku, kterou jsem celou hodinu držel pod stolem.

„Vůbec ne, paní Chapmanová,“ řekl Jsem. „Ani v nejměnším jsme taneční zábavu nepostrádali. Vůbec nic nám nechybělo.“ Nikdy jsem nebyl pravdomluvnější.

Muselo být po půl třetí, když jsem konečně došel k názoru, že Zuzinka skončila. Měla šest pěkných štěňat. Pěkný počet na takovou malinkou feničku a rámus utichl, protože se rodinka sesedla k hodokvasu kolem přetékajících struků.

Zvedl jsem štěňata jedno po druhém a prohlédl jsem je. Zuzince to vůbec nevadilo, naopak, jako by se usmívala se skromnou pýchou, když jsem jí potomstvo vracel. Když je, zase měla u sebe, prohlédla je a přičinlivě očichala, dřív než se znovu položila na bok.

„Tři psíci a tři fénicky,“ řekl jsem. „Pěkně vyrovnaný vrh.

Než jsem odejel, zvedl jsem Zuzinku z košíku a prohmatal jí břicho.

Neuvěřitelně splasklo. Ani propíchnutý míč by nemohl změnit svůj tvar výrazněji. Zuzinka prošla pozoruhodnou metamorfózou a stal se z ní hubený, chlupatý extrovert, kterého jsem tak dobře znal.

Když jsem ji pustil, skočila rychle zpátky a stočila se kolem své nové rodinky. Za chvíli všechna štěňata sála v absolutním soustředění.

Bert se zasmál. „Má plný ruce práce se svejma štěňatama,“ sehnul se a dloubl ukazováčkem do prvorozeného. „Na tohodle velkýho pejska se rád koukám. Myslím, maminko, že si ho necháme pro sebe. Ta naše holka aspoň bude mít společnost.“

Nastal čas k odchodu. Zamířili jsme s Helenou ke dveřím a drobná paní

Chapmanová, s rukama na klice, se na mě podívala.

„Víte, pane Herriote,“ řekla, „nemůžu vám dost poděkovat za to, že jste přišel a uklidnil jste nás. Nevím, co bych s tímhle mým starým dělala, kdyby se ty naší feničce bylo něco stalo.“

Bert se lišácky uculil. „Ale di,“ zahučel. „Dyť já sem vlastně neměl vůbec žádnej strach.“ Jeho manželka se zasmála a otevřela dveře, a když jsme vykročili do ticha voňavé noci, stiskla mi paži a škádlivě na mě pohlédla. „Tohle je asi vaše děvče,“ řekla.

Objal jsem rukou Helenina ramena.

„Ano,“ řekl jsem pevně, „tohle je moje děvče.“

22. KAPITOLA

Bylo mi skoro, jako bych se díval na své vlastní krávy, protože když jsem tam stál, v tom malém novém chlévu, a hleděl na řadu červených a grošovaných zadků, cítil jsem majetnickou pýchu.

„Franku,“ řekl jsem, „vypadají báječně. Člověk by neuhodl, že to jsou stejná zvířata.“

Frank Metcalfe se zasmál. „Zrovna to samý sem si myslel já. To je vohromný, co udělá s dobytkem změna prostředí.“

Krávy byly první den v novém chlévu. Předtím jsem je vídal jenom v tom omšelém, typicky daleském, čítajícím několik set let, s podlahou z rozbitých kamenů, se zejícími dírami, v nichž se shromažďovalo bahno a hnůj, močůvka protékala v kalužinách, jednotlivá stání byla rozdělena shnilými přepážkami a okna byla úzká, jako by budova měla sloužit co pevnost. Pamatoval jsem se, jak tu Frank sedával při dojení, v šeru téměř neviditelný, a z nízkého stropu se mu nad hlavou vznášely pavučiny a pohupovaly se jako tlusté sítě.

Ve starém chlévě vypadalo Frankových deset krav na to, co skutečně byly, nesourodá směs obyčejných dojnic. Dnes nabyly nové vážnosti a stylu.

„Určitě víte, že to stálo za tu spoustu dřiny,“ řekl jsem a mladý farmář přikývl a usmál se. Jeho úsměv měl však trochu trpkou příchuť, jako by si v té chvíli znovu připomněl všechny hodiny a týdny a měsíce úmorné lopoty, kterou sem vložil. Protože Frank Metcalfe to všechno postavil úplně sám. Řady úpravných betonových oddílů, moderní odpad v podlaze, vybílené stěny s cementovou omítkou, a všechno zalité světlem z prostorných oken, to celé vyrobil vlastníma rukama.

„Ukážu vám přípravnu mléka,“ řekl Frank.

Šli jsme do malé místnosti, kterou postavil na jednom konci, a já jsem s obdivem hleděl na zářící přístroj na chlazení mléka, na neposkvrněné výlevky a vědra, cedník a úhlednou kupku papírových filtrů.

„Víte,“ řekl jsem, „takhle by se mělo vyrábět mléko. Když si pomyslím na všechna ta špinavá stará hospodářství, která vidím každý den při svých pochůzkách, pokaždé mi vstávají hrůzou vlasy na hlavě.“

Frank se naklonil a vypustil z jednoho kohoutku proud vody. „Jo, máte pravdu. Jednou bude všechno takový a ještě lepší a zemědělská práce bude taky líp placená. Já jsem teď dostal povolení k prodeji mléka a ty čtyři pence navíc budou pro mě znamenat setsakramentsky velkej rozdíl. Cejtím, že teď můžu začít.“

A až opravdu začne, pomyslel jsem si, určitě bude mít úspěch. Zřejmě měl všechno, co bylo zapotřebí k úspěchu v těžké zemědělské dřině, inteligenci, tělesnou zdatnost, lásku k půdě a ke zvířatům a schopnost dřít bez konce a do úmoru, když ostatní lidé odpočívali a bavili se.

Věřil jsem, že tyhle vlastnosti překonají jeho největší handicap, což bylo to, že zkrátka neměl vůbec žádné peníze.

Frank totiž původně nebyl farmář. Byl dělníkem v huti v

Middlesbroughu. Když sem před necelým rokem poprvé přijel se svou mladou ženou, aby převzal osamocené malé hospodářství v Bransettu, s překvapením jsem zjistil, že pochází z města, ačkoliv vypadal jako typický Dalesan, tmavý, štíhlý, a jmenoval se Metcalfe.

Zasmál se, když jsem mu to řekl. „Žil tu můj pradědeček a já jsem se sem chtěl vždycky vrátit.“

Když jsem ho lépe poznal, dokázal jsem si doplnit nevyslovené mezery v tomto prostém konstatování. Trávíval tady jako malý chlapec každé prázdniny, a ačkoliv jeho otec byl předákem v huti a on sám pracoval v oboru několik let, vábení Dalesu bylo jako píseň sirén, čím dál tím silnější. Neodolal. Ve volném čase pracoval v zemědělství, četl všechno, co mu přišlo do ruky o zemědělství, a nakonec odhodil celý svůj dosavadní život a najmul si malou usedlost vysoko v horách, na konci dlouhé, kamenité vozové cesty.

Malé hospodářství s primitivními budovami, s primitivním obytným stavením a zchátralými hospodářskými budovami nevypadalo vůbec slibně a nadějně k živobytí a já jsem nikdy příliš nedůvěřoval schopnostem lidí z města, kteří zničehonic přesedlají na zemědělství. I za krátkou dobu svých zkušeností jsem zažil několik takových pokusů a neúspěchů.

Ale Frank Metcalfe se do toho pustil, jako by to dělal celý život, opravoval spadlé zdi, zlepšoval kvalitu půdy, uvážlivě nakupoval dobytek z úzkostně rozpočítaných peněz. Nezjistil jsem u něho žádné zmatky nebo zoufalství, jako v tolika podobaných případech.

Hovořil jsem o něm s jedním farmářem na odpočinku v Darrowby a starý pán se zasmál, „jo, člověk holt muší mít hospodaření v srdci. Moc málo lidí něco dokáže z takovejch, který to nemaj v krvi. Vůbec nevadí, že mladej Metcalfe byl vychovanej v městě, má to eště v sobě, nacucal to s máminým mlíkem, rozumíte, už s mlíkem.“

Možná že měl pravdu, ale jestli to Frank měl z mléka nebo ze studia a důvtipu, zkrátka a dobře, v krátké době usedlost úplně přetvořil.

Když právě nedojil, nekrmil nebo nečistilchlév, dřel na malém novém chlévu, přitesával kameny, míchal maltu a písek a obličej měl pokrytý prachem a potem. A teď, jak už řekl, byl připravený začít.

Vyšli jsme z přípravny mléka a Frank ukázal na jinou starou budovu na druhém konci dvorku. „Až zase vyrovnám svůj rozpočet, přestavím támhle to na druhý kravín. Musil jsem si dost vypůjčit, ale teď, když mám licenci, měl bych být za pár let z dluhů venku. A někdy v budoucnu, jestli mi to všechno půjde, bych si mohl koupit něco úplně jinýho a většího.“

Byl asi tak starý jako já a vytvořil se mezi námi přirozený přátelský vztah. Sedávali jsme pod nízkým trámovým stropem v malé obytné místnosti s jediným okénkem a pár kousky nábytku, jeho mladá žena mi nalévala čaj a Frank rád hovořil o svých plánech. A když jsem ho poslouchal, vždycky jsem nabyl přesvědčení, že takový člověk jako on je k prospěchu nejenom sobě samému, ale vůbec celému zemědělství.

Teď jsem se na něj díval, jak otočil hlavu a několik chvil se rozhlížel po své doméně. Nemusil vyslovit: „Miluji tohle místo, cítím, že sem patřím.“ Bylo to všechno v jeho obličeji, v něze očí, když přebíhaly přes pastvinu stulenou v dlani kopců. Tahle pole vyrvaná minulými generacemi z tvrdého skalního útesu a bojující pravěkou bitvu s kapradím a vřesem, tahle pole se táhla až nahoru k rozeklanému útesu, a pak už člověk viděl jenom bažinu a vřesoviště, divokou půdu nezvládnutelné kleče. Pod námi se vozovka ztrácela za zatáčkou v lese.

Pastviny byly chudé a občas vyvstávaly ze země balvany, pronikaly skrovným nánosem zeminy, ale čistý provoněný vzduch a ticho musely být zázračnou proměnou po řevu a kouři v hutích.

„Snad abychom se raději šli podívat na tu krávu,“ řekl jsem.

„Nový chlév málem způsobil, že jsem zapomněl, proč jsem vlastně přijel.“

„Jo, je to tahle červenobílá. Tu jsem koupil naposled a nikdy, za celou tu dobu, co ji mám, vlastně nebyla v pořádku. Nikdy nezačala pořádně dojit a vypadá, jako by byla pořád ospalá.“

Teplota byla ke čtyřicítce, a když jsem vytahoval teploměr, začichal jsem. „Nezdá se vám, že trochu páchne?“

„Jo,“ řekl Frank. „Taky jsem si toho všim.“

„Raději mi přineste trochu horké vody. Podívám se dovnitř. Prohlédnu ji pořádně.“

Děloha byla plná páchnoucího obsahu, a když jsem vytáhl paži, vytekl proud nažloutlého hnisu. „Určitě musela mít výtok,“ řekl jsem.

Frank přikývl. „Ano, měla, ale moc jsem si toho nevšímal, mají to často, když se čistěj po teleti.“

Vyčistil jsem uterus pomocí gumové trubičky a vypláchl jsem ho antiseptikem a pak jsem do ní zastrčil několik akriflavinových čípků.

„To ji pomůže vyčistit a myslím, že se její celkový stav brzy podstatně zlepší, ale vezmu si od ní vzorek krve.“

„A pročpak?“

„Nemusí to být nic vážného, ale nelíbí se mi ten žlutý výtok. Je v něm rozpadlý kotyledon, víte, ty bouličky na lůžku, a když mají tuhle barvu, je podezření na brucelózu.“

„Zmetání, myslíte?“

„Je to možné, Franku. Možná že se otelila dřív, než měla, nebo se otelila normálně, ale přesto má v sobě infekci. V každém případě to poznáme z krve. Zatím ji izolujte od ostatních.“

Za několik dní jsem při snídani ve Skeldalu pocítil úzkostné bodnutí, když jsem otevřel zprávu z laboratoře a přečetl si, že aglutinační zkouška krve byla pozitivní. Spěchal jsem na farmu.

„Jak dlouho máte tu krávu?“ zeptal jsem se.

„Asi tři týdny,“ odvětil mladý farmář.

„A pásla se na stejných pastvinách jako ostatní krávy a jalovice?“

„Ano, pořád.“

Chvíli jsem mlčel. „Franku, raději vám vysvětlím, co z toho plyne.

Vím, že byste chtěl vědět, co se může stát. Zdrojem infekce brucelózy je výtok z infikované krávy a obávám se, že tohle zvíře úplně infikovalo celé pastviny. Kterákoli a nebo všechny krávy se mohly nakazit.“

„Znamená to, že ztratí telata?“

„Ne nezbytně. Je to velmi různé. Mnoho krav telata donosí navzdory infekci.“ Snažil jsem se, seč jsem mohl, abych hovořil optimisticky.

Frank zabořil ruce hluboko do kapes. Jeho hubená, snědá tvář byla vážná. „Sakra, přál bych si, abych tu krávu nebyl nikdy potkal. Koupil jsem ji na houltonském trhu, pánbůhví odkud vlastně přišla, ale teď už je pozdě o tom hovořit. Co s tím můžeme dělat?“

„Především a hlavně ji musíte izolovat od ostatních krav ve stádu.

