Zvěrolékař v povětří

James Herriot

1. kapitola

Tohle tedy byla úplně jiná uniforma. Gumovky a jezdecké kalhoty z dob mého venkovského veterinaření se ztrácely v nedohlednu, když jsem na sebe navlékal pytlovitý letecký oblek a natahoval vysoké kožené boty a rukavice, nejdřív hedvábné a na ně veliké, neohrabané. Bylo to všechno nové a já jsem se dmul pýchou.

Potom následovala kožená helma a letecké brýle, a pak jsem si připnul padák. Provlékl jsem si řemínky přes ramena a mezi nohama, zaklapl uzávěr na prsou a konečně jsem se vyšoural na dlouhý pruh trávy zalité sluncem.

Čekal tam na mě poručík Woodham. Měl se stát mým instruktorem a změřil mě pohledem, jako by se z této perspektivy příliš neradoval. Byl tmavovlasý a mladý a tak hezký, že se podobal všem obrázkům pilotů z bitvy o Anglii, a skutečně, jako ostatně všichni naši instruktoři, byl účastníkem této naší dějinné krize. Sem je poslali na jakousi dovolenou po těch nepředstavitelných zážitcích, ale vyprávělo se, že považovali operace v nepřátelských liniích za piknik ve srovnání s výcvikem nováčků. Mocné Luftwaffe čelili bez mrknutí oka, ale my jsme jim naháněli hrůzu.

Šli jsme přes trávník a viděl jsem, jak jeden z mých druhů přilétá a chystá se přistát. Malé dvousedadlové letadlo se bláznivě motalo a kroužilo na nebesích. O chlup minulo několik stromů a z výšky asi dvaceti metrů padlo jako kámen, nadskočilo zvysoka na podvozku, ještě dvakrát si to zopakovalo a potom se kymácivě zastavilo. Hlava v helmě v zadním kokpitu sebou trhala a kývala, jako by důtklivě a ostře napomínala hlavu před sebou. Obličej poručíka Woodhama byl bez výrazu, ale já jsem věděl, co si myslel. Teď byla řada na něm.

Tiger Moth vypadal drobně a opuštěně na širokém pruhu zeleně. Vlezl jsem do něj a přikurtoval jsem se v kokpitu a můj instruktor si sedl za mě. Probíral se mnou instrukce, které jsem měl brzy znát nazpaměť jako básničku. Mechanik několikrát otočil vrtulí. „Kontakt!“ zavelel, rozhoupal vrtuli, motor zařval, odtáhli klíny od přistávacích kol a my jsme se rozjeli, nadskakovali jsme přes trávu a pak jsme se náhle a zázračně zvedli a letěli jsme vysoko nad dřevěnými domky do letního nebe a pod námi se rozkládala vzorkovnice měkké, něžné jižní Anglie.

Zprudka mě zalila blaženost, nejenom z potěšení nad vzrušujícím zážitkem, ale také proto, že jsem na tuhle chvíli čekal tak dlouho. Dlouhé měsíce tvrdého výcviku a pochodování a výuky cílily k okamžiku, kdy se vznesu do vzduchu, a ten teď přišel.

Z interkomu se ozval hlas poručíka Woodhama: „Máte ji na povel. Chopte se řídicí páky a vyrovnávejte ji. Sledujte umělý horizont a udržujte ho rovně. Vidíte ten mrak před sebou? Zaměřte se na něj vrtulí!“

Sevřel jsem řídicí páku rukou v rukavici. Tohle bylo báječné. A snadné. Tvrdili mi, že létání je jednoduché, a měli pravdu. Byla to hračka. V letu jsem se podíval dolů na velikou tribunu ascotské dostihové dráhy hluboko pode mnou.

Začal jsem se šťastně usmívat, když mi do ucha zaduněl hlas: „Uklidněte se, sakra! Na co si to ksakru hrajete?“

Nerozuměl jsem, co má na mysli. Cítil jsem se dokonale klidný a uvolněný a zdálo se mi, že si vedu výborně, ale v zrcátku jsem spatřil zuřivé oči mého instruktora jiskřící pod helmou.

„Ne, ne, ne! To není k ničemu! Uvolněte se, copak mě neslyšíte? Uvolněte se!“

„Rozkaz,“ zablekotal jsem a okamžitě jsem celý ztuhl. Nedokázal jsem si vysvětlit, co toho člověka žere, a když jsem s rostoucím zoufalstvím civěl na umělý horizont a potom na čumák letadla směřující k mraku, mátly mě zvuky, ozývající se z interkomu, čím dál tím víc.

Co se mě týkalo, neměl jsem ani ten nejmenší problém, a přesto jsem slyšel jenom proklínání a hekání a jednou ten hlas přímo zavřeštěl: „Krucinál, nespěte mi tam!“

Přestal jsem se bavit a zaplavila mě mizérie. A jako vždycky když jsem se propadl do černé deprese, začal jsem myslet na Helenu a na šťastné doby, které jsem nechal za sebou. V otevřeném kokpitu mi do uší hřměl vítr a oživoval obraz, k němuž se upínala má duše.

Tam taky hučel vítr, ale tehdy to bylo za okny našeho obývacího pokoje. Schylovalo se k listopadu a zlatý podzim se s brutální příkrostí proměnil v arktickou zimu. Celé dva týdny bičoval ledový déšť šedivá městečka a vesnice schoulené v údolí yorkshirského Dalesu, měnil pole v mělká jezera a statky v rozbahněné močály.

Kdekdo měl rýmu. Někdo tomu říkal chřipka, ale ať to bylo, co to bylo, ničilo to veškeré obyvatelstvo. Půlka Darrowby byla v posteli a ta druhá půlka na sebe kýchala a prskala.

Já sám jsem měl rýmu na krajíčku, dřepěl jsem u ohně u krbu, cucal jsem větrové bonbony a přivíral oči pokaždé, když jsem chtěl něco polknout. Bolelo mě v krku a zlověstně mě svědilo vzadu v nose. Déšť práskl dunivou kaskádu vody na sklo okna a já jsem se otřásl. Ordinaci jsem měl na starost sám. Siegfried na několik dní odjel a prostě jsem nesměl dostat chřipku.

Všechno to záviselo na dnešku. Kdybych mohl dnes večer zůstat doma a dobře se vyspat, mohl bych se toho zbavit, ale když jsem se podíval na telefon na nočním stolku, připadal mi jako civící příšera hotovící se ke skoku.

Helena seděla na druhé straně krbu a pletla. Helena neměla rýmu, Helena neměla rýmu nikdy. A dokonce už tehdy, na počátku našeho manželství, jsem se nemohl zbavit pocitu, že je to trochu nefér. Dnes, po pětatřiceti letech, je to stejné, a když smrkám a kýchám, stále mi připadá nespravedlivé, že zatvrzele odmítá spoluúčast.

Přitáhl jsem si křeslo blíž k sálajícímu ohni. V naší praxi bývala každý večer spousta práce, ale možná že budu mít štěstí. Bylo osm hodin a zatím se nic neozvalo, třeba bude osud milosrdný a nevrhne mě do té neurvalé tmy, když jsem tak slaboučký.

Helena dopletla řadu a zvedla pletení. Byl to svetr pro mě a polovinu měla už hotovou.

„Líbí se ti to, Jime?“ zeptala se.

Usmál jsem se. Něco v jejím gestu vypadalo, jako by se ta otázka vztahovala na náš společný život. Otevřel jsem ústa, abych odpověděl, že to je prostě nádhera sama, když se rozdrnčel telefon tak náhle, že jsem se kousl do jazyka.

Rozechvěle jsem zvedl sluchátko a před očima mi pluly příšerné vize telících se krav. Hodina se svlečenou košilí mě skopne rovnou do chřipkové propasti.

„Tady je Sowden z Dlouhé pastvy,“ zakvákalo mluvítko.

„Ano, pane Sowdene?“ sevřel jsem křečovitě telefon. Za chvíli budu znát svůj osud.

„Mám tady vodrostlý tele. Vypadá špatně a nežere. Přijedete sem?“

Zhluboka jsem si oddechl. Tele, pravděpodobně se žaludečními potížemi. Mohlo to být mnohem horší.

„Ano, budu tam za dvacet minut,“ řekl jsem.

Ale když jsem se obrátil zpátky do útulného tepla malého pokoje, s hořkostí jsem si uvědomil nespravedlnost života.

„Musím odjet, Heleno.“

„Ale bože, to snad ne.“

„Ano, a přitom na mě jde chřipka,“ kňučel jsem. „A jen si poslechni, jak leje.“

„Ano, musíš se teple obléct, Jime.“

Obořil jsem se na ni. „Ten statek je asi patnáct kilometrů od Darrowby, je to hnusná díra, horší by si člověk nevymyslel. Nikde kouska tepla.“ Sáhl jsem si na bolavý krk. „Tenhle výlet je přesně to, co mi schází, určitě mám teplotu.“ Nevím, jestli všichni veterináři vyčítají manželkám, že jsou nuceni vyjet na návštěvu, do které se jim nechce, ale bůh mi odpusť, já jsem to dělal celý život.

Místo aby mě Helena pěkně zostra nakopla, usmála se na mě: „Opravdu je mi to hrozně líto, Jime, ale možná že to nebude trvat dlouho. Až se vrátíš, vezmeš si talíř horké polévky.“

Mrzutě jsem přikývl. Ano, měl jsem se alespoň na co těšit. Helena vařila ten den výbornou hovězí polévku, silnou, se spoustou masa, celeru, pórku a mrkve, tak silnou, že by dovedla mrtvého vzbudit k životu. Políbil jsem svou choť a vytratil se do noci.

Farma na Dlouhé pastvě byla v malé vesničce u Dowsettu. Mnohokrát jsem projížděl po té úzké silnici. Kroutila se vysoko do divokého kraje a za letních dnů měly opuštěné kopce půvab a zvláštní krásu, byly holé, bez porostu stromů, a vítr províval po jejich dlouhých travnatých lukách.

Dnes jsem ale otráveně a usilovně nakukoval skrz okno auta zalité deštěm a neviditelný černý masiv jako by mě tiskl a svíral a v duchu jsem viděl promoklé zídky táhnoucí se až tam k vrcholům, kde fičel vítr po vřesovišti a ždímal vřes a kapradí a bičoval tmavé zrcadlo močálu a proměnil ho v tekuté bahno.

Když jsem spatřil pana Sowdena, uvědomil jsem si, že jsem vlastně zdravý člověk. Pan Sowden byl určitě už nějakou dobu nemocný, ale jako většina farmářů plnil dál své těžké povinnosti, které neumožňují odpočinek. Pohlédl na mě uslzenýma očima, několikrát zakašlal kašlem, který mu rval plíce z těla, a zavedl mě do hospodářské budovy. Když jsme vstupovali do prostorné stodoly, zdvihl petrolejku a v jejím chatrném světle jsem rozeznal různé zrezavělé zemědělské stroje a nářadí, hromadu brambor a hromadu řepy a v koutě provizorní chlívek, v němž stál můj pacient.

Nebylo to čtrnáct dní staré tele, jak jsem očekával, ale mladé, šestiměsíční zvíře, malý býček, nepříliš vzrostlý, nedochůdče, aby se tak řeklo. Hubené, s kulatým břichem; světle grošovaná srst z něj visela jako neupravená ofina.

„Todle tele bylo dycky špatný,“ hvízdal pan Sowden mezi kašlem. „Nikdy se nemohlo spravit. Dneska vodpoledne přestalo trochu pršet, tak sem ho pustil na čerstvej vzduch, a teď se na něj koukněte.“

Vlezl jsem do ohrady, a když jsem sunul zvířeti teploměr do rekta, dobře jsem si ho prohlédl. Nebránilo se, když jsem ho mírně odsunul na stranu, hlava mu visela dolů a zapadlýma očima apaticky hledělo na podlahu. Ze všeho nejhorší byly zvuky, které vydávalo. Nebylo to funění, spíš dlouhé, bolestné sténání, které se každých několik minut opakovalo.

„Docela určitě to vypadá na žaludek,“ řekl jsem. „Na kterém poli byl dnes odpoledne?“

„Nechal jsem ho chodit pár hodin po ovocný zahradě.“

„Aha.“ Podíval jsem se na teploměr. Teplota byla pod normálem. „Asi se vám tam válelo nějaké ovoce.“

Pan Sowden se zase svíjel v křečích kašle a pak se opřel o prkna přepažení, aby nabral dech. „Jo, sou tam na trávě jabka a hrušky. Letos sme měli moc dobrou úrodu.“

Přiložil jsem stetoskop k bachoru a místo normálního bublání a šumění zdravého žaludku jsem slyšel jen mrtvé ticho. Prohmatal jsem bok a cítil jsem tuhou plnost. „Pane Sowdene, myslím si, že má plné břicho ovoce a úplně se mu zastavilo zažívání. Je na tom hodně zle.“

Farmář pokrčil rameny. „Jenom se trochu nafouklo a pořádná dávka voleje by ho měla prošťouchnout.“

„Obávám se, že to takhle snadné nebude,“ řekl jsem. „Je to skutečně vážný stav.“

„A co s tím budem dělat?“ Utřel si nos a mrzutě se na mě díval.

Váhal jsem. Byla tam v té stodole strašná zima a cítil jsem, jak mě mrazí a jak mě bolí v krku čím dál tím víc. Myšlenka na Helenu, na náš pokoj a oheň v krbu byla nesnesitelně vábná. Ale takovouhle zástavu jsem už předtím viděl a pokoušel jsem se ji upravit projímadly, a nebylo to k ničemu. Teplota zvířete klesala na kritickou úroveň a mělo zapadlý zrak, jestliže neudělám něco drastického, bude do rána po něm.

„Zachránit ho může pouze jediná věc,“ řekl jsem, „a to je rumenotomie.“

„Cože?“

„Operace. Musíme mu otevřít první žaludek a vyčistit všechno svinstvo, které tam je na závadu.“

„Ste si tím jistej? Nemyslíte si, že by mu zrovna tak pomoh půllitr voleje? Bylo by to vo moc jednodušší.“

To by tedy skutečně bylo. Na okamžik na mě zazářilo jako drahokam z jeskyně křeslo u krbu a Helena, ale pak jsem se podíval na tele. Hubené a chlupaté vypadalo úplně nedůležitě a nesmírně zranitelně a bezmocně. Nejsnadnější věc na světě by byla nechat ho tady ve tmě naříkat až do rána.

„Jsem o tom přesvědčený, pane Sowdene. Je tak slabý, že myslím, že ho musím operovat pod místním umrtvením, takže budeme potřebovat pomoc.“

Farmář pomalu přikývl. „Tak dobře, skočím do vesnice pro Georga Hindleye.“ Znovu bolestně zakašlal. „Ale při všech svatejch, dneska bych se byl bez tohodle svízele dovopravdy vobešel. Jsem přesvědčenej, že mám braunchitidu.“

„Braunchitida“ byla v té době běžná choroba mezi farmáři a já jsem vůbec nepochyboval, že jí trpí i tenhle chudák, ale záchvěv sympatie, který jsem k němu pocítil, ochabl, jakmile odešel, protože si s sebou odnesl lampu a mě obestřela temnota.

Stodoly jsou různé. Některé jsou malé, útulné a provoněné senem. Tahle byla příšerná. Znal jsem to tu i za letních odpolední, ale i tenkrát na mě padalo páchnoucí šero otlučených zdí a ohnilých trámů jako lepkavá přikrývka a všechno teplo a lahodný vzduch se ztrácel v opavučinovaných zdech. Vždycky jsem si myslel, že lidé, kteří se hodlají pouštět do farmařiny s hlavou plnou ideálů, by se měli nejdřív podívat do téhle stodoly. Byla symbolem nepřívětivého nepohodlí, které je druhou stranou mince života zemědělců.

Teď jsem v tom lítal já a stál jsem tu a poslouchal vítr rachotící dveřmi a průvan, který kolem mě hvízdal, a bezútěšné kapání z rozbitých prejzů na střeše, z nichž stékaly studené kapičky mně na hlavu a na krk. Minuty ubíhaly a já začal poskakovat z nohy na nohu v marné snaze se zahřát.

Daleští farmáři nikdy nespěchají a já jsem nečekal, že by se pan Sowden vrátil příliš rychle, ale po patnácti minutách strávených v neproniknutelné tmě mě přepadaly trpké myšlenky. Kde ksakru je ten člověk? Možná že si s Georgem Hindleyem uvařili konev čaje nebo se posadili k partičce mariáše. Kolena se mi třásla, když se znovu objevila petrolejka u vchodu a pan Sowden postrčil dovnitř svého souseda.

„Dobrý večer, Georgi,“ řekl jsem. „Jak se ti daří?“

„Tak, tak, pane Herriote,“ zafrkal nově příchozí. „Tadle blbá rýma, pšík, pšík, mě krapet zmáhá.“ Mocně se vysmrkal do červeného kapesníku a upřel na mě nastydlé oči.

Rozhlédl jsem se. „Tak se do toho dáme. Potřebujeme operační stůl. Možná že byste mohli přinést pár otýpek sena?“

Oba muži vyšli ze stodoly a pak se zase vrátili a každý nesl v ruce pár otýpek. Když to narovnali na hromadu, mělo to správnou výšku, ale nebylo to příliš stabilní.

„Hodilo by se navrch nějaké prkno.“ Dýchal jsem si na zmrzlé prsty a dupal jsem nohama. „Nenapadá vás nic?“

Pan Sowden si mnul bradu. „Jo, přineseme dveře.“ Odšoural se na dvorek i s lampou a já se díval, jak zápolí s dveřmi od chléva, které se snažil vysadit z pantů. George šel za ním, aby mu pomohl, a oba dva tahali a zvedali a já unaveně uvažoval, že operace na zvířatech mě nijak zvlášť nenamáhaly, ale příprava k těm operacím mě dozajista jednou zničí.

Konečně vklopýtali oba muži zpátky do stodoly, položili dveře na seno a operační sál byl připravený.

„Musíme ho tam položit,“ vzdychl jsem.

Zvedli jsme mládě, které nekladlo odpor, na improvizovaný stůl a obrátili jsme ho na pravý bok. Pan Sowden mu držel hlavu a George si vzal na starost ocas a celý zadek.

Já jsem rychle rozložil své nástroje, svlékl kabát a sako a vyhrnul si rukávy košile. „Kruci, nemáme tu horkou vodu. Dojděte pro ni, pane Sowdene.“

Držel jsem zvířeti hlavu a znovu jsem nekonečně dlouho čekal, když farmář odešel do domu. Tentokrát to bylo horší, protože jsem odložil své teplé oblečení a zima mě přímo sžírala, představoval jsem si kuchyň, v níž pan Sowden pomalu nabíral vodu z kamnovce do vědra, a pak jsem v duchu sledoval neuspěchanou cestu zpátky.

Když se tedy konečně pan Sowden objevil, nasypal jsem do vědra dezinfekci a horečnatě jsem si vydrhl paže. Pak jsem zvířeti vyholil srst na levém boku a natáhl do injekční stříkačky místní umrtvení. Ale když jsem to napíchal, moje naděje zase klesla.

„Vždyť já ksakru skoro nic nevidím.“ Bezmocně jsem pozoroval petrolejku balancující na kusu řepy. „To světlo je na nesprávném místě.“

Pan Sowden beze slova opustil své stanoviště a začal přivazovat na trám kus provazu. Pak to přehodil ještě za jeden trám a zavěsil lampu nad tele. Bylo to o mnoho lepší, ale trvalo to dlouho, a když skončil, vzdal jsem se vší naděje, že bych se mohl zbavit chřipky. Byl jsem zmrzlý skrz naskrz a cítil jsem, jak mě začíná pálit na prsou. Brzy budu ve stejném stavu jako moji pomocníci. „Braunchitida“ číhala za rohem.

Konečně jsem se tedy do toho mohl pustit a rekordní rychlostí jsem nařízl kůži, svalstvo, pobřišnici a stěnu bachoru. Ponořil jsem paži hluboko do otevřeného orgánu a do změti obsahu žaludku a všechny mé starosti bleskem pominuly. Na dně bachoru byly ve vrstvách naskládány jablka a hrušky, některé nakousané, ale většina vcelku a nedotčená. Skot přijímá většinu potravy ve velkých hltech a přežvykuje ji později v klidu, ale žádné zvíře na světě by nedokázalo strávit takovou hromadu.

Spokojeně jsem vzhlédl. „Přesně jak jsem se domníval. Je plný ovoce.“

„Pšík,“ odpověděl pan Sowden. Pak následoval kašel v několika záchvatech, ten poslední byl strašlivý, a popadl ho ve špičkách bot a vybuchl ústy do mého obličeje. Neuvědomil jsem si, jak jsem zranitelný s farmářem opírajícím se nad krkem telete a s hlavou několik centimetrů od mé hlavy. „Echm, echm, echm,“ opakoval a na mě se snesla další přeprška virem obtěžkané vlhkosti. Pan Sowden zřejmě o kapénkové infekci buď nebyl informován, nebo mu byla lhostejná, ale vzhledem k tomu, že jsem měl obě ruce ve svém pacientovi, nemohl jsem se nijak bránit.

Instinktivně jsem mírně odvrátil obličej na druhou stranu.

„Pšík!“ kýchl George. Bylo to kýchnutí, a nikoli kašel, ale vystřelilo to stejně smrtelnou sprchu na mou tvář. Nebylo úniku. Octl jsem se v beznadějné pasti.

Ale jak říkám, má morálka byla povzbuzena. Dychtivě jsem nabíral hrstě nepatřičného ovoce a za několik minut byla podlaha stodoly poseta malináči a alexandrami.

„Je toho tady, že bychom to mohli začít prodávat,“ zasmál jsem se.

„Echm, echm, echm!“ odvětil pan Sowden.

„Pšík,“ dodal George, aby nezůstal pozadu.

Když jsem vyhodil do tmy poslední jablko a poslední hrušku, znovu jsem se vydrhl a začal jsem šít. To je nejdelší a nejúnavnější část rumenotomie. Opadlo vzrušení z diagnózy a z úspěšného zákroku a nadešel čas na kus řeči, pár vtipů, cokoli, co zkrátí dlouhou chvíli.

Ale tady, v kruhu žlutého světla, s větrem vířícím mi kolem nohou a foukajícím z okolního šera a s občasnou ledovou krůpějí stékající mi po zádech, jsem byl mimořádně indisponován k žvatlání a moji společníci, zahloubaní do své zbídačenosti, také neměli rozvernou náladu.

Byl jsem vpůli šití, když mě zašimralo vzadu v nose a musel jsem přestat a vzpřímit se.

„Hepšík,“ utřel jsem si nos do předloktí.

„Už mu to začalo,“ zabručel George s chmurným zadostiučiněním.

„No jo, už se mu to spustilo,“ souhlasil pan Sowden a viditelně se rozveselil.

Mě osobně to moc netrápilo. Už před hodnou chvílí jsem došel k poznání, že jsem to prošvihl. Bylo by mě dorazilo samo to dlouhé prochladnutí v krátkých rukávech i bez soustavného virového bombardování z obou stran. Vzdal jsem se svému osudu, a kromě toho ve chvíli, kdy jsem vbodl poslední steh a pomohl teleti ze stolu, pocítil jsem vzrušující pocit hlubokého uspokojení. Ustalo to strašlivé sténání a zvířátko se kolem sebe rozhlíželo, jako kdyby to tu dávno nevidělo. Ještě nebylo veselé, ale věděl jsem, že už nemá bolesti a že bude žít.

„Dobře mu to podestelte, pane Sowdene,“ napomenul jsem farmáře a začal jsem oplachovat nástroje ve vědru. „A obložte ho několika pytli, aby mu bylo teplo. Za čtrnáct dní se tu zastavím a vyndám mu stehy.“

Těch čtrnáct dní bylo dlouhých. Moje nastuzení, jak jsem správně předpokládal, vyzrálo v příšernou chřipku, a ta na mě padla spolu s nevyhnutelnou „braunchitidou“ a kašlem, kterým jsem mohl soupeřit s panem Sowdenem.

Pan Sowden nepřekypoval nikdy veselím, ale myslel jsem si, že při mé příští návštěvě, až budu vyndavat stehy, bude vypadat spokojeněji. Protože tele bylo veselé a živé a musel jsem ho honit po ohradě, abych ho chytl.

V prsou mě sice pálilo, ale úspěch mi dodával pocitu lehkosti, jako by mi narostla křídla.

„Vypadá výborně,“ pravil jsem bodře. „Vyroste z něj dobrý býk.“

Farmář pokrčil smutně rameny: „To asi jo, ale nemuseli sme todle všecko dělat.“

„Že ne…“

„Ne. Mluvil sem s pár lidma vo tom všem a povídali, že to nebylo zrovna nic chytrýho, takhle ho votevírat. Že se mu mělo dát půl litru voleje, tak jak sem vám povídal.“

„Ale pane Sowdene, ujišťuji vás…“

„A teďkonc abych platil velikej oučet,“ zabořil ruce hluboko do kapes.

„Věřte mi, že to za to stálo.“

„Ale depak, ale depak.“ Obrátil se k odchodu, pak se ještě podíval přes rameno. „Bylo by bejvalo lepčí, dybyste sem vůbec nechodil.“

Obletěl jsem s poručíkem Woodhamem tři okruhy a při tom třetím byl dost zticha. Zřejmě mi to šlo a mohl jsem se oddávat potěšení z nového zážitku. Létání bylo nádherné.

Z interkomu se ozval hlas: „Nechám vás tentokrát přistát samotného. Vysvětlil jsem vám, jak se to dělá. Máte ji na povel.“

„Rozkaz,“ odpověděl jsem. Pravda pravdoucí byla, že mi znovu a znovu vysvětloval, jak se přistává, a byl jsem si jistý, že nebudu mít nejmenší potíže. Ztráceli jsme výšku a začínaly být vidět vrcholky stromů a potom se k nám blížila tráva letištní plochy. Nastával okamžik pravdy. Opatrně jsem přitahoval řídicí páku a pak, když jsem myslel, že nastal vhodný okamžik, jsem ji přitiskl až na břicho. Možná že příliš brzo, protože jsme několikrát poskočili, zapomněl jsem vyrovnat směrovku, a tajtrlíkovali jsme ze strany na stranu přes palouk, než jsme konečně zastavili.

Když motor ztichl, zhluboka jsem se nadechl. Bylo to moje první přistání a nebylo zlé. Vlastně jsem byl čím dál tím lepší a narůstalo ve mně přesvědčení, že jsem na instruktora určitě zapůsobil. Vylezli jsme, a když jsme ušli několik kroků mlčky, poručík Woodham se zastavil a obrátil se ke mně:

„Jak se jmenujete?“ tázal se.

Aha, tady byl důkaz. Je mu jasné, že jsem uspěl. Zaujal jsem ho.

„Herriot, sire,“ odvětil jsem čile.

Na několik okamžiků mi hleděl přímo do očí: „Tak tedy, Herriote,“ zabručel, „to bylo setsakra příšerné.“

Obrátil se a odešel. A já se díval na své nohy ve vysokých kožených botách. Ano, uniforma byla jiná, ale vlastně se zas tak mnoho nezměnilo.

2. kapitola

„Lidi jsou různí, viď, kamaráde?“

Kolega letec se na mě usmíval přes stůl v dřevěném domku, kde jsme byli ubytováni. Zrovna jsme naslouchali monologu našeho třetího kolegy, který odešel poté, co nám sdělil, jaká má předsevzetí po absolvování výcviku. Zanechal v nás dojem, že hodlá vyhrát válku jednoruč a že to je pro něj prkotina.

V Královském letectvu byli docela určitě různí lidé a vítězové papírových válek se v tom houfu rozmanitých povah, žijících tu v pospolitosti, vyskytovali často a běžně.

Existují také různé povahy zvířat. Mnoho lidí se domnívá, že moji pacienti na hospodářstvích jsou všichni stejní, ale krávy, prasata, ovce a koně dokážou být náladoví, lhostejní, zákeřní, učenliví, zlomyslní i láskyplní.

Bylo jednou jedno prase, a to se jmenovalo Gertruda, ale než se k němu dostanu, musím začít s panem Bargem.

Mladým mužům z farmaceutických společností, kteří objíždějí a navštěvují veterinářské ordinace, se dneska říká docela obyčejně cesťáci, ale nikdy by nikoho ani ve snu nenapadlo vztáhnout takovýto výraz na pana Bargeho. Pan Barge byl doslova a do písmene reprezentantem společnosti Cargill a synové, výroba jemných chemických přípravků, zal. 1850, a byl tak starý, že klidně mohl stát u kolébky této firmy.

Jednoho zimního rána, kdy mrzlo, až praštělo, jsem otevřel domovní dveře Skeldalu a spatřil na schodech pana Bargeho. Pozdvihl svůj černý plstěný klobouk několik centimetrů nad řídké proužky stříbrných vlasů a rysy jeho růžové tváře roztály v laskavém úsměvu. Vždycky se mnou jednal jako se svým nejmilejším synem a mně to z prestižních důvodů lichotilo. Byl jsem na to hrdý.

„Pane Herriote,“ pravil tiše a lehce se uklonil důstojnou úklonou, která se hodila k tmavému žaketu, proužkovaným kalhotám a lesklé kožené aktovce.

„Pojďte dál, prosím, pane Bargi,“ pravil jsem a uvedl ho do domu.

Vždycky chodíval před polednem a zdržel se na oběd. Můj mladý šéf, Siegfried Farnon, člověk, který nepropadal snadno přehnanému respektu, se k němu vždycky choval uctivě a návštěva pana Bargeho se trochu podobala státnické návštěvě.

Moderní cesťák vletí do domu, krátce zažvatlá o hladině antibiotik v krvi a o steroidech, švihne pár slov o obrovské slevě, hodí na stůl několik prospektů a chvátá pryč. Mně je těchto mládenců svým způsobem dost líto, protože až na pár výjimek prodávají všichni totéž.

Naproti tomu pan Barge, tak jako ostatní jeho vrstevníci, s sebou nosil tlustý katalog exotických léků a každý lék byl specialitou určité firmy.

Siegfried přitáhl křeslo do čela jídelního stolu. „Pojďte a posaďte se, pane Bargi.“

„Jste velice laskav.“ Starý pán lehce pokývl a zaujal své místo.

Jako obvykle jsme se během jídla ani nezmínili o obchodech a teprve při kávě upustil pan Barge nedbale na stůl brožuru, jako by tato část návštěvy byla skrznaskrz nedůležitá a nepodstatná.

Siegfried a já jsme obraceli stránky a vychutnávali vůni dobrodružství a kouzelnictví, kterou dnes z naší profese odnesl vítr vědy. Občas vyslovil můj šéf přání:

„Možná že bychom si měli objednat pár tuctů elektuaria, pane Bargi.“

„Děkuji pěkně.“ Starý pán rozevřel kožený notes a stříbrnou tužtičkou si to zapsal.

„A tenčí se nám zásoba užívání proti horečce, viď, Jamesi?“ podíval se na mě Siegfried.

„Ano, potřebovali bychom větší zásilku.“

„Velice mě těší,“ vydechl pan Barge a také si to zapsal.

Můj zaměstnavatel se probíral katalogem a vrčel požadavky. Láhev salnitru a další láhev formalinu, kastrační svorky, trojí druh bromidů, stockholmský dehet, nic z toho se už dnes nepoužívá, a pan Barge pokaždé odpovídal vážně „Děkuji vám“ nebo „Mnohokrát děkuji“ a psal stříbrnou tužtičkou.

Konečně se Siegfried pohodlně usadil v křesle. „Tak, pane Bargi, to bychom měli, pokud jste nám vy nepřinesl něco nového.“

„Náhodou, můj drahý pane Farnone, jsem vám opravdu něco přinesl.“ Oči v růžové tváři zajiskřily. „Mohu vám nabídnout náš poslední výrobek, Soothitt, je to podivuhodné sedativum.“

Vmžiku jsme oba, Siegfried a já, seděli v pozoru. Každý zvěrolékař se upřímně zajímá o sedativa. Všechno, co naše pacienty uklidní, je pro nás boží požehnání. Pan Barge nadšeně líčil výjimečné vlastnosti Soothittu a my z něho mámili další informace.

„A co macešské prasnice?“ tázal jsem se. „Víte, ty, co trýzní svoje mláďata. K tomu se to pravděpodobně nehodí, viďte?“

„Můj milý, mladý pane,“ pan Barge mi věnoval něco jako soustrastný pohled, jakým mohl kárat biskup pomýleného kněze, „Soothitt je specificky vhodný právě v takovýchto případech. Jediná injekce, a máte po problému.“

„To je ohromné,“ řekl jsem. „A působí to také proti nevolnosti psů, kteří nesnášejí jízdu v autě?“

Rysy ve vznešené tváři starého pána zasvítily tichým triumfem. „Další klasická indikace, pane Herriote. Pro tyto účely se Soothitt vyrábí v tabletkách.“

„Výborně.“ Siegfried dopil svůj šálek do dna a vstal. „Nejlepší bude, když nám pošlete pěknou zásobičku. A teď promiňte, ale musíme na odpolední objížďku, pane Bargi. Moc vám děkujeme za návštěvu.“

Všichni jsme si potřásli rukama, pan Barge ještě na schodech nadzdvihl plstěný klobouk a další státnicky vznešená návštěva byla u konce.

Do týdne došly nové zásoby od firmy Cargill a synové. Léky se vždycky posílaly v bednách od čaje, a když jsem odtrhl dřevěné víko, se zájmem jsem si prohlédl krásně zabalené skleničky a tablety Soothittu. A mimořádnou shodou okolností jsem byl okamžitě požádán o lék, jenž měl mít vlastnosti nového výrobku: navštívil mě jeden z ředitelů městské banky, pan Ronald Beresford.

„Pane Herriote,“ pravil, „jistě víte, že jsem tu pracoval několik let, ale teď mi bylo nabídnuto vedoucí místo ve větší pobočce na jihu a zítra odjíždím do Portsmouthu.“ Ze své obří výšky na mě shlížel bezúsměvným pohledem, který pro něj byl charakteristický.

„Portsmouth! Panebože, to je ale dálka.“

„Ano, je, asi pět set kilometrů. A mám problém.“

„Ještě ke všemu?“

„Obávám se, že ano. Nedávno jsem si koupil šestiměsíčního kokršpaněla a je to krásné malé zvířátko, až na to, že se chová prapodivně v autě.“

„A jak?“

Zaváhal. „Ehm, teď je venku v autě. Jestli máte minutku času, mohl bych vám to předvést.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem.

Paní Beresfordová seděla vedle řidiče, byla tak tlustá, jak byl její manžel hubený, ale stejně rezervovaná. Chladně na mě kývla, ale půvabné zvířátko na jejím klíně mě nadšeně vítalo.

Pohladil jsem mu dlouhé hedvábné uši. „Pěkný malý chlapeček.“

Pan Beresford se na mě úkosem podíval. „Ano, jmenuje se Koko a je skutečně milý. Máme s ním trápení, jenom když nastartuji auto.“

Posadil jsem se dozadu, pan Beresford nastartoval a vyrazil. Okamžitě jsem pochopil, co měl na mysli. Kokršpaněl ztuhl a zdvihl hlavu, takže mířil nosem ke střeše. Tlamu rozevřel do kornoutu a zavyl zněle a ve vysoké tónině.

„Hú, hú, hú, hú, hú,“ naříkal Koko.

Mě to skutečně poplašilo, protože jsem nikdy nic takového neslyšel. Nevím, jestli to bylo tím, že to bylo perfektně vyvážené, stejnoměrné vytí, pronikavé, řezavé, nebo tím, že to vůbec nepřestávalo, ale měl jsem pocit, jako by mi řezali mozek pilou, a po dvou minutách jízdy se mi dělaly kruhy před očima a točila se mi hlava. Podstatně se mi ulevilo, když jsme zastavili před ordinací.

Pan Beresford vypnul motor a jako by vypnul také ten hluk, protože zvířátko se okamžitě zklidnilo a začalo mi olizovat ruku.

„Ano,“ řekl jsem. „Je to problém, to je jasné.“

Pan Beresford nervózně tahal za vázanku.

„A čím déle jedeme, tím hlasitěji vyje. Dovolte, abych vás svezl dál a…“

„Ne, ne, ne, ne,“ spěšně jsem ho přerušil. „To nebude nutné. Dovedu si to představit. Ale jak jste se zmínil, nemáte Koko dlouho. Je to jen odrostlé štěně. Jsem přesvědčený, že si velmi brzo na automobil zvykne.“

„Pravděpodobně si zvykne.“ Pan Beresford mluvil s neskrývanou nadějí v hlase. „Ale já myslím na zítřek. Musím jet až do Portsmouthu a povezu svou manželku a tohohle psa a už jsem vyzkoušel všechny tablety proti nevolnosti při jízdě.“

Celý den v tomhle neslýchaném řevu byl nemyslitelný, ale v tu chvíli se mi před očima zjevil obraz pana Bargeho. Narostla mu křídla a plul mi před zrakem jako postarší anděl strážce. Jaké neuvěřitelné štěstí!

„Docela náhodou,“ pravil jsem a sebevědomě jsem se usmál, „jsme dostali něco úplně nového a došlo to zrovna dnes. Pojďte a já vám posloužím.“

„Díkybohu,“ pan Beresford si prohlížel krabici tablet. „Mám mu tedy dát jednu tabletu půl hodiny předtím, než vyjedeme, a to je všechno?“

„Ano, přesně tak,“ odpověděl jsem vesele. „Několik tablet jsem vám přidal, abyste měl na příští cestu.“

„Jsem vám velmi zavázán, vaší zásluhou mi spadl ohromný kámen ze srdce.“ Vyšel ven k autu a já jsem přihlížel, jak nastartoval. Okamžitě, jako na znamení, se vzadu zdvihla malá hnědá hlavička s kulatou tlamičkou.

„Hú, hú, hú, hú,“ jódloval Koko a jeho pán po mně střelil zoufalým pohledem.

Chvíli jsem ještě zůstal stát na schodech a nevěřícně poslouchal. Mnoho lidí v Darrowby nemělo pana Beresforda nijak zvlášť v lásce, asi proto, že byl studený jako psí čumák, ale mně připadal jako docela slušný člověk a teď jsem s ním hluboce cítil. Dávno potom, když auto zmizelo za rohem Trengatské ulice, jsem stále ještě slyšel Koko:

„Hú, hú, hú, hú.“

Kolem sedmé večer mě zavolal Will Hollin.

„Gertruda se začala prasit!“ pravil rozčileně. „A začíná se pouštět do mladejch.“

To byla špatná zpráva. Prasnice po porodu občas útočí na svá mláďata a doslova by je zabily, kdybychom jim je neodebrali z dosahu. Což ovšem znamenalo, že selátka nedostanou mateřské mléko.

Vždycky to byl složitý problém, ale v tomto případě obzvlášť, protože Gertruda byla chovná prasnice s rodokmenem, drahé zvíře, které Will Hollin koupil, aby zlepšil krevní linii svého chovu.

„Kolik jich měla?“ zeptal jsem se.

„Štyry a šla zatim po každým.“ Hlas byl úzkostlivý.

A vtom jsem si vzpomněl na Soothitt a znovu jsem žehnal příchodu pana Bargeho.

Usmál jsem se do telefonu. „Dostali jsme nový preparát, který můžeme aplikovat, pane Holline. Přišel dneska. Hned k vám jedu.“

Proběhl jsem dispenzáře, otevřel krabici s ampulkami a rychle jsem očima přelétl přiložený lístek. Ano, tady to bylo. „Deset kubíků intramuskulárně a během dvaceti minut prasnice selátka přijme.“

Hollinova farma nebyla daleko, a když jsem se řítil temnotou, jasně jsem rozpoznal na událostech dnešního dne dotek prstu osudu. Soothitt přišel ráno a hned potom jsem měl dva naléhavé požadavky, které odpovídaly jeho léčebným účinkům. Bylo mi úplně jasné, že pan Barge mi byl seslán, snad jako živý důkaz, že v našem životě je všechno předurčeno. Když jsem o tom uvažoval, ježily se mi chlupy vzadu na krku.

Nemohl jsem se dočkat, až dám prasnici injekci, a dychtivě jsem přelezl přepážku do chlívce. Gertrudě se nelíbilo, že jsem jí píchl injekci do kýty, a ohnala se po mně se vzteklým „zaštěkáním“. Ale dokázal jsem do ní vrazit deset kubíků, než jsem utekl.

„A teďka musíme čekat dvacet minut?“ Farmář se opřel o pažení a úzkostlivě hleděl na prase. Will Hollin byl těžce pracující majitel malé usedlosti, bylo mu kolem padesáti, a věděl jsem, že tenhle vrh pro něj znamená mnoho.

Chtěl jsem odpovědět a uklidnit ho, když Gertruda vyhodila další růžové, kroutící se selátko. Farmář se naklonil a jemně přisunul malé stvoření k vemeni, protože prasnice ležela na boku, ale jakmile se tlamička dotkla cecíku, obrovská prasnice byla bleskem na nohou a cenila žluté zuby a vrčela.

Farmář rychle odebral selátko a uložil je k ostatním do velké lepenkové krabice. „Tak vidíte, jak to vypadá, pane Herriot.“

„To tedy vidím. Kolik jich tam už máte?“

„Mám jich tu šest a sou to moc krásný prasátka.“

Nahlédl jsem do krabice. Všechna mláďátka měla klasická dlouhá tělíčka. „Ano. A vypadá to, že jich v sobě má ještě dost.“

Farmář přikývl a čekali jsme.

Dvacet minut nám připadalo jako velmi dlouhá doba, ale konečně jsem zdvihl pár selátek a přešplhal do chlívce. Chystal jsem se položit je k prasnici, když jedno zakvičelo. Gertruda přiletěla se vzteklým řvaním a otevřenou hubou a já jsem uskočil do bezpečí tak čile, že mě to překvapilo.

„Moc vospale nevypadá,“ pravil pan Hollin.

„Ne, ne, nevypadá, viďte? Možná že bychom měli ještě chvíli počkat.“

Dali jsme jí ještě deset minut a zkusili jsme to znova se stejným výsledkem. Vpíchl jsem jí znovu deset kubíků Soothittu, a pak, o hodinu později, třetí dávku. V devět hodin vyklopila Gertruda patnáct krásných selátek a šestkrát vyhnala mě a svou rodinu z chlívce. Jestli se vůbec nějak změnila, byla čilejší a vzteklejší než na začátku.