Přál bych si, abychom mohli nějakým způsobem ostatní krávy chránit, ale nemůžeme toho mnoho udělat. Existují pouze dva druhy vakcín, živé, ty se smějí použít jen u nebřezích zvířat, a vaše krávy jsou všechny březí, a usmrcené vakcíny. O těch se soudí, že nejsou příliš k užitku.“

„Nejsem z druhu lidí, kteří by si sedli a vyčkávali. Ta usmrcená vakcína nemůže uškodit, i když taky možná nebude k ničemu dobrá.“

„Ne, neuškodí.“

„Dobře, tak ji dejte všem, a nezbývá nám než doufat.“

Veterinářům v třicátých letech nezbývalo nic jiného než doufat velice často a ve spoustě případů. Naočkoval jsem tedy celé stádo a čekali jsme.

Celých osm týdnů se nestalo nic. Léto přešlo v podzim a dobytek se vrátil z pastvin do hospodářských stavení. Stav nakažené krávy se zlepšil, výtok se vyčistil a začala lépe dojit. Pak mi jednou časně ráno Frank zatelefonoval.

„Když jsem šel dojit, bylo v kališti mrtvé tele. Přijedete?“

Našel jsem po svém příchodu řídce ochlupený sedmiměsíční plod. Kráva vypadala nemocně a za ní se samozřejmě houpala zadržená placenta.

Vemeno, které by při normálním otelení bylo přeplněné mlékem, tím drahocenným mlékem, na němž závisel Frank se svým živobytím, to vemeno bylo téměř prázdné.

Zahltil mě pocit bezmoci a nemohl jsem poskytnout nic jiného než starou radu: izolovat, dezinfikovat a doufat.

Za čtrnáct dní to potkalo další mladou krávu, byla to hezká křížená jerseyka, v kterou skládal Frank naděje, že zvedne procento tuku v mléce, a týden nato ztratila jedna kráva tele v šestém měsíci březosti.

Když jsem přijel k tomuhle třetímu případu, poznal jsem pana Bagleye.

Frank mi ho představil poněkud omluvně. „Tvrdí, že má lék na tyhle potíže Jime, Chtěl by si s vámi promluvit.“

V každé choulostivé situaci se vyskytne někdo, kdo to umí lépe než veterinář. Myslím, že jsem ve svém podvědomí na pana Bagleye už čekal, a proto jsem ho teď trpělivě poslouchal.

Pan Bagley byl skrček s bočitýma nohama v onucích a upřeně se na mě zadíval.

„Mladíku, todle sem zažil na mým vlastním hospodářství a dneska bych tady nestál, kdybych si s tím byl nedokázal pomoc.“

„Skutečně, pane Bagley, a co to bylo?“

„Mám to tadydle.“ Mužík vytáhl z kapsy saka skleničku. „Je krapátek ulepená a ušpiněná, stála asi rok nebo dva ve vokně v chlívě.“

Přečetl jsem si jmenovku. „Lék proti zmetání od profesora Driscolla.

Rozřeďte dvě polévkové lžíce v půllitru vody a napojte každou krávu.

Druhý den léčbu opakujte.“ Valnou část jmenovky zaujímala profesorova tvář. Byl to útočně vyhlížející muž s knírkem ve vysokém tvrdém viktoriánském límci a bojovně na mě hleděl skrze tlustou vrstvu prachu. Nebyl to ale žádný blbec, protože kousek níž na lahvičce stálo: „Jestli že zvíře zmetá, dávka této směsi zabrání dalším potížím.“ Věděl zrovna tak dobře jako já, že se to nestávalo víc než jednou.

„Jo,“ pravil pan Bagley. „To je vono. Plno mejch krav přišlo vo telata, ale já sem jim dával tudle medicínu a pak už byly jako křepelky.“

„Ale to by byly v každém případě. Stanou se totiž imunní.“

Pan Bagley naklonil hlavu k rameni a laskavě, ale nevěřícně se usmál.

Se mnou že by se on měl dohadovat? Čím jsem ho já mohl přesvědčit?

„Dobře, Franku,“ řekl jsem unaveně. „Pusťte se do toho, je to zrovna tak jako s tím mým očkováním, nemůže to ničemu ublížit.“

Byla zakoupena čerstvá lahvička Driscollova léku a malinký pan Bagley dohlížel na napájení stáda medicínou. Skákal jako blecha, když se po třech týdnech jedna kráva otelila přesně na den.

„No tak teda, co tomu říkáte, mladíku? Moje meducína už zabrala, že jo?“

„Ale já jsem přece předpokládal, že se některé otelí normálně,“ odpověděl jsem a mužíček zamlaskal, jako by mě považoval za bezcharakterního protihráče.

Ve skutečnosti mě však nijak netrápilo, co si myslí. Necítil jsem nic jiného než rezignaci plnou smutku a bezmoci. Protože to byly běžné příhody, než se objevily moderní léky. Na hospodářstvích se hromadily mastičkářské předpisy a zvěrolékaři o nich nemohli říct nic, nemohli je kritizovat, protože jejich vlastní farmaceutické možnosti byly žalostně nedostatečné.

A u takových onemocnění jako zmetání, které dodneška vzdoruje veškerému úsilí naší profese, byla úroda mastičkářů obzvlášť hojná.

Zemědělské noviny a lokální plátky byly přeplněny sebevědomými inzeráty na nápoje proti července, na růžové prášky proti vozhřivce a antiperle proti slintavce a kulhavce, výsledky zaručeny. Profesor

Driscoll měl silnou konkurenci.

Když se krátce poté otelila další kráva včas, choval se pan Bagley velice laskavě. „Každej se holt muší učit, mladíku. A vy ste zatím neměl kór moc praktický zkušenosti. Zkrátka ste vo tý mý meducíně doposavad nezaslech a já vám to nemám za zlý, ale myslím si, že sme se teďka strefili.“

Mlčel jsem. Frank začínal vypadat jako člověk, který zahlédl paprsek naděje, a já jsem ten paprsek nehodlal udusit svými pochybnostmi.

Možná že nákaza došla svého konce. V těchto záležitostech nebylo možné nic předpovědět.

Ale když jsem příště zaslechl Franka v telefonu, vyplnilo se mé chmurné tušení. „Prosím vás, přijďte ošetřit tři krávy.“

„Tři!“

„Jo, přišlo to na ně hned za sebou, ráz, dva, tři. A všechny dřív, než měly. Je to absolutní prohra, Jime, vůbec nevím, co si počít.“

Šel mi naproti, když jsem vystoupil z auta na konci vozovky. Vypadal o deset let starší, byl bledý a vyčerpaný, jako kdyby vůbec nespal. Pan

Bagley tam byl také, kopal nějakou díru před dveřmi chléva.

„Co to dělá?“ zeptal jsem se.

Frank se podíval dolů k zemi s bezvýraznou tváří. „Zahrabává jedno tele. Prý to pomůže, když se zahrabe hned přede dveřma.“ Vzhlédl ke mně a pokusil se o úsměv. „Věda pro mě nemůže nic udělat, tak proč bychom nezkusili trochu černé magie.“

Já jsem se také cítil o několik let starší, když jsem kráčel kolem hluboké jámy pana Bagleye. Mužík na mě pohlédl, když jsem ho míjel.

„Todle je moc dávný umění,“ vysvětloval. „Moje meducína už asi ztrácí sílu, tak musíme vyzkoušet něco prudšího. Neštěstí je v tom,“ pravil poněkud vyčítavě, „že sem byl k tomudle případu zavolanej moc pozdě.“

Odstranil jsem páchnoucí očistky všech tří krav a odešel tak brzy, jak jen to bylo možné. Styděl jsem se tak hluboce, že jsem se skorem nemohl podívat Frankovi do očí. A ještě horší to bylo při mé příští návštěvě za čtrnáct dní, protože už když jsem šel přes dvůr, cítil jsem podivný zápach zamořující sladký horský vzduch. Byl to zápach čpavý a pronikavý a trochu povědomý, ale nemohl jsem ho přesně rozpoznat. Frank vyšel z domu a viděl, jak se rozhlížím a čichám.

„Nic příjemného, viďte?“ pravil s unaveným úsměvem. „Myslím, že jste ještě neviděl našeho kozla.“

„Cožpak vy máte kozu?“

„Ano, máme jednoho kozla, starého Billa. Nikde ho tu zrovna nevidím, ale namouduši, cítíme ho pořád. Vyhrabal ho někde pan Bagley, prý ohromně pomohl jednomu jeho sousedovi, když měl tyhle potíže.

Zahrabaná telata moc nepomohla, a tak ho napadlo, že přivede kozla.

Právě ten smrad je to, co pomáhá, tvrdí pan Bagley.“

„To je mi líto, Franku,“ řekl jsem. „Stále to pokračuje?“

Pokrčil rameny. „Pořád, od té doby, co jsem vás naposled viděl, zmetaly už zase dvě. Ale já už se netrápím, Jime, a prokristapána, nedívejte se tak zatraceně zničeně. Nemůžete nic dělat, já to vím.

Nikdo nemůže nic dělat.“

Když jsem jel domů, přemítal jsem o jeho slovech. Nakažlivé zmetání skotu bylo známé již několik století a čítal jsem ve starých knihách o tom páchnoucím moru, který zpustošil a zničil dávné usedlosti, zrovna tak jako dnes ničil Franka Metcalfa.

Odborníci za oněch dnů tvrdili, že nemoc pochází z nečisté vody, nesprávného krmení, nedostatku pohybu, náhlého leknutí. Všimli si však také, že ostatní krávy, které měly možnost čichat výkaly nebo očistky nemocných kusů, často potkal stejný osud. Všechno další poznání bylo zahaleno temnotou a nevědomostí.

My, moderní zvěrolékaři, jsme naopak věděli všechno. Věděli jsme, že nemoc vyvolává gramnegativní baktérie, která se jmenuje Brucella abortus, a studovali jsme její vlastnosti a působení tak dlouho, až jsme poznali každé její tajemství. Ale když došlo k tomu, abychom pomohli farmáři ve Frankově situaci, byli jsme právě tak užiteční jako naši staří kolegové, kteří psali ty pomýlené knihy. Výborní a zanícení výzkumníci a vědci se snažili, aby našli bakteriální kmen, který by poskytl účinnou a bezpečnou očkovací látku schopnou imunizovat stádo telat, a v roce 1930 byl získán kmen B 19, od kterého si věda mnoho slibovala. Ale tehdy ještě očkovací látka byla ve stadiu pokusů. Kdyby byl měl Frank to štěstí a narodil se o dvacet let později, byl by měl možnost koupit si krávy, které by už byly naočkovány a chráněny oním kmenem B 19. Dnes máme dokonce účinnou usmrcenou vakcínu pro březí krávy.

Nejlepší ze všeho je však plán úplně vymýtit brucelózu a právě tento plán obeznámil širokou veřejnost s touto chorobou. Lidé se přirozeně zajímají o otázky související se zdravím a poučili se o širokém spektru infekčních chorob, které se přenášejí na lidi mlékem. Ale velice málo lidí z měst ví, co může brucelóza způsobit zemědělcům.

Konec Frankova příběhu nebyl daleko. Podzim přecházel do zimy a na schodech Skeldalu jiskřily zmrazky, když mě jednou večer navštívil.

Šli jsme do velkého pokoje a já jsem otevřel několik lahví piva.

„Napadlo mě, že se tu zastavím, abych vám to řekl, Jime,“ řekl věcným tónem. „Musím to zabalit.“

„Zabalit?“ Cosi ve mně odmítalo pochopit jeho slova.

„Ano, vracím se ke své staré práci v Middlesbrough. Nic jiného mi nezbývá.“

Bezmocně jsem na něj hleděl. „Je to tak zlé?“

„No, jenom si to spočítejte.“ Smutně se usmál. „Z celého stáda se normálně otelily tři krávy. Zbytek jsou špinavé, nemocné kusy s výtokem a s mlékem, které nestojí za řeč. Nemám žádná telata, která bych prodal nebo choval. Nemám vůbec nic.“

Váhal jsem. „Není vůbec žádná naděje, že byste sehnal peníze a překonal nejhorší dobu?“

„Ne, Jime. Když prodám svoje hospodářství teď, budu schopen zaplatit bance, co jsem si vypůjčil. Zbytek mi dal otec a nemohu ho žádat o nic víc. Slíbil jsem mu, že se vrátím do hutí, když neuspěju, a to je to, co musím udělat a co udělám.“

„K čertu, Franku,“ řekl jsem. „Nemohu vám ani povědět, jak mě to mrzí.

Neměl jste za celou tu dobu ani kousek štěstí.“

Podíval se na mě a usmál se bez jakékoliv sebelítosti. „To víte,“ pravil. „Takovej je život.“

Při slovech „takovej je život!“ jsem skoro nadskočil. To říkávali farmáři vždycky po každém neštěstí. Stařík z Darrowby měl pravdu.

Frank to skutečně nasál v mateřském mléku.

Pravda je, že nebyl zdaleka jediný, kdo přišel tímto způsobem na mizinu. Tomu, co postihlo Franka, se říkalo „potratový mor“ a přitisklo to ke zdi celou armádu hodných lidí. Někteří vytrvali, přitáhli opasky a živořili ve škudlení a hladovění, dokud to nepřešlo, a potom začali znovu. Ale Frank neměl žádné úspory, které by ho dostaly z nejhoršího. Od samého začátku se pustil do hazardní hry a prohrál.

Nikdy jsem o něm už neslyšel. Nejdřív jsem myslel, že mi napíše, ale pak jsem pochopil, že když už jednou přetrpěl bolest rozchodu, musil to být definitivní rozchod.

Z některých částí severních Pennin může člověk vidět celou velkou prostoru Teessidu, a když se noční obloha rozzáří prudkým žárem vysokých pecí, vždycky vzpomenu na Franka a přemítám, jak se mu daří.

Pustil se do toho s velikou vervou a zdatností, a když odešel, odešel s vědomím, že jedná správně, ale jak často se asi v duchu vracel nahoru do zeleného ticha, v němž chtěl vytvořit něco cenného a vzácného, kde chtěl žít a vychovat své děti.

Malé hospodářství v Bransettu koupili po jeho odchodu nějací

Petersovi. Shodou okolností pocházeli také z Teessidu, ale pan Peters byl bohatý ředitel firmy I. C. I. a užíval usedlost jenom na odpočinek. K tomu účelu se hodila ideálně, protože měl mladou rodinu a všichni rádi jezdili na koních a brzy se po lukách pásla různorodost poníků a jezdeckých koní. V létě tam paní Petersová obvykle trávila několik měsíců s dětmi. Byli to příjemní lidé, kteří dobře pečovali o svá zvířata, a já jsem je často navštěvoval.

Obytný dům byl zrenovován téměř k nepoznání a místo čaje jsem teď pil kávu v pokoji, který se stal půvabným a překrásným místem se starožitným stolem, nábytkem a s obrazy na zdech. Staré hospodářské budovy byly přestavěny na otevřené boxy s lesklými, čerstvě nalakovanými dveřmi.

Jediné, co nepotřebovalo žádnou změnu a úpravu, byl Frankův malý nový chlév. Užívali ho jako skladovací prostor pro obilí a postroje pro koně.

Kdykoli jsem se tam podíval, vždycky se mi sevřelo srdce nad tlustou vrstvou prachu na podlaze, okny zalepenými špínou, nad pavučinami a zrezavělými koryty na vodu, nad drtí z otýpek slámy, rašelinou, pytli s ovsem v místech, kde kdysi tak hrdě stály Frankovy krávy.

Bylo to všechno, co zbylo z jednoho lidského snu.

23. KAPITOLA

Po tom večeru, co jsem byl s Helenou v biografu, se nějak samo od sebe přihodilo, že jsem k ní občas zaskočil. A než jsem vůbec pochopil, o co jde, vyvinul se ve mne reflex: kolem osmé hodiny se mi nohy docela samostatně pouštěly na cestu do Heston Grange. Samozřejmě že jsem s tím nutkáním bojoval, nechodil jsem tam každý večer. Měl jsem svoji práci, která mě často zaměstnávala plných čtyřiadvacet hodin, uvědomoval jsem si, co se sluší a patří, a pak tu byl pan Alderson.

Helenin otec byl duchem nepřítomný muž drobné postavy, který se po smrti své manželky, před několika lety, uzavřel sám do sebe. Byl to zkušený odborník v chovatelství dobytka a jeho farma mohla obstát v soutěži s nejlepšími hospodářstvími, ale valná část jeho myšlenek zřejmě a očividně bloudila většinu času někde jinde. A osvojil si různé drobné podivnůstky: když nešlo všechno tak, jak mělo, vedl dlouhé huhlavé rozpravy sám se sebou, ale když měl z něčeho mimořádnou radost, začal často zničehonic hlasitě bzučet jakousi neurčitou a svéráznou melodii. Byl to zvuk dost pronikavý a při svých profesionálních návštěvách jsem pana Aldersona obvykle vystopoval podle charakteristického bzučení, ozývajícího se odněkud z hospodářských budov.

Když jsem začal chodit za Helenou, zpočátku mě vůbec ani nepostřehl, to vím docela určitě. Byl jsem jenom jeden ze zástupu mladíků srocujících se kolem jeho dcery. Doba však plynula a moje návštěvy byly častější a častější a najednou se zdálo, že si mě uvědomil a začal na mne hledět se zájmem, který se rychle prohluboval v paniku.

Po pravdě řečeno jsem mu to nemohl zazlívat. Miloval Helenu a bylo to přirozené, že si přál, aby se báječně provdala, a na obzoru byla přinejmenším jedna taková vyhlídka, mladý Richard Edmundson, jehož otec byl dávný přítel Aldersonových a obhospodařoval téměř tisíc akrů půdy. Byla to bohatá a společensky významná rodina a Richard jevil velký zájem. Ve srovnání s ním byl neznámý a chudý mladý veterinář dost špatná partie.

Jakmile se poblíž nás vyskytoval pan Alderson, stávaly se moje návštěvy stresující záležitostí.

Byla to škoda, protože jsem ho instinktivně měl rád. Byl přátelský a dojemně bezelstný a za jiných okolností bychom spolu byli vycházeli velmi dobře. Ale nedalo se s tím nic dělat, nechtěl mě, neschvaloval mě. Ne snad proto, že by si chtěl Helenu podržet pro sebe, byl nesobecký a kromě toho měl výbornou hospodyni ve své sestře, která nedávno ovdověla a přestěhovala se k Aldersonům. Tetička Lucie byla důstojná a energická, dokonale schopná řídit domácnost a starat se o dvě mladší děti. Bylo to jen tím, že si zvykl na příjemnou představu, že se jeho dcera jednoho dne provdá za syna jeho starého přítele a povede spokojený, zajištěný život. A kousek jakési tvrdohlavosti v panu Aldersonovi se bojovně vzpouzel případné změně plánu.

Proto se mi vždycky ulevilo, když jsem s Helenou vypadl z domu. Pak bylo všechno v pořádku. Chodili jsme Si zatancovat do malých vesniček, procházeli jsme se po mnoha kilometrech starých zatravněných cest v kopcích, po cestách, které tu vznikly dávno za dob, kdy se tu ještě dolovalo. Někdy mě Helena doprovázela na mých večerních návštěvách.

V Darrowby se nedalo podnikat nic mimořádného, ale byla v nás dokonalá pohoda, vědomí, že jsme spolu a že si vystačíme, a všechno pro nás bylo tímto pocitem prohřáté, významné, důležité.

A takhle by to asi bývalo mohlo pokračovat donekonečna, nebýt tehdy toho rozhovoru se Siegfriedem. Seděli jsme ve velkém pokoji Skeldalu, tak jako jsme večer často sedávali. A rozprávěli jsme, co se ten den stalo, a pak se Siegfried zasmál a plácl se do kolen.

„Měl jsem tu dneska starého Harryho Fostera. Přišl mi zaplatit. To ti byla legrace, seděl tu, rozhlížel se po místnosti a brblal: Máte tu pěkné hnízdečko, pane Farnone, moc pěkné hnízdečko, „A dodal lišácky:

„Je už načase, aby v tom hnízdečku seděl taky ptáček, viďte? Měl by se tam usadit nějaký ptáčník.“

Zasmál jsem se také. „Na tohle už sis mohl zvyknout. Jsi nejžádoucnější starý mládenec v Darrowby. Nedají ti pokoj, nebudou spokojeni, dokud tě neožení.“

„Počkej, zadrž, ne tak rychle!“ Siegfried mě zamyšleně pozoroval:

„Ani vteřinku si nenamlouvám, že Harry mluvil o mně.

Myslel na tebe.“

„Co mi to tady vykládáš?“

„Jenom uvažuj. Cožpak ses nezmínil, že jsi ho potkal jednou večer, když ses s Helenou procházel po jeho pozemcích? To bylo pro něj sousto! Podle jeho názoru je načase, aby ses konečně oženil.“

Zvrátil jsem se do křesla a rozchechtal jsem se: „Já a ženit se? To by tedy vypadalo! Dovedeš si to představit? Chudák starý Harry!“

Siegfried se ke mně naklonil. „Čemu se směješ, Jamesi? Harry má úplně pravdu, je načase, aby ses oženil.“

„Cože?“ nevěřícně jsem se na něho podíval. „O čem to vůbec mluvíš?“

„Je to úplně jednoduché,“ řekl. „Mluvím o tom, že by ses měl oženit, a to co nejdřív.“

„Ale jdi, Siegfriede, děláš si legraci?“

„Proč bych si měl dělat legraci?“

„Ale ksakru, vždyť teprve začínám, nemám žádné peníze, nemám vůbec nic. A nikdy mě to ani nenapadlo.“

„Tebe to nikdy ani… tak mi, prosím tě, pověz, ucházíš se o Helenu

Aldersonovou, nebo ne?“

„Já že… já že bych… hm, možná že by se tomu dalo tak říkat.“

Siegfried se pohodlně uvelebil v křesle, sepjal konečky prstů a zatvářil se moudře a soudcovsky.

„Tak ted dobrá. Připouštíš, že se o tu dívku ucházíš. Přistupme tedy k dalšímu bodu. Je to dívka, jak jsem zjistil vlastním pozorováním, mimořádně přitažlivá, přesně řečeno, když jde přes náměstí a zrovna se koná trh, zastavuje se málem kvůli ní doprava. Každý o ní ví, že je inteligentní, spořádaná a že výborně vaří. Snad se mnou souhlasíš v těchto bodech?“

„Samozřejmě že souhlasím,“ odvětil jsem namíchnutý jeho bohorovností.

„Ale co z toho? Proč se tu chováš jako sudí nejvyššího soudu?“

„Pouze se snažím vysvětlit ti a vymezit své stanovisko, Jamesi, totiž že máš před sebou zřejmě ideální manželku a že s tím vůbec nic neděláš. Tedy abych se, nevyjadřoval tak vytříbeně, přál bych si, abys kolem ní přestal jen tak poskakovat a měl se k činu.“

„Ale takhle snadné to přece není,“ řekl jsem zvýšeným hlasem. „Už jsem ti vysvětlil, že bych musel být nějak existenčně zajištěný, a vůbec, dej mi šanci, vždyť k nim chodím teprve pár týdnů, takhle brzy přece člověk nepomýšlí na manželství! A potom ještě něco, její otec mě nemá rád.“

Siegfried naklonil hlavu k rameni, po tváři se mu začal rozlévat výraz světce a já jsem zaťal zuby. „Milý chlapče, nezlob se, ale musím ti něco povědět v zájmu tvého vlastního dobra. Opatrnost je často ctností, ale ty to prostě přeháníš. Je to drobná skvrnka na tvém charakteru a projevuje se mnoha způsoby. Ve tvém nejistém přístupu k pracovním problémům: například se bojíš riskovat, postupuješ bojácně krok za krokem tam, kde bys do toho měl vletět rovnou po hlavě.

Vždycky vidíš nebezpečí, i když žádné nehrozí. Musíš se naučit chytit býka za rohy, musíš se naučit vyrazit. Pokud bys zůstal takový, jaký jsi, vymezí ti tvá vlastní pochybovačnost jen úzký okruh činnosti a působnosti.“

„Originální jmenovka pro Pecivála, Mouchysněztesimě!“

„Ale jdi, jdi, Jamesi, to jsem neřekl, ale když už si takhle povídáme, chtěl bych se zmínit ještě o jedné maličkosti. Vím, že mi nebudeš mít za zlé, že to říkám. Dokud se neoženíš, obávám se, že budu postrádat dobrodiní tvé plné pomoci v práci, protože, upřímně řečeno, jsi čím dál tím pitomější a tupější, takže jsem přesvědčen, že většinu času vůbec nevíš, co děláš.“

„Co mi to tady k čertu vykládáš? V životě jsem neslyšel takovou…“

„Jamesi, buď tak laskav a vyslechni mě. To, co říkám, je čistá pravda

– chodíš jako ve snách a projevuje se u tebe rozčilující zvyk civět do prázdna, když s tebou hovořím. Na to je, můj chlapče, jen jediný lék.“

„A lék docela prostý a jednoduchý!“ zařval jsem. „Nemám peníze, nemám byt, ale šťastně a vesele vhupnu do manželství. Proč bych si vůbec měl s něčím lámat hlavu?“

„Ale, ale, tak vidíš, zas už jsi v tom, zas už si vymýšlíš potíže!“

Lehce se zasmál a zahleděl se na mne s láskyplným soucitem. Nemáš peníze, inu, jednoho dne se staneš mým partnerem. Tvoje vizitka bude viset na plotě před domem, takže se ti nikdy nebude nedostávat chleba vezdejšího. A co se týče bytu, jenom se podívej na všechny ty prázdné místnosti v tomhle domě. Bez velké námahy by sis mohl zařídit nahoře vlastní byt. Takže to jsou jen nicůtky a řečičky.“

Rozčileně jsem si prohrábl rukou vlasy. Začínala se mi točit hlava.

„Když o tom mluvíš, vypadá to fakt jednoduše.“

„Ale vždyť to JE jednoduché!“ Siegfried se prudce napřímil v křesle.

„Utíkej a bez dalšího váhání požádej tu dívku o ruku, do měsíce ať ji máš pod čepcem!“ Zahrozil na mne prstem. „Nauč se chytit život pod krkem, Jamesi. Odvrhni své pochybovačné cesty a pamatuj si,“ sevřel ruku v pěst a zaujal velebnou pózu, „život nabízí každému člověku dobu přílivu, a když ji promeškáš…“

„Dobrá, dobrá,“ řekl jsem a unaveně jsem vstal z křesla, „to už stačí, pochopil jsem. A teď si jdu lehnout.“

Nedomnívám se, že bych byl první, jehož život byl od základu ovlivněn jedním z náhodných výbuchů Siegfriedova temperamentu. Považoval jsem jeho názory tehdy večer za směšné, ale zasadil do mě sémě, které se ujalo a téměř přes noc rozpučelo. Zcela nepochybně byl odpovědný za skutečnost, že jsem se stal otcem dospělé rodiny v době, kdy jsem stále byl ještě mladý, protože když jsem přednesl tento problém

Heleně, řekla Ano. Souhlasila, že se za mne provdá, a vybrali jsme si dost blízký termín.