„A už se vočistila,“ pravil pan Hollin zachmuřeně. „Takže to vypadá, že je hotová.“ Smutně se díval do krabice. „A já tady mám patnáct prasátek, který musim vopatřit bez mateřskýho mlíka. Taky bych moh vo ten celej vrh přijít.“

„Ale depak,“ z otevřených dveří se ozval hlas. „Nepřídeš vo ně.“

Otočil jsem se. Byl to děda Hollin. Čtverácké vrásky obličeje se usmívaly jako obvykle. Vpochodoval do chlívce a holí dloubl Gertrudu do žeber.

Odpověděla vyceněnými zuby a vzteklým pohledem a úsměv starého pána se ještě rozšířil.

„Já tu starou potvoru brzo zkrotím,“ řekl.

„Že ji zkrotíte?“ rozpačitě jsem přešlápl. „A jak byste ji zkrotil?“

„Vona zkrátka potřebuje jenom uklidnit, abyste věděl.“

Zhluboka jsem se nadýchl. „Ano, pane Holline, přesně o to jsem se snažil já.“

„Ale vy, mladej pane, ste neměl ten správnej způsob.“

Změřil jsem si ho přimhouřenýma očima. Starý Všudebyl a Všechnozná se svými radami v každé nesnadné situaci je postava, kterou znají všichni veterináři a kterou musejí snášet, ale v případě dědy Hollina mě to nezlobilo tak jako obvykle. Měl jsem ho rád. Byl to dobrý člověk, patriarcha slušné a příjemné rodiny, Will byl nejstarší z jeho synů, a v okrese měl už také několik vnuků farmářů.

Kromě toho mi bylo jasné, že jsem to dost mizerně prošvihl. Nebyl jsem v pozici, abych se mohl nafukovat.

„Dal jsem jí injekci, kterou jsme dostali teď v těchto dnech,“ zamumlal jsem.

Zavrtěl hlavou. „Vona nechce žádný injekce, vona chce pivo.“

„Prosím?“

„Pivo, mladej muži. Kapku dobrýho piva.“ Obrátil se na svého syna. „Máš tu nějakej čistej kbelík, Wille?“

„Jo, v přípravně mlíka je jeden úplně novej.“

„Dobrá, skočím s nim do hospody. Hnedka budu zpátky.“ Děda se otočil jako na obrtlíku a energicky odpochodoval do noci. Muselo mu být kolem osmdesáti, ale zezadu vypadal jako pětadvacetiletý, vzpřímený, ramenatý, statný.

Will Hollin a já jsme si neměli vcelku co říct. Byl hluboce zklamaný a já jsem umíral hanbou. Byla to úleva, když se vrátil děda se smaltovaným kbelíkem až po okraj naplněným hnědou tekutinou.

„Panečku,“ pochechtával se. „Měli byste je vidět, jak se tvářili tam v hospodě U žebřiňáku. Řek bych, že jakživo neslyšeli, že by si někdo poručil dvanáct litrů piva.“

Zíral jsem na něj s otevřenými ústy. „Vy jste přinesl dvanáct litrů?“

„Taky že jo, mladej pane. A Gertruda bude potřebovat celý todle množství.“ Znovu se obrátil na svého syna. „Nepila teďka, viď, Wille?“

„Ne, chtěl jsem jí dát napít vody, dyž se voprasila, ale eště sem to neudělal.“

Děda naklonil kbelík. „Tak to má jistě pěknou žízeň.“ Nahnul se přes pažení a namířil tmavou kaskádu do prázdného koryta.

Gertruda se mrzutě přikolébala z druhé strany chlívce a očichala podivnou tekutinu. Po chvíli váhání do toho ponořila rypák, přemýšlivě ochutnala a během několika minut se stavením rozléhalo horlivé mlaskání.

„Kruci, tý to chutná!“ vykřikl Will.

„Aby ne,“ rozšafně pravil děda. „Je to nejlepší ležák Johna Smitha!“

Obrovské prasnici trvalo překvapivě krátce, než zkonzumovala celých dvanáct litrů, a když to dorazila, vylízala každičký koutek koryta a teprve potom se obrátila k odchodu. Nevypadala na to, že se chce vrátit na podestlanou slámu, ale začala bloumat kolem chlívce. Občas se zastavila u koryta, aby zjistila, zda tam skutečně už není žádné pivo, a občas vzhlédla nahoru na tři obličeje nakloněné nad dřevěným pažením.

Jednou jsem jí při této příležitosti hleděl z očí do očí a nevěřícně jsem zjistil, že malá a předtím žlučovitě vzteklá očička teď hleděla mírně a dobromyslně. Popravdě řečeno s trochou fantazie bych mohl tvrdit, že se ta prasnice usmívá.

Čas ubíhal a její chůze byla čím dál tím nejistější. Několikrát také klopýtla a téměř upadla a nakonec sebou praštila na slámu, přičemž zcela nepochybně škytla a převalila se na bok.

Děda ji chvíli s nehnutým obličejem pozoroval, tichounce si pískal a pak se znovu naklonil a znovu dloubl do masité kýty, ale jediná odpověď, které se mu od nehybného zvířete dostalo, bylo měkké, potěšené zachrochtání.

Gertruda byla tuhá.

Starý pán ukázal na lepenkovou krabici. „Teďka k ní položte ty malinký.“

Will vstoupil do chlívce s plnou náručí vrtících se selátek a potom s druhou náručí, a právě tak jako všem nově narozeným mláďatům jim nikdo nemusel radit, jak si mají počínat. Patnáct hladových tlamiček se přisálo k cecíkům a já se smíšenými pocity pozoroval scénu, kterou jsem doufal přivodit moderní veterinářskou metodou: dlouhou růžovou řadu, plnící si malinká bříška životodárnou tekutinou.

Inu, v tomto případě jsem padl na ústa a osmdesátiletý farmář mi vytřel zrak kbelíkem dobrého piva. Valně jsem si nepřipadal.

Tiše jsem zavřel krabici s ampulemi Soothittu a dával jsem se na nenápadný ústup k vozu, když na mě zavolal Will Hollin.

„Pojďte na hrneček kafe, eště než vodjedete, pane Herriot.“ Jeho hlas byl přátelský a nic nenaznačovalo, že jsem celý večer nebyl k ničemu.

Zamířil jsem do kuchyně, a když jsem přistoupil ke stolu, dloubl mě Will do žeber.

„Hele, koukněte se na todle.“ Zdvihl vědro, na jehož dně šplouchalo ještě dost dobrého piva. „Máme tu něco lepšího než kafe, stačí nám to na pár skleniček. Přinesu dva půllitry.“

Přehraboval se v příborníku, když vstoupil děda. Starý pán si pověsil klobouk na skobu ve zdi a zamnul rukama. „Vyndej eště jednu sklenici, Wille,“ pravil. „Víš, že sem to Gertrudě nalejval já, a nechal sem tam dost pro tři vosoby.“

Nazítří ráno bych byl možná mohl poraženecky přemítat o neutěšené zkušenosti, ale ještě před snídaní mě zavolali ke krávě s vyhřezlou dělohou a proti depresivnímu škarohlídství neposlouží nic tak účinně jako těžká práce.

Bylo osm hodin, když jsem se vracel zpátky do Darrowby. Zajel jsem na tržiště k benzinové pumpě, která se právě otevírala. Stál jsem tam s příjemně prázdnou a tupou hlavou a přihlížel jsem, jak mi Bob Cooper pumpuje benzin do nádrže, když jsem z dálky zaslechl zvuk:

„Hú, hú, hú, hú.“

Rozechvěle jsem se rozhlédl po náměstí. Nebylo tam vidět žádné další vozidlo, ale příšerné skučení se neomylně blížilo, až zpoza rohu zahnulo auto pana Beresforda a zamířilo ke mně.

Skrčil jsem se za pumpu, ale marně. Byl jsem zahlédnut a auto přehupsalo po dláždění a se zakvílením brzd zastavilo vedle mne.

„Hú, hú, hú, hú.“ Zblízka to byl nesnesitelný kravál. Vykoukl jsem za pumpou a rovnou do vytřeštěných očí ředitele banky, který stočil okénko vozu. Vypnul motor a Koko přestal výt a přátelsky na mě zavrtěl ocasem.

Na rozdíl od svého pána, který vůbec přátelsky nevypadal.

„Dobré jitro, pane Herriote,“ pravil a tvářil se přísně a zachmuřeně.

„Dobré jitro,“ odvětil jsem chraptivým hlasem, pak jsem se propracoval k úsměvu a sklonil se k okénku. „Vám také přeji dobré jitro, paní Beresfordová.“

Dáma mě zametla pohledem a chystala se promluvit, když mě oslovil její manžel.

„Dal jsem našemu psovi dnes ráno jednu tu vaši báječnou tabletu.“ Trochu se mu třásla brada.

„Ale, skutečně…?“

„Ano, dal, ale vzhledem k tomu, že to nepůsobilo, dal jsem mu ještě jednu.“ Odmlčel se. „Jelikož výsledek byl podobný, zkusil jsem to s třetí a se čtvrtou.“

Polkl jsem. „Skutečně…?“

„Skutečně.“ Studeně na mě pohlédl. „Takže jsem nucen dojít k závěru, že ty tablety nejsou k ničemu.“

„Tedy, ehm, jistě to vypadá…“

Zdvihl ruku. „Nemohu poslouchat žádné výmluvy a vysvětlení. Promarnil jsem už dost času a mám před sebou pět set kilometrů.“

„Upřímně lituji…,“ začal jsem, ale pan Beresford už zavíral okénko. Nastartoval motor a Koko okamžitě zkameněl ve své miniaturní vlčí pozici s čumákem vzhůru, pysky v kornoutku. Díval jsem se za autem, jak odjíždí z náměstí a mizí z dohledu směrem k jihu. Ještě hodně dlouho po jejich odjezdu jsem neustále slyšel „hú, hú, hú, hú“.

Náhle mi bylo slabo a musel jsem se opřít o pumpu. V duchu jsem byl u pana Beresforda. Jak jsem říkal, byl jsem přesvědčený, že to je slušný člověk.

Vlastně jsem ho měl docela rád, ale přesto jsem byl ze srdce vděčný, že ho pravděpodobně už nikdy nespatřím.

Audience s panem Bargem se obvykle konala jednou za tři měsíce a asi uprostřed června jsem ho zase viděl v čele našeho jídelního stolu. Stříbrná hlava se třpytila v letním slunci, když srkal kávu a pronášel tiše své zdvořilosti. Po jídle si otřel pečlivě rty ubrouskem a beze spěchu položil brožurku na ubrus.

Siegfried po ní sáhl a vyslovil nevyhnutelnou otázku: „Něco nového, pane Bargi?“

„Můj drahý pane doktore,“ úsměv starého pána jaksi dokázal sdělit, že pošetilosti mládí jsou pro něj sice nepochopitelné, ale že ho těší. „Firma Cargill a synové mě k vám nikdy neposílá bez přehršle pěkných nových výrobků, z nichž mnohé jsou specifické a všechny účinné. Mohu vám nabídnout mnoho vynikajících prostředků.“

Zřejmě jsem vydal nějaký neartikulovaný zvuk, protože se ke mně obrátil a tázavě mě pozoroval: „Říkal jste něco, pane Herriote?“

Několikrát jsem polkl a pak jsem otevřel ústa, ale zalévaly mě vlny jeho laskavosti a proti jeho důstojnosti a v jeho přítomnosti jsem byl bezmocný.

„Ne, ne, vlastně, pane Bargi,“ odvětil jsem. Věděl jsem, že mu nikdy nedokážu svěřit svoji zkušenost se Soothittem.

3. kapitola

Teď když jsme stáli tváří v tvář realitě života v pilotní škole, byla pouta pojící mě k mým kolegům letcům pevnější. Měli jsme společný cíl a měli jsme i společná trápení.

Tenhle pocit kamarádství se hodně podobal vztahu, který jsem měl k Siegfriedovi a k jeho studujícímu bratrovi Tristanovi tenkrát v Darrowby. Tehdy jsem však nebyl pod tlakem nutnosti učit se létat, nýbrž pod tlakem každodenní problematiky veterinární praxe. Při ní se nám naskytovaly náhlé a nečekaně vzrušující a děsivé chvíle.

Tristan se však nikdy nenechal zdeptat. Jednou večer jsme spolu seděli ve velkém skeldalském pokoji, když vtom zařinčel telefon.

Natáhl se z křesla a zvedl sluchátko.

„Haló, plosím, plosím, kdo to být?“ tázal se.

Chvíli pozorně poslouchal a potom zavrtěl hlavou.

„Depak, depak, litovat, ale pán Farnon nebýt doma. Áno, áno, vyřídila, až přijít. Pá, pá.“

Zvědavě jsem ho pozoroval z druhé strany krbu, když pokládal sluchátko.

Tenhle cizokrajný přízvuk byla pouze jedna ozdobná faseta v jeho setrvalém a cílevědomém rozhodnutí vyzískat zábavu z každé situace. Neprovozoval to pořád, jen když na něj padla správná nálada, ale nebylo neobvyklé, že se farmáři zmiňovali, že telefon zvedl „nějakej cizej muskej“.

Tristan se pohodlně uvelebil za svým Daily Mirrorem a šátral po cigaretě, když znovu zadrnčel telefon. Znovu po něm hmátl.

„Áno, áno, tópry fečer, jaksemáte? Cópak vy chtít?“

Z druhého konce jsem zaslechl hluboké brumlání a Tristan se náhle prudce napřímil ve svém křesle. Daily Mirror a cigarety sletěly na zem.

„Ano, pane Mounte,“ pravil úslužně. „Ne, pane Mounte. Ano, zajisté, pane Mounte, vyřídím váš vzkaz okamžitě. Velice vám děkuji, sbohem.“

Spadl zpátky do křesla a zhluboka si odfoukl. „To byl pan Mount.“

„To jsem uhodl. A zřejmě ti setřel úsměv ze rtů, Trisi.“

„Ano… ano… trochu mě zaskočil.“ Zvedl své cigarety a zamyšleně si jednu zapaloval.

„Taky bych řekl,“ pravil jsem. „Proč vlastně telefonoval?“

„Ale, potřebuje, aby se zítra ráno někdo podíval na jeho kočárového koně. Má něco se zadní nohou.“

Poznamenal jsem to do bloku a znovu jsem se obrátil k mladému muži. „Nevím, jak vůbec nacházíš nějaký čas při svém hektickém milostném životě, ale jestli se nemýlím, zrovna teď chodíš za dcerou tohohle chlápka.“

Tristan vyjmul cigaretu z úst a studoval její žhavý konec. „Ano, skutečně jsem si několikrát vyšel s Deborou Mountovou. Proč tě to zajímá?“

„Jen tak. Její otec mi připadá trochu přísný. Řekl bych, že z něj jde strach.“

Měl jsem před očima pana Mounta, jak jsem ho viděl při své poslední návštěvě. Byl mohutný, skoro dvoumetrový. Nad rameny, která se podobala skále tyčící se nad jeho farmou, se zvedal ošlehaný masiv hlavy s pevně řezanou bradou, tvářemi a čelem. Měl největší ruce, které jsem vůbec kdy viděl, alespoň třikrát takové, než byly moje.

„Já vlastně nevím,“ řekl Tristan. „Myslím, že není zlý.“

„Souhlasím s tebou, nic proti němu nemám.“ Pan Mount byl hluboce nábožensky založený a šla o něm pověst, že je přísný, ale spravedlivý. „Jenomže bych asi nebyl dvakrát rád, kdyby za mnou přišel a zeptal se mě, zda si náhodou nezahrávám s city jeho dcery.“

Tristan polkl a na okamžik mu v očích zableskla úzkost. „Ale to je směšné. Vztah mezi mnou a Deborou je zcela přátelský.“

„To slyším opravdu s potěšením,“ řekl jsem. „Její otec nad ní prý drží ochrannou ruku a strašlivě nerad bych tuhle ruku ucítil na svém hrdle.“

Tristan mě zmrazil pohledem. „Občas se projevuješ jako sadistický mizera, Jime. Jenom kvůli tomu, že mě těší dámská společnost, a navíc zřídkakdy…“

„Ale zapomeň na to, Trisi, vždyť já žertuji. Nedělej si starosti. Až zítra potkám starého Mounta, nezmíním se ani slůvkem, že Debora patří k tvému harému. Slibuji ti to.“ Uhnul jsem letícímu polštáři a prošel jsem do dispenzáře, abych připravil léky na následující den.

Nazítří ráno, když jsem spatřil pana Mounta, jak vychází z obytného stavení, jsem si však uvědomil, že mé vtipkování mělo nádech černého humoru. Na okamžik zaplnila jeho obrovitá postava celé veřeje; kráčel pevným, rozvážným krokem přes dlážděný dvůr a tyčil se nade mnou, zastíraje mi sluneční svit, a jeho postava rozlévala dlouhý a široký stín kolem dokola.

„Ten váš mládenec, Tristan,“ pravil bez úvodu, „mluvil do toho telefonu nějak divně, včera večer. Co to je za člověka?“

Podíval jsem se na tu velikou hlavu vzpřímenou nade mnou, na neuhýbající pohled šedivých očí provrtávající můj zrak zpod ježatého obočí. „Tristan?“ odpověděl jsem poněkud nejistě. „Ále, to je výborný chlapec. Doslova správný kluk.“

„Hmm.“ Gigant na mě nepřestával hledět a banánu podobným prstem si pochybovačně zamnul bradu. „Pije?“

Pan Mount byl vyhlášený svým prudérním odporem k alkoholu a považoval jsem za nemoudré odpovědět, že Tristan je populární a vážená postava ve většině místních pohostinství.

„Ehm, ehm,“ pravil jsem, „skoro vůbec ne, nanejvýš umírněně.“

V té chvíli vyšla z domu Debora a kráčela přes dvorek.

Měla kytičkovanou bavlněnou sukni. Bylo jí asi devatenáct, lesklé zlaté vlasy jí padaly pod ramena a zářila z ní zdravá krása venkovské dívky. Když šla kolem mě, blýskla po mně úsměvem a já jsem zahlédl bílé zuby a něžné hnědé oči a hned mi bylo lépe u srdce. Bylo to, ještě než jsem poznal Helenu a upřímně jsem se zajímal o každou hezkou dívku, jako každý svobodný mládenec. Odešla a já jsem zjistil, že stále ještě hledím do míst, kudy prošly její úhledně tvarované nohy.

A vtom jsem si přímo hmatatelně uvědomil, jak se na mě upírá pohled jejího otce. Obrátil jsem se a spatřil jsem v jeho obličeji nový výraz, přísný nesouhlas, který mnou otřásl a jednou provždy mě přesvědčil, že Debora je fešanda, že je pěkná jako obrázek, ale, kdepak, nikdy! Tristan byl mnohem odvážnější než já.

Pan Mount se prudce odvrátil: „Kůň je ve stáji.“

Tehdy ve třicátých letech vytlačil traktor spoustu tažných koní ze zemědělství, ale většina farmářů si jich pár nechala, buď že byli zvyklí pracovat s koňmi a že to byla součást jejich života, nebo možná pro čistotu a hrdou krásu zvířat, jako bylo to, které přede mnou stálo.

Byl to báječný, vysoký hřebec, nádherný obraz síly svalů. Když promluvil jeho pán, obrátil k nám velkou hlavu s bílou lysinou a s výrazem oddanosti a poslušnosti.

Farmář ho plácl po zadku. „Tohle je náš Bobby a je to chlapík, jsem na něj hrdý. Nejdřív jsem si u něj všiml zvláštního zápachu kolem zadní nohy, tak jsem se na to podíval. Nikdy jsem nic takového neviděl.“

Sklonil jsem se a uchopil jsem do ruky dlouhý porost chlupů na spěnce. Bobby se nebránil, nekladl odpor, když jsem zvedl velikánskou nohu a položil jsem si ji na koleno. Zabrala mi téměř celý klín, ale nebyly to ty rozměry, co mě překvapilo. Pan Mount říkal, že nikdy nic takového neviděl, a já také ne. Spodek nohy byla jediná rozervaná, zaneřáděná masa se zapáchajícím výpotkem vytékajícím zpod rohoviny kopyta, ale to, co mě skutečně vyvedlo z míry, byly výrůstky vyčnívající z každé rýhy.

Vypadalo to jako přízračné muchomůrky, dlouhé papily s rohovitými čepičkami vyrůstající z nemocného, zaníceného povrchu. Četl jsem o tom v knihách. Jmenovalo se to ergoty, ale nikdy jsem si nepředstavoval, že by se mohly vyskytovat v takovém množství. Hlavou se mi honily nejrozmanitější myšlenky, když jsem přešel na druhou stranu a zvedl jsem druhou nohu. Bylo to totéž. Právě tak zlé.

Teprve před několika měsíci jsem získal kvalifikaci veterináře a neustále jsem se snažil nabýt důvěry darrowbyských farmářů. Tohle jsem nemohl vůbec potřebovat.

„Co je to?“ tázal se pan Mount a já jsem znovu cítil, jak mě provrtává upřeným pohledem.

Napřímil jsem se a promnul jsem si ruce. „Jsou to bradavčité výrůstky, ale velmi těžký případ.“ Ovládal jsem podrobně teorii, teorií jsem přímo pukal, ale uvést ji do praxe a u tohohle zvířete, to byla trochu jiná polívčička.

„Jak to budete léčit?“ Pan Mount měl nepříjemný zvyk jít přímo k jádru věci.

„Všechna ta volná rohovina a ty výrůstky se musí odřezat a potom se povrch poleptá,“ odpověděl jsem, a když jsem to vyslovil, znělo to jednoduše.

„Samo od sebe se to tedy nespraví?“

„Ne, kdyby se to nechalo, rozpadlo by se celé chodidlo a patka by se obnažila. Výpotek by pronikl pod stěnu kopyta a způsobil by jeho vyzutí.“

Farmář přikývl. „Takže by nemohl chodit. A to by byl konec Bobbyho.“

„Obávám se, že ano.“

„Tak dobře.“ Pan Mount napřímil hlavu v rozhodném gestu. „Kdy se do toho pustíte?“

To byla ošklivá otázka, protože v té chvíli jsem byl zcela soustředěn nikoli na problém, kdy to udělám, nýbrž jak to udělám.

„Tak tedy, dejme tomu,“ pravil jsem zastřeným hlasem, „bylo by to…“ Farmář mě přerušil. „Tenhle týden máme plné ruce práce se senem a vy budete určitě potřebovat, aby vám někdo pomohl. Co takhle příští týden v pondělí?“

Zaplavila mě vlna úlevy. Díkybohu že neřekl zítra. Získal jsem čas na přemýšlení.

„Velmi dobře, pane Mounte. To se mi hodí. V neděli ho nekrmte, protože ho budu muset uspat.“

Odjížděl jsem ze statku sklíčený zlou předtuchou. Co když to nádherné zvíře svou nezkušeností zničím? Bradavčité výrůstky na noze byly vždycky nepříjemné, ale nebylo to nic mimořádného v oněch dobách tažných koní; tohle však mimořádné bylo. Nepochybně moji vrstevníci vídali často nohy, které vypadaly jako nohy Bobbyho, ale pro moderního mladého veterináře to musí znít jako stránka ze staré čarodějnické příručky.

Jak bylo mým zvykem v případech, které mě trápily a se kterými jsem si nevěděl příliš rady, začal jsem to podrobně celé v duchu probírat. Řídil jsem vůz a uvažoval o různých postupech. Podaří se mi toho obrovského koně uspat chloroformovým náhubkem? Nebo budu muset požádat pomocníky pana Mountyho, aby koně svázali a položili? To by bylo něco podobného, jako kdyby se pokoušeli položit katedrálu svatého Pavla. A jak dlouho mi bude trvat, než to všechno odřežu, všechny ty příšerné výrůstky?

Za deset minut jsem měl úplně zpocené dlaně a byl jsem v pokušení to celé přehrát na Siegfrieda. Ale bránilo mi v tom vědomí, že jsem se musel prosadit nejenom u farmářů, ale také u svého nového šéfa. Určitě by si nemyslel mnoho o asistentovi, který by nezvládl takový případ samostatně.

A tak jsem učinil to, co jsem činíval, když jsem měl starosti; zajel jsem ke kraji silnice, vystoupil jsem z vozu a pustil jsem se po polní cestě přes vřesoviště. Cesta se stáčela pod skalnatým převisem, odkud bylo vidět na farmu pana Mounta, a když už byla silnice daleko za mnou, praštil jsem sebou do trávy a hleděl jsem na sluncem zalité údolí stovky metrů hluboko pode mnou.

Téměř všude člověk mohl něco slyšet, výkřik ptáka, hluk automobilu v dálce, ale tady bylo ticho téměř absolutní, jen na vrcholu kopce vzdychal vítr čechrající kapradí.

Farma ležela v laskavějším místě téhle tvrdé krajiny; rozprostíraly se tu pole a louky, na nichž se klidně pásl dobytek, a v dlouhých, úhledných řádcích tu leželo seno.

Byla to scéna plná míru; na hřebenech nacházel člověk skutečnou čistotu a krásu. Vysoké vřesoviště se tiše a mírumilovně táhlo do nedozírné dálky, vydechovalo vůni vřesu a trávy a černé, rašelinné země.

Omamná vůně sena stoupala do teplého letního vzduchu a jako vždycky jsem cítil, jak mé starosti mizí. I teď, po všech těch letech, se pokládám za šťastného, že mohu tak často tam, na vysočině, najít jistotu a klid duše.

Když jsem se zvedl k odchodu, plnilo mě usmířené rozhodnutí. Nějak se toho úkolu zhostím. Určitě to dokážu, aniž bych musel obtěžovat Siegfrieda.

V každém případě měl Siegfried v hlavě jiné věci, když jsem se s ním setkal v poledne u stolu.

„Ráno jsem se zastavil v Hartingtonu v ordinaci Granvilla Bennetta,“ pravil a nabral si nové brambory, které ráno přinesli ze zahrady. „A musím říct, že na mě udělala dojem jeho čekárna. Všechny ty časopisy. Vím, že nemáme tolik návštěv, abychom se o ně museli starat, ale přesto se tu často sejde hodně farmářů.“ Nalil si šťávu na talíř. „Tristane, pověřím tě úkolem. Zaběhni ke Garlowovům a objednej pár pořádných časopisů. Ať nám je posílají každý týden.“

„Oukej,“ odpověděl jeho studentský bratr. „Udělám to dneska odpoledne.“

„Výborně,“ Siegfried šťastně žvýkal. „Musíme být progresivní všude, kde můžeme. Vezmi si ještě brambory, Jamesi, jsou výborné.“

Tristan rovnou vstoupil do akce a do dvou dnů se objevily na stole a na poličkách v čekárně zajímavé časopisy. Ilustrovaný Londýnský zpravodaj, Zemědělský týdeník, Chovatelství, Punch. Ale jako obvykle musel Tristan situaci trochu vyšperkovat.

„Podívej se na tohle, Jime,“ zašeptal jednou odpoledne a vedl mě do dveří. „Vymyslel jsem si takovou neškodnou hru.“

„A jakou, prosím tě?“ nechápavě jsem se rozhlížel.

Tristan neodpověděl, ale ukázal na jednu poličku. Tam mezi nevinnými časopisy byl německý nudistický časopis s překvapující titulní stranou, na níž byla obnažená dívka v přímém čelním záběru. Dokonce i v současné permisivní době by tenhle obrázek vyvolal přinejmenším podiv, ale ve třicátých letech v rurálním Yorkshiru se to rovnalo výbuchu bomby.

„Kde jsi to, ksakru, sehnal?“ Bez dechu jsem listoval časopisem. Uvnitř to bylo stejné jako zvenku. „A co to má znamenat?“

Tristan potlačil zachechtání. „Dal mi to kamarád z koleje. Je to strašná legrace, když se sem vplížíš po špičkách a najdeš tu nějakého solidního občana, který si v tom užívá, protože si myslí, že se nikdo nedívá. Zažil jsem tu zajímavé pády. Zatím nejlepší byl městský radní, jeden soudce a jeden laický kněz.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Řekl bych, že si zahráváš. Co když na to přijde Siegfried?“

„Žádné strachy,“ pravil. „Ten sem skoro nechodí a vždycky strašně spěchá.“

Pokrčil jsem rameny. Tristan měl dar bystré inteligence, kterou jsem mu záviděl, ale valnou část svého nadání vyplýtval. Kromě toho jsem v té chvíli neměl čas na jeho nesmysly. Zoufale jsem se trápil něčím úplně jiným.

V duchu jsem nesčetnými metodami a způsoby povalil koně na zem a tisíckrát jsem mu v noci i ve dne operoval nohy. Za dne, kdy jsem pojížděl v autě po kraji, to nebylo tak zlé, ale operace, které jsem provozoval v úzkostném polospánku, byly skutečně bizarní. A celou tu dobu jsem měl pocit, že někde je chyba, že na obrázku, na němž jsem se viděl, jak odřezávám ty odporné výrůstky, je něco osudově nesprávného. Nakonec jsem pohřbil svou pýchu.

„Siegfriede,“ řekl jsem jednou odpoledne, když bylo v ordinaci málo lidí. „Mám komplikovaný případ koně.“

Oči mého šéfa se zatřpytily a ústa pod malým, pískově žlutým knírkem se rozevřela v úsměvu. Slovo kůň na něj vždycky takhle působilo.

„Skutečně, Jamesi? Pověz mi o tom.“

Pověděl jsem.

„Ano, ano…,“ bručel. „Možná že bychom tam měli zajít společně.“

Mountova usedlost byla vylidněná, když jsme tam došli. Všichni byli na poli, sklízeli seno a pracovali jako diví, dokud svítilo slunce.

„Kde je?“ tázal se Siegfried.

„Tady,“ zavedl jsem ho do stáje.

Můj šéf zvedl koni zadní nohu a tiše zapískl. Potom přešel k druhé noze a také si ji prohlédl. Téměř celou minutu hleděl na obscénní květákovité výrůstky, prorážející popraskanou a páchnoucí rohovinu. Když se vzpřímil, podíval se na mne bez výrazu.

Trvalo to několik vteřin, než promluvil. „A ty jsi sem chtěl v pondělí zaskočit, svalit toho chlapíka na trávu a dát se do toho?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Uvažoval jsem o tom.“

Po tváři mého zaměstnavatele se rozlil podivný úsměv. Bylo v něm trochu údivu, útrpnosti, pobavení a špetka obdivu. Konečně se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Ach, ty nevinnosti mládí,“ zamumlal.

„Jak to myslíš?“ Koneckonců jsem byl pouze o šest let mladší než Siegfried.

Přišel ke mně a poklepal mi po rameni. „Nevysmívám se ti, Jamesi. Tohle je nejhorší případ bradavic, který jsem kdy viděl, a že už jsem jich pár viděl.“

„Myslíš, že bych to nezvládl najednou?“

„Přesně to si myslím. Tady je práce na šest týdnů, Jamesi.“

„Na šest týdnů?“

„Ano, na šest týdnů a pro tři muže. Budeme muset koně odvést do jednoho z volných boxů na Skeldalu a pustíme se do něj. My dva a kovář. A potom se mu ty nohy musí dávat každý den do tlakového obvazu.“

„Takhle složité to tedy je!“

„Ano, ano.“ Siegfried se rozehříval. „Použijeme nejsilnější leptadlo, kyselinu dusičnou, a nakonec ho budeme muset okovat zvláštními podkovami s kovovou destičkou, aby se zmenšil tlak na spodek nohy.“

Zmlkl, pravděpodobně proto, že jsem vypadal užasle a nechápavě, jako v Jiříkově vidění, a pak pokračoval mírnějším tónem:

„Věř mi, Jamesi, je to nezbytné. Druhá možnost je zastřelit tohle krásné zvíře, protože déle by to už nevydrželo.“

Podíval jsem se na Bobbyho, na jeho bílou lysinu, znovu k nám obrácenou. Představa kulky, která by vnikla do té vznešené hlavy, byla nesnesitelná.

„Dobře, jak myslíš, Siegfriede,“ zašeptal jsem, právě když postava pana Mounta vyplnila vstup do stáje.

„Dobré odpoledne, pane Mounte,“ pravil můj šéf. „Doufám, že budete mít dobrou sklizeň sena.“

„Děkuju vám, pane Farnone. Jde nám to dobře. Máme štěstí na počasí.“ Mohutný muž se zvědavě díval ze Siegfrieda na mě a Siegfried rychle pokračoval:

„Pan Herriot mě požádal, abych sem s ním zašel podívat se na vašeho koně. Uvažoval o tom případu a došel k závěru, že by bylo lepší hospitalizovat ho na několik týdnů u nás. Musím přiznat, že s ním souhlasím. Je to velmi těžký případ a takovým způsobem by se zvýšila pravděpodobnost trvalého uzdravení.“

Bůh ti žehnej, jsi pašák, Siegfriede, pomyslil jsem si. Předpokládal jsem, že z téhle schůzky vyjdu jako trouba číslo jedna, ale najednou bylo všechno v pořádku. Blahopřál jsem si, nikoli poprvé, že mám šéfa, který je vždycky při mně.

Pan Mount si sundal klobouk a přejel předloktím po zpoceném čele. „No dobře, když si to oba dva myslíte, tak to tak radši uděláme. Chci pro Bobbyho to nejlepší. Je to můj kamarád.“

„Ano, je to krásný kůň, pane Mounte.“ Siegfried přistoupil k velkému zvířeti, poplácal a pohladil ho a potom jsme šli zpátky k vozu a můj šéf se živě a srdečně bavil s farmářem. Já jsem s tímhle velikým a přísným mužem komunikoval vždycky jen s obtížemi, ale v přítomnosti mého kolegy byl mile hovorný. Dokonce se dvakrát skoro usmál.

Bobbyho přivedli na dvůr Skeldalu hned druhý den, a když jsem viděl, jak těžká a namáhavá byla celá akce, pochopil jsem, že by bylo skutečně nemožné, aby ji zvládl jediný člověk a naráz.

Povolali jsme ke spolupráci Pata Jennera. Dostavil se v plné zbroji a všichni dohromady jsme společnými silami odstranili výrůstky a nemocnou tkáň a nechali jsme jenom zdravou rohovinu. Siegfried vyleptal bradavice kyselinou a potom zabalil chodidlo obinadlem, přidržovaným kovovou destičkou, kterou Pat vyrobil tak, aby seděla pod podkovou. Tlak byl pro vyléčení nezbytný.

Za týden jsem dokázal zvládnout každodenní převaz sám. Tehdy jsem začal oceňovat význam špalků, jejichž tvrdé dřevo bylo zapuštěno do dlažby na dvorku. Všechno bylo mnohem snazší, když jsem mohl Bobbyho odvést ke špalku, zvednout mu nohu a položit ji do té pozice, kterou jsem potřeboval.

Někdy za mnou zašel Pat Jenner, aby překontroloval podkovy, a zrovna jsme byli oba v plné práci na dvorku, když jsem zaslechl na zadní příjezdové cestě známý rachot mého malého austinka. Velká dvojitá vrata byla otevřená, a když auto vjelo do dvora a míjelo nás, zdvihl jsem hlavu. Také Pat vzhlédl a oči mu vylézaly z důlků.

„Doprdelepráce!“ vykřikl a já jsem mu to nemohl mít za zlé, protože auto jelo bez řidiče. Totiž vypadalo, jako by jelo bez řidiče, protože za volantem nikdo neseděl.

Auto bez řidiče je jistě zajímavá podívaná a Pat civěl hodnou chvíli s otevřenými ústy. Zrovna když jsem se chystal mu to vysvětlit, vyskočil z podlahy vozu Tristan s pronikavým zaječením.

„Hola, hola!“ zavřeštěl.

Pat upustil kladivo a couvl. „Pánbu s námi!“ vydechl.

Mě představení nevzrušilo, protože jsem je znal. Kdykoli jsem byl na dvorku a někdo zatelefonoval, že mě potřebuje, přijel pro mne Tristan mým autem, a stávalo se to tak často, že ho to nevyhnutelně znudilo a snažil se vymyslet méně běžné metody.

Po krátkém zácviku zvládl techniku jízdy bez řidiče. Skrčil se na zem s jednou nohou na plynu a s jednou rukou na volantu, a když to provedl poprvé, vyděsil mě k smrti. Ale teď jsem si už zvykl a zůstal jsem klidný.

Za několik dní jsem byl svědkem dalšího Tristanova žertíku. Když jsem zahnul za roh chodby ve Skeldalu, spatřil jsem ho, jak číhá u pootevřených dveří čekárny.

„Myslím, že se mi zase někdo chytil,“ šeptal. „Počkáme si, jak to dopadne.“ Tiše strčil do dveří a po špičkách vstoupil.

Nahlédl jsem škvírou a viděl jsem, že opravdu zaskóroval. Stál tam zády k nám obrácený muž a s velikým zájmem studoval nudistický časopis. Když pomalu obracel stránky, prozrazoval zaujetí tím, jak přisunoval obrázky ke světlu francouzského okna a nakláněl hlavu, aby si obrázek prohlédl ze všech stran. Vypadal, že by tu spokojeně strávil celý den, ale když zaslechl Tristanovo výtečně načasované zakašlání, upustil časopis jako žhavou bramboru, rychle popadl Zemědělský týdeník a prudce se otočil.

A tehdy padl Tristan i se svým vítězstvím na ústa. Byl to pan Mount.

Obrovský farmář na něj chvíli zahlížel a pak se chraptivě ozvalo zaťatými zuby:

„Tak to jste vy?“ Rychle se podíval z mladíka na trapný časopis a zase zpátky a oči ve vrásčité tváři se nebezpečně přimhouřily.

„Ano… ano… ano, pane Mounte,“ odpověděl Tristan rozechvělým hlasem. „A jakpak se vám daří, pane Mounte?“

„Mně se daří dobře.“

„To mě těší, to mě těší, to mě skutečně těší.“ Tristan couvl o několik kroků. „A jak se daří Deboře?“

Oči pod křovinatým, rozježeným obočím se do něj zabodly ještě zlověstněji. „Taky dobře.“

Nastalo ticho, které se jevilo jako setrvalé, a já cítil hluboký soucit se svým mladým přítelem. Nebyla to veselá rozprávka.

Konečně se mu podařilo vynutit ubožácký úsměv. „Ach tak, ano… a co pro vás mohu udělat, pane Mounte?“

„Přišel jsem se kouknout na svýho koně.“

„Ano, samozřejmě, zajisté. Myslím, že pan Herriot je tady venku na chodbě.“

Vedl jsem statného muže dlouhou zahradou na dvorek. Setkání s Tristanem zřejmě nebylo uspokojivé a nikterak nezlepšilo jeho názor na nadějného mládence. Tvářil se vztekle, ještě když jsem otevíral box. Potom ale jeho výraz zněžněl, když spatřil, jak spokojeně se Bobby cpe senem. Vstoupil dovnitř a pohladil oblouk krku. „Tak jakpak mu je?“

„Výborně.“ Zvedl jsem Bobbymu zadní nohu a ukázal jsem kovovou destičku. „Jestli se chcete podívat, sundám tu destičku.“

„Ne, ne, nechci vám překážet při práci. Stačí mi, že vím, že je v pořádku.“

Ošetřovali jsme koně ještě několik týdnů, až byl konečně Siegfried spokojený. Poslední zbytky choroby zmizely. Tehdy zatelefonoval panu Mountovi, aby nazítří ráno přišel.

Je to vždycky pěkné, když je člověk podílníkem na vítězství, třeba sebemenším, a já jsem nakukoval přes rameno svého šéfa, když zvedl Bobbymu nohu a ukazoval hotovou práci majiteli koně. Nekrotická změť na chodidle byla odstraněna a namísto ní jsme hleděli na čistý, hladký povrch beze stopy jakékoli vlhkosti.

Pan Mount nebyl povahou žádný nadšenec, ale bylo zřejmé, že na něj naše práce udělala dojem. Několikrát rychle pokývl hlavou. „Řeknu vám, teď je Bobby zase chlapík! Opravdu před vámi smekám.“

Siegfried postavil nohu na zem a s potěšeným úsměvem se napřímil. Na dvorku zavládla atmosféra pohody a přátelství. A pak jsem zaslechl na zadní příjezdové cestě svoje auto.

Srdce mi sevřela zlá předtucha. Ach ne, Tristane, tentokrát ne, proboha tě, prosím. Ty nevíš… naskočila mi husí kůže, když jsem vyčkával, ale když auto vjelo do vrat, pochopil jsem, že je všechno ztraceno. Nemělo řidiče.

S hrozným vědomím nevyhnutelné katastrofy jsem hleděl, jak zastavilo pár kroků od Siegfrieda a pana Mounta, kteří na něj zírali.

Několik vteřin se nedělo nic, pak bez varování vyletěl do okénka Tristan jako katapultovaný čertík z krabičky.

„Jipí!“ zavřeštěl, ale jeho jarý úsměv ztuhl, když shledal, že se ocitl tváří v tvář svému bratru a panu Mountovi. Siegfriedův zoufalý výraz jsem znal, ale farmářův výraz byl mnohem hrozivější. Oči ve zkamenělé tváři se zúžily v pouhé štěrbiny, brada se vysunula a křovisko obočí se divoce zježilo. Bylo zcela jasné, že co se Tristana týkalo, došel ke konečnému rozhodnutí.

Cítil jsem, že mládenec si vytrpěl své, a o celé příhodě jsem se týden nebo čtrnáct dní vůbec nezmiňoval, ale když jsme zase jednou seděli ve velkém pokoji Skeldalu, prohodil Tristan jen tak mimochodem, že s Deborou už nechodí.

„Asi jí to otec zakázal,“ řekl.

Účastně jsem pokrčil rameny, ale mlčel jsem. Koneckonců to byl už od začátku románek předurčený ke špatnému konci.

4. kapitola

Říkali tomu okruhy a hopsavé přistání. Znamenalo to odstartovat, kroužit nad letištěm a přistát, to celé znovu a znovu. Když to trvalo hodinu a poručík Woodham užíval svého hlasu svobodně a naplno, měl jsem toho dost a bylo pro mě pravé požehnání, když jsme konečně vylézali ven z letadla.

Můj instruktor odcházel od letadla a jeden z jeho kolegů se k němu připojil. „Jak ti to jde s tímhle chlápkem, Woody?“ otázal se s úsměvem.

Poručík Woodham nezvolnil krok ani neotočil hlavu. „Dobrý bože!“ řekl a znělo to jako zasténání. Víc nic.

Věděl jsem, že tahle slova nebyla míněna pro moje uši, ale zasáhlo mě to do slabin. Nálada se mi zlepšila, teprve když jsem vstoupil do ubytovny a uvítaly mě veselé hlasy mých kolegů.

„Ahoj, Jime!“

„Tak jak ti to jde, Jime?“ Ta slova byla jako balzám.

Rozhlédl jsem se po mládencích natažených na postelích, všichni si četli nebo kouřili, a já jsem si uvědomoval, že potřebuji je i jejich přátelství.