Nejdřív vypadala překvapeně, možná že na mne měla stejný názor jako

Siegfried a že předpokládala, že mi bude trvat pár let, než se pohnu.

Zkrátka a dobře, než jsem získal čas, abych se trochu zamyslel, všechno bylo hotové a já jsem zjistil, že jsem se z pohrávání si s myšlenečkou kouzlem přenesl k plánům na zařizování budoucí obývací ložnice na Skeldalu.

Byla to doba blažená, pouze s jediným mráčkem na obzoru. Ten mráček se ale hrozivě nadouval a rozrůstal. Když jsem kráčel s Helenou ruku v ruce a v myšlenkách plul nad oblaky, stahovala mě Helena znovu a znovu prosebným výrazem k zemi.

„Víš, Jime, skutečně si musíš promluvit s tatínkem. Je načase, aby to věděl.“

24. KAPITOLA

Už dávno předtím, než jsem dostudoval, jsem byl varován, že praxe venkovského veterináře je práce ohavná, Špinavá a páchnoucí. Vzal jsem to jako fakt, přizpůsobil se tomu, ale přicházely chvíle, kdy na mne tato stránka mého života přímo doléhala a byla téměř nesnesitelná.

Jako zrovna teď, kdy jsem po dlouhé a horké koupeli pořad ještě smrděl.

Vynořil jsem se z vroucí lázně, očichal jsem si paže, a pořád to tam bylo. Nelibě vonná připomínka těch strašlivých dobytčích očistků krávy

Tommyho Dearlowa triumfálně prorážela vším mýdlem i antiseptiky a byla skoro stejně čerstvá a pronikavá jako ve čtyři odpoledne. Nemohlo ji odstranit nic jiného než čas.

Ale něco ve mně se vzpouzelo a revoltovalo proti představě, že bych měl v tomhle stavu vlézt do postele, a s pocitem, který se podobal zoufalství, jsem se rozhlédl po řadách lahviček na poličce v koupelně.

Zastavil jsem se pohledem u koupací soli paní Hallové. Svítila zářivě a růžově ve velké porcelánové misce. Tohle bylo něco, co jsem nikdy dřív nevyzkoušel, a vhodil jsem do vody ke svým nohám malou špetičku.

Na vteřinku se mi zatočila hlava, když na stoupající páru bojechtivě zaútočila omamná sladkost, a pak jsem vytřepal impulzivně a prudce do vany skorem celou misku a ještě jednou jsem se potopil.

Dlouho jsem tam ležel a vítězoslavně se usmíval na olejovité loužičky kolem sebe. Tohle nemohou přežít ani očistky krávy Tommyho Dearlowa!

Celý tento proces mě jaksi otupoval, a když jsem pokládal hlavu na polštář, byl jsem jen napůl při vědomí. Následovalo několik vteřin blaženého a povznášejícího usínání a přepadl mě nádherný spánek. Když mi do ucha zařval z nočního stolku telefon, zmocnil se mě silněji než jindy pocit nespravedlnosti a osobní urážky. Ospale jsem zamžoural na hodinky, které mi oznámily, že je čtvrt na dvě ráno. Zdvihl jsem sluchátko a něco jsem zažbrblal, ale pak jsem se prudce a úplně probudil, protože jsem rozpoznal hlas pana Aldersona. Telila se mu

Candy a něco nebylo v pořádku. Mohl bych okamžitě přijet?

Každé noční zavolání v člověku vyvolá pocit „A teď tedy je to na mně, tohle je okamžik, kdy jsem důležitý!“ Reflektory mého auta přebíhaly po dláždění opuštěného tržiště a už to tu zase bylo, vědomé vracení se ke kořenům, vědomí vlastního jáství. Mlčící domy, stažené žaluzie, dlouhá prázdná ulice, která se později proměnila v kamenné zídky kolem venkovské cesty. Scenerie ubíhala po obou stranách vozu. V takových chvílích jsem obvykle býval jen napůl při smyslech, pouze natolik, abych řídil auto správným směrem, ale dnes v noci jsem byl velice čilý a v mozku mi tikala úzkost.

Protože Candy byla něco zvláštního. Byla to domácká kráva, hezká malá jerseyka a zvláštní oblíbenec pana Aldersona. Byla to jediná jerseyka ve stádu, a zatímco mléko shorthonek putovalo do velkých bandasek, pro které přijížděli z velké mlékárny, zlatavě žluté výdobytky Candyiny putovaly na rodinný stůl, k snídani na ovesnou kaši nebo na pudinky a jablkové koláče, a stloukaly se na zlatavé, smetanové máslo, o kterém se člověku jen sní.

Kromě toho všeho měl pan Alderson to zvíře rád. Když šel dolů do stájí, zastavil se obvykle u ní a začal si tiše bzučet a krátce ji poškrábal na velké hlavě. Nemohl jsem se tomu divit, protože si někdy přeji, aby všechny krávy byly jerseyky: aby to byla malá, mírná stvoření s holubičíma očima, stvoření, která člověk mohl postrkovat, jak chtěl, a beze všech potíží. Stvoření s křehkými údy a vypolštářovanými boky. I když vás nakopla, bylo to jako láskyplné dloubnutí ve srovnání s úderem hranaté a kostnaté friesanky.

Doufal jsem, že se u Candy bude jednat o něco jednoduchého, protože moje konto u pana Aldersona nebylo příliš vysoké, a s nervozitou jsem si uvědomoval, že by pravděpodobně nemluvilo v můj prospěch, kdybych zpackal telení jeho oblíbenkyně. Usilovně jsem zaháněl své děsy: jerseyky rodily obvykle velmi lehce.

Helenin otec byl zdatný hospodář. Když jsem zajížděl do dvora, zahlédl jsem osvětlený chlév, v němž stoupala pára ze dvou věder pro mne připravené vody. Přes vrátka visel ručník a Stan a Bert, dva staří

Aldersonovi pomocníci, stáli vedle svého šéfa. Candy ležela pohodlně ve vysoko nastlané slámě. Ležela klidně, na vulvě nebylo nic vidět, ale kráva měla onen soustředěný, do sebe obrácený pohled, jako by s ní nebylo všechno v pořádku.

Zavřel jsem za sebou dveře. „Sahal jste do ní, pane Aldersone?“

„Jo, sahal, ale nic tam není,“

„Vůbec nic?“

„Nic. Nutila už několik hodin a nic nebylo vidět, tak jsem tam strčil ruku, a není tam ani hlava, ani nohy, nic. Taky málo místa. Proto jsem vás zavolal.“

Tohle znělo divně. Pověsil jsem sako na hřebík a zamyšleně jsem si začal rozepínat košili. A když jsem si ji stahoval přes hlavu, všiml jsem si, jak pan Alderson krčí nos. Také oba pomocníci začali čichat a tázavě se dívali jeden na druhého. Koupací sůl paní Hallové, utěsněná pod mým šatstvem, vyrazila ze svého ujařmení ve vlnách, ze kterých se obracel žaludek, a pronikavě zaplnila uzavřený prostor. Rychle jsem ponořil paže do vody v naději, že by nevhodný odér mohl zmizet, ale bylo to čím dál horší. Linulo se to z mé teplé pokožky a nemístně to soutěžilo s počestnou vůní krávy, sena a slámy. Nikdo nic neříkal.

Tihle muži nebyli z toho druhu, který by obhrouble zavtipkoval, a tím by mi umožnil celé příhodě se zasmát. Vůně byla jednoznačná. Byla to vůně uchváceného ženství a Bert a Stan na mne civěli s otevřenou pusou. Pan Alderson hleděl upřeně na vzdálenou zeď, koutky úst stažené a chřípí se mu chvělo.

Útroby se mi svíraly a zaklekl jsem vedle krávy, ale ve vteřině jsem zapomněl na všechny své rozpaky. Vagína byla prázdná. Hladký průchod se rychle zužoval do malého prostoru širokého jenom na vsunutí ruky, a za ním jsem cítil nohy a hlavu telete. Jako by mi srdce zalilo olovo.

Přetočena děloha! Tady mě nečekalo žádné snadné vítězství.

Posadil jsem se na paty a obrátil se k hospodáři. „Stočená děloha. Je tam živé telátko, ale vůbec žádný prostor. Stěží tam vsunu ruku.“

„Jo, myslel jsem si, že to bude něco divného.“ Pan Alderson si mnul bradu a nejistě na mne pohlédl. „Co bychom mohli udělat?“

„Budeme se muset pokusit opravit zkroucení tak, že krávu převalíme na druhou stranu a já budu držet telátko. Půjde to dobře, je nás tu na to dost.“

„A tím se všechno spraví?“

Polkl jsem. Tyhle případy jsem neměl rád. Někdy to pomohlo a někdy ne, jenže tehdy jsme se ještě nedostali u krav k běžným císařským řezům.

Když by se mi to nepovedlo, čeká mě nezbytnost požádat pana Aldersona, aby poslal krávu řezníkovi. Rychle jsem tu myšlenku zapudil.

„Ano, všechno se spraví,“ musel jsem mu říct a muselo se to podařit.

Umístil jsem Berta k předním nohám, Stana k zadním a hospodář tiskl krávě hlavu k zemi. Pak jsem se natáhl na tvrdý beton, vsunul jsem do krávy ruku a chytil telátko za nohu.

„A teď ji převalte,“ vydechl jsem a oba muži táhli krávu za nohy ve směru hodinových ručiček. Já jsem křečovitě visel na malé nožičce a kráva se překulila na druhý bok. Uvnitř se zřejmě nic nezměnilo.

„Položte ji na hrudník,“ hekl jsem.

Stan a Bert strčili odborně krávě nohy pod tělo a převalili ji na hruď, a když zaujala novou polohu, zařval jsem bolestí.

„Zpátky, rychle! Tohle je nesprávný směr!“ Hladká, svalovina se mi sevřela na zápěstí a bylo to sevření strašně silné, ruce mi mrtvěly.

Na krátkou a hrůznou chvíli se mi zazdálo, že mě už nikdo nevyprostí.

Ale oba muži pracovali jako blesk. V několika vteřinách ležela Candy zase ve své původní poloze, sevření na mých rukou povolilo a byli jsme znovu tam, kde jsme začali.

Zaskřípal jsem zuby a opět jsem uchopil telátko za nohu. „Dobré, teď to zkuste na druhou stranu.“

Tentokrát převalili krávu proti směru hodinových ručiček, a celých sto osmdesát stupňů zase nezměnilo nic. Stěží jsem udržel nožičku, odpor a tlak byly nesmírné. Nadýchl jsem se a několik vteřin jsem ležel s obličejem na zemi, na zádech se mi perlil pot a vysílal nové, čertstvé a exotické výpary koupelové soli.

„To je ono, tak ještě jednou!“ zvolal jsem a muži krávu překulili.

Bylo nádherné ucítit, jak se v tu chvíli všechno jakoby zázrakem rozpletlo, moje volná paže ležela v široké děloze, prostorné pro celý svět, a telátko začínalo klouzat směrem ke mně.

Candy okamžitě pochopila situaci a poprvé se rázně a odhodlaně stáhla.

Cítila, že vítězství je na dosah, a následoval další úsilný stah, který vyhodil mokré a kroutící se telátko do mé náruče.

„Panečku, to byl ale finiš,“ zamručel udiveně pan Alderson. Vzal hrst sena a začal malé stvořeníčko osušovat.

Vděčně jsem si namydlil paže a myl se ve vědru. Po každém porodu následuje pocit úlevy, ale tentokrát to byl pocit nade všechny pocity.

Vůbec už nevadilo, že chlév voněl jako u dámského kadeřníka, bylo mi báječně.

Bert a Stan se vraceli do svých postelí, cestou kolem mne naposledy nevěřícně začenichali a já jsem jim popřál dobrou noc. Pan Alderson pobíhal sem a tam, drobátko si popovídal s Candy a pak se zase pustil do telátka. Drhl je už po několikáté. Zřejmě jím byl okouzlen. Chápal jsem ho, protože to bylo telátko jako od Disneye. Světle zlaté a chlupaté, neuvěřitelně drobounké, s velkýma, tmavýma a vlhkýma očima a s výrazem důvěřivé nevinnosti. A byla to takě jalovička.

Hospodář ji zdvihl, jako by to byl pejsek, a položil ji k matčině hlavě. Candy malé stvořeníčko očichala, v hrdle jí šťastně zahrčelo a pak je začala olizovat. Pozoroval jsem pana Aldersona. Stál, ruce sepjaté na zádech, pohupoval se na patách dozadu a dopředu a byl celou scénou zřejmě nadšený. A teď to přijde, pomyslel jsem si. Uhodl jsem.

Ozvalo se nemelodické broukání, hlasitější než obvykle, jako radostné díkůvzdání za vítězství.

Ztuhl jsem ve svých gumovkách. Lepší chvíle nikdy nenadejde. Nervózně jsem si odkašlal a pevně jsem promluvil.

„Pane Aldersone,“ řekl jsem a on napůl otočil hlavu. „Rád bych se oženil s vaší dcerou.“

Melodie prudce zmlkla a pan Alderson se pomalu obracel, až mi stál tváří v tvář. Nemluvil, ale jeho oči nešťastně bloudily po mém obličeji. Pak se toporně naklonil, zdvihl obě vědra, jedno po druhém, vylil vodu a zamířil ke dveřím.

„Snad abyste raději zašel dovnitř.“ Kuchyně vypadala opuštěně a ztraceně, celá rodina spala. Posadil jsem se do dřevěného křesla s vysokým opěradlem vedle prázdného krbu, pan Alderson uklidil vědra, pověsil ručník, metodicky si umyl ruce u vodovodu a pak jsem zaslechl, jak tápe po pokoji, jak bouchá a cinká u příborníku. Když se znovu objevil, nesl před sebou podnos, na němž něžně zvonily dvě sklenice a láhev whisky. Podnos propůjčil té prosté události nádech oficiálnosti, zdůrazněný bohatě broušenými sklenicemi a panenskostí neotevřené láhve.

Pan Alderson položil podnos na kuchyňský stůl, který přisunul blíž, a pak se usadil do křesla na druhé straně krbu. Oba jsme mlčeli. Čekal jsem v prodlužujícím se tichu, zatímco on se nejprve zadíval na zátku láhve, vypadal na člověka, který v životě zátku neviděl, a pak jí odšroubovával pomalu a citlivě, jako by se obával, že by mu mohla vybuchnout do tváře.

Konečně nalil obě mírky, vážně a přesně a několikrát naklonil hlavu, aby porovnal hladiny ve skleničkách, a s posledním ceremoniálním gestem přesunul podnos.

Uchopil jsem svou skleničku a čekal jsem.

Pan Alderson hleděl asi minutu nebo dvě do mrtvého krbu a pak zamířil pohledem vzhůru, kde nad krbem visela olejová malba krav u brodu.

Sešpulil rty, jako by chtěl zapískat, ale pak zřejmě změnil úmysl a bez přípitku si lokl whisky, která ho zkroutila do křečí kašle, z nichž se dlouho nemohl vzpamatovat. Když se mu zklidnil dech, posadil se vzpřímeně a upřel na mne uslzené oči. Otevřel ústa a já jsem pocítil napětí.

„Jo, jo,“ řekl, „tohle je báječný počasí na sena.“

Souhlasil jsem a on se rozhlédl po kuchyni se zájmem naprostého cizince. Když skončil zevrubnou prohlídku, lokl si znovu ze skleničky, zkřivil tvář, zavřel oči, několikrát mocně zakýval hlavou a předklonil se.

„Ale jářku,“ pravil, „noční deštíček by byl k užitku.“ Projevil jsem názor, že by nepochybně noční deštíček prospěl, a znovu na nás padlo ticho. Tentokráte trvalo ještě déle a můj hostitel upíjel whisky, jako by si na ni chtěl zvyknout. Viděl jsem, jak ho to uvolňuje. Ustarané vrásky v obličeji se mu vyhladily a oči ztratily svůj uštvaný výraz.

Dále už nepadlo ani slovo, dokud znovu nenaplnil sklenice, přičemž znovu pečlivě vyvažoval míru. Usrkl si ze své dávky, podíval se dolů na koberec a promluvil tenounkým hláskem.

„Jamesi,“ řekl, „moje žena byla jedna z tisíce.“

Byl jsem tak překvapen, že mě nenapadlo, co odpovědět. „Ano, já vím,“ zahučel jsem. „Hodně jsem o ní už slyšel.“

Pan Alderson mluvil dál, pořád hleděl dolů na zem a v jeho hlase zněla něžná touha.

„Jo, bylo to nejkrásnější děvče široko daleko, a taky nejmilejší.“

Náhle ke mně vzhlédl s nádechem úsměvu: „Nikoho by bylo nenapadlo, že by si vůbec mohla vzít chlápka, jako jsem byl já. Ale vzala.“ Zmlkl a odvrátil se. „Jo, vzala.“

Začal mi vyprávět o své zemřelé manželce. Hovořil klidně, bez sebelítosti, s moudrou vděčností za štěstí, které poznal. A já jsem zjistil, že pan Alderson je jiný než spousta farmářů jeho generace, protože nepadlo ani slůvko o tom, že jeho manželka byla „dělná“. Tolik žen se tehdy posuzovalo pouze podle toho, jak uměly pracovat, a když jsem poprvé přišel do Darrowby, šokoval mě čerstvě ovdovělý starý pán, kterému jsem projevoval svou soustrast. Smetl slzu z oka a řekl: „Jo, byla to moc dělná ženská!“

Ale pan Alderson vyprávěl jen, že jeho manželka byla krásná, že byla laskavá a že ji velice miloval. Mluvil také o Heleně, o tom, co říkala a dělala, když byla malá holčička, o tom, jak velmi se podobá své matce. O mně neříkal vůbec nic, ale celou tu dobu jsem cítil, že se to všechno má týkat také mne. A sama skutečnost, že mluvil tak uvolněně, se zdála být znamením, že přehrady padají.

Po pravdě řečeno mluvil trochu příliš osvobozeně. Propracoval se už do půli třetí velké whisky a já jsem ze zkušenosti věděl, že Yorkshiřani na tohle prostě nejsou. Zažil jsem, jak otrlí desetipivaři z místních hospůdek ztroskotali, když si jen přičichli k jantarovému moku, a drobounký pan Alderson nepil skoro nikdy. Začínal jsem mít starosti.

Nemohl jsem ale dělat vůbec nic, a tak jsem ho nechal povídat. Ležel teď pohodlně rozložený v křesle, úplně uvolněný, a oči rozzářené vzpomínkami hleděly někam nad moji hlavu. Upřímně řečeno jsem přesvědčený, že zapomněl, že tam jsem, protože po jedné dlouhé samomluvě sklopil oči, všiml si mě a chvíli se na mne překvapeně díval nechápavým zrakem. Když mě dokázal rozpoznat, zřejmě si připomenul své hostitelské povinnosti. Sáhl znovu po láhvi, ale postřehl hodiny na zdi. „Propána, jsou už čtyři! To jsme si tady poseděli. Skorem to už nestojí za to jít do postele, ale asi bychom se měli ještě hodinu nebo dvě prospat.“ Vysrkl poslední zbytek whisky, hbitě vyskočil, několik vteřin se velice podnikavě rozhlížel a pak se zřítil po hlavě do krbu, jehož bronz hrozivě zařinčel.

Zmrazený děsem jsem se naklonil, abych té drobné postavě šátrající v krbu pomohl, ale nemusel jsem se namáhat, protože pan Alderson se za okamžik vyhoupl na nohy a pohleděl mi do očí, jako by se nic nestalo.

„Tak snad abych raději šel,“ řekl jsem, „děkuji za whisky.“ Nemělo smysl, abych se ještě zdržoval, protože jsem pochopil, že naděje na to, že by pan Alderson prohlásil „Bůh vám žehnej, můj synu“, nebo něco podobného, že tato naděje je velice mlhavá a vzdálená. Ale měl jsem uklidňující pocit, že všechno bude v pořádku.

Když jsem zamířil ke dveřím, učinil hospodář oceněníhodný pokus vyprovodit mě, ale zmýlil se ve směru a bezradně se odpotácel ode mne na druhou stranu kuchyně, kde se zhroutil u vysoké kuchyňské kredence a hleděl na mě nevinně a překvapeně zpod narovnaných malovaných talířů.

Zaváhal jsem a pak jsem se vrátil: „Vyjdu s vámi nahoru do schodů,“ řekl jsem velice věcně a drobný starý pán mi nekladl odpor, když jsem ho uchopil pod paží a kormidloval ho ke dveřím na vzdáleném konci místnosti.

Provrzávali jsme se nahoru po schodech a pan Alderson klopýtl a byl by zase spadl dolů, kdybych ho byl nechytil pevně kolem pasu. Přidržel jsem ho a on ke mně vzhlédl a vzdychl: „Děkuji, chlapče,“ a na vteřinu jsme se jeden na druhého pousmáli, než jsme se znovu pustili do šplhání.

Vedl jsem ho po chodbě k ložnici a tam se zastavil a zaváhal, jako by mi něco chtěl říci, ale nakonec jenom, několikrát za sebou kývl hlavou a pak se ponořil dovnitř.

Čekal jsem venku přede dveřmi a s trochou úzkosti jsem poslouchal bouchání a údery zevnitř. Ale pak se mi ulevilo, protože veřejemi proniklo hlasité a melodické bzučení. Skoro určitě to všechno dobře dopadne!

25. KAPITOLA

„Tak chcete tu práci, nebo ne?“

Walt Barnett se tyčil nade mnou ve dveřích ordinace a bezvýraznýma očima mne přejížděl od hlavy až k patě a naopak. Cigareta, visící mu z horního rtu, vypadala, jako by s ním byla srostlá právě tak jako hnědý klobouk a lesklý seržový oblek v barvě námořnické modři, obepínající těsně jeho tlustou postavu.

Musel vážit kolem sto dvaceti kilogramů a s rudými tlustými rty a pánovitým chováním vypadal dozajista nebezpečně.

„Ano, ehm… ano. Samozřejmě, že o tu práci stojím,“ odpověděl jsem.

„Jenom jsem přemýšlel, kdy budeme mít čas.“ Šel jsem k psacímu stolu a začal jsem listovat záznamní knihou. „Tenhle týden máme plno a nevím, co objednal pan Farnon na příští týden. Možná že bude lépe, když vám zatelefonujeme.“

Ten statný muž na mě vyrazil bez varování či pozdravu a zaštěkal:

„Mám krásnýho plnokrevníka, kerej potřebuje vykastrovat. Kdy to můžete udělat?“

Váhavě jsem na něj nějakou chvíli hleděl, zaražený jednak arogancí jeho chování, jednak jeho požadavkem. Tohle pro mě nebyla žádná dobrá zpráva. Kastraci vynikajících plnokrevníků jsem vůbec neměl rád, dával jsem přednost obyčejným tažným hřebcům, a když bych měl být úplně důsledný, ze všeho nejraději jsem měl shetlandské poníky. Ale patřilo to k živobytí, a jestliže se to muselo udělat, tak se to muselo udělat.

„Dyž chcete, tak mi zatelefonujte, ale ať vám to netrvá,dlouho.“ Jeho tvrdý a bezúsměvný pohled se na mě stále ještě upíral.

„A chci mít vodvedenou dobrou práci, zapište si to za uši!“

„Vždycky se snažíme Odvést dobrou práci, pane Barnette“ pravil jsem a zápasil jsem se vzrůstající nelibostí nad jeho chováním.

„Todle už sem v životě slyšel, a pak si s těma koulema sakramencky nevěděli poradit.“ Ještě jednou na mě mrzutě kývl, obrátil se, vyšel a nezavřel za sebou dveře.

Stál jsem uprostřed pokoje vzteky bez sebe a mumlal jsem si sám pro sebe, když vstoupil Siegfried. Nejdřív jsem ho skorem nezaznamenal, a když se konečně dostal do mého bezprostředního zorného pole, zuřivě jsem se mu podíval do obličeje.

„Copak je ti, Jamesi,“ zeptal se. „Nemáš nějaké zažívací potíže?“

„Zažívací? Ne, ne, co že jsi to říkal?“

„Vypadal jsi, jako by tě něco bolelo, stál jsi na jedné noze a šklebil ses.“

„Skutečně? Ale byl tady jenom náš starý přítel Walt Barnett. Chce, abychom mu vykastrovali koně, a vznesl žádost, svým obvyklým půvabným způsobem, ten dokáže člověka naštvat.“

Tristan přišel z chodby. „Ano, byl jsem venku slyšel jsem ho. Je to zatracený sprosťák.“

Siegfried se na něj osopil. „Tak to by stačilo! Nechci slyšet takovéhle řeči.“ Pak se obrátil opět ke mně. „A skutečně, Jamesi, i když jsi rozhořčený, nepovažuji to za omluvu pro hrubost.“

„Co tím myslíš?“

„Některé výrazy, které jsem od tebe zaslechl, když sis tu pro sebe brblal, tě nebyly hodný.“ Rozpřáhl paže v gestu odzbrojující upřímnosti. „Bůhsámví, že nejsem prudérní, ale nepřeji si slyšet mezi těmito zdmi taková slova.“ Odmlčel se a nabyl výrazu hlubokého smutku.

„Koneckonců lidé, kteří sem přicházejí, nám zajišťují chléb vezdejší a musíme o nich hovořit s úctou.“

„Ano, ale…“

„Ano, já chápu, že někteří nejsou tak příjemní jako jiní, ale nesmíš nikdy dovolit, aby tě podráždili. Znáš přece staré pořekadlo: náš zákazník, náš pán. Podle mého názoru je to správné pracovní heslo a já se podle něho vždycky řídím.“

Vážně se zahleděl na Tristana a na mě. „Doufám, že jsem vám to vysvětlil úplně jasně. V ordinaci se nebude hovořit sprostě, zejména ne o zákaznících.“

„Tobě se to mluví!“ vybuchl jsem rozčíleně. „Ty jsi Barnetta neslyšel.

Já vydržím hodně, ale…“

Siegfried naklonil hlavu k rameni a na tváři se mu rozhostil úsměv svatosti. „Můj drahý chlapče, už v tom zase lítáš, necháš se rozčílit maličkostmi. Musel jsem ti už dřív domlouvat, pamatuješ se?

Přál bych si ti pomoci, přál bych si, abych s tebou mohl sdílet svůj dar klidu za všech okolností.“

„Cože jsi to povídal?“

„Říkal jsem, že bych ti chtěl pomoci, Jamesi, a že ti pomohu.“ Vztyčil ukazováček. „Možná že jsi často uvažoval, proč se nikdy nerozčiluji a nezlobím.“

„Eh?“

„Vím dobře, že jsi o tom přemýšlel, musil jsi o tom přemýšlet. Tak tedy ti pošeptám jedno malé tajemství.“ Jeho úsměv nabyl určité rozpustilosti. „Když je ke mně nějaký zákazník hrubý, tak mu prostě napočítám větší účet. Místo abych se vztekal a byl bez sebe jako ty, řeknu si, že mi zaplatí deset šilasů navíc, a působí to přímo jako kouzlo.“

„Vážně?“

„Vážně, chlapče.“ Klepl mě do ramene sevřenou pěstí a potom zvážněl.