Se zvířaty je to totéž. Potřebují přátele. Už jste někdy pozorovali dvě zvířata někde venku? Mohou to být zvířata úplně různého druhu, poník a ovce, ale drží při sobě. Tohle přátelství mezi zvířaty mě vždycky fascinovalo a do smrti budu považovat dva psy Jacka Sanderse za dokonalý vzor vzájemné oddanosti.

Jeden se jmenoval Jingo, a když jsem mu napíchal místní umrtvení podél tržné rány od ostnatého drátu, silný a statný bílý bulteriér jen zakňučel. Pak, když jsem tiskl píst, rozhodl se, že se odevzdá osudu, a hleděl nehnutě před sebe.

Mezitím jeho nepostradatelný přítel corgi Skipper něžně okusoval Jingovu zadní nohu. Bylo to zvláštní, vidět je oba na operačním stole, ale znal jsem jejich přátelství a na nic jsem se neptal, když je jejich pán posadil na stůl společně.

Infiltroval jsem oblast kolem rány a začal jsem šít. Jingo se uklidnil, sotva zjistil, že vůbec nic necítí.

„Možná že tě tohle naučí, aby ses v budoucnu vyhýbal ostnatým drátům, Jingo,“ řekl jsem.

Jack Sanders se zasmál. „O tom pochybuji, pane Herriote. Myslel jsem, že je čistý vzduch, když jsem ho ráno pustil ven, ale Jingo vyčenichal na druhé straně plotu psa a proletěl pletivem jako rána z děla. Naštěstí to byl greyhound a Jingo ho nechytil.“

„Ty jsi normální ďábel, Jingo.“ Pohladil jsem svého pacienta a velká, románsky zkosená tlama se ke mně obrátila, chechtající se od ucha k uchu, a na druhém konci potěšeně poťukával ocas.

„Je to zvláštní, viďte?“ řekl jeho pán. „Pořád by se rval, ale lidé, a zvlášť děti, s ním mohou dělat, co je napadne. Je to nejdobromyslnější pes na světě.“

Došil jsem a hodil jsem jehlu do misky na stolku. „Musíte mít na paměti, že bulteriér je svým původem anglický zápasnický pes a Jingo jen poslouchá vrozené instinkty.“

„Ale to já úplně chápu. Prostě si budu muset pečlivě prohlédnout okolí pokaždé, než ho pustím z vodítka. Před ním není žádný pes bezpečný.“

„Jenom tenhle, Jacku.“ Zasmál jsem se a ukázal na malého corgiho, kterého už omrzela kamarádova noha a teď mu žvýkal ucho.

„Ano, to je úplný zázrak. Myslím si, že by klidně mohl Jingovi ukousnout celé ucho a Jingo by mu nic neudělal.“

Skutečně to bylo úžasné. Corgimu už bylo jedenáct a jeho věk se projevoval tuhými pohyby a zhoršeným zrakem. Bulteriérovi byly jenom tři a byl na vrcholu sil a schopností. Podsaditá čtverhranná hromádka svalů a kostí s hrudníkem jako sud, bylo to zvíře, ze kterého šel strach. Ale když okusování ucha bylo trochu prudší, neudělal nic jiného, než že se otočil a láskyplně obejmul packami Skipperovu hlavu a malý pejsek ucho pustil. Tyhle packy dokázaly být nemilosrdné a pevné jako ocelová past, ale malou hlavičku držely v něžném objetí.

Za deset dní přivedl jejich pán oba psy do ordinace k odstranění stehů. Zvedl zvířata na stůl, ale vypadal utrápeně.

„Jingo není v pořádku, pane Herriote,“ řekl. „Několik dní už nežere a vypadá mizerně. Nemůže to být tím, že se do rány dostala nějaká nečistota?“

„Ano, samozřejmě, to by mohlo být.“ Úzkostlivě jsem si prohlédl ránu na boku, kde jsem minule šil, ale prsty nahmataly dlouhou jizvu. „Není tu sebemenší známka infekce. Žádný otok, žádná bolest. Krásně se to zahojilo.“

Ustoupil jsem a prohlížel jsem si bulteriéra. Byl podivně skleslý, ocas dole, oči hleděly bez zájmu. Ani okusování jeho přítele, který mu žmoulal packu, nezmírnilo jeho apatii.

Skipperovi se ale nelíbilo, že ho Jingo takhle ignoruje. Přeložil své podnikání dopředu a pustil se do ucha svého velkého kamaráda. Když si ani toho Jingo nevšiml, zakousl se o trochu víc, dokonce stáhl masivní hlavu k jedné straně, ale co se Jinga týkalo, jako by Skipper neexistoval.

„Hej, kamaráde, to by stačilo,“ řekl jsem. „Jingo není dnes v náladě.“ Postavil jsem ho opatrně na podlahu a pejsek se rozhořčeně motal kolem nohou stolu. Důkladně jsem bulteriéra prohlédl a jediný příznak byla zvýšená teplota. „Má devětatřicet, Jacku. Je těžce nemocný, to je úplně jasné.“

„Ale co mu je?“

„Takhle vysoká horečka znamená, že má nějakou akutní infekci. Je to ovšem obtížné přesně stanovit.“ Natáhl jsem ruku a pohladil jsem širokou lebku, přejel jsem prsty přes bílou tlamu a usilovně jsem přemýšlel.

Pes zavrtěl ocasem a přátelské oči se stočily na mě a pak na pána. A právě ten pohyb očí upoutal celou mou pozornost. Rychle jsem zdvihl horní víčko. Spojivka vypadala normálně růžová, ale na hladké bílé skléře jsem rozpoznal slabý nádech žluti.

„Má žloutenku,“ řekl jsem. „Nevšiml jste si jeho moči?“

Jack Sanders přikývl. „Když o tom teď hovoříte, tak ano. Díval jsem se, jak zvedal nožičku v zahradě a čural trochu tmavě.“

„To jsou žlučová barviva.“ Mírně jsem stiskl podbřišek a velký pes sebou trochu trhl. „Ano, je tam citlivý.“

„Žloutenku?“ Jeho pán na mě hleděl přes stůl. „Kde by to dostal?“

Mnul jsem si bradu. „Vždycky když vidím takového psa, uvažuji především o dvou věcech, o otravě fosforem a o leptospiróze. Vzhledem k té vysoké teplotě bych soudil, že to bude leptospiróza.“

„To by chytil od jiného psa?“

„Možná, ale s větší pravděpodobností od krys. Přijde do styku s nějakými krysami?“

„Ano, občas. Ve staré slepičárně dole u cesty je jich plno a Jingo je tam někdy honí.“

„Tak to bude ono.“ Pokrčil jsem rameny. „Myslím, že už nemusíme pátrat po příčině.“

Pomalu přikývl. „Alespoň když víme, co mu je. Teď ho můžete léčit.“

Chvíli jsem se na něj díval mlčky. Takhle to vůbec nebylo. Nechtěl jsem ho zarmoutit, ale na druhé straně to byl velmi inteligentní a citlivý čtyřicátník, učitel v místní škole. Domníval jsem se, že mu musím povědět pravdu.

„Jacku,“ řekl jsem. „Tohle je strašlivá nemoc na léčení. Jestli něco opravdu nenávidím, tak to je žloutenka u psa.“

„Považujete to za tak vážné?“

„Obávám se, že ano. Úmrtnost je hodně vysoká.“

Když jsem viděl jeho náhle zděšené oči, cítil jsem s ním, ale bylo nutné ho okamžitě varovat, než abych riskoval později šok. Věděl jsem, že Jingo bude v několika dnech mrtvý. Ještě dnes, o třicet let později, jsem nešťastný, když zjistím žluté zbarvení v psích očích. Penicilin a ostatní antibiotika mají sice určitý vliv na mikroorganismus vyvolávající leptospirózu, ale je to choroba stále ještě velmi často smrtelná.

„Ano, chápu…,“ snažil se srovnat si myšlenky. „Ale jistě můžete udělat alespoň něco?“

„Ano, ano, samozřejmě,“ odpověděl jsem okamžitě. „Dám mu velkou dávku antileptospirálního séra a nějaký lék, který mu budete podávat s potravou. Naprosto beznadějné to není.“

Vpíchl jsem sérum s vědomím, že v této etapě nemá velký vliv, ale nic jiného jsem nemohl poskytnout. Skipperovi jsem dal také jednu dávku a v tomto případě jsem byl o něco spokojenější, protože jsem věděl, že ho to ochrání před infekcí.

„A ještě něco, Jacku,“ dodal jsem. „Tahle choroba se přenáší i na lidi, tak prosím zachovávejte přísná hygienická opatření.“

Přikývl a zvedl bulteriéra a postavil ho zase na zem. Velký pes, tak jako většina mých pacientů, se snažil rychle utéci od nepříjemností bílého pláště a z antiseptické atmosféry ordinace. Běžel ven na chodbu a jeho pán se ke mně dychtivě naklonil.

„Podívejte se na něj! Nevypadá tak zle, viďte?“

Neodpověděl jsem. Celým srdcem jsem doufal, že bude v pořádku. Vzpouzel jsem se přesvědčení, že tohle pěkné zvíře je odsouzené k zániku. V každém případě to brzy poznám.

Dozvěděl jsem se to hned druhý den. Jack Sanders mi volal před devátou hodinou ráno.

„Jingovi je špatně,“ rozechvělý hlas prozrazoval víc než konverzační tón jeho slov.

„Ach bože.“ Zaplavil mě smutek, který jsem tolikrát poznal. „Co dělá?“

„Bojím se, že vůbec nic. Vůbec nic nejí… jenom leží… jako bez života. A každou chvíli zvrací.“

Probíhalo to, jak jsem předpokládal, ale přesto se mi chtělo kopnout do stolu. „Hned k vám jedu.“

Dneska mě nevítalo žádné mávání Jingova ocasu. Ležel před krbem a nehnutě se díval do ohně. Žlutá barva v jeho očích se změnila v sytě oranžovou a teplota byla vysoká. Znovu jsem mu dal injekci, ale pes jako by necítil bodnutí jehly. Než jsem odešel, přejel jsem rukou hladké bílé tělo a Skipper jako obvykle dorážel na svého kamaráda, ale Jingovy myšlenky byly jinde, utápěl se ve svém utrpení.

Chodil jsem k němu denně a čtvrtý den jsem ho našel nataženého na boku téměř v komatózním stavu. Spojivka, skléra a sliznice v hubě byly sytě čokoládové.

„Trpí?“ ptal se mě Jack Sanders.

Chvíli jsem váhal. „Nemyslím, že má bolesti. Je mu špatně, chce se mu zvracet, ale to je asi všechno.“

„Chtěl bych se ještě pokusit o jeho záchranu,“ řekl. „Nechci ho nechat utratit, ačkoli si myslíte, že to je beznadějné. Myslíte si to… viďte?“

Mávl jsem rukou a mlčel jsem. Pozoroval jsem Skippera, který vypadal úplně vyvedený z míry. Přestal svého kamaráda pokoušet osvědčenou taktikou dloubání a okusování a rozpačitě ho očichával. Jenom jednou ho velmi něžně zatahal za lhostejné ucho.

Opakoval jsem znovu to, co jsem dělal už předtím, ale s pocitem naprosté bezmoci, a odcházel jsem s nepříjemným tušením, že už neuvidím Jinga živého.

A ačkoli jsem to čekal, znamenal telefon Jacka Sanderse nazítří ráno smutný začátek dne.

„Jingo umřel dneska v noci, pane Herriote. Myslel jsem, že vám to radši povím. Protože jste říkal, že se tu dneska ráno zastavíte.“ Snažil se být věcný.

„Je mi to moc líto, Jacku,“ řekl jsem. „Sice jsem to čekal…“

„Ano, já vím. A děkuji vám za všechno, co jste udělal.“

Když byli lidé v takových chvílích laskaví, bylo to ještě horší. Sandersovi neměli děti a svoje zvířata milovali. Věděl jsem, jak mu je.

Stál jsem tam se sluchátkem v ruce. „Ale Jacku, máte ještě Skippera.“ Znělo to trochu hluše, ale přece jenom pomáhalo, když člověku zůstal alespoň jeden pes, třebas dost starý.

„Ano,“ odpověděl. „Jsme moc rádi a vděční, že máme ještě Skippera.“

Pokračoval jsem ve své práci. Moji pacienti občas umírali, a když to skončilo, byla to téměř úleva, zvlášť když jsem věděl, že v Jingově případě byl konec nevyhnutelný.

Ale tenhle případ skončený nebyl. Za necelý týden se v telefonu znovu ozval Jack Sanders.

„Jde o Skippera,“ řekl. „Vypadá to s ním stejně jako s Jingem.“

Studená ruka mi zmáčkla žaludek.

„Ale… ale… to nemůže být pravda! Dal jsem mu ochrannou injekci.“

„Nerozumím tomu, ale chodí jako bez života a skoro nežere. Vysloveně chátrá. A rychle.“

Vyběhl jsem z domu a skočil do auta. Když jsem jel na okraj města, kde bydleli Sandersovi, tlouklo mi srdce zděšeně a zmateně jsem uvažoval. Jak by se byl mohl nakazit? Nedůvěřoval jsem tomu séru jako léčebnému prostředku, ale pokládal jsem je za bezpečný ochranný prostředek. A dokonce jsem Skipperovi dal dvě dávky, abych se pojistil. Samo pomyšlení, že by ti lidé ztratili oba psy, bylo dost zlé, ale vůbec jsem nemohl snést myšlenku, že ta druhá ztráta by mohla být moje chyba.

Malý corgi se nešťastně vlekl po koberci a šoural se ke mně a já ho zdvihl na kuchyňský stůl. V hrůze jsem se mu vrhl na oči, ale ve skléře nebyla ani stopa po žloutence a nic nebylo vidět ani na sliznici tlamičky. Teplota byla úplně normální a mně se ulevilo.

„Leptospirózu nemá,“ řekl jsem.

Paní Sandersová sepjala ruce. „Bohudíky alespoň za to. Byli jsme přesvědčeni, že je to totéž. Vypadá příšerně.“

Velmi pečlivě jsem malé zvířátko prohlédl, a když jsem skončil, vsunul jsem stetoskop do kapsy. „Nemohu si pomoct, ale nenašel jsem žádnou podstatnou závadu. Trochu se mu ozývá srdíčko, ale to jste věděli. Koneckonců je starý.“

„Nemyslíte, že se trápí kvůli Jingovi?“ zeptal se mě Jack Sanders.

„Ano, myslím, že se trápí. Byli velcí přátelé. Musí mu být smutno.“

„Ale překoná to, viďte?“

„Samozřejmě to překoná. Nechám vám tu mírný uklidňující prostředek. Jsou to tablety a docela určitě pomohou.“

O několik dní později jsem se setkal s Jackem na tržišti.

„Jak se daří Skipperovi?“ zeptal jsem se.

Zhluboka nabral dech. „Je to pořád stejné. Možná o něco horší. Potíž je v tom, že prakticky nic nejí, hrozně zhubl.“

Nenapadlo mě, jak bych mu mohl pomoci, ale druhý den jsem měl cestu kolem Sandersových a zastavil jsem se u nich.

Lekl jsem se, když jsem malého psíka uviděl. Navzdory svému věku býval veselý a pohyblivý, a když byl Jingo naživu, byl pánem bez debaty Skipper. Ale teď vypadal úplně vyřízený. Hleděl na mě smutnýma očima, když jsem vešel, potom se ztuhle vyškrabal do svého košíčku a stočil se tam, jako by si přál nevidět na svět.

Znovu jsem ho prohlédl. Šelest srdce byl o něco výraznější, ale nic jiného jsem nezjistil kromě toho, že vypadal staře a sešle a vyřízeně.

„Víte, že už si nejsem tak jistý, jestli se mu jenom stýská,“ řekl jsem. „Možná že se najednou ozval jeho věk. Koneckonců mu na jaře bude dvanáct, viďte?“

Paní Sandersová přikývla. „Ano, bude. A vy si tedy myslíte… že by to mohl být konec?“

„Možné to je.“ Věděl jsem, co jí probíhá hlavou. Před několika týdny tu běhali a váleli se a hráli si po domě dva zdraví psi, a teď by tu brzy neměl být žádný.

„Ale cožpak mu nemůžete nic dát?“

„Mohu mu předepsat digitalis na srdce. A možná že byste mi mohli přinést vzorek moče. Podíval bych se, jak mu pracují ledviny.“

Vyšetřil jsem moč. Bylo v ní trochu albuminu, ale o nic víc než u každého starého psa. Nefritidu jsem vyloučil.

Dny míjely a já vyzkoušel všechno možné: vitaminy, železo, organofosfáty, ale malé zvířátko pořád chátralo. Asi měsíc po Jingově smrti mě znovu zavolali do domu.

Skipper ležel v košíčku, a když jsem na něj promluvil, zdvihl hlavu. Tlamičku měl vychrtlou a zastřené oči mě pozorovaly a nepoznaly mě.

„Pojď sem, chlapče,“ povzbuzoval jsem ho. „Podívám se, jak z toho košíčku vylezeš.“

Jack Sanders zavrtěl hlavou. „Kdepak, pane Herriote. On už z košíčku vůbec nevylézá, a když ho zvedneme, nemá skoro ani sílu udržet se na nohou. A ještě něco… v noci se tady v kuchyni počurává. To nikdy nedělal.“

Bylo mi, jako bych slyšel zvonit smutný umíráček. Všechno, co říkal, ukazovalo na psa v posledním údobí senility. Snažil jsem se volit správná slova.

„Moc mě to mrzí, Jacku, ale všechno, co říkáte, ukazuje, že ten staroch došel na konec své cesty. Jsem přesvědčený, že sám stesk by tohle všechno nedokázal vyvolat.“

Chvíli mlčel. Hleděl na svou ženu a potom dolů, na ztracené malé zvířátko. „Samozřejmě že tohle všechno jsme měli také na mysli. Ale pořád jsme doufali, že se vzchopí a začne zase jíst. Co, co navrhujete?“

Nedokázal jsem se přimět k tomu, abych vyřkl osudná slova. „Připadá mi, že nemůžeme jenom stát a dívat se, jak trpí. Vypadá jako kostřička a myslím, že pro něj život není zvlášť příjemný ani veselý.“

„Rozumím,“ řekl. „Rozumím a souhlasím. Celé dny tu takhle leží, vůbec nic ho nezajímá.“ Zmlkl a podíval se zase na svou manželku. „Já vám něco povím, pane Herriote. Rozmyslíme si to do zítřka. Vy se opravdu domníváte, že není žádná naděje?“

„Ano, Jacku. Staří psi často takhle skončí. Skipper se zkrátka položil, obávám se, že je s ním konec.“

Zhluboka se nadechl. „Dobře, když se vám neozvu do osmi hodin do rána, přijďte sem, prosím vás, a utraťte ho.“

Pramálo jsem doufal, že by Sanders zatelefonoval, a také nezatelefonoval. Tehdy na začátku našeho manželství pracovala Helena jako sekretářka v jednom místním mlýně. Často jsme začínali den tak, že jsme spolu sbíhali po schodech z naší mansardy, nejdřív jsem ji doprovodil z domovních dveří a teprve potom jsem se připravil na své návštěvy u pacientů.

Tehdy ráno mě jako obvykle políbila, než vyšla ven na ulici, ale potom se na mě pátravě podívala. „Dneska jsi při snídani, Jime, vůbec nemluvil, stalo se něco?“

„Ne, nic, vůbec nic. Jenom pracovní problémy,“ řekl jsem. Ale když se na mě stále upřeně dívala, pověděl jsem jí rychle o Sandersových.

Dotkla se mé paže. „Je to hrozná smůla, Jime, ale nesmíš dovolit, aby tě deprimovaly sebesmutnější případy. Nepřežil bys to.“

„Ano, to vím. Jsem bábovka, v tom je ta potíž. Někdy si myslím, že jsem se neměl stát veterinářem.“

„To se tedy mýlíš,“ pravila. „Nedokázala bych si tě představit jako něco jiného. Uděláš to, co budeš muset, a uděláš to správně.“ Znovu mě políbila, obrátila se a seběhla ze schodů.

Než jsem se dostal k Sandersovým, bylo kolem desáté hodiny. Otevřel jsem kufr auta a vytáhl jsem stříkačku a koncentrát anestéze, který by starého psa uspal v klidu a bez bolesti.

První, co jsem spatřil, když jsem vstoupil do kuchyně, bylo tlusťoučké, malé bílé štěně, které capkalo po podlaze.

Užasle jsem na ně hleděl. „A co je tohle…?“

Paní Sandersová se na mě utrápeně usmála. „Jack a já jsme se včera dohodli. Nesnesli jsme představu, že bychom neměli vůbec žádného psa, a tak jsme zajeli k paní Palmerové, která nám prodala Jinga, a zjistili jsme, že má štěňata, která jsou na prodej. Vypadalo to jako prst osudu. Pojmenovali jsme ho také Jingo.“

„To byl ale výborný nápad!“ Zdvihl jsem štěně, které se mi kroutilo v ruce, funělo a snažilo se mi olíznout obličej. Tohle, napadlo mě, mi ulehčí nepříjemný úkol. „Myslím, že jste byli velmi rozumní.“ Nenápadně jsem vzal z kapsy lahvičku uspávacího prostředku a šel jsem ke košíku v rohu. Skipper tu byl pořád ještě schoulený do nehybného klubíčka jako včera a mě napadla uklidňující myšlenka, že ho vlastně jenom posunu na cestě, na kterou se už sám vydal.

Propíchl jsem gumovou zátku na lahvičce jehlou a chystal jsem se natáhnout barbiturát, když jsem si všiml, že Skipper zdvihl hlavu. S bradou položenou na kraji košíku jako by pozoroval štěně. Unavené oči sledovaly malého tvora, který capkal k misce mléka a začal horlivě mlaskat. V zaujatém výrazu Skippera bylo něco, co jsem tam už dlouho neviděl.

Stál jsem úplně tiše, když se corgi několikrát pokusil vstát, a potom se skutečně postavil. Skoro vypadl z košíku a klopýtal na nejistých nohou přes podlahu kuchyně. U štěněte se zastavil, potácel se jako vychrtlá karikatura dřívějšího psa, a když jsem ho nevěřícně pozoroval, natáhl se a chytil do tlamy malé bílé ucho.

Stoicismus není charakteristická vlastnost štěňat a Jingo Druhý vřeštivě vypískl, když Skipper stiskl zuby. Skipper ale pokračoval v uchváceném soustředění a žvýkal ucho.

Zasunul jsem lahvičku a stříkačku zpátky do kapsy. „Přineste mu něco k jídlu,“ požádal jsem tiše.

Paní Sandersová utíkala do spíže a vrátila se s talířkem a několika kousky masa. Skipper ještě chvíli žužlal ucho, potom beze spěchu očichal štěně od čumáku po ocas a obrátil se k talířku. Neměl sílu, ale přece jenom zdvihl kousek masa a pomalu pohyboval sanicemi.

„Proboha!“ zvolal Jack Sanders. „Tohle je první věc, kterou po mnoha dnech vzal do tlamičky!“

Jeho manželka mi stiskla ruku. „Co se stalo, pane Herriote? Přivezli jsme to štěně jenom proto, že jsme si nedovedli představit dům bez psa.“

„Vidíte, a vypadá to, že budete mít už zase dva psy.“ Zamířil jsem ke dveřím a usmál jsem se na manžele, fascinovaně pozorující, jak corgi polyká a znovu se cílevědomě pouští do dalšího kusu masa. „Na shledanou. Tak já jdu.“

Asi za osm měsíců přišel Jack Sanders do ordinace a položil na stůl Jinga Druhého. Rostl z něj pěkný pes se širokým hrudníkem a statnýma nohama. Jeho dobromyslný výraz a roztančený ocas mi silně připomněly jeho předchůdce.

„Má na tlapkách nějaký exém,“ pravil Jack a pak se sklonil a zvedl Skippera.

A v té chvíli jsem neměl oči pro svého pacienta. Všechnu pozornost jsem věnoval corgimu, kulaťoučkému a s jasnýma očima, okusujícímu zadní nohy Jinga s nezmenšeným temperamentem a chutí.

„Jenom se na to podívejte!“ šeptal jsem. „Jako by někdo otočil hodiny nazpět.“

Jack Sanders se zasmál. „Ano, viďte? Jsou to náramní kamarádi, zrovna tak jako předtím.“

„Pojď sem, pejsku.“ Chytl jsem malého corgiho a vyšetřil jsem ho. Když jsem skončil, ještě chvíli jsem ho držel, ale snažil se vykroutit se mi z ruky a vrátit se k svému příteli. „Víte, že si myslísm, že si tady pobude ještě mnoho let?“

„Vážně?“ Jack Sanders se na mě díval s uličnickým zábleskem v očích. „Ale já se náhodou pamatuji, že jste říkal, a není to tak dávno, že jeho dny jsou sečteny, že s ním je konec.“

Zdvihl jsem ruku. „Já vím, já vím, ale někdy je to báječné, když se člověk zmýlí.“

5. kapitola

„Ten mladej Herriot je pěknej blbec.“

Takové prohlášení nezvedne nikomu sebevědomí a dobré pivo v mých ústech se vmžiku proměnilo v ocet. Odpočíval jsem při půllitru a seděl jsem sám v koutě U koruny a kotvy. Zastavil jsem se tu na zpáteční cestě z večerní návštěvy u případu koliky a ta slova se zvučně nesla nad hospodským halasem.

Tahle stará příhoda se mi vybavila pravděpodobně v důsledku toho, že můj letecký instruktor Woodham mě považoval, jak jsem byl přesvědčen, za osobu s velmi nízkou inteligencí.

Trochu jsem se naklonil, abych viděl do jasně ozářeného sálu. Řečník byl Seth Pilling, příležitostný pomocný dělník a známá darrowbyská figura. Tvrdil o sobě, že je dělník, ale popravdě řečeno se nikdy nijak zvlášť prací neobtěžoval a jeho hřmotná postava a červený masitý obličej byly běžným zjevem u okénka, kde přijímal podporu v nezaměstnanosti.

„Jo, je úplně blbej. Psum vůbec nerozumí.“ Rudolící chlápek do sebe jedním douškem zvrhl půl sklenice.

„S krávama to docela umí,“ vložil se do toho jiný hlas.

„Možný to je, ale nemluvim vo posranejch starejch krávách,“ odsekl Seth nerudně, „mluvim vo psech. Na léčení psů potřebuje bejt doktor zkušenej a šikovnej.“

Promluvil třetí muž. „Ale dyť je na to študovanej, ne?“

„Jo, to já vim, že je, ale študovaný veterináři sou taky různý, a tendleten nejni k ničemu. Já bych vám toho vo něm moh vyprávět!“

Říká se, že kdo za dveřmi poslouchá, sám o sobě slýchá, a věděl jsem, že jediné rozumné by bylo okamžitě odtud odejít a neposlouchat, jak mě ten člověk hanobí v hospodě plné lidí. Ale samozřejmě jsem neodešel. Zůstal jsem tam morbidně fascinován a naslouchal jsem každým nervem a každým pórem.

„A co bys třeba moh vyprávět, Sethe?“ Společnost to zaujalo stejně jako mě.

„No třeba,“ odpověděl, „že ke mně mockrát lidi přinesli psy, který von docela zbabral.“

„Ty víš vo psech docela všecko, že jo, Sethe?“

Pravděpodobně to bylo jenom hluboké přání, které ve mně vyvolalo představu, že jsem v poslední poznámce zaslechl nádech ironie, ale i kdyby tam ironie skutečně byla, na pana Pillinga byla krátká. Jeho rozpláclý, hloupý obličej se zkrabatil do domýšlivého úsměvu.

„Teda nejni toho moc, co bych vo psech nevěděl. Mezi psama sem byl celej život a taky sem vo nich učenej.“ Nalil do sebe další množství piva. „Mám plnej barák knih a čtu si v nich. Vo psejch nemocech a vo léčení těch nemocí vim všechno.“

Ozval se další z mužů ve výčepu. „A už si taky s těma psama něco neuměl, Sethe? Už se ti taky něco nepovedlo?“

Nastalo krátké ticho. „Nebudu řikat, že nikdá,“ pravil rozšafně. „Stává se málokdy, že by se mi něco nepovedlo, ale dyž si nevim rady, stejně nikdá nejdu za Herriotem.“ Zavrtěl hlavou. „Depak, depak, to si zajdu do Brawtonu a poradim se s Dennaby Broomem. Je to muj velkej kámoš.“

Upíjel jsem ze sklenice ve svém tichém zákoutí. Dennaby Broome byl jeden z mnoha felčarů, kteří v těch dobách jen kvetli a bujeli. Začal ve stavebnictví, přesně řečeno jako fasádník, a záhadným způsobem a bez jakéhokoli, byť i formálního výcviku sestoupil na pole vědy veterinární, kde si teď vydělával na pohodlné živobytí.

Neměl jsem mu to za zlé, všichni musíme žít. Do cesty se mi pletl jen zřídkakdy, protože Brawton byl z větší části mimo naši praxi, ale moji tamní kolegové o něm trousili nelaskavá slova. Můj soukromý názor byl, že mnoho z jeho úspěchů patřilo především jeho jménu. Jméno Dennaby Broome mělo bezesporu říz.

„Jo, to je muj způsob,“ pokračoval Seth. „Sme s Dennabym velký kámoši a často se radíme vo psech. Dokonce sem k němu jednou vodved svýho vlastního psa, je pěknej, co?“

Postavil jsem se na špičky a podíval jsem se do výčepu. Zrovna jsem měl ve svém zorném poli Sethova keeshounda sedícího mu u nohou. Pěkné stvoření s krásnou bohatou srstí. Seth se naklonil a pohladil liščí hlavu. „Je to moc cenný zvíře. To bych rozhodně nemoh svěřit chlapovi, jako je Herriot.“

„A co je to vlastně s tim Herriotem?“ zeptal se někdo.

„No, to vám můžu povědít.“ Seth si poklepal na hlavu. „Má to tadyhle vylízaný.“

Víc už jsem nechtěl slyšet. Postavil jsem sklenici a vykradl jsem se do noci.

Po tomto zážitku jsem si začal Setha Pillinga víc všímat. Často byl k vidění, kterak se prochází po městě, protože navzdory šíři a hloubce svých vědomostí byl velmi často bez práce. Nebyl odborník pouze na psy, U koruny a kotvy rozdával své moudrosti o politice, zahradnictví, chovu ptactva, zemědělství, o stavu národního hospodářství, kriketu, rybářství a o spoustě dalšího. Existovalo jen málo témat, která by jeho břitký intelekt nezaznamenal, takže bylo překvapující, že zaměstnavatelé dokázali postrádat jeho služby již po krátké době.

Obvykle s sebou na procházky bral svého psa, a to pěkné zvíře se mi začínalo jevit jako symbol mých neúspěchů. Instinktivně jsem se mu vyhýbal, ale jednou ráno jsem na něj přímo narazil.

Stál jsem pod malou stříškou na tržišti, kde čekala skupinka lidí na autobus do Brawtonu. Mezi nimi i Seth Pilling a jeho keeshound, a když jsem ho cestou na poštu míjel ve vzdálenosti několika kroků, mimoděk jsem se zastavil a zahleděl se na něj. Pes byl k nepoznání.

Načechraný, popelavě šedý porost, který jsem tak dobře znal, prořídl a ztratil lesk. Hustý límec, charakteristický pro jeho plemeno, se úplně ztratil.

„Vy koukáte na mýho psa?“ Pan Pilling přitáhl vodítko a přimáčkl k sobě zvíře, jako by ho chtěl ochránit, abych ho neznečistil dotekem své ruky.

„Ano, promiňte, ale nemohl jsem si ho nevšimnout. Má nějakou kožní chorobu?“

Seth se na mě podíval svrchu. „Jo, tak trochu. Zrovna ho vedu do Brawtonu, aby se na něj kouk Dennaby Broome.“

„Zajisté.“

„Myslel jsem si, že ho musim vodvíst k někomu, kdo vo psech něco ví.“ Ušklíbl se a rozhlédl se po lidech pod stříškou, kteří se zájmem naslouchali. „Je to drahej pes.“

„Určitě ano,“ řekl jsem.

Zvýšil hlas. „Sice sem ho vošetřoval trochu sám.“ To mi ani nemusel říkat. Ten silný odér dezinfekce se nesl vůkol a psova srst byla slepená čímsi olejovitým. „Ale možná že to je lepší, když se přesvědčim. Máme štěstí, že tu je takovej člověk jako Dennaby Broome a že se k němu můžeme vobrátit.“

„Ovšem.“

Znovu se rozhlédl po posluchačích. „Kór s takovymdle drahym psem. Člověk k němu nemůže pustit ňákýho Toma, Dicka nebo Harryho, aby ho zbabral.“

„Doufám, že ho dáte do pořádku,“ řekl jsem.

„Jenom se nebojte, taky že dám.“ Setha tahle mezihra náramně bavila a zasmál se. „Vo to nemusíte VY mít žádnou starost.“

Tato rozprávka nepřilila radosti do mého dne, ale byla dalším důvodem k tomu, abych pozoroval pana Pillinga. Následující dva týdny jsem sledoval jeho cesty s hlubokým zájmem vzhledem k tomu, že jeho pes ztrácel srst podivuhodně rychle. A nejenom to, změnilo se i chování psa. Už si nevykračoval lehce a vznosně, ale táhl nohy za sebou, jako by byl na pokraji smrti.

Po čtrnácti dnech jsem se zděšením spatřil Setha na vodítku s něčím, co se podobalo oholenému smetáku. To bylo všechno, co zbylo z nádherného keeshounda, ale když jsem k nim zamířil, jeho pán mě zahlédl a utekl na druhou stranu a táhl nešťastné zvíře za sebou.

Mohl jsem si ho ale prohlédnout o několik dní později. Byl v čekárně ve Skeldalu a tentokrát doprovázela psíka jeho paní, nikoli jeho pán.

Paní Pillingová seděla vzpřímeně, a když jsem ji pozval do ordinace, vyskočila rovnýma nohama, přepochodovala kolem mne a rychle dusala chodbou.

Byla malá, ale široká v bocích a podsaditá, chodila rázně a při každém kroku výbojně kývala hlavou a měla energicky předsunutou bradu. Nikdy se neusmívala.

Vyprávělo se, že Seth Pilling je mimo dům velký mluvka, ale nikoli pod svou vlastní střechou, nehorázně se prý bojí své manželky. A když ke mně paní Pillingová obrátila přísná ústa a ohnivý zrak, bylo mi jasné, že pověst pravděpodobně nelže.

Sklonila se, podsunula silné paže pod keeshounda a zvedla ho na stůl.

„Jenom se podívejte na toho mýho chudáka, pane Herriote!“ vyštěkla.

Podíval jsem se. „Dobré nebe!“ Zalapal jsem po dechu.

Malé zvíře bylo téměř úplně holé. Kůži mělo suchou, šupinkovitou, loupající se a scvrklou a hlava mu visela, jako by bylo zdrogované.

„Divíte se, že jo?“ štěkala dál. „A aby ne. Je v hroznym stavu, co?“

„Obávám se, že je. Vůbec bych ho nepoznal.“

„Žádnej by ho nepoznal. Toho psa chovám jako voko v hlavě, a jenom se na něj podívejte!“ Zmlkla a několikrát zafrkala. „A já dobře vim, kdo za to může, vy ne?“

„Inu…“

„Vy taky. Ale hlavně muj starej.“ Znovu zmlkla, zabodla do mě zrak a prudce oddychovala. „Co si myslíte vo mym starym, pane Herriot?“

„Skutečně ho neznám příliš dobře. Já…“

„Ale já ho znám, je to hňup. Je to velkej hňup! Všemu rozumí, a nerozumí ničemu. Tak dlouho si zahrával s timdle psem, až ho úplně zničil.“

Neříkal jsem nic. Studoval jsem keeshounda. Bylo to poprvé, kdy jsem si ho mohl prohlédnout zblízka, a byl jsem přesvědčený, že znám příčinu jeho potíží.

Paní Pillingová vysunula bradu ještě bojovněji a pokračovala.

„Nejdřív říkal muj starej, že to je ekzém. Je to ekzém?“

„Ne.“

„Potom říkal, že to je prašivina. Je to prašivina?“

„Ne.“

„Víte, co to je?“

„Ano.“

„No a povíte mi to, prosím vás?“

„Je to myxedém.“

„Myx…?“

„Počkejte chvíli,“ řekl jsem. „Chci si být naprosto jistý.“ Sáhl jsem po svém stetoskopu a přiložil jsem ho psovi k hrudníku. A bradykardie se ozvala, tak jak jsem předpokládal, pomalé, pomalé údery srdce v důsledku hypothyroidismu. „Ano, je to tak. Nemám ani ty nejmenší pochyby.“

„A jak že jste to pojmenoval?“

„Myxedém. Je to nedostatečná činnost štítné žlázy, to je žláza v krku, která nefunguje pořádně.“

„A vod toho mu padaj chlupy?“

„Ano. A také to vyvolává typickou šupinovitost a vrásčitost kůže.“

„Jo. A skoro porád spí. Co s tim?“

„To je další klasický příznak. Psi v tomto stavu jsou velmi letargičtí, ztrácejí energii.“

Naklonila se a dotkla se psovy kůže, holé a matné, tam, kde kdysi byl nádherný hustý porost, jímž se pes pyšnil. „A můžete to vyléčit?“

„Ano.“

„Pane Herriote, prosim vás, nemyslim tim nic špatnýho, ale nemůžete se mejlit? Ste si úplně jistej, že to je ta mysi, nebo jak se to jmenuje?“

„Samozřejmě jsem si jistý. Je to úplně jasný případ.“

„Možná že pro vás je jasnej.“ Zrudla a jako by skřípala zuby. „Ale neni vůbec jasnej tomu mýmu chytrýmu starýmu. Ten hňup, ten velkej hňup! Dyž si vzpomenu, co všechno s tim psem prováděl, tak bych ho nejradči zabila.“

„Jistě udělal, co považoval pro toho psa za nejlepší, paní Pillingová.“

„Je mi úplně fuk, co si myslel, ale tendle pes, chudák, kvůli tomu zkoušel. Je to zkrátka hňup. Jen počkejte, až ho dostanu do rukou!“

Dal jsem jí zásobu tablet. „To je výtažek štítné žlázy a budete mu dávat jednu tabletu večer a jednu ráno.“ Také jsem jí předal lahvičku jodidu draselného, který v těchto případech pomáhal.

Pochybovačně se na mě podívala. „Ale dyť mu přece musim něčim tu kůži natírat!“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Natírání kůži naprosto neprospívá.“

„Vy si teda myslíte,“ znovu zrudla do tmavě purpurova a znovu začala chroptět. „Vy mi chcete tvrdit, že všechny ty flaštičky s těma smradama, co na něj muj starej nalejval, byly k ničemu? Že jsme jenom ztráceli čas?“

„Obávám se, že ano.“

„Já ho zabiju!“ vybuchla. „Bylo to mazlavý, lepkavý svinstvo. A ten fešák z Brawtonu poslal ňáký hnusný mazání, bylo to žlutý a smrdělo to po celym baráku. Zničilo mi to koberce a pěkný potahy na křesla.“

Síra, rybí tuk a černá mast, pomyslel jsem si. Nádherné staromódní léky, přísady, ale v tomto případě naprosto neúčinné a docela určitě těžko snesitelné.

Paní Pillingová postavila keeshounda na zem a šla chodbou se sklopenou hlavou a nahrbenými statnými rameny. Slyšel jsem, jak si sama pro sebe povídá: „Panebože, jenom počkej, až přídu domu. Já si to s nim vyřídim! Setsakra si to s nim vyřídim.“

Průběh choroby mého pacienta mě samozřejmě zajímal, a když jsem ho v následujících dvou týdnech nikde nezahlédl, mohl jsem dojít jedině k závěru, že se mi Seth Pilling vyhýbá. Jednou jsem byl skutečně přesvědčený, že vidím jeho i psa mizet v ulici, ale nebyl jsem si jistý.

Když jsem je konečně oba potkal, bylo to náhodou. Zahýbal jsem vozem na tržiště a vyjel jsem přímo proti nějakému člověku a psu, kteří odcházeli od stánků.

Podíval jsem se oknem a zatajil jsem dech. I za tak krátkou dobu se kůže zvířete pokryla zdravou novou srstí a pes si vykračoval tak trochu jako dřív, jako by se mu vracela jeho stará vitalita.

Jeho pán se prudce obrátil a já jsem zpomalil. Mrskl po mně pohledem štvance, přitáhl vodítko a odcupital.

Dokázal jsem si představit chaos v jeho hlavě a zápolení citů. Nepochybně si přál, aby se jeho pes uzdravil, ale nikoli tímto způsobem. A ukázalo se, že karta nepadla v jeho prospěch, protože zvíře se vylepšilo neuvěřitelně rychle. Zažil jsem několik mimořádně úspěšných případů myxedému, ale žádný nebyl tak dramatický jako u tohoto keeshounda.

O utrpení pana Pillinga jsem se dovídal různými cestami. Například jsem slyšel, že změnil restauraci a že teď chodívá po večerech k Červenému medvědu. V tak malém místě, jako bylo Darrowby, se všechno rychle roznese a oprávněně jsem se domníval, že si farmáři od Koruny a kotvy z experta zaslouženě vystřelí.

Hlavní mučednictví však probíhalo doma. Asi po šesti týdnech ode dne, kdy jsem dokončil léčebnou kúru, přivedla paní Pillingová psa do ordinace.

Právě tak jako poprvé ho lehce zvedla na stůl a podívala se na mě s tváří vážnou a neúsměvnou.

„Pane Herriote,“ pravila, „já sem vám přišla poděkovat a myslela sem si, že byste se možná na toho psa rád kouk.“

„Skutečně velmi rád, paní Pillingová. Je to od vás milé, že jste přišla.“ Překvapeně jsem se díval na hustou srst, lesklou, novou a načechranou, na jiskřící oči a na bystrý výraz. „Podle mého názoru je už docela v pořádku, jako před onemocněním.“

Přikývla. „Já si to taky myslim a sem vám vděčná za to, co ste udělal.“

Doprovodil jsem ji k domovním dveřím, a když vyváděla psa na ulici, znovu ke mně obrátila přísný, drobný obličej. Její vážný pohled se setkal s mým a zatvářila se velice výhružně.