„Samozřejmě chápu, že já jsem ve výhodě už od samého začátku, byl jsem obdařen přirozeně vyrovnaným temperamentem, zatímco ty hned vyletíš při každém nejmenším popudu. Ale jsem upřímně přesvědčen, že to je něco, co bys dokázal vypěstovat, a proto na tom pracuj, Jamesi, pracuj na tom. Takovéhle poskakování a nadávání je pro tebe špatné, celý tvůj život by se změnil, kdyby sis dokázal osvojit můj klidný přístup k problémům.“

S obtížemi jsem polkl. „Děkuji ti, Siegfriede,“ řekl jsem. Vynasnažím se.“

Walt Barnett byl v Darrowby tak trochu záhadná postava. Nebyl to farmář, obchodoval opotřebovaným zbožím a prodával kdeco od linolea až po ojetá auta a jenom jediné o něm dokázali místní lidé tvrdit bez výhrady, měl peníze, měl spoustu peněz. Říkalo se, že všechno, čeho se dotkl, se proměnilo v peníze.

Koupil si velký zchátralý dům několik kilometrů za městem a žil v něm se svou drobnou, ušlápnutou manželkou a choval čas od času, a nikdy ne na dlouho, nejrůznější dobytek. Několik býků, pár vepříků a vždycky jednoho nebo dva koně. Zaměstnával střídavě všechny veterináře okresu, pravděpodobně proto, že si o žádném z nás mnoho nemyslel. Což byl pocit, abych tak řekl, vzájemný. Zdálo se, že nikdy nepracoval fyzicky a většinu dnů v týdnu ho bylo vidět, jak se potlouká po ulicích

Darrowby s rukama v kapsách, s cigaretou visící mu ze rtů, hnědý klobouk v zátylku a mohutné tělo k prasknutí nadité do šatů.

Poté, co jsem s ním hovořil, následovalo pro nás několik dnů plných práce a bylo to příští čtvrtek, když v ordinaci zazvonil telefon.

Siegfried ho zvedl a jeho výraz se okamžitě změnil. Přes celý pokoj jsem jasně slyšel zvučný a pánovitý hlas linoucí se ze sluchátka, a jak můj kolega naslouchal, šířil se mu po tvářích ruměnec a ústa mu tvrdla. Několikrát se snažil promluvit, ale tok řeči neustával.

Nakonec zvýšil hlas a přerušil mluvčího, ale okamžitě se ozvalo cvaknutí a Siegfried zjistil, že hovoří k hluchému telefonu.

Siegfried práskl sluchátkem na vidlice a prudce se otočil. „To byl

Barnett, řádil jako čert, protože jsme mu nezavolali.“ Chvíli stál a upřeně na mě civěl, fialový vzteky.

„Zatracený parchant!“ řval. „Kdo si, ksakru, myslí, že je? Jak si může dovolit mluvit se mnou takovým tónem a zavěsit, když se mu snažím odpovědět!“

Na okamžik zmlkl a pak se ke mně obrátil. „Jedno ti povím, Jamesi, v žádném případě by si nedovolil se mnou mluvit takhle, kdyby byl se mnou osobně v jedné místnosti.“ Přistoupil až ke mně a zdvihl ruce s výhružně zaťatými pěstmi.

„Vlastníma rukama bych mu zlomil ten jeho posraný krk, ať je velký, jak je velký! To bych tedy udělal, povídám ti to uškrtil bych toho hajzla.“

„Ale Siegfriede,“ řekl jsem, „co tvůj systém?“

„Systém? Jaký systém?“

„No pamatuješ se, ten tvůj trik, když jsou k tobě lidé nepříjemní, že jim připočítáš k účtu.“

Siegfried spustil ruce podél boků, chvíli na mě civěl a hrudník se mu rozechvěně zvedal a klesal.

Potom mě pohladil po rameni a obrátil se k oknu, kde zůstal stát a patřil do tiché ulice.

Když se ke mně zase vrátil, vypadal zachmuřeně, ale klidněji.

„Panebože, Jamesi, máš pravdu. To je správné řešení. Vykastruji

Barnettovi toho hřebce, ale napočítám mu deset liber.“

Srdečně jsem se rozesmál. Tehdy se průměrně platilo za kastraci hřebce libru, a když chtěl člověk vypadat jako zdatný profesionál, tak jednadvacet šilinků.

„Čemu se směješ?“ kysele se tázal můj kolega.

„Inu, tvému vtipu. Deset liber… hahaha!“

„Nedělám žádné vtipy, budu mu účtovat deset liber.

„Ale jdi, Siegfriede, to přece nemůžeš udělat.“

„Tak si dej pozor,“ řekl. „Já tomu mizerovi ukážu.“

Ráno, dva dny poté, jsem konal nezbytné přípravy pro kastraci: vyvařoval jsem emaskulátor a pokládal jsem ho na porcelánový podnos spolu se skalpelem, se svitkem vaty, s peány, s jódem, materiálem na šití, očkovací látkou proti tetanu a s jehlami. Celých pět minut už na mě Siegfried ječel, že mám pospíchat.

„Co tam ksakru, Jamesi, děláš? Nezapomeň vzít ještě jednu lahvičku chloroformu. A vezmi také provazy pro případ, že by si nelehl. Kam jsi schoval ty náhradní skalpelové čepele, Jamesi?“

Slunce svítilo na podnos obtížený nástroji a prozařovalo zelenou změtí vistárie, která neuspořádaně ovíjela okno ordinace. Připomněla mi, že je květen, a nikam na světě nevstupovalo květnové ráno s takovým zlatým kouzlem jako do dlouhé zahrady ve Skeldalu. Vysoké cihlové zdi s drolící se cementovou omítkou a stařičkým kamenným obrubníkem přijímaly sluneční paprsky do prohřáté náruče a rozsévaly je na neposekané trávníky, na svahy plné lupiny a zvonečků a na spoustu kvetoucích ovocných stromů. A docela nahoře na nejvyšších větvích topolů hnízdily vrány.

Siegfried s chloroformovou maskou přehozenou přes jedno rameno překontroloval ještě jednou a naposledy nástroje na podnosu a vyrazili jsme. V necelé půl hodině jsme projížděli branou starodávné usedlosti a po travnaté cestě, která se stáčela kolem borovic a bříz až k domu, vykukujícímu z jehličnatých stromů nad rozsáhlým prostorem vřesoviště a kopců.

Nikdo by si nebyl mohl přát dokonalejší místo pro operaci. Box s vysokými stěnami s podestýlkou husté trávy. Přivedli dvouročka, nádherného hnědáka. Mládenci, kteří ho vedli, mi připadali jako naprosto příhodní koňáci pro pana Barnetta. Nevím, kde je vyhrabal, ale takové obličeje by člověk mezi darowbyskými obyvateli nenašel.

Jeden byl celý hnědý a snědý, a když konverzoval se svým společníkem, cukal pořád hlavou a mrkal jedním okem, jako by spolu sdíleli ostudné tajemství. Ten druhý měl hlavu porostlou zrzavými štětinami přecházejícími do jiskřivé červeně a ty štětiny vypadaly, že by vypadly, kdybyste se jich dotkli. A jeho hluboko zasazené malinké oči neustále těkaly z předmětu na předmět a z člověka na člověka.

Oba si nás prohlíželi bez úsměvu a ten černý si s chutí odplivl, když jsme k nim přicházeli.

„To máme dneska hezké ráno“ pravil jsem.

Zrzek na mě jenom hleděl, zatímco Mrkač vědoucně přikývl a přivřel jedno oko, jako bych byl vyslovil nějakou prohnanost, jež se mu neobyčejně zamlouvala.

Obrovská, trochu nahrbená postava pana Barnetta se pohybovala v pozadí včetně cigarety a zářivé sluneční paprsky se oslnivě odrážely od těsně ho obepínajícího lesku seržového obleku.

Nemohl jsem se ovládnout, abych nesrovnával pohled na to lidské trio s přirozenou krásou a důstojností koně. Statný hnědák pohazoval hlavou a potom zůstal klidně stát a díval se přes ohradu, veliké jemné oči zářily inteligencí, elegantní linie hlavy a krku ladně přecházely do grácie a síly těla. Hlavou mi procházely poznatky, které jsem slyšel o vyšších a nižších druzích tvorstva.

Siegfried obešel koně, popleskal ho a promluvil k němu a oči mu svítily fanatickým štěstím.

„Je to nádherný kus, pane Barnette,“ řekl.

Tlusťoch se na něj zamračil: „Jo, to teda je. A chci jenom, abyste ho nezkazili. Za toho koně jsem zaplatil svý peníze.“

Siegfried na něj vrhl zamyšlený pohled a potom se ke mně otočil.

„Tak se do toho pustíme. Položíme ho támhle do té vysoké trávy. Jsi připraven, Jamesi?“

Byl jsem připraven, ale byl bych se cítil mnohem a mnohem lépe, kdyby se o mě Siegfried nestaral. Při práci na koních jsem já koně uspával a můj kolega operoval. A byl dobrý. Rychlý, obratný, úspěšný. Tohle uspořádání mi vyhovovalo. On si dělal svoje a já také. Mělo to však vroubek. Neustále se mi pletl do mých povinností a znervózňoval mě.

Narkóza velkých zvířat má dvojí účel: zamezuje bolesti a zklidňuje zvíře. Je samozřejmé, že s těmihle potenciálně nebezpečnými tvory nic nesvedete, když je nemáte pod kontrolou.

To byla moje práce. Musil jsem uspat pacienta tak, aby byl připravený pod nůž, a velice často jsem si myslíval, že to je jedna z nejobtížnějších částí úkolu. Dokud zvíře neleželo, byl jsem vždycky trochu úzkostný a Siegfried mi v tomhle ohledu nebyl moc platný.

Poskakoval mi kolem ramen, radil, jaké množství chloroformu mám použít, a nikdy nedokázal trpělivě čekat, až narkóza začne působit.

Zákonitě říkával: „Ten se nepoloží, jamesi.“ A potom: „Nemyslíš, že bys mu měl vyvázat přední nohu?“

A nezměnilo se na tom nic dodneška, to jest po třiceti letech, kdy užívám intravenózně taková narkotika jako tiopental. Pořád netrpělivě podupává, když natahuji stříkačku, a přes rameno dloube ukazováčkem do krční cévy. „Já bych to píchl semhle, Jamesi.“

Nerozhodně jsem tam stál, můj partner mně poboku, lahvičku s chloroformem jsem měl v kapse a přes loket mi visela maska. Bylo by to tak báječné, myslil jsem si, kdyby mi jenom jedenkrát do toho nemluvil. Koneckonců jsem u něho pracoval téměř tři roky, určitě už jsem ho znal tak dobře, že mu to mohu vysvětlit.

Odkašlal jsem si: „Siegfriede, něco mě napadlo. Nebyl bys tak laskav a nešel by sis někam sednout jenom na několik minut, než ho položím?“

„Co zas tohle znamená?“

„Myslel jsem si, že by bylo k užitku, kdybys mi dovolil, abych u toho byl sám. Je nás tu kolem jeho hlavy celý houf, nechtěl bych, aby znervózněl. Tak proč si na chvilku neodpočineš. Já na tebe křiknu, až se položí.“

Siegfried mávl rukou. „Můj milý chlapče, samozřejmě, že ti vyhovím.

Stejně nevím, proč se tu potloukám, nikdy se ti nepletu do práce, jak dobře víš.“ Otočil se a s podnosem pod paží odpochodoval k našemu autu zaparkovanému na trávě asi patnáct metrů od nás. Obešel je a posadil se na trávník, zády se opřel o chrómový nárazník. Zmizel mi z dohledu.

Sestoupil na mě klid a mír. Náhle jsem si uvědomil hřejivé teplo na svém čele, ptáka zpívajícího na stromě kousek opodál. Beze spěchu jsem připevnil chloroformovou masku pod ohlávku a vytáhl svou malou skleněnou odměrku.

Měl jsem spoustu času. Začnu jenom s několika gramy, aby si zvykl na zápach a aby se nepolekal. Nalil jsem tekutinu na houbu.

„Provádějte ho pomalu v kruhu,“ pravil jsem Zrzkovi a Mrkači. „Budu mu přidávat po troškách, není žádný spěch. Ale dobře ho držte, aby se nevzepjal.“

Moje upozornění bylo zbytečné. Dvouročák kráčel klidně a nebojácně a každou minutu nebo tak nějak jsem nalil na houbu o trochu víc.

Za chvíli jeho chůze ztěžkla a začal se opile pohupovat. Šťastně jsem ho pozoroval. Takhle jsem to dělal rád. Ještě pár kapek a bude to.

Odměřil jsem čtrnáct gramů a přistoupil jsem k vysokému zvířeti.

Sklonil ospale hlavu, když jsem mu dal čichnout. „Jsi už skoro hotový, viď, starochu,“ šeptal jsem mu, když se klid a mír bleskově zhroutil.

„On se ti nepoloží, Jamesi!“ zařvalo to od auta a já jsem sebou vyděšeně škubl a zahlédl jsem nad kapotou vyčuhující hlavu. A další zařvání.

„Proč nevyvážeš…?“

V tu chvíli se kůň zapotácel a tiše se zhroutil na trávu a Siegfried se přiřítil s nožem v ruce ze své skrýše jako loveecký pes.

„Sedni si mu na hlavu!“ ječel. „Na co čekáš, za chvíli se probudí! A zavaž mu tím provazem zadní nohu! A přineste mi můj podnos! A podejte mi horkou vodu!“ Rozčíleně oddychoval a potom zahulákal Zrzkovi do obličeje: „Pojďte sem mluvím s vámi. Hněte sebou!“

Zrzek odcválal na svých bočitých nohou a srazil se s Mrkačem, který běžel s vědrem vody. Krátce, ale bouřlivě zápolili s provazem, než se jim podařilo obtočit ho kolem spěnky.