„A eště něco,“ pravila. „Tomu mýmu starýmu nikdá nevodpustim, co s tim psem vyváděl. Ale já sem mu to tedy vyřikala! A eště vyřikám. Do smrti mu s tim nedám pokoj.“

Zamířila dolů ulicí a po boku jí vesele vykračoval malý, zdravý pes. Moje srdce přetékalo příjemnými pocity. Člověk se vždycky rád podívá na případ, který je vysloveně úspěšný, ale tentokrát jsem získal pěkných pár bodů navíc.

Pan Pilling bude mít doma peklo. A hodně dlouho.

6. kapitola

„Dneska,“ pravil poručík Woodham, „si zkusíme pár nových postupů. Zkusíme si vývrtku, skluz po křídle a jak vyrovnat ztrátu rychlosti.“ Hovořil mírným hlasem, a než si nasadil helmu, obrátil ke mně osmahlý, příjemný obličej a usmál se. Šel jsem trávou a uvažoval jsem, jaký to je milý chlápek. Mohli bychom se spřátelit.

Ale takovýhle byl, dokud jsme kráčeli po zemi. Ve vzduchu se úplně změnil.

Nechápal jsem to. Létání mi nedělalo žádné potíže, a když jsme klesali a točili se po letní obloze, připadaly mi jeho instrukce jasné a snadné. Ale tak jako vždycky to netrvalo dlouho a šťastná pohoda se zachmuřila.

„Copak jsem vám neřekl, abyste vykopnul směrovku a provedl skluz?“ hulákal z interkomu.

„Rozkaz,“ bylo všechno, co jsem odpověděl, namísto mnohem případnějšího „A co si myslíš, že zrovna dělám, ty starej otrapo!“ Což bych byl mohl pronést v civilním životě.

Oči za brýlemi se na mě kulily ze zrcátka. „Tak proč to ksakru neděláte?“ Jeho hlas se zvýšil do divokého ječení.

„Promiňte, pane.“

„Vemte si ji na povel. Zkusíme to znovu. A prokristapána, myslete hlavou!“

Zhruba totéž se odehrálo s vývrtkou a se ztrátou rychlosti. Podle mého názoru mi to šlo hladce a chvílemi mi připadalo, že se instruktor pominul.

Zuřivé výkřiky mi řičely v uších. „Vykopněte opačnou směrovku a srovnejte řídicí páku. Vyrovnejte mašinu. Copak mě neslyšíte? Panebože!“

Samozřejmě se mě postupně zmocňovala panika a začal jsem se lámat. Jednu chvíli jsem před sebou viděl nádraží, jak krouží v bláznivých obloucích, a pak už nebylo nic, jen prázdná nebesa, a za několik vteřin mi letěly vstříc pole a stromy. Všechno se úžasně změnilo, kromě vzteklých očí v zrcátku a zoufalého ječení.

„Vyrovnejte ji, vy jeden trumbero! Dávejte pozor na ten mrak! Sledujte umělý horizont! Copak nevíte, na co máte výškoměr? Řekl jsem vám, abyste ji držel na tisíci stopách, ale to je, jako by člověk hrách na stěnu házel.“

Zmocnila se mě tupá únava, hlava mě brněla a nevnímal jsem smysl slov a každá věta jako by si protiřečila s následující. Zoufale jsem se snažil utřídit záplavu rad, ale všechno se mi jaksi vymykalo z ruky.

Tohle jsem už jednou zažil. Takové hlavybrnění a chaos v mozku. A pak mě to napadlo. Jako bych byl znovu u Birtwhistlů.

Potíž s Birtwhistlovými byla v tom, že mluvili všichni najednou. Pan Birtwhistle vždycky hovořil o svém dobytku, paní Birtwhistlová se soustředila na rodinné záležitosti a Len, jejich statný, osmnáctiletý syn, nekonverzoval o ničem jiném než o fotbalu.

Prohlížel jsem Nelly, velkou bílou krávu, která stála na svém místě v šedivém kamenném chlévě, proti vchodu. Již týden byla chromá a mně se nějak nelíbila.

„Prosím tě, Lene, zvedni jí nohu,“ řekl jsem. Bylo to báječné, mít na pomoc svalnatého obra, který krávě zvedl zadní nohu, takže odpadla dřina s tím, že jsem musel sám přehodit lano přes trám a pomocí lana krávu zdvihnout.

Noha spočívala v jeho velkých rukou a já jsem viděl, že jsem se strachoval právem. Prostor mezi prsty byl čistý, ale kloub mezi články prstů byl výrazně oteklý. Vzhlédl jsem: „Vidíte to, pane Birtwhistle? Infekce se šíří vzhůru.“

„Jo, jo…“ Farmář zatlačil prstem na zanícenou oblast a Nelly sebou cukla. „De jí to nahoru po noze a po celý tý straně. Myslel sem si, že to nic neni, jenom trochu hniloby, a dával sem na to…“

„Panebože,“ skočil mu do řeči Len. „Ty kluci jim to teda v sobotu natřeli. Johnny Nudd střelil pár gólů a…“

„… roztok leptadla mezi prsty.“ Pan Birtwhistle jako by svého syna nevnímal, ale tak to bylo vždycky. „Dělal sem to pravidelně večer a ráno. A povim vám, jak je to nejlehčí. To vemete slepičí brko a…“

„… vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby v sobotu zaskóroval ještě lepší,“ pokračoval Len nezastrašeně. „Von je teda vohromnej pašák, dyž…“

„… namočíte ho do roztoku a strčíte to mezi prsty. Funguje to…“

„… se mu meruna dostane na správnou nohu. Von je vobejde…“

Zdvihl jsem ruku. „Okamžik, prosím. Musíte si uvědomit, že tahle kráva nemá hnilobu. Má hnisavý zánět kloubu, tady v tom malém kloubu hned u korunky. Nechci přehánět, ale má hnis uvnitř kloubní dutiny, a to je moc ošklivé.“

Pan Birtwhistle pomalu přikývl. „Myslíte jako, že to je podebraný? No možná že by bylo nejlepší to propíchnout. Dyž se to jednou vypustí…“

„… a je rychlej jako střela,“ pokračoval Len. „A povídám vám, Johnnie by moh hrát jednou za Darlington jako střední útočník a potom…“

Vždycky považuji za zdvořilé hledět do očí člověku, který k vám hovoří, ale když hovoří dva najednou, je to obtížné, zvlášť když je jeden hluboce skloněný a druhý se za vámi tyčí.

„Děkuji ti, Lene,“ řekl jsem. „Můžeš už tu nohu pustit.“ Napřímil jsem se a namířil jsem pohled někam mezi ně. „Potíž je v tom, že do toho nemůžete jenom prostě píchnout nožem, aby se to uvolnilo. Hladký povrch kloubu je často úplně narušený a pak je to velice bolestivé.“

Nelly by se mnou byla jistě souhlasila. Zasáhlo jí to vnější prst a stála s nohou ukročenou stranou, protože se snažila soustředit váhu na zdravou vnitřní polovinu nohy.

Farmář mi položil nevyhnutelnou otázku: „A co teda budeme dělat?“

Měl jsem nepříjemné tušení, že nebude vůbec záležet na tom, co uděláme, ale musel jsem se pokusit.

„Budeme aplikovat sulfanylamid v prášku a také vám dám mast. Třikrát denně nohu namažete.“

„Mast?“ Farmář se rozveselil. „No to sem přece dělal. Já sem…“

„Dyby Darlington postavil Johnnieho Nudda, myslel bych…“

„Počkej, Lene,“ řekl jsem. „Jakou mast jste užíval, pane Birtwhistle?“

„Kravince,“ odpověděl farmář sebevědomě. „Nemůže bejt nic lepšího než dobrej kravinec. Zaručeně vytáhne hnis. Mockrát sem ho dával na…“

„… budu si muset vobčas zajet do Darlingtonu, namísto abych se koukal na Kestrel,“ přerušil nás Len. „Musim se kouknout, jak to Johnniemu de s těma profesionálama, protože…“

Vynutil jsem úsměv. Já osobně mám fotbal rád, a bylo zajisté dojemné, že Len ignoroval obrovské panorama ligových družstev a soustředil se na vesnický tým, který hrál před dvaceti diváky. „Ano, ano, Lene, úplně chápu, jak ti je.“ Pak jsem se obrátil k jeho otci: „Měl jsem na mysli jinou mast, pane Birtwhistle.“

Farmářův obličej se prodloužil a koutky úst mu poklesly. „Já osobně sem nenašel nic, co by bylo lepšího než kravinec, a sem mezi dobytkem celej život.“

Zaťal jsem zuby. Tenhle zemitý lék se těšil mezi daleskými farmáři třicátých let velké vážnosti a k největšímu vzteku bylo, že často přinášel úspěch. Bylo nepochybné, že pytel kravského trusu, který se přiložil na zanícenou oblast, ji mimořádně zahřál a uklidnil. V těch dobách jsem to musel pochopit a musel jsem se vyrovnat s mnoha starodávnými léčebnými postupy a držet jazyk za zuby, ale kravince jsem doposud nikdy nepředepsal a nehodlal jsem to učinit ani v tomto případě.

„Možná že ano,“ řekl jsem pevně. „Ale já doporučuji kaolin. Zastavte se pro něj u mě v ordinaci. Zahřejete plechovku v rendlíku s horkou vodou a potom nohu namažete. Udrží teplo několik hodin.“

Pan Birtwhistle neprojevoval velké nadšení, a tak jsem to zkusil znovu.

„Nebo můžete použít otruby. Támhle jich máte pytel.“

Trochu se rozveselil. „No jo, máte pravdu.“

„Tak jí na to přikládejte třikrát denně horké otruby a dávejte jí prášky a za pár dní se na ni znovu podívám.“ Věděl jsem, že mě farmář poslechne, protože to byl svědomitý chovatel, ale takovéhle případy jsem už zažil a nebyl jsem příliš optimistický. Dobrou krávu nezdolá nic tak rychle jako bolavá noha. Velká, tlustá zvířata se při hnisavé artritidě v několika dnech proměnila v kostry. Mohl jsem jenom doufat.

„Tak dobře, pane Herriot,“ řekl pan Birtwhistle. „A teď zajděte k nám. Manželka už pro vás připravila krapet čaje.“

Zřídkakdy nepřijmu pozvání, ale když jsem vstoupil do kuchyně, tušil jsem, že si něco užiju.

„Víte, pane Herriote,“ pravila farmářova žena a s úsměvem mi podávala šálek horkého čaje, „že jsem včera na trhu mluvila s vaší hospodyní, a ta povídala…“

„Tak vy si teda myslíte, že jí ty vaše prášky uzdravěj?“ podíval se na mě její muž vážně. „To bych byl moc rád, protože Nelinka je moc dobrá na mlíko. Jak se pamatuju, při poslední laktaci sem vod ní měl…“

„Kestrel bude hrát proti Dibhamu vo Hiltonskej pohár,“ vpadl do toho Len. „To bude zápas, to vám povidám. Minule…“

Paní Birtwhistlová pokračovala bez nadechnutí: „… jak ste se hezky zabydleli tam nahoře ve Skeldalu. Musí to tam bejt příjemný, a ten krásnej vejhled…“

„… pět galonů, hned když se votelila, a držela se na…“

„… jim to nandali, ale my…“

„… rovnou přes celý Darrowby. Ale pro mě by to nebylo, já sem na to moc tlustá. Povídala sem vaší hospodyni, že na takový bydlení musí bejt člověk mladej a hubenej. Celý ty vysokánský schody a…“

Pořádně jsem se napil čaje. Poskytlo mi to příležitost soustředit pozornost na jedinou věc, zatímco kolem mě bez ustání probublávala konverzace. Vždycky mě strašně unavilo, když jsem poslouchal všechny tři Birtwhistlovy v jejich plném rozletu, a kromě toho bylo vyloučeno dívat se zároveň na všechny tři a reagovat vhodně na jejich naprosto rozdílné poznámky.

Co mě nejvíce udivovalo, bylo, že se žádný z nich nikdy nenamíchl, když mu ostatní skákali do řeči. Nikdo nikdy neřekl: „Promineš, ale teď mluvím já“ nebo „Nepřerušuj mě“ nebo „Prokristapána, buď zticha!“ Žili spolu v dokonalém souladu, hovořili všichni najednou a nikdo se ani v nejmenším nestaral o to, co říká ten druhý.

Když jsem následující týden znovu ošetřoval nemocnou krávu, byla na tom hůř. Pan Birtwhistle plnil poslušně mé příkazy, ale Nelinka se sotva dobelhala domů z pastvy.

Byl tam Len a zdvihl jí nohu a já jsem zachmuřeně prohlížel zvětšený otok. Táhl se kolem korunky od paty k meziprstní mezeře a při sebelehčím doteku prstem kráva bolestí ucukla a trhla nohou.

Moc jsem toho nenamluvil, protože jsem věděl, jaký zákrok Nelinku čeká, a také jsem věděl, že se panu Birtwhistlovi nebude moc líbit, až mu to povím.

Koncem týdne jsem ho navštívil znovu a stačil jediný pohled na farmářův obličej a věděl jsem, že všechno probíhá tak, jak jsem se obával. Tentokrát byl sám a mlčky mě zavedl do chléva.

Nelly se vůbec neodvažovala dotknout se zanícenou nohou kamenité podlahy; stála jenom na třech. A ještě horší bylo, že strašlivě vyhubla. Pěkné zvíře se ve dvou týdnech proměnilo v uzlíček kostí a kůže.

„Pochybuju, že se z toho dostane,“ zabručel pan Birtwhistle.

Zadní noha krávy se zvedá obtížně, ale dneska jsem nepotřeboval pomoc, protože Nelly to už nezajímalo. Vyšetřil jsem oteklý prst. Teď už byl obrovský, velká ošklivá boule s pramínkem hnisu stékajícím po stěně.

„Všim sem si, že to prasklo,“ farmář ukázal prstem na trhlinu, „ale neulevilo se jí.“

„Také bych nepředpokládal, že by se jí ulevilo,“ pravil jsem. „Tvrdím, že ta potíž je uvnitř kloubu.“

„No jo, holt se to stává,“ odpověděl. „Asi bych měl zatelefonovat pro Mallocka. Nemá už skoro žádný mlíko, chudák jedna stará, dyť na ní už nic nezůstalo.“

Vždycky jsem musel počkat, až padne odstrašující jméno pohodného a jeho pistole, než jsem mohl vyslovit to, co jsem teď hodlal navrhnout. Už od začátku to byl případ pro chirurgický zákrok, ale kdybych to byl navrhl rovnou, byla by to bývala ztráta času. Amputace prstu u skotu vždycky plnila farmáře hrůzou a také teď jsem věděl, že budu pana Birtwhistla přesvědčovat jen s velkými obtížemi.

„Nemusíte ji zabíjet,“ pravil jsem. „Je ještě jiná možnost léčby.“

„Eště nějakej způsob? Dyť už sme udělali, co sme mohli.“

Sklonil jsem se a znovu zvedl nohu. „Podívejte se na tohle.“ Sáhl jsem na vnitřní půlku kopyta a zahýbal jsem s ním. „Tahle strana je dokonale zdravá. Vůbec nic jí nechybí. Klidně snese Nellynu váhu.“

„To jo, ale co s tou hroznou bolestí?“

„Mohl bych to odstranit.“

„Myslíte… odříznout?“

„Ano.“

Prudce zavrtěl hlavou. „Ne, ne, kdepak. To já vůbec nechci. Už si toho vytrpěla dost. To rači vopravdu pošlete pro Jeffa Mallocka, a je to.“

A už to tu bylo. Farmáři nejsou žádné citlivé fialinky, ale tenhle úkon jim zkrátka nešel pod vousy.

„Ale pane Birtwhistle,“ řekl jsem, „cožpak to nechápete? Okamžitě by ji to přestalo bolet. Tlak by zmizel a váha by se přenesla na druhou stranu nohy.“

„Řek sem ne, pane Herriot, a trvám na tom, že ne. Udělal ste, co ste moh, a já vám děkuju, ale nohu jí řezat nenechám, a basta.“ Otočil se a odcházel.

Bezmocně jsem za ním hleděl. Jedna z věcí, které nenávidím, je přemlouvat někoho k operaci jeho zvířete, a to z prostého důvodu, že kdyby se nepodařila, nesu odpovědnost já. Byl jsem si však téměř jistý, že zhruba hodinu trvající chirurgický zákrok by zvíře postavil na nohy a Nelinka by byla zase úplně fit. Nemohl jsem to tak nechat.

Vyběhl jsem z chléva. Farmář už byl v půli cesty přes dvorek a mířil k telefonu.

Udýchaně jsem ho dohonil, právě když došel ke dveřím. „Pane Birtwhistle, prosím vás, vyslechněte mě. Nehovořil jsem přece o tom, že by se jí měla uříznout noha. Jenom jeden prst.“

„No to je půlka nohy, né?“ Upřeně hleděl na své boty. „To je podle mýho názoru hodně.“

„Ale nebude vůbec nic cítit,“ žadonil jsem. „Uspím ji. A jsem si téměř jistý, že to bude úspěšná operace.“

„Pane Herriot, mně se to zkrátka nelíbí. Mně se nelíbí, když si to představím. A i dyby se to povedlo, nelíbilo by se mi, že by mi tady chodila zmrzačená kráva.“

„Ale vůbec ne. Utvořil by se tam zrohovatělý pahýl a vsadil bych se, že byste si toho vůbec nevšiml.“

Konečně se na mě zadíval a zdálo se mi, že měkne.

„Pane Birtwhistle,“ pokračoval jsem v útoku. „Do měsíce by z Nelinky mohla být zase pěkná tlustá kráva a dojila by víc než pětadvacet litrů denně.“

Mluvil jsem pošetile a žádnému veterináři bych takový způsob přemlouvání nedoporučoval, ale byl jsem jako pomatený. Nesnesl jsem pomyšlení, že tu krávu rozseká pohodný na žrádlo pro psy, když jsem byl přesvědčený, že ji mohu uzdravit. A ještě něco. Už jsem se těšil, možná že dětinsky, jak zbavím to zvíře bolesti a jak se jako zázrakem uzdraví. V oblasti operací skotu neexistuje mnoho zásahů toho druhu, ale amputace prstu k nim patří.

Něco z mého nadšení se zřejmě přeneslo na farmáře, protože mě chvíli upřeně pozoroval a potom pokrčil rameny.

„A kdy byste se do toho chtěl pustit?“ otázal se.

„Zítra.“

„Tak jo. Budete potřebovat někoho k ruce?“

„Ne. Jenom vás a Lena. Přijdu v deset hodin.“

Nazítří ráno jsem rozkládal svoje nádobíčko na malé louce u domu a slunce mě hřálo do zad. Bylo to typické prostředí, v jakém se konávaly operace velkých zvířat: krásná zelená prostora, budovy ze šedého kamene a poklidný masiv skal zvedajících se k bílým oblakům.

Trvalo jim dlouho, než Nelinku vyvedli, ačkoli to byl jenom kousek cesty, a když se ke mně ten kravský kostlivec belhal a ve vzduchu se kývala noha, na kterou kráva nemohla došlápnout, připadala mi má statečná včerejší slova pošetilá a hluchá.

„Zůstaňte stát, tohle místo mi vyhovuje,“ řekl jsem. Na trávě, blízko mě, ležel můj podnos s pilkou, chloroformem, obvazy, vatou a jódem. Měl jsem s sebou také dlouhý provaz, pomocí kterého jsme zvířata pokládali, ale připadalo mi, že ho Nelinka nebude potřebovat.

Měl jsem pravdu. Připevnil jsem jí ohlávku s náhubkem, nalil jsem chloroform na houbu a velká bílá kráva se téměř vděčně položila do chladivé zelené trávy.

„Kestrel si to ve středu večer rozdal,“ zachechtal se spokojeně Len. „Johnnie Nudd neskóroval, ale Len Bottomley…“

„Doufám, že děláme správnou věc,“ zamumlal pan Birtwhistle. „Podle toho, jak už skoro nemohla ani chodit, bych řek, že to je ztráta času…“

„… střelil pár nádherných gólů.“ Lenův obličej se při té vzpomínce rozsvítil. „Kestrel má kliku, že má takový maníky…“

„Podrž tu nemocnou nohu, Lene!“ křikl jsem na něj a přizpůsobil jsem se jejich zvyklostem. „Podepři ji na špalku a drž ji, aby se nehýbala. A vy, pane Birtwhistle, ji popadněte za hlavu. Pochybuji, že by se hnula, ale kdyby ano, museli bychom přidat chloroform.“

Krávy se dobře uspávají chloroformem, ale vždycky se snažíme nenechat je dlouho ležet, aby se jim nevracela potrava. Proto jsem pospíchal.

Rychle jsem nohu obvázal a pevně utáhl, aby se odkrvila spodní část, a potom jsem hmátl za sebe na podnos pro pilku. Knihy jsou plné velemoudrých metod o amputaci prstu, se spoustou řečí o kulatých řezech, o tom, že se má odhrnout kůže, aby se obnažila oblast kloubu, a podobně. Ale já jsem s dokonalým úspěchem odsekl stovky prstů několika rychlými řezy pilkou hned pod korunkou.

Zhluboka jsem se nadechl. „Drž pevně, Lene.“ A pustil jsem se do práce.

Několik minut nebylo slyšet nic než rytmické skřípání kovu na kosti a potom ležel bolavý prst na trávě a zbyl po něm jen plochý pahýl, z něhož stříkala krev z několika kapilár. Pomocí zahnutých kleští jsem rychle vykloubil zbytek patní kosti od druhého článku prstu a zvedl jsem ho.

„Podívejte se!“ volal jsem. „Je skoro celý zničený.“ Ukázal jsem na nekrotickou tkáň z kloubu a kolem kloubu. „A vidíte všechno to svinstvo? Není divu, že měla bolesti.“ Rychle jsem ránu ošetřil, posypal jsem ji jodoformem, přiložil tlustý kus vaty a připravil obvaz.

Když jsem trhal z bílé role papír, uvědomil jsem si, že jsem ve svém soustředění byl vlastně dost nezdvořilý. Vůbec jsem neodpověděl na Lenovu poznámku o jeho milovaném fotbalovém týmu. Možná že bych měl v příštích minutách ukázat přívětivější tvář.

„Poslyš, Lene,“ řekl jsem. „Když hovoříš o Kestrelu, pamatuješ se, jak je Willerton porazil pět nula? Jak se to stalo?“

Mladý muž mi odpověděl tím způsobem, že na mě bez varování padl a prudce mě praštil do čela. Úder té velké vlasaté hlavy byl stejné intenzity, jako kdyby mě nabral býček a položil mě na trávu. Nejdřív mi v lebce vybuchl ohňostroj, a když jsem ztrácel vědomí, poslední, co jsem zaregistroval, bylo překvapení a úžas.

Já sám jsem fotbal miloval, ale nikdy by mě nebylo napadlo, že Len je Kestrelu tak oddaný, že by ho to dovedlo až k fyzickému násilí. Vždycky se mi zdálo, že to je velice mírný a neškodný chlapec.

Myslím, že jsem omdlel jenom na několik vteřin, ale možná že bych na té chladivé trávě zůstal ležet mnohem déle, kdyby mě kdesi v hlavě neupomínalo podvědomí, že jsem uprostřed chirurgické procedury. Zamrkal jsem a posadil jsem se.

Nelinka ještě pořád mírumilovně odpočívala na zeleném pozadí kopců. Pan Birtwhistle s rukama na jejím krku mě úzkostlivě pozoroval a Len ležel v bezvědomí obličejem dolů přes tělo krávy.

„Ublížil vám, pane Herriot?“

„Ne, ne… moc ne. Co se stalo?“

„Měl jsem vám to povědít. Nemůže vidět krev, ten jeden velkej trouba.“ Farmář změřil zoufalým pohledem bezvládného syna. „Ale nikdy sem eště nezažil, aby upad takhle rychle. Vlítnout rovnou do vás.“

Skulil jsem nemohoucí tělo mládence stranou a začal jsem znovu. Ovazoval jsem ránu pomalu a opatrně, abych předešel pooperačnímu krvácení. Nakonec jsem přiložil několik vrstev pevného zinkového obvazu a pak jsem oslovil farmáře.

„Už jí můžete sundat ten náhubek, pane Birtwhistle. Jsme hotovi.“

Začínal jsem oplachovat nástroje ve vědru vody, když se Len posadil téměř tak prudce, jako se prve položil. Byl smrtelně bledý, ale hleděl na mě se svým obvyklým přátelským úsměvem.

„Co ste to povídal vo Kestrelu, pane Herriot?“

„Nic, Lene,“ odpověděl jsem spěšně. „Vůbec nic.“

Po třech dnech jsem tam jel znovu a odstranil jsem původní obvaz, ztvrdlý krví a hnisem. Znovu jsem zasypal pahýl a přiložil čistý polštářek vaty. „Teď se jí určitě hodně uleví.“ Nelly skutečně vypadala veseleji. Trochu se stavěla na nemocnou nohu, dost opatrně, jako by nevěřila, že jí z života zmizela ta hrozná věc.

Když jsem odcházel, držel jsem sám sobě palec. Jediná věc, která mohla operaci pokazit, byla případná infekce, která by se rozšířila i na druhou polovinu nohy. Nevyhnutelným důsledkem by bylo okamžité utracení zvířete a strašlivé zklamání.

Ale Nelince se to nepřihodilo. Když jsem sundal druhý obvaz, byla rána skoro zdravá, a pak jsem ji spatřil znovu až za pět týdnů po operaci.

Očkoval jsem vepře u pana Birtwhistla, a když jsem skončil, zeptal jsem se mimochodem: „A jak se daří Nelince?“

„Pojďte se na ni kouknout,“ odvětil farmář. „Je zrovna támhle na poli, hned za silnicí.“

Šli jsme spolu po louce až k bílé krávě, která tam stála mezi svými kolegyněmi se skloněnou hlavou a horlivě se pásla. A zřejmě toho už spásla dost od chvíle, kdy jsem ji viděl naposled, protože byla zase tlustá.

„Pojď sem, malá!“ Farmář ji láskyplně dloubl palcem do zadku a kráva popošla o několik kroků a pak se znovu pustila do trávy. Po kulhání nebyla ani nejmenší stopa.

„No to je úžasné,“ řekl jsem. „A dojí dobře?“

„No jo, už je zase na pětadvaceti litrech.“ Vytáhl z kapsy plechovku od tabáku, odklopil víčko a vytáhl starodávné hodinky. „Je deset hodin, mladej muži. Len už šel domů na čaj. Dáte si s námi taky hrneček?“

Statečně jsem se napřímil v ramenou a šel jsem za ním do domu a hned zase začala palba.

„V neděli se stalo něco moc legračního,“ zachechtal se Len. „Walter Gimmett střelil Kestrelu dvě penalty. A víte, co udělali kluci? Voni…“

„No, jestli to nebylo smutný, s tim starym panem Brentem?“ Paní Birtwhistlová naklonila hlavu na stranu a lítostivě se na mě podívala. „V sobotu sme ho pohřbili a…“

„Víte, pane Herriot,“ skočil jí do řeči její manžel. „Já sem si myslel, že mě taháte za fusekli, dyž ste mi vykládal, že bude Nelinka zase dojit pětadvacet litrů. Nikdá…“

„… s nim praštili do pankejtu. Ten už Kestrelu žádnou penaltu nestřelí. Měl byste vidět…“

„… dneska by byl bejval slavil devadesátý narozeniny, chudák stará. Ve vesnici ho měli moc rádi a kostel byl plnej při bohoslužbách. Farář povídal…“

„… bych nic takovýho byl nečekal. Jenom sem si myslel, že by mohla trochu přibrat a že bysme ji potom mohli porazit na maso. Sem vám vopravdu vděčnej…“

Seděl jsem s prsty křečovitě sevřenými kolem hrnečku a vtom jsem se náhodou zahlédl v popraskaném zrcadle nad kuchyňskou výlevkou. Bylo to dost otřesné, protože jsem civěl před sebe skelným zrakem s rysy křečovitě staženými, málem jsem sám sebe nepoznal. Usmíval jsem se jako idiot, čímž jsem reagoval na Lenovu humornou historku o pankejtu, současně jsem se tvářil lítostivě nad odchodem pana Brenta a přísahám, že také trochu spokojeně nad úspěšným výsledkem operace. A ježto jsem se navíc pokoušel hledět do tří stran najednou, mohl jsem si udělit pochvalu za vynikající výkon.

Ale jak jsem se již zmínil, šlo mi to na nervy a brzy jsem se odporoučel. Oba muži se horlivě zabývali jablkovým závinem paní Birtwhistlové a konverzace se nerušeně odvíjela. Zavřel jsem dveře a kolem mne se rozhostil náhlý klid a mír. Ten pocit klidu ve mně zůstal, ještě když jsem nastoupil do auta a vyjel ze dvorku na úzkou venkovní silnici. A zůstal, ještě když jsem zastavil asi po sto metrech vůz a stočil jsem okénko, abych se znovu podíval na svou pacientku.

Nelinka teď ležela. Nakrmila se a pohodlně odpočívala a přežvykovala. Pro venkovského veterináře není nic víc uklidňujícího než tohle pomalé přežvykování. Znamená spokojenost a zdraví. Hleděla na mě přes kamennou zídku a mírné oči v bílé hlavě zdůrazňovaly pohodu scenerie i ticho po babylonu hlasů v obytné budově.

Nelinka neuměla mluvit, ale ty klidně se pohybující sanice mi sdělily všechno, co jsem chtěl vědět.

7. kapitola

Máloco mě chytne za srdce tak jako pes žebráček. Tenhle byl přivázaný k pouliční svítilně před jedním obchodem ve Windsoru. Oči měl upřené na vchod a silou vůle nutil svého pána, aby už vyšel. Občas si sedl a prosil.

Měli jsme volné odpoledne, nelítalo se. Což nám všem poskytlo možnost odpočinout si a nepochybně to uklidnilo napjaté nervy našich instruktorů, ale když jsem spatřil toho psa, spadly ze mě stresy Královského letectva a byl jsem zpátky v Darrowby.

Toho malého psíka jsme si jednou všimli, když jsme se procházeli se Siegfriedem po náměstí v den trhu. Když byl v ordinaci klid, často jsme si spolu vyšli na náměstí a dali řeč s farmáři shromážděnými kolem vchodu k Droversům. Někdy jsme zinkasovali dosud nevyrovnané účty, někdy jsme domluvili práci na příští týden, a když nebylo to ani ono, osvěžili jsme se na čerstvém vzduchu.

Psíka jsme si všimli proto, že seděl a prosil před stánkem se sušenkami.

„Podívej se na toho pejska,“ řekl Siegfried. „Kde se tu vzal?“

Ještě když Siegfried hovořil, majitel stánku hodil psovi sušenku, a ten ji dychtivě spořádal, ale když muž obešel stánek a napřáhl ruku, zvířátko uteklo.

Zastavil se však před jiným stánkem, kde se prodávaly vejce, sýr, máslo, koláče a cukroví. Nezaváhal a znovu se posadil jako malý prosebníček, záda vzpřímená, packy před sebou a hlava vyčkávavě číhající.

Dloubl jsem do Siegfrieda. „Pustil se do toho znovu.“

Můj kolega přikývl. „Ano, je to zajímavý a roztomilý pejsek, viď? Na jaký druh bys ho tipoval?“

„Podvraťák. Vypadá trochu jako malý hnědý ovčácký pes, ale je v tom ještě něco přimícháno, možná teriér.“

Netrvalo dlouho a žvýkal housku, a tentokrát jsme k němu zamířili. Když jsme se k němu přiblížili, přátelsky jsem na něj promluvil.

„Ahoj, kluku,“ řekl jsem a dřepl jsem si na bobek asi tak metr od něj. „Pojď k nám, ať se na tebe podíváme.“

Obrátil se ke mně a na chvíli na mě hleděly z mimořádně přitažlivé, půvabné hlavičky dvě vlídné hnědé oči. Huňatý ocas mi zamával místo odpovědi, ale když jsem se k němu pomalinku šoural, beze spěchu se vmísil do zástupu lidí na trhu a ztratili jsme ho z dohledu. Nechtěl jsem se o tomto našem setkání nijak zvlášť šířit, protože jsem nikdy nedokázal rozšifrovat Siegfriedův vztah k malým zvířatům. Siegfried byl vášnivě zaujat péčí o koně a často si tropil šoufky z toho, že já ochotně spěchám k nemocným psům a kočkám.

Tehdy byl Siegfried vysloveně odpůrcem chovu domácích zvířat jen pro potěšení. Na toto téma hovořil velice horlivě a výmluvně, tvrdil, že to je hloupý nesmysl, navzdory skutečnosti, že s ním v jeho vlastním voze jezdilo pět různých psů. Dnes, po pětatřiceti letech, je právě tak zaujatým zastáncem domácích zvířat, ačkoli s sebou vozí už jenom jednoho psa. Takže, jak říkám, tehdy bylo nesnadné odhadnout jeho reakce a zdržel jsem se, abych za tím malým pejskem šel.

Stál jsem tam a přišel ke mně mladý policista.

„Pozoruju ho celé odpoledne, jak tu žebrá u stánků,“ řekl. „Ale taky se mi nepodařilo přiblížit se k němu, jako vám.“

„Ano, je to zvláštní. Je přátelský, ale bojí se. Rád bych věděl, komu patří.“

„Bude to asi nějaký tulák, pane Herriote. Mám psy rád a fandím si, že všechny místní znám. Tenhle je cizí.“

Přikývl jsem. „Vsadil bych se, že máte pravdu. Takže se mu vlastně mohlo stát cokoli. Mohl mu někdo ubližovat a on třeba utekl, nebo ho mohl někdo vyhodit z auta.“

„Ano,“ odpověděl. „Máme tady okolo pár roztomilých lidiček. Nikdy nepochopím, jak někdo může opustit bezmocného tvora a nechat ho, aby se postaral sám o sebe. Já jsem se několikrát pokoušel tohohle pejska chytit, ale nepovedlo se mi to.“

Pes mi vězel v hlavě celý zbytek dne, a ještě když jsem večer ležel v posteli, nedokázal jsem zahnat nepříjemnou představu malého hnědého stvoření bloudícího v neznámém světě, pejska, který seděl a žadonil o pomoc jediným způsobem, který znal.

Tehdy jsem ještě nebyl ženatý a v pátek večer jsme se oblékali se Siegfriedem do večerního a připravovali se na lovecký ples v East Hirdsley. Bylo to asi patnáct kilometrů od Darrowby.

Oblékali jsme se s námahou a utrpením, protože byla doba škrobených košil a tvrdých vysokých límečků a ze Siegfriedova pokoje, kde zápolil se svými manžetami, se ozývala šťavnatá květomluva.

Já jsem na tom byl ještě hůř, protože jsem ze svého obleku vyrostl, a když se mi podařilo zapnout škrtící límec, musil jsem se vmáčknout do saka, které mě krutě tlačilo v průramcích. Zrovna se mi podařilo dovršit kompletní oblečení a pokoušel jsem se opatrně několikrát nadechnout a vydechnout, když zazvonil telefon.

Byl to ten mladý policista, který se mnou hovořil začátkem týdne.

„Máme tady toho pejska, pane Herriote. Víte, toho, co žebral na trhu.“

„Vážně? Někomu se podařilo ho chytit?“

Nastala pomlka. „Ne, to ne. Jeden z našich lidí ho našel ležet na silnici za městem a přinesl ho. Měl úraz.“

Řekl jsem o tom Siegfriedovi. Podíval se na hodinky. „Takhle je to vždycky, viď, Jamesi? Zrovna když jsme připraveni k odchodu. Teď je devět hodin a měli bychom vyrazit.“ Chvíli uvažoval. „Tak tam sjeď a podívej se na to, já tady na tebe počkám. Vypadalo by líp, kdybychom na ples přišli společně.“

Když jsem jel na policejní stanici, zplna srdce jsem doufal, že mě nečeká příliš náročná práce. Lovecký ples byl pro mého šéfa důležitý, protože se tam sejde bratrstvo milovníků koní z celého okresu a Siegfried se bude báječně bavit, bude rozprávět a pít se spoustou spřízněných duší a stráví výtečný večer, i když skoro netančí. Kromě toho, jak tvrdil, prospívá našemu obchodu, když se stýká se zákazníky společensky.

Ohrada pro psy byla dole na dvorku za policejní stanicí. Policista mě tam zavedl a otevřel jedny dveře. Malý pejsek ležel velmi tiše a klidně ve svitu jediné elektrické žárovky, a když jsem se sklonil a pohladil hnědou srst, krátce pohnul ocasem na svém slaměném pelíšku.

„Ještě pořád dokáže vrtět ocasem,“ řekl jsem.

Policista přikývl. „Ano, je to určitě moc hodné zvířátko.“

Snažil jsem se ho vyšetřit, aniž bych s ním příliš hýbal a aniž bych se ho příliš dotýkal. Nechtěl jsem mu ublížit. Zatím se nedal určit rozsah jeho poranění. Na první pohled bylo zřejmé, že má víc drobných poranění, jedna zadní noha byla zkroucená v neomylné poloze zlomeniny a na tlamě měl krev.

Ta mohla pocházet od poranění zubů a já jsem mu opatrně zdvihl hlavu, abych se mu podíval na tlamu. Ležel na pravém boku, a když jsem mu otočil hlavu, jako by mě praštil palicí.

Jeho pravé oko bylo dislokováno z očnice a vystupovalo jako ohavný výrůstek, velká lesklá koule s víčky zapadlými za bílou sklérou.

Připadalo mi, že tam dřepím hrozně dlouho, ztuhlý ošklivou nepatřičností pohledu, a jak se minuty táhly, díval jsem se do malé psovy tváře a on se díval na mě tím jedním mírným okem. Hleděl důvěřivě a na druhé straně civěla bezvýrazně ta groteskní koule.

Hlas policisty přerušil moje úvahy. „Zřídili ho zle, viďte?“

„Ano, ano, zřejmě ho srazilo nějaké auto, možná, podle těch zranění, že ho kus táhlo.“

„A co si o tom myslíte, pane Herriote?“

Věděl jsem, jak to mínil. Rozumný postup by byl sprovodit tohle nikým nechtěné stvoření ze světa. Pes byl těžce raněný a nikomu nepatřil. Rychlá smrtelná dávka uspávacího prostředku, jeho trápení by skončilo a já bych jel na ples.

Ale policista nic takového neřekl. Možná že právě tak jako já se díval do laskavé hloubky toho jednoho důvěřivého oka.

Rychle jsem se napřímil. „Mohu si zatelefonovat?“

Na druhém konci drátu se ozval Siegfriedův hlas chraptivý netrpělivostí. „Kruci, Jamesi, už je půl desáté. Jestli se na tu veselici máme dostat, musíme vyjet hned, nebo se vůbec nemusíme namáhat. Toulavý pes a těžce zraněný. Nezní to jako velký problém.“

„Já vím, Siegfriede. Lituji, že tě zdržuji, ale nedokážu se rozhodnout. Přál bych si, aby ses tu zastavil a řekl mi, co si o tom myslíš.“

Bylo ticho a pak se ozval dlouhý vzdech. „Dobře, Jamesi. Za pět minut jsem u tebe.“

Když vstoupil na policejní stanici, způsobil tam mírný rozruch. Siegfried dokázal vypadat vznešeně i ve svých pracovních šatech, ale když sem vplul vykoupaný a oholený, s velbloudím kabátem přehozeným přes zářivě bílou košili s černou vázankou, bylo v něm něco vévodského.

Dostalo se mu uctivých pohledů od mužů sedících v místnosti, a potom předstoupil můj mladý policista.

„Pojďte tudy, pane,“ řekl a vraceli jsme se znovu do ohrady.

Siegfried byl zticha, když si přidřepl vedle psa a hleděl na něj stejně jako já, aniž by se ho dotkl. Potom opatrně zdvihl hlavu a úděsné oko se zalesklo.

„Panebože!“ řekl tiše a při zvuku jeho hlasu se dlouhý chlupatý ocas na podlaze pohnul.

Několik vteřin stál Siegfried nehybně a mlčky, upřeně se díval do psího obličeje a vlídná oháňka chrastila ve slámě.

Potom se napřímil. „Odvezeme ho,“ zabručel.

V ordinaci jsme malé zvířátko uspali, a když leželo v bezvědomí na stole, mohli jsme ho důkladně vyšetřit. Po několika minutách si Siegfried nacpal stetoskop do kapsy bílého pláště a oběma rukama se opřel o stůl.

„Luxace oční koule, zlomená holenní kost, několik hlubokých poranění, polámané tlapy. Je tady práce do půlnoci, Jamesi.“

Mlčel jsem.

Můj šéf rozvázal uzel černé vázanky a rozepnul knoflíček u krku. Sloupl ze sebe tvrdý límec a pověsil ho přes držadlo operační lampy.

„Panebože, to se mi ulevilo,“ zabručel a začal rozkládat operační materiál.

Podíval jsem se na něj přes stůl. „A co bude s loveckým plesem?“

„K čertu s loveckým plesem,“ řekl Siegfried, „dáme se do práce.“

Začali jsme a pracovali jsme hodně dlouho. Pověsil jsem svůj tvrdý límeček vedle límečku kolegy a pustili jsme se do poraněného oka. Vím, že jsme oba cítili totéž, nejdřív jsme se chtěli zbavit té hrůzy, než se pokusíme spravit všechno ostatní.

Navlhčil jsem oční kouli, rozevřel jsem víčka a Siegfried opatrně uložil oko zpátky do očnicové dutiny. Odfoukl jsem si, když to celé zmizelo a byla vidět jenom duhovka.

Siegfried se spokojeně usmál. „Už to zase vypadá jako oko, viď?“ Pohlédl do hlubin oka oftalmoskopem.

„Nevidím tam žádné větší poškození, mohlo by být zase jako nové. Ale sešijeme víčka, abychom oko na několik dní chránili.“

Rozbité konce zlomené holenní kosti byly ošklivě dislokovány a museli jsme se hodně namáhat, abychom je správně složili, než jsme je dali do sádry. Ale konečně jsme byli hotovi a začali jsme sešívat četné řezné rány a poranění.

Pracovali jsme každý zvlášť a v ordinaci bylo dlouho ticho. Nebylo slyšet nic než cvakání nůžek, když jsme odstřihovali hnědou srst kolem ran. Já jsem věděl, a Siegfried také věděl, že téměř určitě pracujeme zadarmo, ale co nás hnětlo nejvíc, bylo, že po té vší námaze ho možná budeme muset přece jenom utratit. Byl pod dozorem policie, a kdyby o něj nikdo nepožádal do deseti dnů, znamenalo by to eutanazii. Ale jestliže se jeho poslední majitel doopravdy zajímal o jeho osud, proč se nesnažil spojit se s policií už dřív…

Když jsme skončili a oplachovali nástroje, bylo po půlnoci. Siegfried hodil poslední jehlu na podnos a podíval se na spící zvíře.