„Natáhněte tu nohu dopředu,“ povykoval můj partner a sklonil se nad operačním polem a znovu plnokrevně zaržál: „Vyndejte tu zatracenou nohu! Sakra, dejte pryč tu nohu, dloube mě do oka! Co je s vámi, takhle byste nestáhli ani slepici z kurníku.“

Tiše jsem klečel na hlavě, s kolenem na krku koně. Nemusel jsem ho přidržovat, spal překrásně, oči měl Zavřené, když mu Siegfried zkoušel reakce na světlo. Nastalo krátkých několik vteřin ticha, přerušovaných jenom cinkáním nástrojů, které padaly zpátky na podnos, a potom můj kolega vzhlédl nad zády koně. „Odepni masku, Jamesi.“

Operace skončila.

Myslím, že jsem snadnější práci nikdy neviděl. Když jsme opláchli nástroje ve vědru, stál už dvouročák na nohou a opatrně okusoval trávu.

„Vynikající narkóza, Jamesi,“ řekl Siegfried, otírající emaskulator.

„Přesně tolik, kolik bylo zapotřebí. A je to opravdu nádherný kus koně.“

Uložili jsme svou výzbroj do vozu a chystali jsme se odjet, když se před námi vztyčil hřmotný masív Walta Barnetta.

Hleděl na Siegfrieda přes kapotu auta.

„Moc práce vám to nedalo,“ zavrčel a pleskl šekovou knížkou o lesklý kov. „Kolik za to chcete?“

Jeho slova provokovala drzostí a spousta lidí, která by stála tváří v tvář té silácké a brutální postavě, by si počítala jenom libru, i když by před tím hodlali účtovat jednadvacet šilinků.

„No tak, ptal jsem se vás,“ opakoval. „Kolik za to chcete?“

„Ach ano,“ odvětil Siegfried lehkým konverzačním tónem. „Bude to deset liber.“

Velikán položil masitou ruku na šekovou knížku a civěl na mého kolegu s otevřenými ústy. „Cože?“

„Bude to deset liber,“ pravil Siegfried ještě jednou.

„Deset liber?“ Oči pana Barnetta se doširoka rozevřely.

„Ano,“ usmál se přívětivě Siegfried. „Zcela správně. Deset liber.“

Bylo ticho, v němž na sebe oba muži hleděli přes kryt vozu. Ptačí píseň a zvuky lesa zněly mimořádně hlasitě, když odtikávaly vteřiny, a nikdo se nehýbal. Pan Barnett vypadal zuřivě a já jsem těkal z velkého masitého obličeje, který natekl do ještě většího objemu, na hubený, výrazný profil s vysedlými lícními kostmi mého partnera. Siegfried měl v obličeji stále ještě zbytek svého pomalého úsměvu, ale v hloubce jeho šedých očí svítilo nebezpečné světlo.

Přesně ve chvíli, kdy jsem málem zavřískal, sklopil tlusťoch hlavu a začal psát. Když podával šek, třásl se tolik, že se útržek papíru třepotal, jako by foukal silný vítr.

„Tady to máte,“ zachraptěl.

„Velice vám děkuji.“ Siegfried se nedbale podíval na šek a zasunul ho do kapsy saka. „Že to je báječné, když jednou máme opravdu májové počasíčko, pane Barnette. Moc nám to prospěje.“

Walt Barnett něco zažbrblal a otočil se. Když jsem nastupoval do vozu, zahlédl jsem modrý seržový oblek kolébající se směrem k domu.

„Ten si nás už nepozve,“ řekl jsem.

Siegfried nastartoval a rozjeli jsme se. „Ne, Jamesi, myslím, že by na nás vytáhl kulovnici, kdybychom se objevili ještě jednou na jeho příjezdové cestě. Ale mně to vyhovuje, myslím, že dokážu strávit zbytek života bez pana Barnetta.“

Cesta nás vedla malou vesničkou Baldon a před hostincem Siegfried zpomalil. Byla to omšela žlutá budova, která stála pár metrů od silnice, a na dřevěné návěstní tabuli stálo „U zkřížených klíčů“ a na sluncem zalitém vstupním schodu spal velký černý pes.

Můj partner se podíval na hodinky. „Čtvrť na jednu, zrovna otevřeli.

Dobře vychlazené pivo by přišlo k chuti, viď. Myslím, že jsem tady ještě nebyl.“

Po všem tom jasu venku byly stinné místnosti příjemné. Záclonami probleskovaly ojedinělé paprsky slunce po kamenné podlaze, po rozpraskaných dubových stolech, po prostorném krbu s vysokou krbovou římsou.

„Přeju vám dobré jitro, pane hostinský,“ zahulákal můj partner a hbitě kráčel k nálevnímu pultu. Byl ve své knížecí náladě a mně přišlo líto, že nemá hůlku se stříbrnou rukojetí, kterou by mohl poklepat na stůl.

Muž za pultem se usmál a zdvořile se naklonil nad stůl. „Dobré jitro, milý pane, čím vám mohu posloužit?“

Vlastně jsem čekal, že Siegfried řekne: „Dva poháry vaší nejlahodnější medoviny, počestný muži,“ ale on se místo toho obrátil ke mně a zaševelil: „Asi si dáme každý jedno pivo, viď, Jamesi?“

Hospodský začal natáčet pivo.

„Nepřisednete si k nám?“ tázal se Siegfried.

„Děkuji vám, pane. Vypiji si s vámi jedno černé.“

„A můžeme pozvat také vaši milostivou?“ usmál se Siegfried na manželku hospodského, která rovnala sklenice na druhém konci pultu.

„To je od vás velmi milé, děkuji.“ Podívala se na nás, polkla a zatvářila se zaujatě. Siegfried se na ni nedíval, stačil jen pětivteřinový záblesk jeho šedých očí, ale sklenice zacinkala, když si nalévala portské a celou zbývající dobu strávila tím, že snivě patřila na Siegfrieda.

„Bylo by to pět šilinků a sixpenny,“ řekl hospodský.

„V pořádku.“ Můj partner vnořil ruku do vyboulené kapsy a hodil na stůl podivuhodnou směs zmačkaných bankovek, mincí, veterinářských nástrojů, teploměrů a kousků provázku. Zadloubal v tom ukazováčkem, vybral příslušný obnos a přisunul k hospodskému.

„Momentíček!“ zvolal jsem. „Nejsou tohle moje nůžky s kulatou špičkou?

Před několika dny jsem je postrádal…“

Siegfried smetl hromádku z dohledu do své kapsy.

„Nesmysl! Co tě to napadlo?“

„Vypadaly přesně jako ty moje. Mají neobvyklý tvar, krásné, dlouhé, ploché ostří. Díval jsem se všude…“

„Jamesi!“ vztyčil se v plné své výšce a čněl nade mnou s mrazivým odporem. „Myslím, že to, co jsi řekl, úplně stačí. Občas se snížím k něčemu, co mě není zcela hodno, ale jsem přesvědčen, že některé věci jsou hluboko pod mou úrovní. A k těm patří krádež nůžek s kulatou špičkou mého kolegy.“

Upadl jsem v zamyšlení. Budu muset počkat a zkusit to později. A byl jsem si dost jistý, že jsem tam zahlédl i svoje peány.

Každopádně byl Siegfried zaujat něčím zcela jiným. Přimhouřil oči v intenzívním zamyšlení, pak se pohroužil do druhé kapsy a vytasil podobnou sbírku a rozstrkával ji po stole.

„Co se stalo?“ tázal jsem se:

„Ten šek, co jsem zrovna dostal. Nedal jsem ti ho?“

„Ne, zasunul jsi ho do kapsy, viděl jsem tě.“

„To jsem si také myslel. Ale je pryč.“

„Pryč?“

„Já jsem ten pitomý papír ztratil!“

Zasmál jsem se. „Ale přece jsi ho nemohl ztratit. pročisti si ostatní kapsy. Musíš ho někde mít.“

Siegfried se systematicky prohledával, ale marně. „Víš, Jamesi,“ řekl konečně. „Doopravdy jsem to ztratil, ale právě mě napadlo jednoduché řešení. Já tu počkám a dám si ješte pivo a ty zaběhneš k Waltovi

Barnettovi a řekneš mu, aby ti napsal ten šek ještě jednou.“

26. KAPITOLA

Líbánky jsme si užívali během tuberkulinace, což byl vlastně náš velký úspěch. Každopádně je můžeme hrdě srovnávat se zkušenostmi mnoha lidí, které znám a kteří tento životní milník oslavili měsíčním cestováním po prosluněných mořích, a přesto jej odepisují jako smrtící prohru.

Pro Helenu a pro mne měly naše líbánky všechny náležité přísady: smích, naplnění a kamarádství, i když trvaly jen týden. Jak jsem předeslal, trávili jsme je tuberkulinací.

Tato situace měla svůj začátek v onom ránu u snídaně, když Siegfried s očima zarudlýma zlou nocí u kobyly s kolikou otevíral ranní poštu.

Prudce se nadechl, když z úřední obálky vypadl tlustý svazek formulářů.

„Všemohoucí bože! Podívej se na tu hromadu tuberkulinací!“ Rozprostřel papíry po ubruse, uhladil je a horečně četl dlouhý seznam hospodářských usedlostí. „A chtějí, abychom s tím vším začali hned příští týden u Ellerthorpu. Odklad je vyloučený, je to velmi naléhavé.“ Na chvíli se na mne upřeně zadíval. „To je přesně, kdy se ženíš, viď?“

Rozpačitě jsem se zavrtěl v křesle. „Obávám se, že ano.“

Siegfried chňapl topinku z talíře a začal ji opleskávat máslem jako zedník, který si zoufá. „Tak tohle je tedy ohromné! Práce jako na kostele, tuberkulinace až nahoře na hřebenech, úplně vzadu, u všech čertů, a do toho, plác ho, tvoje zatracená svatba! Rozverně si odhopkáš, na líbánky, celý svět ti může být ukradený, a já tu budu lítat jak hadr na holi a padat na zadek!“ Uhryzl kus topinky a začal zuřivě žvýkat.

„Mrzí mne to, Siegfriede,“ řekl jsem, „Nechtěl jsem tě do něčeho podobného dostat. Nemohl jsem tušit, že bude v ordinaci tolik práce, a ani ve snu mě nenapadlo, že by nám mohli hodit na krk všechnu tu tuberkulinaci.“

Siegfried přestal žvýkat a namířil na mne ukazováček. „To je právě ono, Jamesi, v tom se projevuje ta tvá potíž, nepředvídáš, nedíváš se dopředu! Řítíš se střemhlav a neuvažuješ. Neděláš si starosti, ani když dojde k nějaké zatracené svatbě, ale co, pustíme se do toho, k ďasu se všemi důsledky!“ Odmlčel se, aby vykašlal pár drobků, které v rozčílení vdechl. „Upřímně řečeno, vůbec nechápu, na co pospícháš, máš na ženění ještě celý život, vždyť jsi ještě chlapec! A co víc, vždyť to děvče skoro ani neznáš, scházíš se s ní teprve několik týdnů.“

„Ale prosím tě, počkej, vždyť jsi říkal…“

„Ne, Jamesi, dovol, abych to dokončil. Sňatek je záležitost nesmírně vážná a nesmí se k němu přistupovat bez odpovědného uvážení. Proč by to propánakrále mělo být zrovna příští týden? I příští rok by bylo ještě dost brzy.

Mohl ses těšit z příjemných a dlouhých zásnub. Ale ne, ty do toho musíš vletět a uvázat si na krk chomout, který tak snadno nerozvážeš, abys věděl.“

„Ksakru, Siegfriede, tohle přeháníš. Moc dobře víš, že jsi to byl ty, kdo…“

„Ještě okamžik! Z tvých překotných manželských záležitostí mě bude hodně bolet hlava, ale věř mi, že ti přeju jen dobré. Doufám, že se ti všechno zdaří co nejlépe a nejšťastněji navzdory tomu, že jsi úplně neschopný plánovat budoucnost. Ale přesto ti musím připomenout to dobré staré přísloví Dvakrát měř, jednou řež.“

Víc jsem už nevydržel. Vyskočil jsem rovnýma nohama, praštil pěstí do stolu a zaječel na něho:

„Krucinálfagot, byl to přece tvůj nápad! Já jsem byl všemi deseti pro to, abychom ještě chvíli počkali, ale ty…“

Siegfried neposlouchal. Celou tu dobu pomalu vychládal a teď mu vypučel andělský úsměv. „Ale, ale, ale, Jamesi, už se zase rozčiluješ.

Posaď se a uklidni se. Nesmí ti vadit, když s tebou takhle hovořím.

Jsi velmi mladý a je to má povinnost. Neprovedl jsi vůbec nic nesprávného. Domnívám se, že pro lidi tvého věku je nejpřirozenější věc pod sluncem jednat bez uvážení, skočit do života a nepřemýšlet o zítřku. Bezstarostnost je výsada mládí.“ Siegfried byl asi o šest let starší než já, ale beze studu a bez námahy se halil do pláště vševědoucího kmeta.

Zaryl jsem si nehty do kolen a rozhodl se celou tuhle problematiku už dál nerozvádět. Neměl jsem stejně šanci a kromě toho mě začínala trápit představa, že odtud vypadnu a nechám ho tak zavaleného prací.

Vstal jsem, přešel k oknu a pozoroval jsem Willa Varleye, který postrkoval po ulici jízdní kolo s pytlem brambor přivázaným na nosiči

– díval jsem se na něho takhle už nejméně stokrát. Pak jsem se znovu obrátil ke svému zaměstnavateli. Sestoupil na mne jeden z mých nepříliš častých nápadů.