„Myslím, že se probouzí,“ řekl. „Pojď, přeneseme ho ke krbu, a než se vzpamatuje, můžeme se napít.“

Přenesli jsme psa na přikrývce do obývacího pokoje a položili jsme ho na koberec před jasně hořící uhlíky. Můj kolega se natáhl nad krbovou římsu a vzal ze zasklené skříňky láhev whisky a dvě sklenice. A s drinky v ruce, bez límečku, stále ještě v košilích s naškrobenými náprsenkami a v kalhotách od večerních obleků, které nám připomínaly ztracený ples, jsme se pohodlně usadili do křesel po obou stranách krbu a mezi námi tiše ležel náš pacient.

Teď už na něj byl veselejší pohled. Jedno oko měl zavřené ochrannými stehy a zadní nohu nataženou v bílé sádře, ale byl upravený, čistý a ošetřený. Vypadal, jako by někomu patřil, ale přesto jsme o tom silně pochybovali.

Byla téměř jedna hodina ráno a hladina v lahvi se povážlivě snížila, když se střapatá hnědá hlava začala hýbat.

Siegfried se naklonil a dotkl se jednoho ucha a okamžitě se ozvalo zaťukání ocasu do koberce a růžový jazyk mu líně olízl prsty.

„To je strašně milý pes,“ zašeptal, ale jeho hlas zněl, jako by myslel na něco úplně jiného. Věděl jsem, co ho trápí.

Za dva dny jsem vytáhl stehy z víček a potěšilo mě, že jsem pod víčky našel normální oko.

Mladý policista byl rád stejně jako já. „Jenom se na to podívejte!“ vykřikl. „Člověk by vůbec nepoznal, že se mu něco stalo.“

„Ano, nádherně se to uzdravilo. A zmizel i otok a zánět.“ Chvíli jsem váhal. „Ptal se po něm někdo?“

Zavrtěl hlavou. „Ještě tu nic nemáme. Ale zbývá ještě osm dní a my se tu o něj moc dobře staráme.“

Několikrát jsem zašel na policejní stanici a pejsek mě vždycky vítal s upřímnou radostí. Jeho strach zmizel, stál na zasádrované noze, opíral se mi o kolena a mrskal oháňkou.

Ale dny plynuly a moje úzkost narůstala a desátý den jsem se přímo děsil, když jsem zamířil do policejní ohrady. Doposavad jsem od nikoho nic neslyšel. Můj úřední postup byl nevyhnutelný. Když měl člověk utratit starého nebo beznadějného psa, považoval to často za skutek milosrdenství, ale když to byl mladý zdravý pes, bylo to strašné. Nenáviděl jsem to, ale byla to jedna ze zlých povinností, které veterinář musí plnit.

Mladý policista stál ve dveřích.

„Ještě stále žádné zprávy?“ otázal jsem se a on zavrtěl hlavou.

Přešel jsem kolem něj do ohrady a chlupaté malé stvoření se o mě opřelo předníma nohama jako vždycky a smálo se mi do tváře s tlamičkou dokořán a se zářícíma očima.

Rychle jsem se odvrátil. Musím to udělat hned, nebo to neudělám nikdy.

„Pane Herriote,“ policista se dotkl mé paže. „Já si myslím, že bych si ho vzal.“

„Vy?“ Hleděl jsem na něj.

„Ano, já. Dostáváme sem spoustu zaběhlých psů, a ačkoli je mi jich líto, nemůžu si je všechny vzít domů, viďte?“

„Ne, to nemůžete,“ řekl jsem. „Já mám stejný problém.“

Pomalu přikývl. „Ale tenhle je trochu jiný a připadá mi, že přišel zrovna v pravou chvíli. Mám dvě malé dcerky a dlouho už mě trápily, že chtějí psa. Tenhle tvoreček vypadá, že by se nám mohl hodit.“

Zalila mě teplá vlna úlevy. „Souhlasím z celého srdce. Tenhle pejsek je vysloveně dobrá duše. Vsadil bych se, že bude ohromný k dětem.“

„Dobře. Ujednáno. Myslel jsem, že se s vámi nejdřív poradím.“

Šťastně se usmál.

Hleděl jsem na něj, jako kdybych ho viděl poprvé. „Jak se jmenujete?“

„Phelps,“ odpověděl. „P. C. Phelps.“

Byl to úhledný mladý chlapík, s čistou pletí, s veselýma modrýma očima, a vypadal solidně a spolehlivě. Musel jsem se vší mocí ovládnout, abych ho nechytl za ruku a nepraštil ho vesele do zad. Ale podařilo se mi zachovat profesionální vzezření.

„To je výborné.“ Sklonil jsem se a pohladil jsem malého psíka. „Nezapomeňte ho za deset dní přivést do ordinace, abych mu odstranil stehy. Asi za měsíc mu sundáme sádru.“

Stehy mu bral Siegfried a já jsem našeho pacienta spatřil až za čtyři týdny.

P. C. Phelps s sebou měl své dcerky, čtyřletou a šestiletou, a psa.

„Říkal jste, že tak nějak v tyhle dny byste mu měl sundat sádru,“ řekl a já jsem přikývl.

Podíval se na děti. „Tak sem pojďte, vy dvě, a zvedněte ho na stůl.“

Obě malé holčičky snaživě vzaly do náruče svého nového mazlíčka, a když ho zvedaly, psí ocas sebou zuřivě mlátil a široká tlama potěšeně funěla.

„Vypadá to, že jste měl dobrý nápad,“ řekl jsem.

Usmál se. „To je slabý výraz. Ten pes je k dětem báječný. Nemohu vám ani vylíčit, jakou z něj máme radost. Patří k nám, jako by se u nás narodil.“

Vzal jsem svou malou pilku a začal jsem odstraňovat sádru.

„Zřejmě je to dobré pro obě strany. Každý pes touží po bezpečném domově.“

„Nemůže být bezpečnější!“ Přejel si dlaní po hnědém plášti a zasmál se. Pak oslovil malého psíka: „Tak to dopadá, když žebráš na trhu u stánků, chlapče. Teď jsi v rukou zákona.“

8. kapitola

Když jsem vstoupil do Královského letectva, bál jsem se, ale tajil jsem to. Celý život jsem trpěl závratí a dodnes mi stačí, abych se podíval ze sebemenší výšky, a propadnu hrozné nevolnosti a panice. Jak mi asi bude, až začnu létat?

Jak se ukázalo, nebylo mi nic. Mohl jsem se dívat dolů z otevřeného kokpitu do tisícimetrového prostoru bez jediného zachvění. Strachoval jsem se zbytečně.

Také ve své veterinární praxi jsem měl svoje děsy a největší hrůzu mi hned na počátku mé kariéry nahánělo ministerstvo zemědělství.

Zní to podivně, ale je to pravda. Děsila mě úřední stránka věci, všechny ty formuláře. Co se týče praktické práce pro ministerstvo, ve vší skromnosti jsem cítil, že v tom ohledu jsem na úrovni. Často jsem se v myšlenkách vracel k tuberkulinaci, která byla mým úkolem, vystříhat krávě malý prostor na určitém místě na krku, potom vbodnout jehlu do tlusté kůže a napíchnout desetinu kubíku tuberkulinu.

Bylo to na farmě pana Hilla a já jsem pozoroval, jak mi pod jehlou naskakuje správný vnitrokožní „hrášek“. Tak to mělo být, a když to takhle vyskočilo, člověk věděl, že odvádí svou práci: zjišťuje výskyt tuberkulózy.

„Tadle byla číslo šedesát pět,“ ohlásil farmář a pak se mu na tváři objevil trochu uražený výraz, protože jsem zkontroloval číslo vyražené v uchu.

„Maříte čas, pane Herriote. Mám tady celej seznam, všechno ve správným pořádku. Napsal jsem to extra pro vás, abyste si to moh odnýst.“

Měl jsem své pochybnosti. Všichni farmáři byli přesvědčeni, že záznamy o jejich skotu jsou bezvadné, ale už jsem na to doplatil. Zřejmě jsem měl nadání dopustit se každé, každičké administrativní chyby a nepotřeboval jsem, aby mi v tom pomáhali farmáři.

Bylo to ale velké pokušení. Hleděl jsem na dlouhý seznam čísel v jeho upracovaných rukou. Kdybych přijal nabídku, ušetřil bych spoustu času. Bylo tady ještě víc než padesát zvířat k tuberkulinaci a do oběda jsem musel stihnout další dvě stáda.

Podíval jsem se na hodinky. Kruci! Zaostával jsem v rozvrhu hodin a rozklepala mě známá úzkost.

„Dobře, pane Hille, vezmu si to a velice vám děkuji.“ Nacpal jsem papír do kapsy a šel jsem chlévem a odstřihoval jsem srst a napichoval jsem kůži jako o závod.

Za týden na mě z otevřené knihy záznamů vyskočila ta příšerná dvě slova. Tel. min. Tajemně znějící šifra napsaná rukopisem slečny Harbottlové měla sílu zmrazit mi krev v žilách. Znamenala, že jsem měl zatelefonovat na ministerstvo zemědělství, a kdykoli napsala sekretářka tahle slova do knihy, byl jsem zase v průšvihu. Chvějící se rukou jsem sáhl po sluchátku.

Jako vždycky se ozvala Kitty Pattisonová a v jejím hlase jsem vytušil stopu soucitu. Byla to půvabná dívka, vedoucí kanceláře, a znala všechny moje prohřešky. Dokonce když se jednalo o něco malicherného, sama mě na to upozornila, ale když jsem šlápl hodně vedle, vzal si mě na paškál sám šéf, oblastní inspektor Charles Harcourt.

„Pane Herriote,“ pravila Kitty jakoby nic. Věděl jsem, že se mnou sympatizuje, ale nemohla s tím nic dělat. „Pan Harcourt by si s vámi rád promluvil.“

A bylo to! Tahle příšerná věta mi vždycky rozbušila srdce.

„Děkuji vám,“ odpověděl jsem chraptivě a celou věčnost jsem čekal, když přepojovala telefon.

„Herriote!“ Znělý hlas mě zdvihl ze židle, takže jsem nadskočil.

Polkl jsem. „Dobré jitro, pane Harcourte. Jak se daří?“

„Hned vám povím, jak se mi daří. Jsem setsakra naštvaný!“ Živě jsem si představil tu hezkou, ruměnou, cholerickou tvář, jak rudne ještě víc a jak z ní planou zelené oči. „Abych vám pravdu řek, jsem vzteky bez sebe!“

„Já…“

„Žádné já vám nepomůže. Jako vám to nepomohlo, když jste testoval u Franklandů tu krávu, co pošla už před dvěma roky. To bylo moc šikovné, nevím, jak jste to dokázal. Dnes jsem si prohlížel vaši tuberkulinaci u Hillů z Vysoké vyhlídky a tam jste testoval mezi jinými dvě krávy, číslo 74 a 103. Ale podle našich záznamů prodal Hill obě dvě před půlrokem v Brawtonu na aukci, takže jste zvládl další zázrak.“

„Hrozně lituji…“

„Prosím vás, ničeho nelitujte! Jste třída! Jak jen to děláte? Mám u sebe všechny záznamy, tloušťku kůže, prostě všechno, vidím, že jste zjistil, že jsou obě zvířata s tenkou kůží, ačkoli byla v té době od vás vzdálena dvacet kilometrů. Geniální!“

„Tedy já…“

„Dobře, Herriote, nechám už té komedie. Povídám vám ještě jednou, a to naposledy, a doufám, že posloucháte.“ Odmlčel se a já jsem téměř viděl, jak se jeho statná ramena napřímila, když zařval do telefonu: „Dívejte se vždycky do těch pitomých uší!“

Začal jsem rychle blekotat. „Ano, budu, pane Harcourte, ujišťuji vás, že ode dneška…“

„Dobrá, dobrá, ale ještě mám něco jiného.“

„Něco jiného?“

„Ano, ještě jsem neskončil.“ Jeho hlas zněl teď velmi unaveně. „Mohl bych vás poprosit, abyste si vzpomněl na tu krávu, kterou jste odeslal na základě tuberkulózního příkazu od Wilsona do Low Parks?“

Zaryl jsem si nehty do dlaní. Začalo to houstnout. „Ano, pamatuji se.“

„A teď, můj milý Herriote, jestlipak si také vzpomínáte na naši malou konverzaci, kterou jsme vedli o formulářích?“ Charles se snažil být trpělivý, protože to byl slušný člověk, ale stálo ho to mnoho. „Cožpak se všechno, o čem jsme hovořili, od vás odráželo jako hrách od stěny?“

„Ale ne, samozřejmě že ne!“

„A proč tedy jste mi neposlal formulář o přejímce k utracení?“

„Formulář o přejímce… Copak já jsem…?“

„Ne, neposlal jste mi to,“ řekl. „A skutečně to nechápu. Prošel jsem to s vámi minule krok za krokem, víte, tehdy, když jste zapomněl přiložit kopii o hodnocení.“

„Panebože, to mě opravdu moc mrzí!“

Z druhého konce se ozval hluboký vzdech. „A není na tom vůbec nic.“ Odmlčel se. „Já vám povím, co uděláme. Probereme spolu celý postup znovu, chcete?“

„Ano, samozřejmě.“

„Velmi dobře,“ pravil. „Když zjistíte infikované zvíře, především vyplníte formulář B. 205 DT, A, to je oznámení, kterým žádáte zachycení a izolaci zvířete. Další… –“ zaslechl jsem klepnutí prstu o dlaň, jak odpočítával postup, „… další je formulář B. 207 DT, C, zpráva o tom, že se má zvíře utratit. Potom formulář B. 208 DT, D, potvrzení o ohledání. Potom B. 196 DT, hlášení veterinárního inspektora. Potom B. 209 DT, souhlas s odhadní cenou, a v případech, kdy majitel nesouhlasí, nastoupí formulář B. 213 DT, to je jmenování úředního odhadce. Potom tu máme B. 212 DT, zpráva majiteli, kdy a kde bude zvíře utraceno, a následuje formulář B. 227 DT, přejímací potvrzení pro zvíře na porážku, a nakonec B. 230 DT, hlášení o žádosti o dezinfekci. Ksakru, to je jednoduché, může to pochopit každé dítě. Naprosto jednoduché.“

„Ano, ano, zajisté, absolutně.“ Pro mne to jednoduché nebylo, ale o tom jsem ani nedutl. Charles se uklidnil a nechtěl jsem ho popudit.

„Moc vám děkuji, pane Harcourte,“ řekl jsem. „Dám si pozor, aby se to neopakovalo.“ Položil jsem sluchátko s pocitem, že to všechno mohlo dopadnout mnohem hůř, ale přesto mi nervy hrály a ještě nějakou chvíli jsem se nemohl uklidnit. Potíž byla v tom, že práce pro ministerstvo byla pro nás prakticky zoufale důležitá. Upřímně řečeno, v té svízelné době to byl jediný pravidelný příjem.

Všechny ty problémy kolem tuberkulózních příkazů. Když zjistil veterinář krávu s otevřenou tuberkulózou, bylo jeho povinností dohlédnout, aby se zvíře okamžitě utratilo, protože mléko by mohlo ohrožovat veřejnost. To zní snadno, ale naneštěstí zákon trval na tom, aby utracení každého nešťastného stvoření doprovázela taková záplava tristních formulářů, že se dala přirovnat k přepršce konfet.

Nejen že těch formulářů bylo tak mnoho, ale musely se rozesílat úděsnému počtu lidí. Někdy mi připadalo, že v Anglii existovalo jen málo jedinců, kteří formulář neobdrželi. Kromě Charlese Harcourta byl příjemcem formulářů farmář, jehož se celá záležitost týkala, policie, vedoucí kanceláře na ministerstvu, pohodný a zástupci správních úřadů. Téměř pokaždé se mi podařilo na někoho zapomenout. Zdávaly se mi hrůzné sny, v nichž jsem stál uprostřed tržiště, rozhazoval jsem na kolemjdoucí formuláře a hystericky jsem se smál.

Když na to dnes vzpomínám, mohu stěží uvěřit, že za všechen ten nápor na nervový systém se platila jedna guinea plus deset šilinků a šest pencí za post mortem.

Pouhé dva dny po své rozpravě s obvodním inspektorem jsem musel nařídit utracení další krávy na základě tuberkulózního příkazu. Když došlo na to, abych vyplnil formuláře, seděl jsem u stolu v ordinaci v hluboké depresi a znovu jsem všechny formuláře probíral, rozkládal jsem je vedle sebe a po jednom jsem je skládal do různých obálek. Tentokrát se nesmím dopustit chyby.

Na poštu jsem je odnesl sám, a když jsem je házel do schránky, odříkal jsem tichou modlitbičku. Charles je dostane nazítří ráno a brzy se dozvím, jestli jsem to znovu prošvihl. Když minuly dva dny bez maléru, nabyl jsem pocitu bezpečí, ale třetí dopoledne jsem se zastavil v ordinaci a přečetl si vzkaz psaný ohnivým písmem: TEL. MIN.!

Hlas Kitty Pattisonové zněl nervózně. Ani se nenamáhala vypadat klidně. „Ach ano, pane Herriote,“ drmolila. „Pan Harcourt mě požádal, abych vám zatelefonovala. Hned vás přepojím.“

Srdce se mi téměř zastavilo, když jsem čekal na to známé zaržání, ale ozval se tichý hlas a vyděsil mě ještě víc.

„Dobré ráno, Herriote.“ Charles byl úsečný a neosobní. „Chtěl bych si s vámi promluvit o té poslední krávě, na kterou jste vydal tuberkulózní příkaz.“

„Ano, prosím,“ zakrákal jsem.

„Ale ne po telefonu. Chci s vámi hovořit zde, v kanceláři.“

„V… v… v… kanceláři?“

„Ano, a okamžitě, jestli můžete.“

Položil jsem telefon a šel jsem k autu; kolena mi podklesávala. Charles Harcourt se tentokrát doopravdy zlobil. V jeho hlase zněl potlačovaný vztek a to, že jsem měl jít za ním do kanceláře, to se praktikovalo jen při vážných přestupcích.

Za dvacet minut se moje kroky rozléhaly po chodbě budovy ministerstva. Pochodoval jsem ztuha, jako odsouzenec, míjel jsem okna, za nimiž jsem viděl pilné písařky, a pak jsem na posledních dveřích četl nápis Obvodní inspektor.

Zhluboka a přerývaně jsem se nadechl a potom jsem zaklepal.

„Vstupte.“ Hlas byl stále klidný a ovládal se.

Charles bez úsměvu zdvihl hlavu od psacího stolu. Pohybem ruky mě vyzval, abych se posadil, a upřel na mě chladný pohled.

„Herriote,“ pravil chladně. „Tentokrát jste doopravdy na koberci.“

Charles býval majorem v armádě, která bojovala se vzbouřenci v Paňdžábu, a v této chvíli vypadal velice jako důstojník indické armády. Byl vzhledný, čistě oholený a rudolící, s pevnými lícními kostmi nad energickou bradou. Díval jsem se mu do nebezpečně se lesknoucích očí a napadlo mě, že jenom blázen by si mohl zahrávat s někým, jako je on, a měl jsem ošklivý pocit, že jsem si zahrával.

S vyschlými ústy jsem vyčkával.

„Víte, Herriote,“ hovořil dál. „Po našem posledním telefonickém rozhovoru o tuberkulózních formulářích jsem se domníval, že byste mi mohl dopřát chvíli klidu.“

„Klidu…?“

„Ano, ano, bylo to ode mne pošetilé, vím to, ale když jsem s vámi tehdy probral celý postup, skutečně jsem si myslel, že mě posloucháte.“

„Ale ano, já jsem vás opravdu poslouchal.“

„Vy jste mě poslouchal? No to je výborné!“ Usmál se krutě a nelítostně.

„Pak tedy bylo zřejmě ještě pošetilejší, když jsem očekával, že se budete mými směrnicemi řídit. Ve své nevinnosti jsem myslel, že máte zájem o to, co vám vykládám.“

„Pane Harcourte, věřte mi, skutečně mám velký zájem, já…“

„TAK PROČ,“ zařval bez varování a praštil rukou do stolu, ranou, pod níž se roztančily pera a kalamáře, „TAK PROČ, KRUCIFIX, V TOM POŘÁD DĚLÁTE BORDEL?“

Potlačil jsem silné nutkání vlézt pod stůl nebo utéct.

„Že dělám… nerozumím vám.“

„Vy mi nerozumíte?“ Pořád mlátil do stolu. „Tak já vám to vysvětlím. Jeden z mých veterinárních inspektorů byl na té farmě a zjistil, že jste neodevzdal žádost o dezinfekci!“

„Je to možné?“

„Ano, je to setsakra možné! Neodevzdal jste žádost o dezinfekci farmáři, ale poslal jste ji mně. Možná že si přejete, abych tam zajel a vydezinfikoval to? Chtěl byste, abych si tam odskočil a zapracoval si s hadicí, jestli vám to pomůže, tak se seberu a pojedu tam!“

„Ale ne, ne, ne, kdepak, to ne!“

Zřejmě mu nestačil ten kravál, který dělal, protože se do toho pustil oběma rukama a ukrutnou silou třískal do stolu oběma najednou a zuřivě se na mě díval.

„Herriote!“ řval. „Chci od vás slyšet jednu věc, stojíte o tuhle pitomou práci, nebo ne? Řekněte slovo, a předám to jinému praktikovi a možná že budeme potom oba schopni v klidu dožít.“

„Prosím vás, pane Harcourte, moje čestné slovo, že já… my… my o tu práci velice stojíme.“ A říkal jsem to upřímně a z celého srdce.

Velikán se opřel ve svém křesle a nějakou chvíli mě mlčky pozoroval. Potom se podíval na náramkové hodinky.

„Je dvanáct a deset minut,“ zabručel. „Před obědem máme ještě chvíli času na jedno pivo U černého lva.“

Ve výčepu se dlouze napil ze sklenice, opatrně ji postavil na stůl před sebou a pak se ke mně obrátil poněkud unaveně, vyčerpaně.

„Víte, Herriote, moc bych si přál, abyste s tím přestal. Mě to ničí.“

Věřil jsem mu. Jeho tváře ztratily sytou barvu a trochu se mu třásla ruka, když znovu zvedal sklenici.

„Upřímně mě to mrzí, pane Harcourte, a nedovedu si představit, jak se to mohlo stát. Opravdu jsem se snažil, abych to tentokrát udělal správně, a v budoucnu vás už skutečně nebudu trápit.“

Několikrát přikývl a potom mě pleskl do ramene. „Dobře, dobře, tak si dáme ještě jedno.“

Přešel k výčepnímu pultu, vrátil se s nápoji a potom vylovil z kapsy balíček v hnědém papíře.

„Malý svatební dárek, Herriote. Slyšel jsem, že se budete brzy ženit, tohle je od manželky a ode mne s přáním všeho nejlepšího.“

Nevěděl jsem, co mám říct. Neobratně jsem to rozbalil a ukázal se malý čtverhranný barometr.

Propadal jsem se hanbou, když jsem huhlal slova díků. Tenhle člověk zastupoval v našem obvodě ministerstvo a já jsem byl nejnižší a nejposlednější z jeho podřízených. A nejenom to, byl jsem právem přesvědčený, že jsem mu způsobil víc nepříjemností než všichni ostatní dohromady, byl jsem veš v jeho kožiše. Neexistoval jediný rozumný důvod, proč by mi měl darovat barometr.

Tato poslední zkušenost prohloubila můj děs s vyplňováním formulářů do té míry, že jsem doufal, že nenarazím tak hned na další tuberkulózní zvíře, ale osud mě pověřil několikadenní klinickou kontrolou a s pocitem nevyhnutelnosti jsem hleděl na ayrshirku pana Moverleye.

Při obchůzce mě zastavil její tichý kašel a podíval jsem se na ni pečlivě. Když jsem ji prohlížel, klesalo mi srdce. Tady byla další. Kůže těsně napnutá na kostře, mírně zrychlené dýchání a hluboký, tlumený kašel. Dnes naštěstí takovéhle krávy nevidíte, ale v té době byly až příliš běžné.

Přešel jsem kolem ní a podíval se na zeď před ní. Na hrubých kamenech byly zřetelně viditelné výmluvné skvrny sputa a já jsem rychle nabral vzorek a natřel ho na sklíčko.

V ordinaci jsem nabarvil vzorek Ziehl-Nielsonovou metodou a strčil jsem sklíčko pod mikroskop. Červená seskupení tuberkulózních bacilů ležela mezi roztroušenými buňkami, drobná, duhová a smrtící. Vlastně jsem ani tenhle smutný důkaz nepotřeboval, ale byl zde.

Pana Moverleye nerozveselilo, když jsem mu ráno sdělil, že se zvíře musí utratit.

„Dyť to nejni nic než krapet nastuzení,“ hučel. Farmáři nebyli nikdy rádi, když tak nicotný úředníček, jako jsem byl já, zatratil některou z jejich dojnic. „Ale asi mi nejni nic platný, abych se s váma hádal.“

„Ujišťuji vás, pane Moverley, že o tom nemůže být pochyb. Zkoumal jsem ten vzorek včera večer a…“

„No co se dá dělat.“ Farmář netrpělivě mávl rukou. „Dyž zatracená vláda řekne, že musim krávu zabít, tak ji musim zabít. Ale dostanu ňáký vodškodný, ne?“

„Ano, dostanete.“

„Kolik?“

Rychle jsem přemýšlel. Směrnice stanovily, že se zvíře má ocenit tak, jako by se prodávalo na trhu ve stavu, v jakém bylo. Minimum bylo pět liber, a bylo jasné, že tahle vychrtlá kráva spadala do této kategorie.

„Úřední cena je pět liber,“ řekl jsem.

„Prdlačku!“ odvětil pan Moverley.

„Jestliže nesouhlasíte, můžeme jmenovat odhadce.“

„Ale jo, jenom se do toho dejte.“ Byl očividně zhnusen a považoval jsem za nevhodné, abych mu sdělil, že dostane jen část těch pěti liber a že to závisí na ohledání.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Zavolám Jeffu Mallockovi, aby si pro ni přijel.“

To, že jsem upadl v nemilost u pana Moverleye, mě netrápilo tak jako nezbytnost zabývat se úděsnými formuláři. Jen při pouhém pomyšlení, jak budu odesílat další nadějnou hromádku Charlesi Harcourtovi, na mně vyrazil pot.

Pak na mě jako bleskem sestoupila inspirace. To se mi často nestává, ale tahle byla brilantní. Já formuláře neodešlu, dokud mi je nezkontroluje Kitty Pattisonová.

Nemohl jsem se dočkat, až se do toho plánu pustím. Téměř nadšeně jsem rozložil papíry do dlouhé řady, podepsal jsem je a přisunul je k obálkám připraveným na různá místa určení. A pak jsem zatelefonoval na ministerstvo.

Kitty byla trpělivá a laskavá. Určitě chápala, že konám svou práci svědomitě, ale že jsem úřednický hňup, a cítila se mnou.

Když jsem skončil s výčtem podle seznamu, blahopřála mi. „Výborně, pane Herriote, tentokrát to máte všechno správně! Nepotřebujete už nic než podpis pohodného a zprávu o posmrtném ohledání a máte to v suchu.“

„Díky Bohu a vám, Kitty,“ řekl jsem. „Zachránila jste mě.“

Což byla doslova pravda. Zmocnil se mě nádherný pocit úlevy. Vědomí, že tentokrát mi Charles nic nevrátí, bylo jako sluneční paprsek v temném mraku. Bylo mi do zpěvu, když jsem vjel do Mallockova dvorku a domluvil s ním, aby přijel pro krávu.

„Připrav mi ji na zítra, Jeffe, abych ji prohlédl,“ řekl jsem a odešel jsem s lehkým srdcem po svém.

Nechápal jsem, proč na mě pan Moverley nazítří mával, abych zastavil, když jsem míjel vrata jeho farmy. Přijel jsem k němu a viděl, že je mimořádně rozrušený.

„Hej!“ křičel. „Zrovna jsem se vrátil z trhu a manželka mi povídala, že tu byl Mallock!“

Usmál jsem se. „To je v pořádku, pane Moverley. Pamatujete si přece, že jsem vám říkal, že ho sem pošlu pro tu vaši krávu.“

„Ale jo, to všechno vim!“ Odmlčel se a zuřivě se na mě zadíval. „Ale von vodvez jinou!“

„Jinou… jinou, cože…?“

„Vodvez jinou krávu, tak to je! Vodvez nejlepší krávu z mýho stáda. Čistokrevnou ayrshirku, minulej tejden sem ji koupil v Dumfries a přivezli mi ji dneska ráno.“

Projela mnou mrazivá vlna hrůzy. Řekl jsem pohodnému, aby odvezl ayrshirku, která bude stát zvlášť na dvorku v prázdném boxu. To nové zvíře, které přivezli, bylo samozřejmě také v boxu. S děsivou jasností jsem viděl Jeffa a jeho pomocníka, jak ji vedou po dřevěném můstku na vůz.

„Abyste věděl, to je vaše vina!“ Farmář proti mně vztyčil varovný ukazovák. „Jestli mi zabije dobrou krávu, budete za to vodpovědnej!“

Nemusel mi to říkat. Musel bych se za to odpovídat mnoha lidem, včetně Charlese Harcourta.

„Okamžitě zatelefonujte pohodnému!“ vydechl jsem.

Farmář zamával rukama. „Pokoušel jsem se vo to, ale nikdo to tam nebere. Povidám vám, že ji zastřelí dřív, než se k němu dostaneme. Víte, kolik jsem za tu krávu zaplatil?“

„To teď není důležité. Kudy jel?“

„Manželka povídala, že jel směrem na Grampton, asi před deseti minutama.“

Nastartoval jsem vůz. „Možná že má odvézt ještě nějaká zvířata, pojedu za ním.“

Se zaťatými zuby a s očima vylézajícíma z důlků jsem se řítil po gramptonské silnici. Nehoráznost téhle katastrofy byla téměř víc, než jsem dokázal vnímat. Nesprávný formulář byl dost zlý, nesprávná kráva byla nepředstavitelná. Ale stalo se to. Charles mě tentokrát ukřižuje. Byl to dobrý chlap, ale nebude mít na vybranou, protože vedení ministerstva se o tomhle nesmrtelném průšvihu dozví a bude výt po krvi.

Horečně, ale marně jsem pátral u vchodu do každé farmy v Gramptonu, jímž jsem prolétl jako střela, a když jsem před sebou spatřil otevřenou krajinu, bylo mé napětí téměř nesnesitelné. Říkal jsem si, že je to celé beznadějné, a v tom jsem v dálce nad řadou stromů zahlédl známý vršek Mallockova nákladního auta.

Bylo to vysoké vozidlo s dřevěnými bočnicemi a nemohl jsem si je splést. Chtělo se mi zavýsknout radostí, ale odolal jsem, přitlačil jsem nohu na plynu až na podlahu a vyrazil s fanatismem lovce. Bylo to ale hodně daleko, a když jsem ujel asi dva kilometry, uvědomil jsem si, že jsem vůz ztratil.

Po všech těch letech vzpomínám na mnoho, ale VELKÝ HON ZA KRÁVOU se mi vryl do duše hlouběji než všechno ostatní. Nezřízený děs, který jsem cítil, mám dodnes v živé paměti. Občas jsem zahlédl vůz ve spleti cest a cestiček, ale než jsem přejel po krajině, zmizela moje kořist za kopcem nebo zapadla do některé z mnoha kotlin. Předpokládal jsem, že až projede vesnicí, zahne k Darrowby, ale nestalo se to, a to mě mátlo. Určitě jede ještě za nějakou povinností.

Připadalo mi, že už to trvá celou věčnost, a neměl jsem z toho vůbec žádnou radost. Celou tu dobu jsem propadal do mrazivé úzkosti a střídání naděje a zoufalství mě vyčerpávalo. Byl jsem úplně vyřízený, když jsem konečně na rovné cestě před sebou spatřil rozhoupané vysoké nákladní auto.

Měl jsem ho! Donutil jsem své malé autíčko, aby ze sebe vydalo poslední síly, a dojel jsem na úroveň nákladního vozu a znovu a znovu jsem houkal, až zastavil. Bez dechu jsem zabrzdil před ním a rozběhl jsem se, abych to celé vysvětlil. Když jsem se však podíval do řidičovy kabiny, rozdychtěný úsměv mi zmizel z tváře. Vůbec to nebyl Jeff Mallock. Pronásledoval jsem nesprávného muže. Měl přesně stejný typ nákladního vozu jako Mallock, objížděl rozsáhlý yorkshirský kraj a sbíral nejrůznější zbytky pošlých zvířat, takové, které nechtěl ani pohodný. Bylo to podivné zaměstnání a byl to podivný člověk. Zvláštní, pronikavé oči nevlídně svítily zpod potrhané vojenské špičaté čapky.

„Vo co de, mistře?“ vytáhl cigaretu z úst a družně si uplivl na cestu.

Měl jsem sevřené hrdlo. „Promiňte. Myslel jsem, že jste Jeff Mallock.“

Výraz jeho očí se nezměnil, ale koutek úst se krátce zdvihl. „Jestli hledáte Jeffa, tak ten je už teďka zpátky u sebe doma.“ Znovu si uplivl a vrátil cigaretu do úst.

Tupě jsem přikývl. Samozřejmě že Jeff teď bude doma, už dávno. Pronásledoval jsem nesprávné nákladní auto téměř hodinu a ta kráva už bude mrtvá a bude viset na hácích. Pohodný pracoval rychle a zdatně, a když dovezl zvířata domů, nemarnil čas.

„No, já teďka jedu domu,“ řekl ten podivný chlapík. „Tak na shledanou, mistře.“ Mrkl na mne, nastartoval motor a velký vůz odrachotil.

Vlekl jsem se zpátky do svého vozu. Už jsem nepospíchal. A kupodivu teď, kdy bylo všechno ztraceno, se mi vrátil klid. Odjížděl jsem a byl jsem úplně vyrovnaný a s chladnou věcností jsem rozvažoval o své budoucnosti. Docela určitě mě vyhodí ze služeb ministerstva a jen tak mimoděk jsem uvažoval, jestli je pro takovou příležitost stanovený zvláštní postup, jako například obřadné odtržení odznaku nebo něco na ten způsob.

Snažil jsem se nepřipustit si myšlenku, že by se o tenhle poslední příběh mohl zajímat ještě někdo jiný než ministerstvo. Co třeba univerzita? Mohli by mě zbavit titulu za něco podobného? Možná, a v čirém poklidu mysli jsem si pohrával s případnými alternativami nového zaměstnání. Často jsem si myslel, že musí být legrace vést antikvariát, a teď jsem o tom začal vážně uvažovat. Došel jsem k názoru, že by se do Darrowby antikvariát vlastně velmi dobře hodil. Prožíval jsem příjemně představu, jak sedím pod řadami zaprášených svazků a občas některý vezmu z poličky, jen tak, když se mi zachce, nebo se jenom dívám na ulici oknem svého bezpečného malého světa, v němž neexistují formuláře, telefony, ani vzkazy TEL. MIN.

V Darrowby jsem beze spěchu zabočil do dvorku k pohodnému. Nechal jsem vůz venku před smutným nízkým stavením, z jehož komína stoupal černý dým. Roztáhl jsem zasouvací dveře a spatřil Jeffa, jak odpočívá na hromadě kravských kůží a v prstech potřísněných krví drží ohryzek jablka. A… ano, tam za ním visely dvě velké půle hovězího a na podlaze plíce, střeva a ostatní, smutné zbytky čistokrevné ayrshirky pana Moverleye.

„Ahoj, Jeffe,“ řekl jsem.

„Dobrej den, pane Herriot.“ Usmál se na mě svým úsměvem cheruba, v němž se odrážela nezkaženost jeho bytosti. „Jenom sem si trochu zakous. Toudle dobou dycky něco pojim.“ Zabořil zuby do sekané a labužnicky žvýkal.

„Ano, vidím.“ Lítostivě jsem prohlížel visící mrtvolu. Jenom potrava pro psy, a dokonce ani toho ne mnoho. Ayrshirky nebyly nikdy tlusté. Přemýšlel jsem, jak mu to celé vyjevím, když znovu promluvil.

„Mrzí mě, že ste mě tentokrát zaskočil, pane Herriot, ale nestih sem to,“ řekl a sáhl po zamaštěném hrnku s čajem.

„Co jste nestihl?“

„No, dycky se snažím mít už to zvíře připravený, ale vy ste přišel moc brzo.“

Civěl jsem na něj. „Ale… vždyť je tu všechno.“ Mávl jsem kolem sebe.

„Depak, to nejni vona.“

„Chcete říct… že tohle není Moverleyova kráva?“

„Nejni.“ Dlouze se napil z hrnečku a hřbetem ruky si otřel ústa. „Nejdřív sem musel udělat tudle. Moverleyova kráva je pořád eště vzadu na voze.“

„Živá?“

S mírným překvapením se na mě podíval. „Samosebou. Eště sem se jí nedotk. Taky je to pěkná kráva na porážku.“

Úlevou jsem málem omdlel. „Není na porážku, Jeffe. Odvezl jste nesprávnou krávu.“

„Nesprávnou krávu?“ Nic ho nikdy nepřekvapilo, ale zřejmě toužil po dalších informacích. Vyprávěl jsem mu celý příběh.

Když jsem skončil, začala se mu mírně třást ramena a v růžové tváři jiskřily krásné, jasné oči.

„No to je tedy sranda,“ znovu se tiše rozesmál. V jeho veselí nebylo nic nevhodného a nic z toho, co jsem mu vyprávěl, ho ani v nejmenším nevyrušilo z pohody. Skutečnost, že jel nadarmo, nebo že by se ten farmář mohl zlobit, pro něj vůbec nic neznamenala.

A když jsem se díval na Jeffa Mallocka, napadlo mě znovu, jako už kolikrát, že klidu a míru duše zřejmě neprospívá nic tak jako život strávený mezi mrtvolami nemocných zvířat a smrtelnými bakteriemi.

„Zajedete zpátky a vyměníte krávy?“ zeptal jsem se.

„Jo, za ňákou tu minutku. Dyť nehoří. Nikdy nemám rád, dyž musim pospíchat na jídlo.“ Spokojeně říhl. „A copak vy, pane Herriot? Vy byste moh potřebovat něco na posilnění.“

Vytasil druhý hrnek a odlomil štědrý kus sekané a podal mi ji.

„Ne… ne… ne… děkuji vám… Jeffe. Je to od vás milé, ale teď zrovna nemám na jídlo ani pomyšlení.“

Pokrčil rameny a usmál se. Natáhl ruku po dýmce, kterou předtím odložil na ovčí lebku. Odmrskl pár vláken nějaké tkáně z náustku, zapálil si a šťastně se uvelebil na kůžích.

„Tak se teda uvidíme pozdějc,“ pravil. „Zastavte se tu večer a všecko budete mít přichystaný.“ Zavřel oči a znovu se mu roztřásla ramena. „Tentokrát snad abych vzal rači tu správnou.“

Musí to být víc než dvacet let od doby, kdy jsem vydal tuberkulózní příkaz na nějakou krávu, protože dnes se klinické případy vyskytují zřídkakdy. TEL. MIN. už mi nezmrazuje krev v žilách a strašlivé formuláře, které mě děsily do hloubi duše, leží bez užitku a žloutnou na dně zásuvky.

Všechny tyhle věci mi zmizely ze života. Zmizel i Charles Harcourt, ale myslím na něj každý den, když se dívám na ten malý barometr, který stále ještě visí na mé zdi.

9. kapitola

„Pane Herriote!“ vítala mě paní Ridgová potěšeně. „Někdo nám v noci ukradl auto.“ Rozzářeně se na mě usmívala.

Ležel jsem v posteli v ubytovně ve Winkfieldu a poslouchal jsem, jak někdo v rozhlase napomíná občany, aby v době války nejezdili soukromými vozy, když vtom mi na mysli vytanula neobvyklá radost paní Ridgové a znovu se mi připomněly dny mé veterinařiny.

Zůstal jsem tehdy stát mezi domovními dveřmi. „Paní Ridgová, to vás hrozně lituji. A jak…?“

„Ano, ano, nemohu se dočkat, abych vám to pověděla!“ hlas se jí třásl rozrušením a radostí. „Zřejmě tady byli včera večer nějací vagabundi a já jsem tak hloupá, že nechávám vůz odemknutý.“

„Ano, ano… smůla.“

„Ano, je, ale pojďte dovnitř,“ chichotala se. „Promiňte, že jsem vás nechala stát na chodbě, ale jsem celá bez sebe.“

Prošel jsem kolem ní do haly. „Pochopitelně, pochopitelně. Musel to být pro vás otřes, šok.“

„Otřes? Ale vy nechápete, jak to myslím. Je to báječné!“

„Prosím?“

„Ano, samozřejmě!“ sepjala ruce a podívala se na strop. „Víte, co se stalo?“

„Ano,“ řekl jsem. „Teď jste mi to pověděla.“

„Ale kdepak, zdaleka jsem vám to ještě nepověděla!“

„Že ne?“

„Ne, ale sedněte si, prosím. Jistě vás to bude všechno zajímat.“

Abych to mohl vysvětlit, musím se vrátit o deset dní zpátky k onomu odpoledni, kdy paní Ridgová uslzeně vyběhla do schodů Skeldalu.

„Můj pes měl úraz,“ vydechla.

Podíval jsem se na ni. „Kde je?“

„Ve voze. Nevěděla jsem, jestli s ním smím hnout.“

Přešel jsem chodník a otevřel jsem dveře. Její teriér, Joshua, ležel velice tiše na přikrývce na zadním sedadle.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Položila si ruku na oči. „Bylo to strašné. Víte, že si často hrával na poli proti našemu domu. Asi před půlhodinou začal honit králíka a vběhl pod kola traktoru.“

Podíval jsem se z její tváře na nehybné zvíře a zase zpátky. „A kola ho přejela?“

Přikývla a po tvářích jí tekly slzy.

Uchopil jsem ji za paži. „Paní Ridgová, tohle je důležité. Jste si úplně jistá, že mu kolo přejelo přes tělo?“

„Ano, jsem, úplně jistá. Viděla jsem, jak se to stalo. Nemohla jsem uvěřit, že by mohl být živý, když jsem pro něj běžela.“ Zhluboka se nadechla. „Asi nemůže přežít, viďte?“

Nechtěl jsem ji deprimovat, ale nevypadalo pravděpodobné, že by malý pes mohl přežít, kdyby ho zmáčkl takový těžký kolos. Nevyhnutelné by bylo značné vnitřní poranění, samozřejmě kromě polámaných kostí. Smutně jsem hleděl na nehybně ležící, drobné, pískově žluté zvířátko, které jsem tolikrát pozoroval, jak běhá a skáče po pastvinách.

„Podíváme se na něj,“ řekl jsem.

Vlezl jsem do vozu a posadil se na sedadlo vedle něj. Nanejvýš opatrně jsem prsty přejel údy a každou chvíli jsem čekal, že ucítím krepitaci, která je příznakem zlomeniny. Pomalu jsem vsunul ruku pod něj a centimetr po centimetru jsem ho nadlehčoval. Joshua zareagoval pouze jednou, a to když jsem nadzdvihl pánevní pletenec.

Vůbec nejlepší znamení byla růžová barva sliznice v oku a v tlamě. Obrátil jsem se k paní Ridgové s větší nadějí.

„Jako zázrakem to nevypadá, že by měl vnitřní krvácení, a žádný úd nemá zlomený. Jsem si dost jistý, že má zlomenou pánev, ale to není tak zlé.“

Přejela prsty přes šmouhy na své tváři a rozšířenýma očima se na mě podívala. „Skutečně si myslíte, že má šanci?“

„Nechci vám zbytečně dávat naději, ale v tuhle chvíli nevidím příznaky těžkého poranění.“

„Ale to snad nemůže být pravda?“

Pokrčil jsem rameny. „Souhlasím s vámi, ale jestliže se z toho dostal, mohlo by to být jedině tím, že ležel na měkké zemi, která se poddala, když ho kolo přitisklo. Zrentgenujeme ho, abychom se přesvědčili.“

Tehdy jsme neměli žádný rentgen jako ani většina velkých veterinárních ordinací, ale v případě potřeby nám vypomohla místní nemocnice. Odvezl jsem tam Joshuu a snímek potvrdil mou diagnózu, má zlomenou pánev.

„Nemohu pro něj mnoho udělat,“ řekl jsem jeho paní. „Tenhle druh poranění se obvykle zahojí sám. Nějakou dobu bude mít potíže se zadníma nohama, nepostaví se, a pár týdnů bude mít oslabený zadek, ale když bude v klidu, časem se to zhojí.“

„Ale to je báječné!“ Pozorovala, jak ukládám psíka zpátky na sedadlo auta. „Takže nezbývá nic než čekat?“

„Ano, doufám, že se uzdraví.“

Mé obavy, že by Joshua měl vnitřní poranění, definitivně zmizely, když jsem ho spatřil za dva dny. Jeho sliznice byly sytě růžové a všechny funkce normální.

Paní Ridgová ale měla pořád starosti. „Je to takový ubožáček,“ naříkala. „Jenom se na něj podívejte, je jako bez života.“

„Chápejte, že musí být zhmožděný a že ho musí všechno bolet. A také se jistě hrozně polekal. Musíte být trpělivá.“

Když jsem hovořil, pejsek se postavil, přešel potácivě několik kroků po koberci a zase upadl. Nejevil zájem o mne ani o své okolí.

Než jsem odešel, dal jsem paní Ridgové salicylové tablety. „Tohle mu pomůže,“ řekl jsem. „Kdyby se jeho stav nezlepšil, zavolejte mě.“

Zavolala mě, během osmačtyřiceti hodin. „Přála bych si, abyste přišel a znovu Joshuu prohlédl. Vůbec se mi nelíbí.“

Pejsek byl stejný jako předtím. Hleděl jsem na něj, jak utrápeně leží na přikrývce, hlavu v packách, a dívá se do krbu.

„Pojď sem, Joshuo, starý kamaráde,“ řekl jsem. „Určitě ti už je líp.“ Sklonil jsem se a mnul jsem prsty drsnou srst, ale ani moje slova, ani hlazení nevyvolalo žádnou reakci. Jako bych tam vůbec nebyl.

Paní Ridgová se ke mně smutně obrátila. „Takovýhle je pořád. A vy víte, jak byl normálně.“

„Ano, vždycky byl jako ohnivá koule.“ Znovu jsem si připomněl, jak mi skákal kolem nohou a jak se na mě rozdychtěně díval. „Je to zvláštní.“

„A ještě něco,“ pokračovala. „Nevydá ze sebe ani hlásek. Víte, to mě trápí víc než všechno ostatní, protože byl vždycky takový dobrý hlídací pes. Slyšeli jsme, jak štěká, když ráno přišla první pošta, štěkal na mlékaře, na popeláře, na každého. Nebyl to nějaký uječený pes, ale pověděl nám, když se tu někdo objevil.“

„Ano…“ To jsem si také pamatoval. Ten halas, který se ozval vždycky, když jsem stiskl zvonek.

„A teď už je jen tohle příšerné ticho. Lidé přicházejí, odcházejí, ale on ani nezvedne hlavu. Kdyby jen zaštěkal. Jenom jednou. Určitě by to znamenalo, že se uzdravuje.“

„Asi ano,“ odpověděl jsem.

„Myslíte, že mu chybí ještě něco jiného?“ tázala se.

Chvíli jsem přemýšlel. „Ne, jsem přesvědčený, že ne. Rozhodně ne fyzicky. Strašlivě se vyděsil a uzavřel se do sebe. Časem ho to přejde.“

Když jsem odcházel, měl jsem pocit, že se snažím přemluvit sebe právě tak jako paní Ridgovou. A když mi v průběhu následujících dnů neustále telefonovala špatné zprávy, začínal jsem pochybovat.

Asi týden po té nehodě mě znovu požádala, abych se u ní zastavil. Joshuův stav se nezměnil. Byl apatický, měl stažený ocas, smutné oči, a pořád mlčel.

Jeho paní byla zřejmě velmi úzkostná a skleslá.

„Pane Herriote,“ pravila, „co budeme dělat? Nemohu spát, pořád na něj myslím.“

Vytáhl jsem stetoskop a teploměr a znovu jsem psíka vyšetřil. Důkladně jsem ho pak prohmatal od hlavy až k ocasu. Když jsem skončil, dřepl jsem si na koberec a podíval jsem se na paní Ridgovou.

„Nemohu najít vůbec nic, co by bylo v nepořádku. Musíte být trpělivá.“

„Ale to už jste říkal a já cítím, že takhle to už nemohu vydržet.“

„A ještě pořád neštěká?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, a na to pořád čekám. Jí málo, trochu chodí, ale nevydá ani hlásek. Přestala bych se bát, kdybych ho uslyšela zaštěkat, jenom jednou, jinak budu mít pořád hrozný strach, že umře…“

Doufal jsem, že moje příští návštěva bude veselejší, a teď se mi ulevilo, když jsem viděl, jakou výtečnou náladu má paní Ridgová, ale byl jsem překvapený. Posadil jsem se do pohodlného křesla v hale.

„Doufám, že auto brzy dostanete zpátky,“ řekl jsem.

Mávnutím to odbyla jako nepodstatné. „Určitě se někde objeví, jsem si jistá.“

„Stejně je to pro vás nepříjemné.“

„Nepříjemné? Ani trochu. Jsem tak šťastná!“

„Šťastná? Že jste ztratila auto?“

„Ale ne, kvůli tomu ne. Kvůli Joshuovi.“

„Kvůli Joshuovi?“

„Ano.“ Posadila se do křesla a naklonila se ke mně. „Víte, co udělal, když ti lidé odváželi auto?“

„Ne, povězte mi to.“

„Štěkal, pane Herriote! Joshua štěkal!“

10. kapitola

Jídlo ve winkfieldské pilotní škole bylo velmi dobré, a tvrdilo se dokonce, že si letci, kteří bydleli docela blízko a mohli dojíždět domů na návštěvu, nebrali volno na celý den, aby nezmeškali nějakou kulinární specialitu. Nezní to asi příliš věrohodně, ale často si myslím, že jen málo lidí ve válčící Británii se mělo tak jako ta hrstka mládenců v dřevěných chatičkách na zelené ploše před Windsorem.

Ne snad že bychom měli nějakého francouzského kuchaře. Vařili dva zarostlí starší muži, civilisté v kšiltovkách. Kouřili lulku a plnili své úkoly mlčky a neúnavně.

Kolovaly pověsti, že to byli bývalí armádní kuchaři z první světové války, ale ať to byl, kdo to byl, byli to umělci. Prosté dušené maso a sekaná nabývaly v jejich rukou nového významu a nových hodnot a bylo možné opěvovat i lahodnou chuť jejich brambor.

Proto bylo překvapující, když při obědě můj soused zleva odhodil lžíci, odstrčil talíř a zasténal. Jedli jsme u dřevěných stolů, seděli jsem v řadách na dlouhých lavicích a já seděl těsně vedle toho mládence.

„Co se stalo?“ tázal jsem se. „Ty ovocné knedlíky jsou báječné.“

„Ale nejde o jídlo,“ na několik minut si položil obličej do dlaní a pak se na mě podíval zmučenýma očima. „Lítal jsem dneska ráno s Routledgem, nacvičovali jsme vývrtky a obraty a zpřevracel ve mně všechny vnitřnosti, točili jsme se v jednom kuse, vůbec jsme nepřestali.“

Moje vlastní krmě náhle ztratila veškerou vábnost. Chápal jsem, co měl na mysli. Tohle mi poručík Woodham provedl také. Soused na mě vrhl ještě jeden zoufalý pohled a potom tupě civěl před sebe.

„Vím jedno, Jime, a to docela přesně. Ze mě nikdy žádnej pilot ksakru nebude.“

Při jeho slovech mi naskočila husí kůže. Pronesl hlasitě přesvědčení, které pomalu narůstalo ve mně. Připadalo mi, že se vůbec nelepším, ať jsem udělal, co jsem udělal, bylo to špatně a já jsem ztrácel odvahu. Právě tak jako všichni ostatní jsem doufal, že se stanu pilotem, ale po každém nácviku s poručíkem Woodhamem byla představa, že bych měl někdy řídit letadlo úplně sám, čím dál tím směšnější. A ve dvě hodiny jsem s ním měl další výcvik.

Když jsme se setkali, byl mírný a šarmantní jako vždycky, dokud jsme se nevznesli na oblohu a nezačal znovu řvát.

„Uvolněte se. Prokristapána, uvolněte se!“ nebo: „Sledujte výšku! Kam si doprčic myslíte, že letíte!“ nebo: „Copak jsem vás neučil, že máte srovnat knipl? Jste ksakru hluchý!“ A nakonec, když jsme po prvním obletu s drcnutím zastavili na trávě: „To bylo úplně svinské přistání! Znova odstartovat!“

Při druhém obletu byl podivně mlčenlivý. Ačkoli bych měl cítit úlevu, působil na mě ten nezvyklý mír jaksi zlověstně. Nemohlo to znamenat nic jiného než to jediné, konečně mě odepsal jako ztracený případ. Když jsme přistáli, nařídil mi, abych vypnul motor. Pak vylezl ze zadního kokpitu. Chystal jsem se rozepnout kurty a následovat ho, když vtom mávl, abych zůstal na svém sedadle.

„Zůstaňte, kde jste,“ pravil. „Můžete odstartovat.“

Třeštil jsem na něj oči za brýlemi. „Cože…?“

„Řekl jsem vám, abyste s ní odletěl.“

„Myslíte, abych já sám? Abych letěl sám?“

„Ano, samozřejmě. Až přistanete a odrolujete ji, přijďte za mnou do operační místnosti.“ Obrátil se a odkráčel po zelené ploše. Ani se neohlédl.

Za několik minut přišel mechanik k místu, na němž jsem rozechvěně dřepěl. Odplivl si na trávník a změřil si mě s hlubokým znechucením.

„Koukni, brácho,“ pravil. „Todle je moc dobrá mašina, ta, co v ní sedíš.“

Souhlasně jsem přikývl.

„A já bych moc nerad, abys ji rozmlátil, rozumíš?“

Ještě jednou na mě vrhl zhnusený pohled a potom šel k vrtuli.

Ačkoli jsem byl ztuhlý děsem, nezapomněl jsem na dril, který do mne byl vtloukán. Nikdy jsem si nemyslel, že bych to všechno mohl vážně uplatnit.

Teď jsem automaticky přezkoušel směrovky, křidélka a výškové kormidlo. Přívod benzinu zapnut, zapalování vypnuto, plyn stažen. Pak zapnout a trošku přidat plyn.

„Kontakt,“ křikl jsem.

Mechanik zhoupl vrtulí a motor zařval. Teď plynovou páku na otevřeno a Tiger Moth se rozdrncal po trávě. Když jsem nabral rychlost, povolil jsem knipl, zdvihl ocas, a když jsem pak zase přitahoval zpátky, drncání ustalo a hladce jsem se zvedl a pode mnou rychle ubíhala ubikace, v níž byla naše jídelna, na konci letiště, až se úplně ztratila z dohledu.

Zmocnilo se mě opojení a pocit vítězství. Uskutečnilo se nemožné. Byl jsem tady nahoře, úplně sám, a letěl jsem, konečně jsem letěl. Byl jsem tak přesvědčený o svém neúspěchu, že mě úplně překonal pocit úlevy. Překonal a omámil, takže jsem dlouhou dobu letěl a letěl a připitoměle se usmíval.

Když jsem se konečně vzpamatoval, blaženě jsem se naklonil a podíval se dolů. Bude načase, abych obrátil, ale jak jsem hleděl dolů, zmocnila se mě mrazivá realita. Nepoznával jsem v tom velikánském zamlženém vzorku pod sebou vůbec nic. A všechno bylo mnohem menší než obvykle. S vyschlými ústy jsem se podíval na výškoměr. Nabral jsem hodně přes dva tisíce stop.

A najednou mě napadlo, že to hulákání poručíka Woodhama nebylo bezvýznamné. Že to, co říkal, mělo smysl, že mi dobře radil, a že jakmile jsem se dostal nahoru já sám, zanedbal jsem úplně všechno. Nezaměřil jsem se na mrak. Nesledoval jsem umělý horizont a nesledoval jsem ani výškoměr. A ztratil jsem se.

Byl to strašlivý pocit, tahle naprostá izolace, když jsem zoufale pátral ve velikánské kostičkované šachovnici krajiny po jakémkoli známém předmětu. Co si má člověk počít v takovémhle případě? Kroužit nad jižní Anglií, dokud nenajdu nějaké pole dost velké na přistání, a potom se vrátit jakýmkoli způsobem do Winkfieldu? Ale to budu vypadat jako naprostý blbec a také se mi dostane skvělé příležitosti, abych rozmlátil milovaný stroj našeho mechanika a možná i sebe.

Vypadalo to, že se tak nebo onak vyznamenám. Mnoha chlapcům se přihodily legrační věci, dostali mořskou nemoc a pozvraceli se v kokpitu, jeden prolétl živým plotem, další při svém prvním samostatném letu kroužil znovu a znovu nad letištěm, celkem sedmkrát, a snažil se najít odvahu k přistání, zatímco jeho instruktor potil na zemi krev a proklínal ho. Ale nikdo se doopravdy neztratil tak jako já. Nikdo nevlétl do nebeské modři a nevrátil se pěšky bez letadla.

Vize mé bezprostřední budoucnosti nabývala příšerných rozměrů a tvarů a srdce mi mlátilo v prsou, když jsem daleko vzadu, na levé straně, zahlédl drahé a známé obrysy velké tribuny dostihové dráhy v Ascotu. Téměř jsem plakal radostí a zamířil jsem k ní a v několika minutách jsem kroužil nad její střechou.

A tamhle dole se ke mně nepříjemnou rychlostí blížil pás stromů, které lemovaly letiště, a potom větrný pytel nad zelenou prostorou. Ale byl jsem pořád ještě příliš vysoko, nedokážu včas ubrat rychlost, abych zamířil na přistávací plochu. Budu to muset obletět ještě jednou.

Sevřelo se mi srdce, když jsem si představil tu ostudu. Všichni se budou dívat a budou mít ohromnou jundu při pohledu na Herriota, který minul o hezkých pár set metrů letiště a znovu odfrčel do mraků. Ale o čem to tady přemýšlím? Existoval přece způsob, jak rychle ztratit výšku, a chvála bohu a vám, poručíku Woodhame, věděl jsem, jak se to dělá.

Vykopnout směrovku a srovnat knipl. Stokrát mi opakoval, jak provést skluz, a tak jsem se do toho teď razantně pustil a mašina se stočila jako krab dolů ke stromům.

A hrome, vyšlo to! Zelené křoví se mi vrhlo v ústrety a ve vteřině jsem se skoro ometal o větve. Vyrovnal jsem stroj v padesáti stopách, postupně jsem přitahoval řídicí páku a těsně nad zemí jsem ji přirazil na břicho. Podvozek se dotkl země téměř bez zachvění a já jsem vyrovnával směrovku, abych udržel mašinu rovně, dokud se nezastavila. Pak jsem popojel, vylezl z kokpitu a šel do operační místnosti.

Poručík Woodham seděl u stolu se šálkem v ruce, a když jsem vstoupil, zdvihl hlavu. Už svlékl kombinézu a měl na sobě sako battledresu s odznakem křídel, o nichž jsme všichni snili, a se stužkou DFC.

„Vítám vás, Herriote, zrovna mi přinesli kávu. Nevezmete si se mnou?“

„Děkuji, pane, rád.“

Posadil jsem se a poručík ke mně přisunul šálek. „Díval jsem se, jak jste přistával,“ pravil. „Pěkně, velmi pěkně.“

„Děkuji, pane.“

„A ten skluz!“ Jeden koutek úst se mu otočil vzhůru. „Opravdu velmi dobré, výborné!“

Sáhl po kávové konvici a pokračoval. „Byl jste vynikající, Herriote. A letěl jste sám pouze po devíti instruktážích. Skutečně vynikající. Ale já jsem o vás nikdy ani v tom nejmenším nepochyboval.“

Zdvihl konvici k mému šálku. „Vezmete si černou, nebo bílou kávu?“

11. kapitola

Z naší padesátičlenné letky jsem letěl bez instruktora v pořadí třetí a byl jsem náramně pyšný, protože většina mých kolegů nebyla starší než osmnáct nebo devatenáct let. Ne snad že by něco říkali, ale často jsem měl dojem, že podle jejich názoru postarší džentlmen, jemuž minula dvacítka a který má manželku a dítě, nemá právo, aby byl tady a cvičil se na pilota. Nejroztomilejším způsobem si mysleli, že jsem na to starý.

Samozřejmě měli v něčem pravdu. Stýskalo se mi po domově pravděpodobně víc než jim. Když nám seržant na každodenním nástupu rozdával poštu, obvykle jsem si svoje dopisy schoval, a teprve když jsem byl na několik minut sám, přečetl jsem si, jak rychle roste malý Jimmy, kolik váží, jak projevuje mimořádnou inteligenci, téměř genialitu, kterou v něm Helena rozpoznala.

Přicházel jsem o jeho nejútlejší dětství a byl jsem z toho smutný. A hluboce toho lituji dodnes, protože je to v životě pouze jedinkrát a rychle a nenávratně to mine. Stále ještě chovám svazeček dopisů, které mi psala jeho pyšná matka, abych byl účastníkem každičké fascinující etapy, každičkého krůčku, a když ty dopisy teď čtu, připadá mi, jako bych se svou rodinou celou tu dobu byl a všechno prožíval s nimi.

Tehdy mě ty dopisy téměř bolestně táhly zpátky k teplu a pohodlí domova, ale musím přiznat, že občas nebyl ani v Darrowby pohodlný život.

Nejhorší samozřejmě bylo, když mě v zimě a časně ráno zavolali k nějakému případu. Docela běžně jsem s ospalýma očima vcházel do chlévů ráno v šest hodin, abych pomáhal při telení. Jenom na farmě pana Blackburna to bylo jiné. Lišilo se to v nejednom ohledu.

Za prvé mě obvykle vítal farmář s úzkostlivým výrazem ve tváři a hned mi sděloval, jak to s teletem vypadá a kdy začaly stahy, ale tady jsem si připadal jako nevítaný cizinec. Za druhé jsem si přivykl na pohled na několik krav přivázaných v chlévě s kamennou podlahou, s dřevěným pažením a s petrolejkou, a teď jsem zíral na dlouhou betonovou chodbu ozářenou elektrickým světlem a ze stání oddělených kovovými trubkami vykukovaly zadky nekonečných zástupů krav. Za třetí tu místo jitřního klidu a míru chřestila vědra, rytmicky pulzovala strojní dojička a řval amplion rádia. Také tu horečně běhali muži v bílých pláštích a v bílých čepicích, ale žádný z nich si mě ani v nejmenším nevšímal.

Byla to jedna z našich nových velkých mlékařských farem. Místo osamocené postavy, sedící na dojačce s hlavou opřenou o kravský bok a tahající za struky s tichým syk-syk-syk, neosobní zmatek a spěch.

Stál jsem hned za dveřmi a venku na dvorku poletoval z černé oblohy ledový sníh. Opustil jsem pohodlnou postel a teploučkou manželku, abych sem přišel, a zdálo se mi, že by mi měl alespoň někdo říct dobré jitro. Vtom jsem postřehl, že kolem mě utíká farmář s vědrem. Běžel právě tak rychle jako kterýkoli z jeho zaměstnanců.

„Hej, pane Blackburne!“ vykřikl jsem. „Telefonoval jste mi, telí se vám tady nějaká kráva?“

Zastavil se a chvíli na mě nechápavě hleděl. „Jo, jo, jo, jo, je támhle napravo dole.“ Ukázal na světle červenou krávu, asi v půli chléva. Snadno jsem ji rozpoznal, byla jediná, která ležela.

„Jak dlouho už to trvá?“ otázal jsem se, ale když jsem se otočil, pan Blackburn zmizel. Utíkal jsem za ním, zahnal jsem ho do přípravny mléka a opakoval jsem svou otázku.

„Měla se otelit už včera večer. Něco bude v nepořádku.“ Začal nalévat mléko z vědra do chladničky.

„Sáhl jste do ní?“

„Ne, neměl jsem čas.“ Obrátil ke mně utrápené oči. „Dneska ráno jsme se trochu opozdili s dojením. Nesmíme zdržovat přepravce mléka.“

Věděl jsem, co myslel. Řidiči, kteří sváželi mléko do velikých mlékárenských podniků, byli tvrdá cháska. Normálně to byli určitě laskaví manželé a otcové, ale když měli čekat, byť jenom i chvilinku, praskali vzteky. Nezazlíval jsem jim to, protože museli objet velký kus kraje a museli dorazit na mnoho farem, ale viděl jsem je, když zuřili, a stálo to za to.

„Vyšetřím ji,“ řekl jsem. „Mohu, prosím, dostat horkou vodu, mýdlo a ručník?“

Pan Blackburn trhl hlavou do kouta přípravny. „Vemte si to. Je tady všechno. Já musím běžet.“ A znovu rychle odkráčel. Očividně se bál víc mlékárenského řidiče než mne.

Natočil jsem vodu do vědra, našel jsem kousek mýdla a hodil jsem si ručník přes rameno. Když jsem přistoupil ke své pacientce, marně jsem hledal, jak se jmenuje. Tehdy mívaly krávy nad svým stáním cedulky se jmény, ale zde nebyly žádné Marigoldy, Červenky nebo Sněhurky, byla tu pouhopouhá čísla.

Než jsem si svlékl sako, podíval jsem se zběžně do ucha, kde na krémově bílém povrchu čitelně vyvstávala vytetovaná čísla. Tahle kráva měla číslo osmdesát sedm.

Další potíže vznikly, když jsem si svlékl košili. V tomto moderním chlévě nevyčnívaly ze zdi žádné hřebíky, které by sloužily jako věšáky. Musel jsem si sbalit šaty do uzlíku a odnést je do přípravny mléka. V přípravně jsem také našel pytel, který jsem si přivázal provazem do pasu.

A setrvale všemi ignorován jsem se vrátil, namydlil jsem si paži a vsunul ji do krávy. Musil jsem se hodně natáhnout, abych dosáhl na tele, což bylo podivné vzhledem k tomu, že se mělo narodit už včera večer. Nejdříve jsem se dotkl vrcholku hlavy malého stvořeníčka. Tlamičku mělo zabořenou dolů, místo aby ji natahovalo ven do světa, a nohy byly skrčené pod tělem.

Ještě něčeho jsem si všiml. Vsunutí paže nevyprovokovalo stahy krávy a také se nesnažila postavit se. Se Sedmaosmdesátkou nebylo něco v pořádku.

Ležel jsem rozpláclý na betonu, paži až po rameno v krávě. Zdvihl jsem hlavu a hleděl na chlupatá záda se světlou červenou a bílou srstí. Když můj pohled dosáhl až ke krku, věděl jsem, že už nemusím po ničem dalším pátrat. Laterální uzlina byla velmi patrná. Sedmaosmdesátka ležící na hrudníku hleděla unaveně a bez zájmu na zeď před sebou, ale tahle zvláštní malá výduť na jejím krku mi vysvětlila všechno.

Vstal jsem, opláchl jsem si paži, usušil se a hledal jsem pana Blackburna. Našel jsem ho skloněného u tlusté hnědé krávy, stahoval jí z vemene elektrickou dojičku. Zaklepal jsem mu na rameno.

„Má mléčnou horečku,“ řekl jsem.

„Aha,“ odvětil a pak popadl vědro, protáhl se kolem mne a zamířil na druhou stranu chléva.

Držel jsem s ním krok. „Proto se nemohly dostavit stahy. Děloha ztratila schopnost reagovat. Neotelí se, dokud nedostane kalcium.“

„Aha.“ Ještě pořád se na mě vůbec nepodíval. „A dáte jí tedy kalcium?“

„Ano,“ zavolal jsem na jeho vzdalující se záda.

Ve venkovní tmě stále ještě kroužil sníh a já jsem si pohrával s myšlenkou, že se obléknu. Ale stejně bych se musel zase svlékat, a tak jsem se rozhodl, že tím rychle proběhnu. Otevřel jsem kufr vozu a připadalo mi jako celá věčnost, než jsem vylovil lahvičku a stříkačku, zatímco se mi na nahých zádech hustě usazovaly vločky sněhu.

Vrátil jsem se do chléva a rozhlížel jsem se po nějakém přebytečném člověku, který by mi mohl pomoci, ale všude vládla horečná činnost. Nezbývalo, než abych bez jakékoli pomoci převalil krávu na bok a napíchl kalcium do břišní žíly. Všechno záleželo na tom, nakolik byla komatózní.

A byla zřejmě hodně komatózní, protože když jsem zapřel nohy o konstrukci kovových trubek a oběma rukama jsem jí zatlačil do plecí, převalila se bez odporu. Abych ji udržel, položil jsem se nahoru na ni, zapíchl jsem jehlu a vstříkl kalcium do žíly.

Háček byl v tom, že moje poloha ležmo byla přímo pod sousední krávou na pravé straně, a to bylo tak trochu dovádivé zvíře, kterému se nelíbily moje gumovky míhající se u jeho zadní nohy. Vyjádřila svůj nesouhlas tím, že mi několikrát stoupla na kotník, což hodně bolelo, a párkrát mě pěkně kopla do stehna, ale já jsem se neodvážil pohnout, protože kalcium krásně vtékalo.

Konečně byla lahvička prázdná. Posunul jsem koleny svou pacientku znovu na hrudník a vstříkl jsem další lahvičku hořčíku a fosforu podkožně. Když jsem skončil a otřel zbytek tekutiny, vypadala Sedmaosmdesátka rozhodně veseleji.

Beze spěchu jsem všechno očistil a odklízel jsem své nástroje a pak jsem si namydlil paže, také jenom pomalu, protože jsem věděl, že každá minuta vrací mé pacientce sílu.

Okamžitá reakce na intravenózní kalcium mi vždycky poskytovala radost a potěšení, a když jsem teď do krávy znovu vsunul ruku, byl to pozoruhodný rozdíl. Uterus, který byl předtím volný, reagoval na dotyk, a když se dostavil dlouhý stah, obrátila kráva hlavu, podívala se na mě, otevřela hubu a tlumeně zabučela. Nebyl to zvuk bolesti, spíš jako by říkala: „Tak jsem se do toho znovu pustila.“

„V pořádku, děvenko,“ odpověděl jsem. „Budu tady s tebou, dokud to nevyřídíme.“

Jindy bych si byl dal pozor, aby někdo nezaslechl, jak konverzuji s krávou, ale tady, v rachotu věder a v nonstopu řevu rádia se to nemohlo přihodit.

Věděl jsem, že budu muset tele otočit do správné polohy a že to bude trvat dlouho, ale měl jsem zvláštní pocit identifikace s tou krávou, protože jsme v tomhle prostředí byli oba bezvýznamní a nedůležití. Když jsem tam ležel s obličejem na betonu, který mi připadal čím dál tím tvrdší, a přes mou rozpláclou postavu klopýtali dojiči, cítil jsem se velice opuštěně. Lítal jsem v tom jenom já a Sedmaosmdesátka.

Další věc, kterou jsem postrádal, byl pocit výjimečnosti. Za mnoho svízelných případů telení mě odměňoval pocit zadostiučinění pramenící z atmosféry, v níž se odehrávalo malé drama: ustaraný farmář, pozorní pomocníci, nebezpečí, že by hospodář mohl ztratit tele, nebo dokonce i matku, byla to úchvatná scenerie, v níž byl nepochybně veterinář hlavní postavou. Někdy hrál možná i zloducha, ale v každém případě byl jednička. A teď jsem tady ležel, lopotící se nula, které si vlastně nikdo nevšímal. Byla to předzvěst budoucí doby.

Ale přesto… práce zůstávala. Pozvedl jsem spodní čelist telete, a když kráva zatlačila, protáhl jsem ji přes okraj pánve. Pak jsem hmátl po malých nožičkách, a když ke mně další mocný stah malé stvoření přistrčil, narovnal jsem je. Teď už bylo tele docela určitě na cestě.

Neuspěchával jsem to, jen jsem tam ležel a nechal jsem krávu, aby si s tím poradila. Nejhorší moment byl, když jeden z pracovníků přišel nasadit dojičku na temperamentní krávu po mé pravici. Chtěl se k ní protlačit a ona se otočila, zvedla ocas a ohodila mě kaskádou kravince.

Muž ji strčil zpátky na její stání, nasadil dojičku a potom zvedl hadici, která ležela připravená na podlaze v chlévě. Za okamžik jsem ucítil ledovou vodu, stékající mi z ramen na boky, a potom dotek nějakého hadru, kterým se mě ten účinlivý chlapík snažil očistit.

„Děkuji vám,“ vydechl jsem. A byl jsem doopravdy vděčný. Byla to jediná pozornost za celé ráno.

Do půlhodiny se objevily nohy ve vulvě a následovala mokrá tlamička nadechující nozdrami, a to bylo potěšitelné. Tele mělo velké nohy, bude to býček, a jeho vstup do světa by ještě v poslední chvíli mohl dát zabrat.

Zvedl jsem se do sedu a do každé ruky jsem uchopil klouzající kopýtka. A opíraje se dozadu, nohy vzepřené v kanálku na hnůj, jsem znovu oslovil Sedmaosmdesátku: „Tak dělej, holka. Párkrát dobře zabereš a budeme hotovi.“

Odpověděla mohutným stahem podbřišku a tele se ke mně prudce přiblížilo, když jsem tahal, a zahlédl jsem široké čelo a pár trochu překvapených očí. Na okamžik jsem myslil, že proklouznou i uši, ale potom kráva povolila a hlava zase zmizela.

Žadonil jsem:

„Ještě jednou, děvenko!“ A tentokrát se zdálo, že se rozhodla, že už se nebude flákat a že to dorazí. Stáhla se dlouhým stahem, který vyrazil hlavu a ramena, a když jsem jí pomáhal ze všech sil, propadl jsem na okamžik panice tak jako vždycky, že by se zadek mohl vzpříčit v pánvi. Ale tenhle zadek tam nezůstal a nádherně mi vyklouzl do klína.

Trochu udýchaně jsem vstal a roztáhl teleti zadní nohy. Skutečně, byl tam malý šourek, narodil se pěkný býček. Vytáhl jsem z jeslí trochu sena a osušil jsem ho a v několika minutách se posadil, kýchal a kašlal a se zájmem se rozhlížel.

Nebyl jsem jediný, kdo se zajímal, co je nového. Jeho matka trhala řetězem a fascinovaně hleděla na novorozeně a potom ohlušujícně zabučela. Znovu jsem uchopil přední nohy a odtáhl jsem tele dopředu, kde ho kráva po krátké prohlídce začala olizovat od hlavy až k ocasu. A potom, když jsem se okouzleně na oba díval, se náhle postavila na nohy, aby dosáhla na méně přístupná místečka malého stvoření.

Usmál jsem se. A bylo to! Překonala svou mléčnou horečku a měla pěkné, živé tele. Sedmaosmdesátka byla šťastná, spokojená a v pořádku.

Přišel pan Blackburn a postavil se vedle mě a já jsem si uvědomil, že hluk v chlévě utichl. Dojení skončilo.

Farmář smekl bílý klobouk a otřel si pot z čela. „Prokristapána, to byl fofr. Dneska ráno je nás tu míň a byl sem přesvědčenej, že promeškáme vodvoz. Ten šofér je jako ďas, nečeká ani minutu, a musel jsem ho dohánět na traktoru i s bandama.“

Domluvil a z krmelce seskočila s kdákáním slepice. Pan Blackburn se natáhl a zdvihl ze sena teplé a čerstvě snesené vajíčko.

Chvíli se na něj díval a pak se ke mně otočil. „Už jste snídal?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Tak řekněte paničce, ať vám to hodí na pánev,“ pravil a podával mi vejce.

„Pěkně vám děkuji, pane Blackburne, to si pochutnám.“

Přikývl a zůstal tam stát a hleděl na krávu a na tele. Chov skotu na mléko je dřina a těžce vydělaný chlebíček, a tenhle každodenní chvat před rozedněním patřil k jeho denním povinnostem. Ale věděl jsem, že je se mnou spokojený, protože se na mě najednou obrátil a hleděl mi do očí a ošlehané rysy rozpraskly v potěšený úsměv. Znenadání mě přátelsky bouchl do prsou.

„Dobrej starej Jim!“ řekl a odkráčel.

Já se oblékl, nastoupil do vozu a položil vajíčko velice pečlivě na sedadlo. Potom jsem se opatrně uvelebil i já, protože sprcha z hadice mi nalila pár litrů špinavé vody do kalhot, až do nohavic, a poloha vsedě byla značně nepříjemná.

Když jsem odjížděl, tma řídla a měnila se v šedý počátek nového dne. Kolem mne se z pološera zvedal bílý masiv skal, mohutný, hladký a nevýslovně studený.

Podíval jsem se na vejce, mírně se kolébající na sedadle, a usmál jsem se. Měl jsem ještě před očima náhlý úsměv pana Blackburna, ještě jsem cítil herdu na prsou. Byl jsem spokojený, dostalo se mi zadostiučinění.

Systémy a metody se možná mění, ale krávy a telata a yorkshirští farmáři jsou pořád stejní.

12. kapitola

Za svou mzdu sedm šilinků a tři pence denně, z čehož mi ještě strhávali na manželku a dítě, jsem nemohl propadnout hýřivému životu, i kdybych chtěl, ale jednou večer ve Windsoru jsem se rozhodl, že si dopřeji luxusu sklenice piva, a když jsem rozrazil dveře do restaurace, první, co jsem viděl, byl muž sedící v koutě výčepu s malým psíkem pod židlí.

Takové drobnosti mě vmžiku dokázaly přenést zpátky do mého starého života, k Droversům v Darrowby, a zase jsem slyšel George Wilxe:

„Řek bych, že tohle je nejlepší hospodskej teriér, kterýho sem kdy viděl.“ Sklonil se od výčepního pultu a pohladil střapatou hlavu Thea, který vykukoval zpod vysoké židličky svého pána.

Okamžitě mě napadlo, že „hospodský teriér“ nebyl špatný název. Theo byl malý a převážně bílý, ačkoli měl na bocích tu a tam podivné černé proužky a čenich měl zarostlý a chlupatý, což mu bezesporu slušelo, ale vyvolávalo to silné pochybnosti o jeho původu.

Nedávno jsem pocítil něhu k jednomu svému skotskému kolegovi, který, když ho nějaká dáma nutila, aby odhadl rodokmen a krevní linii jejího psa, nakonec pravil: „Madam, myslím, že nejvýstižnější definice by zněla, malej hnědej pejsek.“

Podle stejného návodu bychom mohli bezpečně popsat Thea jako „malýho bílýho pejska“, ale v Yorkshiru byl vítanější název „hospodský teriér“.

Jeho pán, Paul Cotterell, shlédl ze své vysoké stoličky.

„Copak to o tobě říká, kamaráde?“ zabručel tiše a při zvuku jeho hlasu vyskočilo zvířátko radostně a dychtivě ze svého úkrytu.

Theo trávil valnou část svého života mezi čtyřmi kovovými nohami židličky, stejně jako jeho pán na židličce nad ním. A často se mi zdálo, že oba maří čas.

Také já jsem bral svého psa, Sama, do restaurací, kde dřepěl vedle mé židle, ale zatímco u mne to bylo náhodné, možná jednou nebo dvakrát do týdne, u Paula Cotterella to byl neměnný rituál. Každý večer od osmi ho bylo možno nalézt na konci výčepního pultu U Droversů, s půllitrovou sklenicí piva a s malou zakroucenou faječkou v ústech.

U mladého člověka jeho věku, byl svobodný mládenec hodně přes třicet, a u člověka vzdělaného a inteligentního se to jevilo jako sterilní existence.

Obrátil se ke mně, když jsem se přiblížil k pultu: „Ahoj, Jime, zvu vás na půllitránek.“

„To je od vás laskavé, Paule,“ odpověděl jsem. „Rád se napiju.“

„Výborně.“ Obrátil se k barmance s úsměvnou dvorností. „Mohl bych tě obtěžovat, Lydie?“

Popíjeli jsme pivo a rozprávěli jsme o hudebním festivalu v Browtonu a pak o hudbě vůbec. Jako o všem, o čem jsem s ním kdy hovořil, věděl i o hudbě mnoho.

„Takže vy nemáte rád Bacha?“ tázal se líně.

„Ne, vlastně nemám. Něco ano, ale vcelku dávám přednost větším emocím. Elgar, Beethoven, Mozart. Dokonce i Čajkovský, vy vzdělanci nad ním asi ohrnujete nos.“

Pokrčil rameny, bafl ze své faječky a hleděl na mě s poloúsměvem a pozvednutým jedním obočím. Často takhle hledíval a já měl vždycky pocit, že by měl nosit monokl. Ale nerozhovořil se s nadšením o Bachovi, ačkoli se zdálo, že je to jeho oblíbený skladatel. Neprojevoval nikdy nadšení nad ničím, a když jsem pěl chvalozpěvy na Elgarův houslový koncert, naslouchal s tím zvláštním, pobaveným pohledem.

Paul Cotterell pocházel z jihu Anglie, ale místní občané mu to už dávno odpustili, protože byl příjemný, zábavný a vždycky ochotný objednat pro každého sklenici piva. Mne okouzlovaly jeho typicky anglické vlastnosti: byl klidný a přirozený. Nikdy se nevzrušil, byl vždycky zdvořilý a dokonale se ovládal.

„Když už jste tady, Jime,“ pravil, „nepodíval byste se, prosím vás, Theovi na nohu?“

„Samozřejmě.“ To je jedno z úskalí veterinářova života, ať jde, kam chce, s jakýmkoli společenským záměrem, všude se pokládá za samozřejmé, že ho nic tak nepotěší jako poskytnout radu nebo zamyslet se nad sdělenými chorobnými příznaky. „Zvedněte ho.“

„Tak pojď sem, chlapče.“ Paul pleskl na koleno a malý psík vyskočil a sedl si s očima zářícíma potěšením. A já jsem si pomyslel, tak jako vždycky, že by Theo měl hrát ve filmu. Byl to dokonalý filmový pes, s tou svou zvláštní střapatou hlavou a rozesmátou tlamičkou. Na celém světě platili lidé peníze, aby se mohli podívat na psy, jako byl tenhle.

„Hodný Theo,“ řekl jsem a vzal jsem si ho z kolena jeho pána. „Jaké má potíže?“

Paul ukázal náustkem dýmky na přední pravou nohu. „Tahleta noha. V poslední době na ni občas trochu kulhal.“

„Tak se na to podíváme.“ Otočil jsem zvířátko na záda a potom jsem se zasmál. „Má jenom zlomený dráp. Kousek z něj visí. Asi se zachytl o kámen. Podržte mi ho na chvíli.“ Zalovil jsem v kapse po nůžkách, které jsem s sebou vždycky nosil. Rychlé střihnutí a bylo to.

„A to je všechno?“ zeptal se Paul.

„Ano, všechno.“

Výsměšně zdvihl jedno obočí a podíval se na Thea. „Tak kvůli tomuhle jsi tak vyváděl? Ty jsi starý truhlík.“ Luskl prsty. „Jdi zpátky na své místo.“

Psík poslušně skočil na koberec a zmizel ve své svatyni pod židličkou. A v tu chvíli jsem v záblesku své geniální intuice Paula prokoukl, rozpoznal jsem, v čem tkví kouzlo, které jsem tak často obdivoval a záviděl mu. Na ničem nelpěl. Měl svého psa rád, samozřejmě, bral ho všude s sebou, chodil s ním na pravidelné vycházky k řece, ale nebyla v něm ta úzkost, téměř zoufalý zájem, který jsem vídal v očích svých zákazníků, když jsem s nimi jednal o sebenepatrnějších psích bolístkách. Ti lpěli na svých zvířatech příliš, tak jako já.

A samozřejmě že pravdu měl Paul. Měl snazší a pohodlnější život. Když člověk na něčem nebo na někom lpí, je zranitelný, ale Paul mohl kroužit životem a nic se ho nedotklo. Tahle přitažlivá ledabylost, ty nonšalantní dobré způsoby, ta nevzrušivost, všechno to mělo kořeny ve skutečnosti, že ho nic hluboce nezaujalo.

A když jsem takhle bleskově zdiagnostikoval jeho povahu, pocítil jsem k němu závist. Já jsem byl tak často štván svými emocemi, musí to být báječné, být jako Paul. A čím víc jsem o něm přemýšlel, tím víc jsem si uvědomoval, jak to všechno sedí. Nikdy na nikom nelpěl tak, aby se oženil. Dokonce i Bach se svou matematicky strukturovanou hudbou zapadal do toho vzorce.

„Myslím, že velká operace si zaslouží ještě půllitr, Jime,“ usmál se svým šikmým úsměvem. „Jestli ovšem nemáte vyšší taxu?“

Zasmál jsem se. Vždycky ho budu mít rád. Všichni jsme různí a musíme jednat podle své přirozenosti.