Poslyš, Siegfriede, vůbec by mi nevadilo trávit líbánky nahoře u

Ellerthorpu. V tuhle roční dobu tam je překrásně a mohli bychom bydlet

U pšeničného snopu. Odtamtud bych jezdil na tuberkulinace.“

Užasle se na mě zahleděl. „Líbánky na Ellerthorpu? A přitom tuberkulinovat? Vyloučeno, co by tomu řekla Helena?“

Vůbec by jí to nevadilo, vlastně by mi mohla psát, záznamy. Chtěli jsme prostě jet vozem bez cíle, kam by se nám umanulo, takže jsme žádné plány neměli, a vůbec, je to zvláštní náhoda, ale často jsme si s Helenou říkali, že bychom někdy chtěli bydlet U pšeničného snopu

– ten malý hotel má něco do sebe.“

Siegfried zavrtěl rozhodně hlavou. „Ne, Jamesi, nechci o tom ani slyšet! Musím se ti upřímně přiznat, že jsi ve mně vzbudil pocit provinění. Zvládnu všechnu tu práci docela dobře, zapomeň na to a jeď a měj se hezky.“

„Ne, už jsem se rozhodl. A začíná se mi ta myšlenka líbit.“ Rychle jsem prolistoval kupu formulářů. „Začnu, tuberkulinovat u Allenů, menší hospodářství vyřídím v úterý, ve středu se ožením a na druhou injekci a zaznámy se vrátím ve čtvrtek a v pátek. Do konce týdne celý. seznam vyřídím.“

Siegfried se na mne podíval, jako by mě viděl poprvé. Dohadoval se se mnou a protestoval, ale konečně jednou jsem prosadil svou. Vylovil jsem ze zásuvky psacího stolu záznamy pro ministerstvo a začal jsem organizovat naše líbánky.

V úterý ve dvanáct jsem dokončil tuberkulinaci Allenova obrovského stáda, rozsetého v rozsahu mnoha kilometrů v Čapích výšinách nahoře nad údolím Dalu, a usazoval jsem se u pohostinných domorodců k nevyhnutelnému „zakousnutí“. V čele vydrhnutého stolu seděl pan Allen a proti mně dva jeho synové, Jack, kterému bylo asi dvacet, a Robi, kolem sedmnácti. Chlapci vypadali báječně a otužile a já jsem téměř s úctou obdivoval, jak si uměli poradit s divokými zvířaty, rozběhnutými po pastvinách, jak je honili a chytali hodinu za hodinou beze stopy únavy.

Nevěřícně jsem hleděl, jak Jack uštval jalovici cválající po rozlehlém vřesovišti, chytil ji za rohy a pomalu ji složil na zem, abych jí mohl vpíchnout injekci. Mnohokrát mě za tu dobu napadlo, jaká je to škoda, že není pravděpodobné, aby do tohoto vzdáleného cípu vysokého

Yorkshiru zabloudil zmocněnec pro olympiádu, tady by viděl materiál, se kterým by se dal porazit celý svět.

Musel jsem tu vždycky přetrpět trochu škádlení paní Allenové, veselé a hovorné paní. Při předchozích návštěvách si mě nemilosrdně podávala, že to s děvčaty neumím a jaká je to ostuda, že se o mne nestará nikdo jiný než hospodyně. Věděl jsem, že dneska začne znovu, ale hrál jsem na čas, měl jsem v rukávě zničující trumf. Zrovna otevírala dvířka sporáku a místnost se naplnila delikátní vůní, když položila na stůl veliký kus pečené šunky, a pak se na mne usmála:

„Tak co, pane Herriote, kdypak se budete ženit? Je načase, abyste si našel pěkné děvče, víte, že vám pokaždé domlouvám, ale vy si toho vůbec nevšímáte.“ Pochechtávala se a čile přiběhla zpátky ke sporáku pro mísu bramborové kaše.

Počkal jsem, až se vrátila, a pak jsem vhodil svoji pumu. „Po pravdě řečeno, paní Allenova,“ pravil jsem nevinně, jsem se rozhodl,že vaši radu přijmu. Žením se zítra.“

Dobrá žena, nakládající mi právě bramborovou kaši na talíř, se zastavila se lžící ve vzduchu.

„Vy že se zítra ženíte?“ Její obličej by se byl hodil za model ztělesněného úžasu.

„Přesně tak. Myslel jsem, že budete mít radost.“

„Ale… ale… vždyť se sem ve čtvrtek a v pátek vracíte.

„Samozřejmě. Musíme přece dokončit tuberkulinaci, ne? Přivedu s sebou svou ženu, těším se, že vám ji představím.“

Nastalo ticho. Chlapci na mě civěli, pan Allen přestal řezat šunku a tupě si mne prohlížel a pak se jeho manželka nejistě zasmála.

„Ale jděte, nevěřím tomu. Děláte si z nás legraci. Kdybyste se zítra ženil, odjel byste na svatební cestu.“

„Paní Allenova,“ odpověděl jsem důstojně, „o takhle vážné věci bych nežertoval. Dovolte, abych vám to řekl ještě jednou, zítra se žením a ve čtvrtek k vám přivedu na návštěvu svou manželku.“

Z paní Allenové unikl vzduch jako z píchlé duše. Naložila nám na talíře a všichni jsme upadli do mlčení. Věděl jsem, že trpí.

Vrhala po mně drobné pohledy a bylo očividné, že umírá zvědavostí.

Také chlapci vypadali zmateně. Jenom pan Allen, vysoký klidný muž, kterému by bylo určitě úplně jedno, i kdybych byl hodlal nazítří vyloupit banku, se mlčky a klidně propracovával potravou.

Dále už nebylo řečeno nic, až před odchodem mi paní Allenová položila ruku na paži.

„Myslel jste to úplně vážně?“ Tvář měla zrůzněnou napětím.

Nastoupil jsem do vozu a zavolal okénkem: „Sbohem a děkuji! Paní

Herriotová a já přijedeme ve čtvrtek brzy ráno.“

Na svatbu si moc nepamatuji. Byla to tichá záležitost a uvědomuji si především, že jsem si přál, aby to už bylo za mnou.

Jen jedna vzpomínka je nesmrtelně živá: na Siegfrieda, který stál v kostele těsně za mnou a v pravidelných intervalech během celého obřadu hulákal „Amen“, nikdy jindy jsem neslyšel svědka, který by to dělal.

Byla nesmírná úleva, když jsme se s Helenou chystali k odjezdu. Míjeli jsme Skeldale a Helena mě chytila za ruku.

„Podívej se!“ vykřikla rozčíleně. „Podívej se támhle!“

Pod Siegfriedovou bronzovou vizitkou, která visela vždycky trochu nakřivo na železné mříži, visela tabulka sbrusu nová. Moderní a bakelitová, černá, s výraznými bílými písmeny: J. Herriot, MVDr.

A byla přišroubovaná úplně rovně.

Siegfried řekl něco jako: „Můj svatební dar uvidíte, až pojedete.“

A tady to bylo. Jen málokdo dostane partnerství darem, ale mně se to stalo, a ten dar korunoval tři roky velkorysého přátelství.

Podíval jsem se nazpět do ulice, jestli zahlédnu Siegfrieda, ale už jsme se spolu rozloučili, a tak nezbývalo než poděkovat mu později.

Vyjížděl jsem tedy z Darrowby, nadouvaje se pýchou, protože jsem věděl, co ta destička znamenala, stal jsem se partnerem, měl jsem své místo pod sluncem. Byl jsem z toho trochu bez dechu.

Po pravdě řečeno jsme byli oba jako omámení a celé hodiny jsme jezdili po krajině. Kdykoliv se nám zachtělo, vystoupili jsme, procházeli se mezi kopci a ztráceli pojem o čase. Muselo být kolem deváté hodiny večer, když se rychle začalo stmívat a my jsme si uvědomili, že jsme zabloudili příliš daleko.

Museli jsme se vracet asi dvacet kilometrů přes opuštěné vřesoviště na vrcholu skály a byla úplná tma, když jsme přirachotili dolů po strmé, úzké cestě do Ellerthorpu.

Hostinec U pšeničného snopu byl v neokázalé části jediné a dlouhé ulice ve vesnici. Byla to nízká budova z šedého kamene, beze světla nade dveřmi, a když jsme vstupovali do haly lehce páchnoucí plísní, ozvalo se z výčepu po naší levici tiché cinkání sklenic. Paní Burmová, starší vdova a majitelka hostince, se vynořila zezadu místnosti a lhostejně si nás prohlížela.

„My se už známe, paní Burnová,“ řekl jsem a ona přikývla. Omlouval jsem se, že jsme přijeli tak pozdě, přemýšlel jsem, jestli se odvážím požádat ji v tuhle pozdní hodinu o nějaký chléb, když vtom stará paní promluvila, úplně klidně a nevzrušeně.

„Ale jistě,“ řekla, „to je v pořádku. Čekali jsme vás a máte připravenou večeři.“

Zavedla nás do jídelny, kde pro nás její neteř Beryl ve dhvilince prostřela teplé jídlo. Hustou čočkovou polévku, po níž následovalo něco, čemu bychom dnes pravděpodobně říkali guláš, ale nebylo to nic jiného než výborné dušené maso s houbami a zeleninou a nepochybně to připravoval kulinářský génius.

Angreštový koláč se šlehačkou jsme museli odmítnout.

A tak to šlo celou tu dobu.

Hostinec byl až agresivně staromódní, potřeboval přelakovat, byl přeplněn ohavným viktoriánským nábytkem, ale člověk snadno pochopil, jak si podnik získal dobrou pověst.

Nejezdili sem módní návštěvníci, tlustí pohodlní muži z průmyslového západního Ridingu sem přiváželi své manželky na sobotu a na neděli, trochu si tu zarybařili, anebo jenom dýchali mezi různými chody ten nesrovnatelný vzduch.

Ústředním bodem programu však bylo jídlo.

Kromě nás tam bydlel jediný, ale stálý host, důchodce, čalouník z

Darlingtonu. Chodil ke stolu vždycky s předstihem, pod bradu si zastrčil bílý ubrousek a se zářícíma očima pozoroval Beryl, která přinášela jídlo.

Ovšem nebyla to jenom šunka z doma krmených pašíků, wensleydalský sýr a šťavnaté ledvinkové nákypy, borůvkové koláče a ohromné yorkshirské pudinky, které uchvátily Helenu i mne. V tom starém hostinci panoval mír a ospalé lichotné kouzlo, které si vždycky ztotožňujeme se štěstím.

Dodnes často jezdívám kolem Pšeničného snopu, a když hledím na starobylé kamenné průčelí, nedotčené uplynulými třiceti léty, jsou moje vzpomínky živé a plné tepla: naše kroky znějí ozvěnou v prázdné ulici, když jsme se večer šli ještě jednou projít, dávné mosazné postele téměř zaplňují malý pokojík, černé obrysy skal se tyčí proti noční obloze za oknem a dole ve výčepu tlumeně vybuchuje smích stolujících hospodářů.

Mimořádné potěšení mi způsobilo také to první ráno, kdy jsem vzal

Helenu na tuberkulinaci k Allenům.

Hned jak jsme vystoupili z auta, zahlédl jsem paní Allenovou, jak vykukuje za záclonkou v kuchyni. V okamžiku vyběhla na dvůr a oči jí padaly z důlků, když jsem k ní přivedl svou nevěstu. Helena byla jednou z průkopnic dlouhých dámských kalhot v Dalu a toho rána si oblékla jasně červené, které, aby se tak řeklo, člověka přímo praštily do očí.

Farmářova žena byla zčásti šokovaná, zčásti uchvácená, ale brzy zjistila, že Helena je ze stejného těsta jako ona, a během několika minut spolu obě živě klábosily.

Podle zuřivého přikyvování hlavy paní Allenové a z jejího širokého úsměvu jsem soudil, že ji Helena zbavuje trýzně a vysvětluje jí, jak to všechno bylo. Trvalo to dlouho, až se konečně musel do rozhovoru vmísit pan Allen.

„Jestli pudem, musíme jít,“ pravil příkře. Pustili jsme Se do druhého dne tuberkulinace.

Začali jsme na slunné stráni, kde byla ustájena skupina mladých dobytčat. Jack a Robi se mezi ně ponořili a pan Allen smekl čapku a dvorně oprášil vršek zídky.

„Vaše panička se může semdle posadit,“ řekl.

Chystal jsem se začít měřit a tohle mě zarazilo. Moje panička!

Bylo to poprvé, kdy mi tohle někdo řekl.

Podíval jsem se na Helenu, která seděla se zkříženýma nohama na hrubých kamenech se sešítkem na koleně a s připravenou tužkou.

Odhodila z čela lesklé tmavé vlasy a pak zachytila můj pohled a usmála se.

A když jsem se na ni také usmíval, najednou jsem si uvědomil celou tu obrovskou, rozmáchlou nádheru kraje kolem nás, vonícího jetelem a teplou trávou, vůní omamnější než jakékoliv víno.

A zdálo se mi, že k tomuto okamžiku mířily mé první kroky v Darrowby.

Že tady jsem došlápl svůj první veliký krok do života, přesně tady, s

Helenou usmívající se na mě a s čerstvou vzpomínkou na novou destičku visící před Skeldalem.

Byl bych tam mohl uchváceně stát donekonečna, ale pan Allen si významně odkašlal a já se vrátil ke své práci.

„Tak dobře,“ řekl jsem a změřil tloušťku kůže měřidlem. „Číslo třicet osm, sedm.“

„Třicet osm, sedm,“ opakovala moje žena, sklonila s? nad zápisníkem a začala psát.

Konec knihy!