Ale když jsem upíjel druhý půllitr, zase jsem si zauvažoval o jeho bezstarostném životě. Byl zaměstnán na nějakém ústředním úřadě v Brawtonu, nevázala ho žádná domácí povinnost a každý večer seděl na stejné židli a pil pivo a pod židlí měl svého psíka. Netrápila ho sebemenší starost.

Paul byl součástí darrowbyské scenerie, součástí toho, co jsem měl rád, a protože jsem vždycky nenáviděl změnu, bylo v určitém smyslu úlevné a uklidňující vědět, že ať se děje, co se děje, vstoupíte-li večer k Droversům, najdete v koutě Paula Cotterella a zezdola bude vykukovat Theův střapatý čumáček.

Tohle jsem cítil tehdy večer, když jsem se tam zastavil těsně před zavírací dobou.

„Myslíte, že by Theo mohl mít červy?“ Otázka byla typicky ledabylá. Tázal se tak, jak bylo pro něj příznačné, klidně a nevzrušeně.

„Nevím, Paule. Proč se ptáte?“

Zabafal z faječky. „Ale jenom mě napadlo, že Theo v poslední době trochu zhubl. Pojď sem, Theo!“

Psík, sedící nahoře na pánově koleně, vypadal čile jako vždycky, a když jsem po něm sáhl a zvedl ho, olízl mi ruku. Ale jeho žebra skutečně dost vystupovala.

„Ano, ano,“ řekl jsem. „Možná že ubral na váze. Všiml jste si, že by z něj vycházeli červi?“

„Ne, nevšiml.“

„Ani malé kousky, ani drobné jakoby úlomky kolem zadku jste nepostřehl?“

„Ne, Jime.“ Zavrtěl hlavou a usmál se. „Ale zas tak zblízka jsem se nekoukal, kamaráde.“

„Oukej,“ řekl jsem. „Pro všechny případy ho odčervíme. Zítra večer přinesu nějaké tablety. Budete tady?“

Obočí se zdvihlo. „Myslím, že to je nanejvýš pravděpodobné.“

Theo dostal své odčervovací tablety a pak uplynulo několik týdnů, kdy jsem měl příliš mnoho práce, než abych si odskočil k Droversům. Když jsem se tam konečně dostal, byla sobota večer a ples Atletického klubu jel na plné obrátky. Ze sálu bylo slyšet rytmický beat, malý výčep byl přeplněný a hráči karet se tísnili namačkáni v koutě, za zástupem smokingů a nahých zad.

Probojovával jsem se v tom kraválu k výčepnímu pultu a uvažoval jsem, že to tu je k nepoznání. Ale jeden rys se nezměnil, Paul Cotterell na své židličce na konci pultu.

Protlačil jsem se až k němu a všiml jsem si, že má své staré tvídové sako. „Vy netančíte, Paule?“

Přivřel zpola oči, pomalu zavrtěl hlavou a usmál se na mne přes svou faječku. „Nic pro mne, kamaráde,“ zahučel. „Příliš velká dřina.“

Podíval jsem se dolů a zjistil jsem, že ještě něco se nezměnilo. Theo tu byl také a chránil si čumáček před vřavou. Objednal jsem dvě piva a snažili jsme se hovořit, ale bylo nesnadné řvát v tom babylonu. Mezi nás se natahovaly ruce k pultu, zarudlé tváře se skláněly k našim tvářím a hulákaly pozdrav. Většinu času jsme se jenom rozhlíželi.

Pak se ke mně Paul naklonil a řekl mi do ucha: „Dal jsem Theovi ty tablety, ale pořád hubne.“

„Vážně?“ křikl jsem na něj. „To je neobvyklé.“

„Ano… nemohl byste se na něj podívat?“

Přikývl jsem a on luskl prsty a vmžiku mu ten malý psík seděl na koleně. Sáhl jsem po něm a posadil jsem si ho na svá kolena a okamžitě jsem poznal, že je mnohem lehčí.

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „Zhubl.“

Balancoval jsem psa na klíně, stáhl jsem mu víčko a viděl jsem, že je spojivka bledá.

Znovu jsem křikl: „Je anemický.“ Prohmatal jsem mu hlavu a za ohybem čelisti jsem zjistil, že lymfatické žlázy za hrtanem jsou silně zvětšené. To bylo zvláštní. Že by měl nějaký druh krční infekce nebo infekci v tlamě? Bezmocně jsem se rozhlížel a upřímně jsem si přál, aby se Paul o svém psu se mnou neradil zásadně v hospodě. Chtěl jsem zvíře vyšetřit, ale nemohl jsem ho dost dobře položit na výčepní pult mezi sklenice.

Snažil jsem se ho lépe uchopit, abych se mu mohl podívat do krku. Ruka mi sklouzla za jeho přední nohu a srdce se mi prudce rozbušilo, když jsem nahmatal axilární uzliny. Také ty byly silně zvětšené. Vjel jsem prsty zpátky do slabin a tam vyvstávala tříselná uzlina jako vejce. Preskapulární byla stejná, a když jsem zoufale hmatal dál, uvědomil jsem si, že každá povrchní lymfatická uzlina je několikanásobně zvětšená.

Hodgkinova nemoc. Na několik vteřin jsem zapomněl na křik a smích a tlumený halas hudby. Pak jsem se podíval na Paula, který na mě klidně hleděl a bafal ze své faječky. Jak mu to mohu říct tady, v tomhle prostředí? Zeptal by se, co to je Hodgkinova nemoc, a já bych mu musel vysvětlit, že to je rakovina lymfatického systému a že jeho pes docela určitě zemře.

Hlavou se mi honily myšlenky a já hladil střapatou hlavu a Theův komický vousatý obličej se ke mně obrátil. Kolem nás se tlačili, hučeli lidé, ruce se natahovaly a přenášely mi pod nosem giny a whisky a piva a nějaký tlusťoch mě objal kolem krku.

Naklonil jsem se k Paulovi. „Paule,“ řekl jsem.

„Ano, Jime?“

„Mohl byste… mohl byste přinést Thea do ordinace zítra ráno? Zítra, v neděli, v deset hodin.“

Obočí se na okamžik zvedlo a potom Paul přikývl. „Dobře, Jime.“

Nenamáhal jsem se dopít pivo. Začal jsem se tlačit ke dveřím, a když jsem byl uprostřed zástupu, ohlédl jsem se. Ocásek malého psíka zrovna mizel pod židlí.

Nazítří jsem měl jeden z těch dnů, kdy jsem se probouzel časně kolem šesté, převaloval jsem se v posteli a nakonec jsem jenom ležel a civěl do stropu.

Ještě když jsem dal nohy na zem, když jsem vstal a přinesl Heleně šálek čaje, bylo to čekání nesnesitelné, a potom nastala ta chvíle, které jsem se děsil, stál jsem tváří v tvář Paulovi u stolu v ordinaci a mezi námi ležel Theo.

Řekl jsem mu to rovnou. Nedokázal jsem si vymyslet žádný milosrdný způsob, jak to obejít.

Jeho výraz se nezměnil, ale vzal faječku z úst a zadíval se na mne, potom na psa, a znovu na mne.

„Tak to tedy je,“ pravil konečně. „Tak takhle to je.“

Mlčel jsem a on pomalu přejel dlaní zvířátku po zádech. „A jste si úplně jistý, Jime?“

„Absolutně. Je mi to strašně líto.“

„Neexistuje žádný způsob léčení?“

„Jsou různé prostředky zmírňující potíže, Paule, ale nezažil jsem, aby skutečně pomohly. Konečný výsledek je vždycky stejný.“

„Ano.“ Pomalu přikývl. „Ale nevypadá tak špatně. Co by se stalo, kdybychom neudělali vůbec nic?“

Odmlčel jsem se. „Když se zvětší vnitřní uzliny, nastanou různé potíže. Ascites, vodnatelnost břišní, která se vyvine v břišní dutině. Vlastně už teď vidíte, že má trochu naběhlé bříško.“

„Ano… skutečně si to uvědomuji, teď když jste se o tom zmínil. Ještě něco?“

„Až se zvětší uzliny v hrudníku, začne funět.“

„Toho jsem si už všiml. I po krátké procházce je udýchaný.“

„A celou tu dobu bude hubnout a ztrácet inteligenci.“

Paul se nějakou chvíli díval dolů na své nohy a potom se obrátil ke mně. „Takže když to shrneme, dojdeme k závěru, že na tom bude do konce svého života dost mizerně.“ Polkl. „A jak dlouho to bude trvat?“

„Několik týdnů. Je to různé. Možná i tři měsíce.“

„Víte, Jime,“ prohrábl si rukou vlasy, „to nesmím dopustit. Jsem za něj odpovědný. Musíte mu dát injekci, dokud ještě nezačne trpět. Souhlasíte?“

„Ano, Paule, je to to nejlaskavější, co můžete udělat.“

„Pustíte se do toho okamžitě, hned jak vyjdu ze dveří?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „A slibuji vám, že nebude vědět vůbec nic.“

Jeho obličej měl podivně ztuhlý výraz. Vložil si faječku do úst, ale ta vyhasla, a tak ji strčil do kapsy. Potom se sklonil a pohladil psíka po hlavě. Chlupatý čumáček s legrační čupřinou kolem čeníšku se k němu obrátil a několik vteřin si hleděli do očí.

Potom zahučel: „Sbohem, kamaráde,“ a rychle vyšel z místnosti.

Dodržel jsem svůj slib.

„Jsi hodný, hodný starý Theo,“ šeptal jsem a hladil jsem mu hlavu a uši znovu a znovu a malé zvířátko tiše zhaslo. Nenáviděl jsem tyhle chvilky tak jako všichni veterináři, ačkoli to byl úkon úplně bezbolestný, ale vždycky jsem čerpal útěchu z vědomí, že poslední, co si bezmocní tvorové uvědomují, je zvuk přátelského hlasu a dotek laskavé ruky.

Asi jsem sentimentální. Na rozdíl od Paula. Paul jednal prakticky a naprosto racionálně. Byl schopný správně rozhodnout a správně se zachovat, protože nebyl obětí svých citů.

Později při nedělním obědě, který mi nechutnal tak jako obvykle, jsem Heleně vyprávěl o Theovi.

Musel jsem jí něco říct, protože vyrobila na našem plynovém vařiči, což byl náš jediný prostředek k vaření, delikátní roštěnou, a já jsem nevzdal patřičný hold jejímu umění.

Seděl jsem na lavici a díval se na ni dolů. Byl jsem na řadě pro naše bidýlko.

„Víš, Heleno,“ řekl jsem, „byla to pro mě vzorná lekce. Myslím způsob, jakým Paul jednal. Kdybych já byl na jeho místě, byl bych se kroutil a byl bych smlouval, pokoušel bych se odvrátit něco, co je neodvratné.“

Chvíli přemýšlela. „O to by se pokoušela spousta lidí.“

„Ano, ale on ne.“ Položil jsem vidličku a nůž a civěl jsem do zdi. „On se choval zrale a dospěle. Paul je určitě jedna z těch osobností, o kterých člověk čte. Vyrovnaný a naprosto uměřený.“

„Dělej, Jime, a dojez ten oběd. Chápu, že to bylo smutné, ale musel jsi to udělat a nesmíš se kritizovat. Paul je Paul a ty jsi ty.“

Znovu jsem se pustil do masa, ale nedokázal jsem zahnat zahanbující pocit své nezralosti. Potom, když jsem se ohlédl, jsem spatřil, jak se na mě moje žena usmívá.

A najednou jsem byl zase klidný. Alespoň jí zřejmě nevadilo, že já jsem já.

To bylo v neděli a v úterý ráno jsem předával nějaké léky panu Sangsterovi, který choval dole za nádražím několik dojnic.

„Vťukejte to na vemeno večer a ráno po dojení,“ radil jsem mu. „Myslím, že zjistíte, asi za týden nebo za čtrnáct dní, že se kůže na vemeni přestane loupat.“

„Děkuju vám.“ Podal mi půlkorunu a já jsem ji ukládal do zásuvky psacího stolu, když znovu promluvil.

„Je to smutný s tim Paulem Cotterellem, že jo?“

„Jak to myslíte?“

„Myslel jsem, že už to víte,“ řekl. „Je mrtvej.“

„Mrtvý?“ Hloupě jsem na něj pohleděl. „Jak… kdy…?“

„Našli ho dneska ráno. Zabil se.“

Opřel jsem se oběma rukama o stůl. „Chcete říct… sebevražda?“

„No jo, to řikali. Sněd moc prášků. Mluví se vo tom po celym městě.“

Zjistil jsem, že sedím nad naším deníkem a nevidomýma očima hledím na seznam návštěv a farmářův hlas jako by ke mně přicházel z velké dálky.

„Je to moc smutný. Vopravdu moc. Byl hrozně příjemnej. Myslim, že ho měl každej rád.“

Později tentýž den jsem míjel Paulův byt a ve dveřích jsem zahlédl jeho bytnou, paní Claytonovou. Zajel jsem k chodníku a vystoupil jsem z vozu.

„Paní Claytonová,“ řekl jsem. „Vůbec tomu nemohu uvěřit.“

„Já taky ne, pane Herriot, je to strašné.“ Byla bledá a měla červené oči. „Bydlel u mě šest let. Víte, měla jsem ho ráda jako vlastního syna.“

„Ale proč, pro všechno na světě…?“

„Protože přišel vo toho svýho psa. Nedokázal se s tim vyrovnat.“

Zaplavila mě obrovská vlna neštěstí a smutku a paní Claytonová položila ruku na mou paži.

„Nedívejte se takhle, pane Herriot. Nebyla to vaše chyba. Paul mi to všechno vyprávěl a Thea nemohl nikdo zachránit. Umírají na to lidi, co teprve psi.“

Tupě jsem přikývl a ona pokračovala.

„Ale já vám něco povim ve vší důvěrnosti, pane Herriot. Paul nedokázal snášet věci jako třeba vy nebo já. Byl už prostě takovej, víte, trpěl na depresi.“

„Na depresi! Paul…?“

„Ano, ano, byl už dlouho pod lékařským dohledem a musel pravidelně brát prášky. Dycinky se tvářil kurážně, ale už léta míval potíže s nervama.“

„Nervové potíže… ani ve snu by mě bylo nenapadlo…“

„To by nenapadlo nikoho, ale bylo to tak. Jak sem si domyslela, musel mít nešťastný dětství. Možná že proto měl tak rád toho svýho pejska. Visel na něm až moc.“

„Ano… ano…“

Vytáhla kapesník, rozložila ho a vysmrkala se. „Jak povidám, měl, chudák, těžkej život, ale byl statečnej.“

Zdálo se, že už není co dodávat. Vyjel jsem z města a klidné zelené kopce skýtaly tichý kontrast k chaosu, který může naplnit lidskou duši. Tak to byl tedy Herriot coby znalec charakteru. Víc jsem se mýlit nemohl, ale Paul bojoval svou tajnou válku s odvahou, s níž oklamal každého. Vzpomínal jsem si na tu vzornou lekci, kterou, jak jsem se domníval, mi dal, ale ve skutečnosti to byla lekce úplně jiná, a lekce, kterou jsem nikdy nezapomněl: že existují nesčetní lidé jako Paul; zdaleka nejsou takoví, jak vypadají.

13. kapitola

Otřes ze smrti Paula Cotterella ve mně zůstal velmi dlouho a popravdě řečeno vím, že jsem ho nikdy úplně nepřekonal, protože i dnes, kdy se společnost ve výčepu U Droversů změnila a já jsem jeden z mála, jejichž staré tváře se tu objevují ještě po pětatřiceti letech, i dnes se mi zdává, že vidím tu osamělou postavu na židličce v koutě a pod ní vykukující chlupatý čumáček.

Byla to zkušenost, kterou jsem si nepřál zažít znovu, a přesto jsem jako z udělání narazil na něco podobného téměř okamžitě potom.

Nemohlo to být déle než týden po Paulově pohřbu a Andrew Vine přinesl do ordinace svého foxteriéra.

Položil jsem psíka na stůl a pečlivě jsem mu vyšetřil obě oči. „Obávám se, že se to horší,“ řekl jsem.

A ten člověk se najednou a beze slova zhroutil na stůl a položil si obličej do dlaní.

Vzal jsem ho za rameno. „Co je vám, Andrew? Co se proboha děje?“

Zpočátku neodpovídal, ale seděl dál, groteskně zkroucený vedle svého psa, a tělo se mu roztřáslo trhanými vzlyky.

Když nakonec promluvil, hučel do dlaní a jeho hlas byl chraptivý a zoufalý. „Já to nesnesu. Jestli Digger oslepne, tak se zabiju.“

Zděšeně a nevěřícně jsem se díval na skloněnou hlavu. Přece nebylo možné, aby se to opakovalo. Ne tak brzo po Paulovi. A přesto tu byly společné rysy. Andrew byl také třicátník a starý mládenec a teriér byl jeho stálý společník. Bydlel v podnájmu a zřejmě neměl žádné starosti ani odpovědnost. A byl to ostýchavý, nesebevědomý muž, vypadal křehce, byl vysoký a shrbený.

Poprvé se se mnou radil kvůli Diggerovi před několika měsíci.

„Měl by se jmenovat Hraboš, protože rád hrabe na zahradě velké díry a začal s tím už jako štěně,“ říkal, trochu se usmíval a ostýchavě na mě hleděl velkýma tmavýma očima.

Zasmál jsem se. „Doufám, že jste ho ke mně nepřivedl, abych ho z toho vyléčil, protože o tom jsem v knihách nic nečetl.“

„Ne, ne, je to něco jiného, jeho oči. A s těma měl potíže také už jako štěně.“

„Opravdu? Tak mi o tom něco povězte!“

„Když jsem ho dostal, měl zanícené, uslzené oči, ale chovatel tvrdil, že se mu do nich dostalo něco dráždivého a že se brzy vyčistí. A skutečně se vyčistily. Ale nikdy nebyl úplně v pořádku. Pořád jako by ho trochu bolely.“

„Jak to myslíte?“

„Tře si hlavu o koberec a v hodně prudkém světle mrká.“

Přitáhl jsem si psíkovu hlavu a upřeně jsem se mu zadíval na víčka očí. Když Andrew hovořil, usilovně jsem přemýšlel a byl jsem přesvědčený, že zjistím buď entropium (inverzi víček), nebo distichiasi (další řadu řas, které dřou oční kouli), ale nezjistil jsem to ani ono. Povrch rohovky také vypadal normálně, kromě možná hrubší struktury čoček, a duhovka nebyla tak snadno viditelná jako obvykle.

Přešel jsem ke skříni, kde jsem měl uložený oftalmoskop. „Jak je starý?“

„Bude mu rok.“

„Takže tím trpí asi deset měsíců?“

„Ano, tak nějak. Ale mění se to. Většinu času vypadá normálně, ale pak přijdou dny, kdy chodí či leží v košíku s přivřenýma očima a vidíte, že je něco v nepořádku. Neřekl bych, že ho to vysloveně bolí. Spíš obtěžuje.“

Přikývl jsem a doufal, že vypadám moudře, ale nic z toho, co jsem vyslechl, neznělo povědomě. Zapjal jsem světélko na oftalmoskopu a nahlédl do hlubin nejzázračnějšího a nejjemnějšího ze všech orgánů, díval jsem se čočkou do brilantní výšivky sítnice s její papilou optického nervu a s pletencem cév. Nemohl jsem najít vůbec nic.

„Pořád ještě hrabe díry?“ otázal jsem se. Když jsem si nevěděl rady, často jsem se chytal stébel a teď jsem přemýšlel, jestli by pes netrpěl alergií na hlínu.

Andrew zavrtěl hlavou. „Ne, teď už jen velmi zřídka, ale stejně se ty dny, kdy je mu špatně, neshodují se dny, kdy hrabal.“

„Že ne?“ mnul jsem si bradu. Tenhle člověk přede mnou měl ve vymýšlení a přemýšlení zřejmě náskok a zmocnil se mě nepříjemný pocit, že jsem vedle. Lidé mi neustále přinášeli psy se „špatnejma vočima“, ale pokaždé to bylo něco konkrétního, zřejmého a příčina se dala zjistit. „A nazval byste tohle jeho špatným dnem?“

„Ano, ráno jsem si to myslel, ale teď vypadá líp. Stejně ale hodně mrká, nezdá se vám?“

„Ano… možná že máte pravdu.“ Digger skutečně jako by nechtěl úplně otevřít oči, jako by je přivíral před sluncem zářícím okny do ordinace. A občas je na vteřinu nebo na dvě zavřel úplně. Nebylo mu dobře, to se nedalo popřít. Ale kruci, nenabízel se žádný typický příznak.

Nesdělil jsem majiteli psa, že nemám ani ponětí, co zvířeti chybí. Takové poznámky nevyvolávají důvěru. Místo toho jsem se utekl k profesionální činorodosti.

„Dám vám nějaký roztok,“ řekl jsem energicky. „Kapejte mu třikrát denně několik kapek do očí a informujte mě, jak se mu daří. Je možné, že má v očích nějakou zastaralou infekci.“

Obdařil jsem ho dvouprocentním roztokem kyseliny borité a pohladil jsem Diggerovu hlavu. „Doufám, že ti tohle pomůže, chlapče,“ řekl jsem a pahýl ocasu mi odpověděl zavrtěním. Bylo to inteligentně vypadající zvířátko, půvabné a dobrosrdečné, pěkný exemplář hladkosrstého teriéra s dlouhou hlavou a krkem, špičatým čumákem a krásně rovnými údy.

Seskočil ze stolu a vzrušeně tančil kolem pánových nohou.

Zasmál jsem se. „Těší se, že už půjde, jako většina mých pacientů.“ Sklonil jsem se a žertem jsem ho pleskl přes zadek.

„Na mou duši, vypadá ohromně zdravě.“

„Také že je zdravý,“ zasmál se Andrew pyšně. „Často si říkám, že až na ty oči je jako dokonale pracující mašinka. Měl byste ho vidět na procházce. Běhá jako ještěrka.“

„To vám věřím. Informujte mě průběžně, ano?“ Doprovodil jsem je ze dveří a vrátil jsem se ke své práci, blaženě nevědomý, že jsem právě vletěl do jednoho z nanejvýš frustrujících a traumatizujících případů své kariéry.

Po té návštěvě jsem věnoval Diggerovi a jeho pánovi zvláštní pozornost. Andrew, citlivý a příjemný mládenec, byl zástupcem podniku na zemědělské chemikálie a právě tak jako já trávil většinu svého času pojížděním po darrowbyském okrese. Jeho pes byl vždycky s ním a mě těšilo pozorovat, s jakým zájmem se to malé zvířátko dívá oknem auta, s packami na palubní desce nebo na paži svého pána, který takto obtížen přehazoval rychlosti.

A teď když jsem se o psíka zajímal osobně i profesionálně, jsem si všiml zřejmého potěšení, s nímž psík vnímal každý detail svého okolí. Nic z jeho denních projížděk mu neuniklo. Silnice, kterou viděl před sebou, domy a lidé, stromy a pole ubíhající za okénky, to byl jeho svět.

Potkal jsem ho jednou, když jsem si vyšel se Samem, aby se proběhl na vysokém vřesovišti korunujícím větrné hůrky skal. Bylo to v květnu, vzduch byl měkký a křehký a týden horkého slunce vysušil zelené cestičky ve vřesu. Zahlédl jsem Diggera, jak letěl jako bílý proužek přes sametovou trávu, a když postřehl Sama, utíkal k němu, chvilku si s ním hrál a pak se jako střela vrátil k Andrewovi, stojícímu na malé plošince mezi hrubým hnědým porostem.

Hlodašové keře tu zářily ve své žluté slávě a psík běhal znovu a znovu kolem této přirozené arény a cvičil se v rychlosti a vystavoval na odiv své zdraví.

„Tomuhle tedy říkám radost ze života,“ řekl jsem.

Andrew se ostýchavě usmál. „Ano, je to krásné zvíře,“ zahučel.

„A co jeho oči?“ tázal jsem se.

Pokrčil rameny. „Někdy jsou v pořádku, někdy nejsou v pořádku. Je to vlastně pořád stejné. Ale musím říct, že se mu uleví, když mu do nich kápnu.“

„Ale stále ještě má dny, kdy vypadá nešťastně?“

„Ano, musím přiznat, že ano. Někdy ho to zlobí moc.“

Znovu se mě zmocnila frustrace. „Pojďme k mému vozu,“ řekl jsem. „Mohl bych se na něj podívat rovnou.“

Zdvihl jsem Diggera na kapotu a prohlížel jsem ho. Na očních víčkách nebylo naprosto nic mimořádného, uvažoval jsem totiž, jestli jsem minule něco nepřehlédl, ale když přejel přes oční kouli jasný sluneční paprsek, všiml jsem si na rohovce velice slabého zakalení. Byla tam slabá keratitis, předtím neviditelná. Ale proč… proč…?

„Raději mu předepíši silnější roztok.“ Zahrabal jsem v kufru. „Mám ho dokonce s sebou. Tentokrát zkusíme dusičnan stříbrný.“

Andrew ho přivedl za týden. Zakalení rohovky zmizelo, pravděpodobně ho odstranil dusičnan stříbrný, ale původní potíže se nezměnily. Pořád tam bylo něco v nepořádku. Něco, co jsem nedokázal diagnostikovat.

A tehdy mě to začalo skutečně trápit. Týdny míjely a já jsem ty oči bombardoval vším, co jsem našel v knihách: kysličníkem rťutnatým, chinosolem, síranem zinečnatým, ichtyolem a spoustou dalších věcí, které dnes už dějiny pohřbily.

Neměl jsem žádné z dokonalých moderních antibiotik a steroidů, ale kdybych býval měl, bylo by to bývalo stejné. Dneska to vím.

Skutečná hrůza začala, když jsem si všiml, že první buňky duhovky začaly vnikat do rohovky. Zvláštní hnědé skvrnky se seskupovaly na okraji rohovky a vysunovaly tmavá vlákna do hladké membrány, která byla Diggerovým oknem do světa. Takovéhle buňky jsem už viděl. Když se objevily, tak obvykle už natrvalo. A byly měňavé.

Celý následující měsíc jsem s nimi bojoval svými léky, ale postupovaly a šířily se pomalu, ale nevyhnutelně, a zakalovaly a zužovaly Diggerův obzor. Andrew si jich také všiml, a když vedl psíka do ordinace, úzkostlivě svíral a rozevíral dlaně.

„Víte, pane Herriote, vidí čím dál tím méně. To já poznám. Pořád ještě se dívá z okna auta, ale vždycky štěkal na všechno možné, co neměl rád, například na jiné psy, a teď je prostě vůbec nevnímá. Vždyť on ztrácí zrak.“

Chtělo se mi zaječet, nebo kopnout do stolu, ale vzhledem k tomu, že by to bylo nepomohlo, jsem se na něj jenom podíval.

„Je to to hnědé tam uvnitř, viďte?“ řekl. „Co to je?“

„Nazývá se to pigmentální keratitis, Andrew. Někdy se to stává, když rohovka, přední část oční koule, trpěla dlouho zánětem. Velmi obtížně se to léčí. Udělám, co bude v mých silách.“

Ale to nestačilo. Ten pomalý, plíživý příliv byl nemilosrdný, a jak pigmentové buňky houstly a houstly, výsledná vrstva byla téměř černá a spustila nepropustnou záclonu mezi Diggera a všechny ty věci, které vždycky tak dychtivě pozoroval.

A celou tu dobu mě užírala starost, zoufalá bezmoc, protože jsem znal nevyhnutelný konec.

Když jsem si prohlížel ty oči po pěti měsících léčení, po pěti měsících od chvíle, kdy jsem je viděl poprvé, Andrew se zhroutil. Z původní struktury rohovky teď už nebylo vidět skoro nic, jenom měňavá hnědá čerň, která nechala miniaturní štěrbinky pro vteřinové vidění. Slepota nebyla daleko.

Pohladil jsem mužovo rameno. „Pojďte sem, Andrew. Pojďte sem a posaďte se.“ Přitáhl jsem mu jediné dřevěné křeslo v ordinaci.

Přiklopýtal přes místnost a padl na židli. Dlouhou chvíli tam seděl s hlavou v dlaních a potom ke mně zdvihl uslzený obličej. Zoufalý a nešťastný.

„Nedokážu snést tu představu,“ říkal trhaně. „Takový přátelský a milý pes jako Digger, má rád každého. Co komu udělal, že si tohle zasloužil?“

„Nic, Andrew. Je to jenom jedna z těch smutných věcí, které nás potkávají. Je mi to hrozně líto.“

Vrtěl hlavou. „Ale, panebože, pro něj to je o tolik horší. Viděl jste ho ve voze, tolik se o všechno zajímal. Když ztratí zrak, nebude pro něj mít život smysl. A já nechci žít bez něj.“

„Takhle nesmíte mluvit, Andrew,“ řekl jsem. „Zacházíte příliš daleko.“ Zaváhal jsem. „Prosím, neurazte se, ale měl byste zajít k lékaři.“

„Ale vždyť chodím k lékaři pořád,“ odpověděl poslušně. „Zrovna teď jsem úplně napráškovaný. Trpím prý depresí.“

To slovo mi zaznělo jako žalostné zvonění umíráčku. A protože to bylo tak brzy po Paulovi, zmocnila se mě panická hrůza.

„Jak dlouho vám to trvá?“

„Už mnoho týdnů. A zřejmě se to horší.“

„Už jste to někdy měl?“

„Ne, nikdy.“ Mnul si ruce a hleděl na podlahu. „Lékař říká, že když budu užívat prášky, překonám to, ale já už nemohu. Jsem na konci.“

„Ale lékař má pravdu, Andrew. Musíte vytrvat a bude vám zase dobře.“

„Nevěřím tomu,“ zamumlal. „Každý den se vleče jako celý rok. Nikdy nemám z ničeho radost. Když se ráno probudím, děsím se, že se zase musím dívat na svět.“

Nenapadlo mě, co bych řekl nebo jak bych mu pomohl. „Mám vám přinést sklenici vody?“

„Ne… děkuji.“

Obrátil ke mně smrtelně bledý obličej a tmavé oči byly strašlivě prázdné. „Jaký to má všechno smysl? Vím, že budu nešťastný do konce života.“

Nejsem žádný psychiatr, ale věděl jsem, že nemohu vykládat někomu, kdo je v takové situaci jako Andrew, že se z toho musí dostat. Osvítila mě náhlá intuice.

„Dobře,“ řekl jsem. „Můžete být nešťastný do konce svého života, ale především se musíte starat o tohohle psa.“

„Starat se o něj? A co mohu dělat? Slepne. Nikdo pro něj nemůže udělat vůbec nic.“

„Mýlíte se, Andrew. Teď je na vás, abyste pro něj začal něco dělat. Bez vaší pomoci bude ztracený.“

„Bez mé pomoci?“

„Například ty vaše procházky, musíte ho zvykat na stejnou cestu a stejné cestičky, tak aby mohl běhat po známém prostředí beze strachu. Vyhýbejte se děrám a stržím.“

Obličej se mu znovu sevřel. „Ano, ale vždyť už z těch procházek nebude mít radost.“

„Bude,“ řekl jsem. „Překvapí vás, jakou radost bude mít.“

„Ale jak…?“

„Třebas na tom pěkném palouku za vaším domem, kde se probíhá. Musíte být pořád ve střehu, aby se tam nepovalovaly věci, do kterých by mohl narazit. A kapky do očí, říkáte, že se mu po nich vždycky uleví. Kdo mu je bude kapat, když ne vy?“

„Ale pane Herriote, vždyť jste viděl, jak se vždycky dívá z okna, když je se mnou…“

„Bude se pořád dívat.“

„I když nebude vidět?“

„Ano.“ Položil jsem mu ruku na paži. „Musíte pochopit, Andrew, že když zvíře ztratí zrak, neuvědomuje si, co se mu stalo. Vím, je to příšerná věc, ale pes netrpí duševní úzkostí tak jako člověk.“

Vstal a dlouze a zhluboka se nadechl. „Ale já mám úzkost. Tak dlouho jsem se děsil, že se tohle stane. Nemohl jsem spát, pořád jsem na to myslel. Připadá mi to kruté a nespravedlivé, že to potká bezbranné zvíře, stvoření, které nikdy nikomu neublížilo.“ Znovu začal svírat ruce a chodit po místnosti.

„Přestaňte se trýznit!“ řekl jsem příkře. „V tom je ta potíž. Zneužíváte Diggera, abyste se trestal, místo abyste učinil něco užitečného.“

„Ano, ale co mohu udělat, abych mu skutečně pomohl? Všechno, o čem jste mluvil, to mu nemůže vrátit šťastný život.“

„Ale může. Digger může být šťastný ještě dlouhá léta, jestliže se budete opravdu snažit. Záleží to na vás.“

Jako ve snách se sklonil a vzal psa do náručí a šoural se s ním chodbou k domovním dveřím. Když sestupoval po schodech na ulici, zavolal jsem na něj.

„Zůstaňte ve spojení se svým lékařem, Andrew. Užívejte medikamenty a pamatujte si,“ zvýšil jsem hlas tak, že jsem křičel, „pamatujte si, že musíte pro toho psa něco udělat!“

Po příhodě s Paulem jsem byl napjatý jako struna, ale tentokrát mě nedostihly žádné tragické zprávy. Místo toho jsem pravidelně a často vídal Andrew Vinea, někdy ve městě s Diggerem na vodítku, občas v autě, s malou bílou hlavou zarámovanou oknem, a nejčastěji na polích u řeky, kde zřejmě postupoval podle mé rady a chodil znovu a znovu po stejné prostorné cestě.

A tam u řeky jsem ho jednoho dne zastavil. „Tak jak vám to jde, Andrew?“

Pohlédl na mě bez úsměvu. „Orientuje se docela dobře. Dávám na něj pozor. Vždycky se vyhýbám támhle té louce, je tam spousta křoví a děr.“

„Vidíte, tak nějak jsem si to představoval. A jak se daří vám osobně?“

„Chcete to vědět doopravdy?“

„Samozřejmě.“

Pokusil se o úsměv. „Tohle je jeden z mých dobrých dnů. Jsem jenom nervózní a strašlivě nešťastný. Když mám špatné dny, jsem k smrti vyděšený a zoufalý.“

„To je mi líto, Andrew.“

Pokrčil rameny. „Myslím, že se neutápím v sebelítosti. Ptal jste se mě, proto jsem odpověděl. Kromě toho mám svůj systém. Každé ráno se na sebe podívám do zrcadla a řeknu si: ‚Oukej, Vine, zase začíná další hnusný den, ale ty musíš jít do práce a musíš se postarat o svého psa‘.“

„Tak to je dobré, v pořádku, Andrew. A všechno to přejde. Časem tohle všechno přestane a budete zase zdravý.“

„To tvrdí můj lékař.“ Podíval se po mně koutkem oka. „Ale zatím…“ Pohlédl na svého psa. „Poběž, Diggere.“

Obrátil se a rychle odcházel s psíkem, který běžel za ním, a něco v držení jeho ramen a hlavy mi připadalo jako příslib naděje. Vypadal jako obraz cílevědomého rozhodnutí.

Moje naděje se splnily. Andrew i Digger vyhráli. Věděl jsem to několik měsíců, ale ten poslední obrázek, který si pamatuji, je moje setkání s nimi oběma po dvou letech. Bylo to na ploché mýtině nad Darrowby, tam, kde jsem poprvé spatřil Diggera, jak vesele skáče v křovisku. Ani teď nebyl nijak skleslý a ustrašený, volně běhal přes hladký zelený trávník, očichával rostliny, občas zvedl nožičku u zídky, která se táhla podél skály.

Andrew se zasmál, když mě spatřil. Přibral na váze a vypadal jako úplně jiný člověk. „Na téhle trase zná Digger každý centimetr,“ pravil. „Myslím, že to je jeho nejoblíbenější místo, vidíte, že se dobře baví.“

Přikývl jsem. „Určitě vypadá jako šťastný malý pes.“

„Ano, je opravdu šťastný. Daří se mu dobře a upřímně vám povím, že často zapomenu, že nevidí.“ Odmlčel se. „Tenkrát v ordinaci jste měl pravdu. Předpovídal jste přesně tohle.“

„No to je výborné, Andrew,“ řekl jsem. „A vy jste také spokojený, nebo ne?“

„Jsem, pane Herriote. Díkybohu jsem.“ Po tváři mu přešel stín. „Když pomyslím na to, jak mi tehdy bylo, nedokážu uvěřit svému štěstí. Jako bych byl v tmavém údolí a kousek po kousku šplhal ven do slunečního světla.“

„Však to pozoruji. Jste vyměněný člověk.“

Usmál se. „Ano, jsem na tom líp, než jsem byl, mnohem líp. Ta strašlivá zkušenost mi prospěla. Vzpomínáte si, že jste říkal, že se trýzním? Uvědomil jsem si, že jsem trávil sebetrýzněním celé dny. Popadl jsem každou nespravedlivost, cokoli se mi v životě nepovedlo, a otloukal jsem si o to hlavu.“

„Tohle mi nemusíte vyprávět, Andrew,“ řekl jsem tiše. „V tomhle jsem býval vždycky mistr.“

„Ano, myslím, že spousta lidí je takových. Ale já jsem se na to stal odborníkem a podívejte se, kam mě to dostalo. Hrozně mi pomohlo, že jsem měl Diggera a musel jsem se o něj starat.“ Obličej se mu rozzářil a ukázal na trávu. „Jenom se na to podívejte!“

Pejsek zkoumal starý plot, několik zrezavělých tyček, které byly pravděpodobně součástí staré ovčí ohrady, a když jsme ho pozorovali, bez potíží mezi nimi proskočil na druhou stranu.

„Výborně!“ řekl jsem potěšeně. „Člověk by řekl, že mu vůbec nic nechybí.“

Andrew se ke mně obrátil. „Pane Herriote, vždycky když si něčeho takového všimnu, ptám se sám sebe: Copak by mohl slepý pes něco takového dokázat? Myslíte si… myslíte, že není možné, aby trošku viděl?“

Zaváhal jsem. „Možná že tou pigmentací trochu vidí, ale nemůže to být mnoho, možná záblesk světla a stínu, skutečně nevím. Ale stejně, zorientoval se tak báječně ve známém prostředí, že je to bezvýznamné.“

„Ano… ano,“ zamyšleně se usmál. „Ale my už musíme jít. Poběž, Diggere!“

Luskl prsty a vydal se po cestě, která se prodírala jako zelený prst vřesem a mířila čistá a nepřerušovaná až nahoru k slunečnímu obzoru. Jeho pes hopsal před ním a rozběhl se, a ne že by jenom utíkal, letěl jako šipka. Nijak jsem se netajil tím, že jsem vlastně nikdy neobjevil příčinu Diggerovy slepoty, ale ve světle moderních objevů v oblasti oční chirurgie se domnívám, že to byl stav nazvaný keratitis sicca. Tehdy se to prostě neznalo, a i kdybych to byl věděl, stejně bych s tím nebyl mohl nic udělat. Ten výraz znamená „suchá rohovka“, a ta se objeví, když pes nemá dost slz. V současné době se to léčí umělými slzami nebo složitou operací, při níž se do očí přenesou vývody slinných žláz. Ale i teď, navzdory všemu pokroku, jsem se setkal s případy, kdy nakonec stejně ta děsivá pigmentace překonala veškeré snahy.

Když si na ten příběh vzpomínám, cítím především vděčnost. Všechno možné může pomoci lidem zvládnout depresi. Většinou to bývá jejich rodina, vědomí, že na nich závisí manželka a děti –, někdy to je úkol, který musí splnit, ale v případě Andrew Vinea to byl pes.

Často myslím na to tmavé údolí, které se kolem něj tehdy svíralo, a jsem přesvědčený, že z něj vyšel na konci Diggerova vodítka.

14. kapitola

Teď když jsem poprvé letěl sólo, začal jsem oceňovat kvality svého instruktora. Poručík Woodham byl nepochybně vynikající učitel.

Byla válka a nezbýval čas na nějaké roztomilosti. Musel dostat do vzduchu pár mladých zelenáčů, a to rychle, a se mnou to dokázal.

Také jsem si myslíval, že jsem dobrý pedagog, když jsem měl na starosti chlapce, kteří přijeli do Darrowby na praxi. Vzpomínal jsem, jak trpělivě jsem se usmíval na jednoho ze svých žáků.

„Ve venkovské praxi se s něčím takovým nesetkáš, Davide,“ vysvětloval jsem jednomu z chlapců, kteří se mnou občas jezdili po návštěvách. Bylo mu patnáct a chtěl se stát veterinářem. Ale v té chvíli vypadal trochu udiveně.

Nemohl jsem mu to mít za zlé. Byla to jeho první návštěva a předpokládal, že se mnou stráví den v těžké dřině, jakou se vyznačuje ošetřování velkých zvířat v yorkshirském Dalesu, a teď se tu vyskytla tahle dáma s pudlem a s Emelínou. Dáma postupovala chodbou do ordinace a její cesta byla přerušována pisklavými zvuky vydávanými malou mačkací gumovou panenkou. Při každém písknutí postoupila Lucinka o několik váhavých kroků, až ji to poslední zmáčknutí přilákalo na stůl. Tam stála, třásla se a utrápeně se rozhlížela.

„Bez Emelíny ji nikam nedostanu,“ vysvětlovala mi dáma.

„Bez Emelíny?“

„To je tahle panenka.“ Zdvihla gumovou hračku. „Od té doby, co nám začlo to trápení, si ji Lucy zamilovala.“

„Rozumím. A jaké trápení, prosím?“

„Trvá to už teď čtrnáct dní. Je neklidná a divná a skoro nejí.“

Sáhl jsem za sebe na stoleček pro teploměr. „Tak se tedy na ni podíváme. Když pes nežere, musí být něco v nepořádku.“

Teplota byla normální. Důkladně jsem vyšetřil hrudník stetoskopem, ale nenašel jsem žádné neobvyklé zvuky. Ozvy srdce byly pravidelné. Opatrné prohmatání podbřišku neodhalilo žádnou nepřístojnost.

Dáma hladila Lucince kudrlinky a zvířátko na ni hledělo smutnýma, melancholickýma očima. „Začínám se o ni bát. Nechce chodit ani na procházku. Bez Emelíny ji nedostaneme na krok z domu.“

„Cože?“

„Ano, nehne se, dokud Emelína nezakvičí, a potom jdou obě společně. Ale i tak se táhne jako starý pes a jsou jí teprve tři roky. Přece víte, jak je normálně plná života.“

Přikývl jsem. Věděl jsem to. Tenhle malý pudlík byl energie sama. Vídal jsem feničku běhat po lukách u řeky, honila se za balonkem a skákala do obrovské výšky. Určitě musí mít nějaké obtíže, ale zatím jsem si nevěděl rady.

Upřímně jsem si přál, aby ta paní pořád nežvatlala o Emelíně a o pískání. Kradmo jsem se podíval na Davida. Držel jsem k němu přednášku, vysvětloval jsem, jak je naše povolání nanejvýš vědecké a jak musí vynikat ve fyzice, chemii a biologii, aby obstál při zkouškách do veterinární školy, a kvíkání gumové panenky se do toho jaksi nehodilo.

Možná že bych měl vést konverzaci spíš po klinické linii.

„A jaké jsou další příznaky?“ tázal jsem se. „Kašel, zácpa, průjem? Kňučí někdy bolestí?“

Dáma zavrtěla hlavou. „Kdepak, nic takového. Jenom bloumá sem a tam a smutně se po nás kouká a hledá Emelínu.“

Panebože, už v tom zase lítáme. Odkašlal jsem si. „Nikdy nezvrací? Zvlášť po jídle?“

„Nikdy. Když se trochu nají, běží hned pro Emelínu a odnese si ji do košíčku.“

„Skutečně? Nezdá se mi, že by to souviselo. Jste si jistá, že není občas ochromlá?“

Připadalo mi, že mě paní vůbec neposlouchá. „A když si odnese Emelínu na pelíšek, točí se kolem dokola a škrabe pokrývku, jako by pro tu hračku stlala.“

Zaskřípal jsem zuby. Cožpak nikdy nepřestane? Ale pak mi svitlo.

„Počkejte minutku,“ pravil jsem. „Říkáte, že stele?“

„Ano, hrozně dlouho hrabe a potom Emelínu uloží.“

„Ach tak.“ Následující otázka to rozhodne. „Kdy se naposled hárala?“

Paní si v zamyšlení poklepala ukazováčkem na tvář. „Počkejte, bylo to uprostřed května, tedy před devíti týdny.“

A bylo po záhadě.

„Položte ji, prosím,“ řekl jsem.

Lucy ležela natažená na zádech a její oči cituplně patřily na strop. Přejel jsem prsty po mléčných žlázách. Byly tvrdé a nateklé. Opatrně jsem zmáčkl jednu bradavku a objevila se krůpěj mléka.

„Má falešnou březost,“ řekl jsem.

„Copak to proboha je?“ Paní na mě hleděla dokulata rozevřenýma očima.

„U fenek je to docela obvyklé. Napadne je, že budou mít štěňata, a ke konci gestačního období se do toho pustí. Stlaní pelíšku pro štěňata je typické, ale některé fenky mají naplněné mléčné žlázy. Chovají se úplně zvláštně.“

„Panebože, to jsou mi věci!“ rozesmála se paní. „Lucinko, ty pitomečku, takhle nás trápit pro nic za nic!“ Podívala se na mě přes stůl. „A jak dlouho se bude takhle chovat?“

Otočil jsem kohoutkem na teplou vodu a začal jsem si oplachovat ruce. „Ne dlouho. Dám vám pro ni nějaké tablety. Když se do týdne nezlepší, přijďte si pro další. Ale nemusíte se bát, i kdyby jí to trvalo o něco déle, nakonec bude zase jako dřív.“

Přešel jsem do dispenzáře, narovnal jsem tablety do krabice a podal jsem jí je. Paní mi poděkovala a pak se obrátila k feničce, která seděla na kachlíkové podlaze a zasněně civěla před sebe.

„Poběž, Lucinko,“ řekla, ale pudlinka si jí ani nevšimla. „Lucy! Cožpak neslyšíš? Půjdem!“ Energicky odkráčela chodbou, ale pudlinka jenom naklonila hlavu na stranu, jako by naslouchala nějaké vnitřní hudbě. Za minutku se její paní znovu objevila a vyčerpaně ji pozorovala. „Ale ty jsi opravdu ošklivá! Asi nám nezbyde nic jiného…“ Otevřela kabelku a vytáhla gumovou hračku.

„Kvík, kvík,“ zakvičela Emelína a pudlinka zdvihla hlavu v láskyplném obdivu. „Kvík, kvík, kvík, kvík.“ Zvuk se vzdaloval chodbou a Lucy ho následovala jako v transu, až konečně zmizela za rohem.

S omluvným úsměvem jsem se obrátil na Davida. „Tak to bychom měli,“ řekl jsem, „vyrazíme. Chápu, že chceš vidět praxi na farmě, a ujišťuji tě, že se velmi podstatně liší od toho, co jsi viděl tady.“

Když jsme už seděli v autě, pokračoval jsem. „Chápej mě, prosím, správně. Nepodceňuji práci s malými zvířaty. Naopak, musím přiznat, že to je oblast, která vyžaduje maximální odbornost, a osobně si myslím, že chirurgie malých zvířat je nesmírně náročná. Nesmíš to posuzovat podle Lucy. Ale máme ještě jednu návštěvu u psa, než vyjedeme ven.“

„Co to bude?“ zeptal se chlapec.

„Telefonoval pan Rington, že jeho dalmatinská fena úplně změnila chování. Je prý dokonce tak divná, že ji vůbec nechtěl přivést do ordinace.“

„A co soudíte, že by to mohlo být?“

Chvíli jsem přemýšlel. „Zdá se mi to trochu hloupé, ale první, co mě napadlo, je vzteklina. Je to příšerné onemocnění, ale díkybohu jsme ji u nás přísnými směrnicemi o karanténě úplně zlikvidovali. Na fakultě nám o ní vykládali tak důkladně, přímo nám to vtloukali do hlavy, že ji mám setrvale v podvědomí, i když nepředpokládám, že bych se s ní někdy setkal. Tenhle případ ovšem může být cokoli. Jenom doufám, že nebude zuřit, protože potom bychom museli uvažovat o povinném utracení, a to nenávidím.“

První slova pana Ringtona mě nijak nepovzbudila.

„Tessa je v poslední době opravdu zlá, pane Herriote. Začala vrčet a řeknu vám, že bych jí nevěřil, když přijde někdo neznámý. Dneska ráno popadla listonoše za kotník. Bylo to hrozně nepříjemné.“

Srdce mi spadlo ještě níž. „Dokonce někoho kousla? Vždyť je to taková měkkota, vůbec bych tomu nevěřil. Vždycky jsem s ní mohl dělat, co jsem chtěl.“

„Já vím, já vím,“ bručel pan Rington. „A k dětem je také báječná. Nemohu to pochopit. Ale pojďte a podívejte se na ni.“

Dalmatinka seděla v koutě haly, a když jsme vstoupili, mrzutě vzhlédla. Byla to moje oblíbená pacientka a důvěřivě jsem se k ní přiblížil.

„Ahoj, Tesso,“ řekl jsem a vytáhl jsem ruku. Tohle zvíře mě obvykle vítalo rozmávaným ocasem a vyplazeným jazykem, ale dneska ztuhla do dokonalé nehybnosti a pysky se jí stáhly ze zubů. Nebylo to žádné obyčejné zavrčení, spíš jako by horní pysk držel na napjatém drátku, a šlo to trochu na nervy.

„No copak je s tebou, děvenko?“ zeptal jsem se a lesklé řezáky se znovu nezvučně vycenily. A když jsem se na ni nechápavě díval, zjistil jsem, že lesklé oči mne upřeně propalují neskrývanou nenávistí. Tessa byla k nepoznání.

„Pane Herriote,“ její majitel mě ustrašeně pozoroval, „myslím, že byste k ní neměl chodit blíž.“

Ustoupil jsem o krok. „Ano, asi ano. Nemyslím, že by spolupracovala, kdybych se ji pokusil prohlédnout. Ale to nevadí, povězte mi o ní něco.“

„Vlastně nemám, co bych ještě povídal,“ řekl pan Rington bezmocně. „Je zkrátka úplně jiná, takováhle.“

„Má chuť k jídlu?“

„Ano, má. Sežere všechno, co vidí.“

„Žádné neobvyklé příznaky?“

„Žádné, kromě toho změněného chování. My z rodiny k ní můžeme, ale kohokoli neznámého, kdo by se k ní přiblížil, by určitě pokousala.“

Prohrábl jsem si vlasy. „Nějaká změna v rodinném prostředí? Nenarodilo se tu nějaké dítě? Nemáte jinou pomocnici v domácnosti? Nechodí sem lidi, kteří sem dřív nechodili?“

„Ne, nic takového. K žádné změně nedošlo.“

„Ptám se vás proto, že se takhle někdy chovají zvířata, když žárlí nebo když se jim něco nelíbí.“

„Bohužel.“ Pan Rington pokrčil rameny. „U nás je všechno při starém. Jenom dneska ráno přemýšlela moje manželka, jestli se na nás Tessa nezlobí za to, že jsme ji tři týdny zavírali v domě, protože se hárala. Ale to už je dávno, asi dva měsíce.“

Prudce jsem se k němu otočil:

„Dva měsíce?“

„Ano, tak nějak.“

„Prokristapána, snad to není zase totéž!“ Kývl jsem na majitele. „Prosím vás, zvedl byste ji, aby stála na zadních nohou?“

„Takhle?“ Objal paží hrudník dalmatinky a zvedl ji, takže stála vzpřímeně s podbřiškem obráceným ke mně.

A jako bych to byl tušil. Ani v nejmenším mě nepřekvapilo, když jsem spatřil dvě řady nateklých cecíků. Nebylo to nutné, ale já jsem se naklonil, stiskl bradavku a vystřelil pramének mléka.

„Je plná mléka,“ řekl jsem.

„Mléka?“

„Má totiž… falešnou březost. Tohle je jeden z méně běžných vedlejších příznaků. Dám vám nějaké tablety a brzo to zase bude stará, hodná Tessa.“

Vrátili jsme se do auta a mne znovu napadlo, co si ten student asi myslí. Jistě se diví, kde zůstala chemie, fyzika a biologie.

„Mrzí mě to, Davide,“ řekl jsem. „Vykládal jsem ti o rozmanitostech veterinářova života a první dva případy, které vidíš, jsou úplně stejné. Ale teď si zajedeme na farmy, a jak jsem už říkal, tam bude všechno jiné. Totiž, tyhle dva případy byly v podstatě psychologická záležitost. Ve venkovní praxi se s tím nesetkáš. Ta je sice trochu tvrdší, ale pravdivá a zemitá.“

Vjeli jsme do dvora hospodářství. Farmář právě nesl přes kamenitý dvorek pytel s krmením.

Vystoupil jsem z vozu společně s Davidem. „Vy tady máte nemocného vepře, pane Fishere?“

„Jo, jednu velkou prasnici. Je támdle.“ Vedl nás do chlíva a ukázal na obrovské bílé prase, ležící na boku.

„Takhle špatná je už pár dnů,“ pravil. „Skoro vůbec nežere, jenom se přehrabuje v žrádle. A takhle se tu pořád válí. Myslim, že už nemá sílu, aby se postavila.“

Už když hovořil, vsunul jsem teploměr do rekta zvířete a pak jsem ho vylovil a zjistil, že má devětatřicet, tedy naprosto normální teplotu. Poslouchal jsem hrudník a prohmatal břicho s rostoucími rozpaky. Nic nebylo v nepořádku. Podíval jsem se do koryta, které stálo vedle. Bylo až po okraj plné čerstvé potravy a vody a úplně netknuté, přestože vepři zbožňují žrádlo.

Dloubl jsem do ní pěstí: „Dělej, holka, vstávej.“ A pak jsem ji ještě pořádně poplácal po zadku. Zdravé zvíře by okamžitě vyskočilo na nohy, ale prasnice se ani nehnula.

Musel jsem se držet, abych si nevjel rukama do vlasů. Bylo to strašně divné. „Byla už někdy nemocná, pane Fishere?“

„Depak, nikdy jí nebylo vůbec nic a dycky to byla živá a veselá svině. Vůbec se v tom nevyznám.“

Nevyznal jsem se v tom ani já. Byl jsem na tom stejně. „Z čeho jsem úplně vedle,“ řekl jsem, „je, že nevypadá vůbec nemocně. Netřese se, není úzkostná, jenom tu leží, jako by se o nic na světě nezajímala. Ale také jako by ji vůbec nic netrápilo.“

„Jo, máte pravdu, pane Herriot. Je ouplně šťastná, ale nechce se hejbat a nechce žrát. Je to pěkná šlamastyka, co?“

Šlamastyka to tedy byla. Dřepl jsem si na paty a pozoroval jsem tu velikou prasnici. Natáhla se dopředu a čumákem se mírně dotýkala slámy podestlané pod hlavou. Tohle nemocná prasata nedělají. Bylo to gesto spokojenosti. A to tiché mručení vycházející z hloubi jejího hrudníku. Bylo to naprosto spokojené mručení a připadalo mi povědomé, jako by… Něco mi zvonilo v hlavě, ale pořád se to ještě neklubalo na světlo boží. Prasnice se pohodlně položila na bok a rozvalovala široký podbřišek, přímo vyzývavě.

Slýchal jsem to a vídal jsem to mnohokrát předtím, ty šťastné zvuky, ty opatrné pohyby, a pak jsem si vzpomněl. Samozřejmě! Vypadala jako prasnice s vrhem selat, jenomže tu nebyl žádný vrh.

Zaplavila mě vlna nevěřícnosti. Proboha ne! Přece se to nemůže opakovat potřetí. V chlévě byla tma a neviděl jsem pořádně na mléčné žlázy.

Obrátil jsem se k farmáři. „Prosím vás, pootevřte dveře.“

A když do místnosti vniklo slunce, všechno bylo jasné. Sáhnout na dlouhé, nateklé vemeno a vystříknout mléko na zeď bylo pouze věcí rutiny.

Unaveně jsem se napřímil a chystal se vyslovit své, teď už banální dobrozdání, když to místo mě učinil David.

„Falešná březost?“ pravil.

Tupě jsem přikývl.

„Co to povídáte?“ tázal se pan Fisher.

„Ale ta vaše prasnice si vzala do hlavy, že je březí,“ řekl jsem. „A nejenom to, myslí, že už porodila selata, a teď krmí imaginární mláďátka. Vidíte to sám, ne?“

Farmář tiše a dlouze zapískl. „Jo… jo… jo… máte pravdu. Zrovna todle dělá. A je při tom celá šťastná.“ Smekl čapku, podrbal se na temeni hlavy a zase si čapku nasadil. „Člověk se furt učí něco novýho, že jo?“

Pro Davida to samozřejmě nic nového nebylo. Stará vesta, tak říkajíc, a nechtěl jsem ho nudit dlouhými oracemi.

„Nemusíte si dělat starosti, pane Fishere,“ spěšně jsem řekl. „Zastavte se v ordinaci a já vám dám něco, co jí přimícháte do potravy. Brzy bude zase normální.“

Když jsem odcházel, prasnice si šťastně vzdychla v hlubokém uspokojení a nanejvýš opatrně změnila polohu, aby nepomačkala svou iluzorní rodinku. Ohlédl jsem se na ni a téměř jsem viděl dlouhou řadu selátek, dychtivě sajících. Potřásl jsem hlavou, abych tu představu rozehnal, a šel jsem ven do vozu.

Otevíral jsem dvířka, když za mnou vyběhla farmářova manželka. „Zrovna telefonovali od vás z ordinace, pane Herriote. Máte zajít k panu Rogersovi na Východní farmu. Telí se tam kráva.“

Takováhle náhlá záležitost uprostřed naplánované objížďky byla obvykle nevítaná, ale dneska se mi ulevilo, když jsem se to dozvěděl. Slíbil jsem chlapci kus pořádné praxe v zemědělství a začínal jsem být v rozpacích.

„Tak vidíš, Davide,“ řekl jsem s lehkým pousmáním, když jsme odjížděli. „Určitě si teď myslíš, že všichni moji pacienti jsou neurotičtí. Konečně ale uvidíš kus poctivé veterinařiny, na telení krávy neplatí žádné vymyšlenosti. Tam přijde na řadu tvrdá práce. Často to dá pořádně zabrat, když se člověk musí vzepřít proti stahům krávy, protože si musíš uvědomit, že veterináře volají pouze k obtížným případům nesprávné polohy.“

Situace na Východní farmě zřejmě podtrhla význam mých slov. Nadskakovali jsme na stráni po úzké vozovce, která rozhodně nebyla určena pro motorová vozidla, a já jsem jen mrkal, když výfuk škrabal o vyčuhující kameny.

Farma seděla skoro na kraji útesu na vrcholu kopce, jako ptačí hnízdo, a za ní se až k nebesům táhla chudá políčka, urvaná bažinám. Zvětralé kamenné zdivo a rozbité tašky na střeše dosvědčovaly dlouhověkost rozložité šedé budovy.

Ukázal jsem na několik čísel špatně viditelných na masivním kamenném portálu nad domovními dveřmi. „Říká ti něco tohle datum, Davide?“

„Šestnáct set šedesát šest, velký požár Londýna,“ odpověděl.

„Výborně. Je to zvláštní pomyšlení, že tohle místo postavili ve stejném roce, kdy Londýn shořel.“

Objevil se pan Rogers, který přinesl kouřící vědro vody a ručník. „Je venku na louce, pane Herriote, ale je to klidná kráva a snadno ji chytíme.“

„Dobrá.“ Vyšli jsme společně z branky. To byla maličkost, která mě obvykle dráždila, když farmář neměl krávu připravenou uvnitř v chlévě. Teď jsem ale cítil, že jestliže se chtěl David stát veterinářem, měl by vědět, že spousta naší práce se dělala venku, často v zimě a dešti.

Dokonce i dnes, za červencového dopoledne, mi kolem hrudníku vál chladný vánek, když jsem si stáhl košili. Na daleké vysočině nebylo nikdy příliš teplo, ale měl jsem to tu rád, byl to můj domov.

Kráva stála trpělivě, když ji farmář chytil za řetěz, vědro s vodou se uhnízdilo mezi trsy tvrdé trávy, ostrou zeleň louky přerušovalo jenom několik větrem sehnutých starých stromů a mně se zdálo, že ten chlapec mě konečně vidí ve správném prostředí.

Namydlil jsem si paže až k ramenům. „Podrž jí ocas, prosím tě, Davide. Teď musím především zjistit, o jaký problém se jedná.“

Vsunul jsem ruku do krávy a napadlo mě, že by nebylo vůbec špatné, kdyby to byl hodně obtížný případ telení. Kdyby ten chlapec viděl, jak se potím, získal by pravdivý obraz o životě veterináře, jaký ho čeká.

„Taková práce někdy trvá hodinu, nebo i déle,“ řekl jsem. „Ale dostane se ti zadostiučinění, že přivedeš na svět nového tvora. Když potom vidíš, jak se na zemi kroutí novorozené telátko, je to vůbec to největší vzrušení v celé naší práci.“

Hmátl jsem dovnitř a hlavou mi probíhaly všechny možnosti. Zadní poloha? Otočená hlava? Kozelec? Ale když jsem hmatal otevřeným čípkem v děloze, žasl jsem čím dál tím víc. Nebylo tam vůbec nic.

Vytáhl jsem ruku a na chvíli jsem se opřel krávě o chlupatý zadek. Události dne nabývaly snového charakteru. Potom jsem se podíval na farmáře.

„V téhle krávě není žádné tele, pane Rogersi. Je prázdná. Už se otelila.“

Farmář se rozhlížel, pátravě hleděl na dlouhou plochu trávy. „A kde ksakru by to měla? Tahle kráva včera večer vyváděla a myslel sem, že se bude telit, ale ráno sem nic nenašel.“

Jeho pozornost byla upoutaná výkřikem.

„Hej, Willy! Poslouchej, Willy!“ Byl to Bob Sellers ze sousední farmy. Opíral se o kamennou zídku vzdálenou asi dvacet metrů.

„Co se děje, Bobe?“

„Napadlo mě, že bych ti to měl povědít. Viděl sem tu tvou krávu dneska ráno, jak skovává tele.“

„Skovává…? Vo čem to mluvíš?“

„Cože?“

„Nedělám si šoufky ani tě netahám za fusekli, Willy. Skovala ho do rygólu na vodu, a pokaždý když to tele chtělo vylízt, ho tam strčila zpátky.“

„Ale… depak, depak, tomu nevěřim. Vo něčem takovym sem jakživ neslyšel. Vy jo, pane Herriot?“

Zavrtěl jsem hlavou, ale celá záležitost se zřejmě hodila do fantazie, která poznamenala mou celodenní práci.

Bob Sellers začal přelézat zídku. „No dobře, dyž tomu nevěříš, tak ti to ukážu.“

Vedl nás až dozadu na pastviny k suchému korytu, táhnoucímu se podél zdi. „Tadydle je!“ pravil triumfálně.

A skutečně tam bylo. Malinké červenobílé telátko, napůl zakryté převisem trávy a křovin. Bylo pohodlně stočené na travnatém lůžku, hlava mu ležela na předních nohou.

Když ten tvoreček spatřil matku, postavil se na nejisté nohy a vratce šplhal z rokle, ale jakmile se dostal na úroveň pastviny, velká kráva, kterou teď farmář nedržel, sklonila hlavu a něžně ho strčila zpátky dolů.

Bob zamával rukou. „Tady to máte, skovává ho, no né?“

Pan Rogers neříkal nic a já jen pokrčil rameny, ale telátku se podařilo ještě dvakrát vylézt z díry a dvakrát ho tam jeho matka pevně strčila zpátky hlavou.

„No, člověku to trvá, než něčemu takovýmudle může věřit,“ zabručel farmář napůl jen sám k sobě. „Tadle kráva už jich měla před tímdle teletem pět a dycky sme jí je hned vodvedli. Možná si chce todle udržet pro sebe? Nevim, nevim…“ Tiše bručel, až posléze zmlkl.

Když jsme později drkotali po kamenité cestě, David se ke mně obrátil. „Myslíte si, že ta kráva skutečně tele schovávala, aby jí ho nevzali?“

Bezmocně jsem hleděl sklem okna. „Obecně by musel každý odpovědět, že to není možné, ale viděl jsi, co se stalo. Jsem jako pan Rogers, zkrátka nevím.“ Zmlkl jsem, protože auto vjelo do hluboké koleje a my jsme nadskočili. „Ale v našem povolání člověk vidí zajímavé a zvláštní věci.“

Chlapec zamyšleně přikývl. „Ano, skutečně se mi zdá, že váš život je zvláštní.“

15. kapitola

„Měl byste chuť zahrát si vrhcáby se smrtí?“

Nadporučík Cramond se na mě podíval, rošťácký obličej se lišácky usmíval. Seděl jsem u stolu, oblečený v kombinéze, a čekal jsem, až mě zavolají ke klasifikační zkoušce, a teď jsem se rychle postavil.

„Myslíte letět s vámi, pane?“

„Ano, přesně tak.“

„Ale já teď čekám na…“

„To já všechno vím.“ Nedbale mávl rukou. „Ale není žádný spěch. Máte čas na nějakou legraci.“

„Jak myslíte, pane,“ řekl jsem a následoval jsem ho ven. Nikdo přesně neznal postavení poručíka Cramonda v pilotní škole. Nebyl to náš normální instruktor, byl mnohem starší, ale jeho kolegové důstojníci s ním očividně jednali s respektem.

Občas oslovil některého nic netušícího pilota ve výcviku svou oblíbenou frází: „Máte chuť zahrát si vrhcáby se smrtí?“ A potom vždycky následoval rozverný let, oslňující akrobacie, která vypadala ze země nádherně, ale ve vzduchu mohla člověkem pořádně otřást.

Vídal jsem žáky, kteří po těchhle výletech celí zezelenalí vyklopýtali z letadla, a nikdo nevěděl, jaký má Cramond vlastně důvod k tomu, že to dělá. Nebylo však pochyb o tom, že je brilantní letec. Vyprávělo se, že létal se slavným vzdušným cirkusem Alana Cobhama, ale v Královském letectvu kolovalo tolik pověstí, jako třeba ta o bromu v čaji, že jsem nikdy s jistotou nevěděl, co byla pravda.

Nicméně jsem tedy nastoupil do letadla s pocitem příjemné předtuchy. Ať by se dělo, co by se dělo, špatně mi nebude, protože jsem byl požehnán žaludkem, kterému žádný pohyb nevadil. Na můj zažívací systém má zhoubný vliv nervozita, ale jinak jsem imunní. Plavil jsem se ve vichřici devátého stupně na malých člunech, na kterých se vozil dobytek, kdy i otrlá posádka sténala, ale suchozemská krysa Herriot si neustále pochutnávala na svých čtyřech denních pokrmech. Totéž platilo o vzduchu.

Brzy jsem měl důvod k tomu, abych byl vděčný za tohle svoje požehnání, protože nadporučík Cramond pohazoval malým letadélkem ve vzduchu přímo pobuřujícím způsobem, vyšplhal vzhůru a padl zase dolů jako podzimní list a opakoval vývrtky a přemety. Většinou jsem se dobře bavil, protože Cramond byl příjemný člověk a jeho oči v zrcátku byly veselé a přátelské.

Svůj repertoár doprovázel komentářem:

„Tak tohle je slavný Cramondův lék na kocovinu,“ ohlásil, načež zahájil mohutný manévr, sestávající ze spousty úkonů převážně při letu na zádech. Pro nováčka mého druhu byl zvláštní zážitek viset v řemenech a dívat se dolů na oblačnou oblohu a nahoru na budovy zemědělských usedlostí.

To byl jediný okamžik, kdy mi nebylo příliš veselo, protože plátěné popruhy byly připevněny ke straně kokpitu rozedřenými dráty, které drnčely a skřípaly, když jsem v nich visel, což mě značně znervózňovalo. K zemi bylo daleko a já jsem pro jistotu žmoulal v ruce přezku padáku.

Dumal jsem, jak asi dlouho zůstaneme v téhle poloze, když vtom Cramond letadlo přetočil a předvedl pozvolný let střemhlav. Řítili jsme se dolů a mířili jsme po nose do poklidné zemědělské krajiny, a když jsem dospěl k názoru, že se docela určitě zaboříme do země, vyrovnal to a plachtili jsme nad dlouhým polem s kolečky podvozku mezi zlatavými klasy.

„Pěkné, viďte?“ zabručel nadporučík Cramond.

A skutečně to pěkné bylo. Tenkrát se obilí nepostřikovalo a vůně divokých květin, rostoucích mezi klasy, se táhla do otevřeného kokpitu. Omamná vůně mě v okamžiku přenesla zpátky k pikniku s Helenou.

K tomu pikniku vedla dlouhá a roztodivná cesta. Všechno to začalo, když jsem nachytal Helenu ve spižírně, kde kradla ovesné vločky. Stála s balíčkem v ruce, nabírala vločky po lžících a cpala si je do úst. Když mě uviděla, provinile sebou škubla.

„Už zase!“ vykřikl jsem a vytrhl jsem jí balíček z prstů. „Je skoro prázdný! Kolik jich spořádáš za týden?“

Rozpačitě se na mě podívala a zavrtěla hlavou. „Nevím.“

„Ale Heleno, syrové ovesné vločky! Takhle je přece nemáš jíst. A také ne najednou celý balíček. Vždyť ti bude špatně.“

„Zatím mi je dobře.“ Kroutila lžící a viděl jsem, že má ještě chuť.

„Ale proč si je tedy neuvaříš a nejíš normální kaši, ta by ti jenom prospěla.“

Našpulila pusu. „Nechci obyčejnou kaši.“

Unaveně jsem se na ni podíval a nechal jsem ji. Neměl jsem zkušenosti s těhotnými ženami, ale slýchal jsem o jejich zvláštních choutkách a nepochybně bylo třeba je respektovat.

S Helenou to začalo s pomeranči, pomeranč ráno, v poledne a večer, a já byl rád, protože jsem si myslel, že jí všechny ty vitaminy mohou prospět. Ale netrvalo dlouho a nechala pomeranče a pustila se do ovesných vloček a začal jsem mít starosti.

Zbytečně. Během týdne nebo čtrnácti dnů ztratily ovesné vločky svůj půvab a Helena se dala do pudinku. Do vařeného pudinku, což byla potrava dobrá a výživná, se spoustou mléka, a ačkoli toho Helena spořádala hektolitry namísto nějaké půllitrové misky, byl jsem přesvědčen, že jí to musí dělat dobře.

Pudink nám vydržel dost dlouho. Ať jsem dělal, co jsem dělal, Helena se v našem obývacím pokoji krčila nad svou miskou pudinku a živila se, lžíci za lžící, bez valné námahy a hleděla na mě do sebe obrácenýma očima. Když jsem pracoval na zahradě, stačilo, abych se ohlédl na to malé okénko pod střechou, a viděl jsem její uchvácenou tvářičku, jak se na mě tamodtud dívá, a lžíci stoupající a klesající do misky s pudinkem.

Taková výživná hmota, uvažoval jsem, může jen posílit mou manželku i mé prvorozené, ale než jsem se otočil, přikvačily ty trampoty se zápachem.

Bylo to absolutně nečekané. Oba dva jsme se smířili se skutečností, že naše jídelní uspořádání je poněkud primitivní. Holá prkna, dřevěná lavice u zdi a plynový vařič bylo všechno, co jsme měli. Ale bylo to také všechno, co jsme chtěli, takže pro mne byl šok, když si Helena začala stěžovat.

Stalo se to u oběda a Helena se rozhlédla a podezíravě zavětřila. „Tady něco divně smrdí,“ pravila.

„Divně smrdí? Co tím myslíš?“ Vůbec jsem to nechápal, protože jediná věc, která mě na mé novomanželce zlobila, byla, že trávila příliš mnoho času drhnutím a leštěním našich prostor. Prostě tam nic smrdět nemohlo.

Začalo se to ale den za dnem opakovat. Když byl čas k obědu a my jsme šplhali po dlouhém schodišti k naší kuchyni, svraštila Helena nos, jakmile za sebou zavřela dveře. Koncem týdne dospěly události do krize.

„Jime,“ pravila zarmouceně. „Já tady nemohu jíst. Ne, s tímhle smradem.“

To byl problém. Oběd byl naše hlavní jídlo, Helena skoro nesnídala. Také se podstatně zmenšila utěšlivá potřeba pudinku. Kdyby to takhle pokračovalo, trpěla by podvýživou. A tehdy jsem dostal jeden ze svých zřídka se vyskytujících nápadů.

„Pojďme na oběd,“ řekl jsem.

„Kam?“

„K Šeříku. Říkají, že se tam jí velmi dobře.“

Nejistě přikývla. „Dobře, můžeme to zkusit. Tady prostě nemohu jíst.“

Několik týdnů jsem byl přesvědčený, že jsme problém vyřešili. Jídlo u Šeříku bylo výborné a nekladlo mimořádné nároky na naše omezené finanční zdroje. Dostala se tu polévka, maso, brambory a dva druhy zeleniny, jablkový závin se šlehačkou, káva a sušenky, to celé za šest pencí. Heleně se to líbilo a já jsem triumfoval.

U Šeříku bylo plno jenom v den, kdy se konal trh a sedávaly tu zástupy farmářů a jejich manželek, a právě v takový den dopadla ta rána. Popíjel jsem svou kávu a konverzoval jsem se dvěma statnými paními od vedlejšího stolu, když do mě má žena dloubla.

„Jime,“ zašeptala a já jsem měl zlé tušení, když jsem v její tváři postřehl ten známý pohled štvance. „Tady to divně smrdí.“

Tupě jsem na ni hleděl. „Jak smrdí, stejně jako u nás doma?“

„Ne.“ Zničeně vrtěla hlavou. „Ale divně.“

„Ale Heleno, to se ti jenom zdá.“ Zdvihl jsem hlavu a několikrát jsem ostentativně začenichal. „Vůbec nic necítím.“

Ale to už Helena odcházela a já jsem s pocitem ztráty pochopil, že to je konec Šeříku.

V následujících několika dnech jsme to zkusili v restauraci U Dickonů. Byla to restaurace mnohem menší a jídlo tu bylo nesporně nudné, ale Helena vypadala spokojeně, a tak jsem byl vděčný. Koneckonců, říkal jsem si, když jsem žvýkal tuhý kus masa, dítě bude mít ona, a bylo jenom správné, abych jí vyhověl a potěšil ji. Zrovna jsem si myslel, že by to mohlo být mnohem horší, když se naklonila přes stůl.

„Copak to necítíš?“ otázala se s očima široce rozevřenýma.

Zalilo mě zoufalství. „Co mám cítit?“

„Ten divný smrad. Jistě ho musíš…“ Prosebně na mě hleděla.

„Ne, necítím,“ řekl jsem. „Ale nevadí, zítra to zkusíme někde jinde.“

V Darrowby nebylo mnoho restaurací, a zbývala tedy jen jediná. Byla známá jednoduše a prostě jako „u paní Ackerleyové“ a sestávala z jedné malé místnosti v domě té paní, v malé postranní ulici. Kuchyň byla upřímně řečeno podprůměrná a sama paní Ackerleyová jí pravděpodobně příliš nedůvěřovala, protože ke každé své nabídce dodávala „Nebo radši né?“

„Chtěli byste játra, nebo radši né? Ztracená vejce, nebo radši né?“ S moučníkem to bylo totéž: „Co takhle švestkový nákyp, nebo radši né?“

Všechno bylo špatně upravené, nedovařené, nedopečené a mě fascinovalo, že přesto měla paní Ackerleyová svou věrnou klientelu: starého pána, který pracoval v obchodě s botami, neprovdanou slečnu středního věku, která učila ve škole, a bledého mládence, který vypadal, že má poruchu zažívání a v němž jsem poznal bankovního úředníka. Přicházeli sem každý den a já jsem si uvědomil, že se seznamuji s doposavad mně zcela neznámou vrstvou darrowbyské společnosti.

Helena se zřejmě dobře bavila. „Pojďme k Neboradšiné,“ říkávala a já jsem doufal, že to je dobré znamení. Nemohl jsem však zdusit skryté přesvědčení, že paní Ackerleyová nevydrží.

Postrkoval jsem po talíři zvlášť unaveně vypadající kousek kapusty, když jsem zaslechl prudké vdechnutí. Moje žena seděla vzpřímeně a čichala, čenichala jako lovecký pes na stopě.

„Jime,“ mumlala naléhavě, „tady je…“

Zdvihl jsem ruku. „Oukej, oukej, nemusíš už nic říkat. Půjdem.“ Naše situace byla kritická. Došly nám restaurace, ale nemohli jsme žít bez jídla. Byla to Helena, kdo našel odpověď.

„Je překrásné počasí,“ řekla a její ruka vklouzla do mé. „Co kdybychom si zítra udělali piknik?“

Jedna z výhod života v Darrowby je, že člověk nemusí jet příliš daleko, aby za sebou nechal město. Nazítří jsme se posadili na travnatém břehu, a když jsme otevřeli balíčky s obloženými chleby, svítilo na nás slunce a zahřívalo šedé kameny zídky za našimi zády a oslňovalo nás paprsky odrážejícími se od řeky dole pod námi. Za zídkou se rozkládalo široké, zlaté obilné pole a něžný vánek rozšeptal zralé klasy a přinášel k nám sladkou vůni tisíce zrajících květin a travin.

Helena nakrájela rajské jablíčko, posolila si ho a vdechla dlouze a spokojeně.

„Hezky to tu voní,“ pravila.

16. kapitola

Lékař odložil desky s mou anamnézou a přátelsky se na mě usmál přes stůl.

„Lituji, Herriote, ale budete muset jít na operaci.“

Jeho slova, ačkoli vyřčená laskavě, jako by mě udeřila do tváře. Po pilotní škole jsme byli umístěni v Heaton Parku v Manchestru a do dvou dnů jsem se dozvěděl, že jsem dosáhl kvalifikace pilota. Konečně to vypadalo, že všechno půjde hladce.

„Na operaci… Jste si jistý?“

„Obávám se, že absolutně,“ pravil a vypadal jako člověk, který rozumí svému řemeslu. Byl to podplukovník, v civilním životě zcela určitě odborník, a poslali mě k němu po jedné pravidelné prohlídce.

„Tahle stará jizva, o které se zmiňují ve vašich papírech,“ pokračoval, „jistě znamená, že už jste jednou operován byl, viďte?“

„Ano, před několika lety.“

„Tak se tedy obávám, že se to znovu otevřelo a že se na to musíme podívat.“

Připadalo mi, že mi došla celá zásoba slov, a zmohl jsem se na slovo jediné: „Kdy?“

„Okamžitě. V každém případě během několika dnů.“

Hleděl jsem na něj. „Ale moje letka jede koncem tohoto týdne za moře.“

„To je tedy škoda.“ Rozpřáhl ruce a znovu se usmál. „Ale musejí se obejít bez vás. Vy budete v nemocnici.“

Měl jsem náhle pocit ztráty, jako by něco končilo, a smutně jsem odcházel z ordinace. Bolestně jsem si uvědomoval, že těch padesát mužů, se kterými jsem si propotil cestu ke všem novým zkušenostem, že těch padesát mužů se stalo mými přáteli. Naše první stanoviště v Londýně, v St. John’s Wood, tvrdý výcvik v Scarborough, v leteckém výcvikovém pluku, závěrečný kurz ve Shropshiru a konečné výcvikové instrukce ve Winfieldu. Stmelilo nás to dohromady a já na sebe nemyslel jako na jednotlivce, ale jako na součást skupiny. Nedokázal jsem si představit, že zůstanu úplně sám.

Ostatním kamarádům to bylo také líto, moji zvlášť dobří přátelé vypadali zarmouceně, téměř jako nejbližší pozůstalí, ale měli tolik práce, že se mi nemohli mnoho věnovat. Postrkovali je sem tam, dostalo se jim posledních ponaučení a nové výstroje a celá letka byla v ukrutném spěchu kromě mě. Já seděl na posteli na ubikaci a kolem mne pěnilo vzrušení.

Domníval jsem se, že můj odchod nikdo nezpozoruje, ale když jsem dostal papíry a připravil se, našel jsem ve svém polním pytli obálku plnou těch vzácných kuponů, na které jsme v těch dnech fasovali cigarety. Vypadalo to, že se na dárku podílel téměř každý, a tohle poslední gesto mi stisklo hrdlo, když jsem se vydal na svou osamocenou pouť z tábora.

Nemocnice byla v Creden Hill, blízko Herefordu, a myslím si, že útěchou vojenského života je, že se člověk nemůže nikdy cítit příliš dlouho opuštěný. Postele v dlouhém sále byly obsazeny lidmi, jako jsem byl já, odtrženými od kamarádů a toužícími po přátelství.

V těch několika málo dnech před operací jsme se vzájemně dost dobře poznali. Mládenec na posteli po mé levici trávil čas psaním poezie pro svou dívku a trval na tom, aby mi ji předčítal, verš za veršem. Chlapec napravo byl zřejmě přemýšlivý typ. Všichni mu říkali Sammy, ale on odpovídal jen zabručením.

Když zjistil, že jsem veterinář, vyhrabal se z přikrývek a zakýval na mě.

„Ty kluci, co mi říkaj Sammy, mě štvou,“ zabručel zralou birminghamštinou. „Páč já se Sammy nemenuju, menuju se Desmond.“

„Fakt? A proč ti říkají Sammy?“

Naklonil se ještě blíž. „Vo tom právě s tebou chci mluvit. Ty jsi veterinář, a tak tomu budeš rozumět. Je to kvůli tomu, krz co sem vlastně tady.“

„A proč jsi tady? Co ti chybí?“

Rozhlédl se a potom důvěrně a tajuplně zašeptal. „Mám velkou kouli.“

„Cože?“

„Velkou kouli. Jedna moje koule je jako dělo. To se hned tak nevidí.“

„Chápu, ale pořád ještě tomu nerozumím…“

„No, je to takhle,“ pravil. „Všichni kluci ze sálu mi furt říkaj, že mi ji doktor uřízne a že budu jako Sammy Hůl.“

Chápavě jsem přikývl. Připomněl jsem si znovu dny svých univerzitních studií. Tehdy existoval popěvek populární na sedánkách a večírcích. „Jmenuju se Sammy Hůl, mám jen jednu kouli, nejsem bejk, jsem vůl…“

„Nesmysl, jenom si z tebe střílejí,“ řekl jsem, „zvětšené varle může znamenat spoustu věcí. Vzpomeneš si, jak to nazval lékař?“

Zamračil se. „Bylo to legrační méno. Něco jako viry nebo vary, ňák tak.“

„Myslíš varikokéle?“

„To je vono!“ Napřáhl ruku. „To je to slovo!“

„Tak se tedy přestaň trápit,“ řekl jsem. „Je to docela malá, jednoduchá operace. Uplně nicotná.“

„Ty si jako myslíš, že mi tu kouli neuříznou?“

„Rozhodně ne. Jenom odstraní několik přebytečných krevních cév, to je všechno. Bez problémů.“

Padl zpátky na polštář a v extázi hleděl na strop. „Děkuju, kamaráde,“ vydechl. „Ohromně jsi mi pomoh. Budou mi to dělat zejtra a já sem se strašně bál.“

Celý ten den byl jako vyměněný, smál se a žertoval, a když druhý den ráno přišla sestra, aby mu píchla náladovku, obrátil se ke mně s poslední prosbou v očích.

„Nevalil si mě, viď, kamaráde? Neuříznou mi…“

Zdvihl jsem ruku. „Ujišťuji tě, Sammy, ehm, ehm, Desmonde, že si nemusíš dělat starosti. Dávám ti své čestné slovo.“

Do tváře se mu znovu vkradl cherubínský úsměv a zůstal tam až do té doby, kdy přijely Krvavé máry, vozítko z operačního sálu, tlačené lapiduchem.

Krvavé máry měly vždycky ráno spoustu práce a bylo zvykem sborově zahalekat pozdrav, když někoho z nás odváželi. Většina obětí odpověděla ospalým mávnutím, než se za nimi zavřely létací dveře, ale když jsem viděl, jak vesele se Desmond směje a jak mi zvednutými palci dává znamení, že je všechno v pořádku, připsal jsem si na konto dobrý skutek.

Nazítří ráno byla řada na mně. Dali mi injekci kolem osmé hodiny, a když se objevil vozík, byl jsem příjemně malátný. Svlékli mi pyžamo a vpravili mě do jakési noční košile s tkaničkami u krku a na nohy mi natáhli tlusté vlněné ponožky. Když mě lapiduch odvážel, zahalekalo osazenstvo sálu sborově na povzbuzení a já jsem dokázal obřadně mávnout rukou.

Byla to neveselá cesta bíle okachlíčkovanými chodbami, až konečně vjel vozík do místnosti k anesteziologovi. Dveře na druhém konci se rozevřely a přiblížil se ke mně lékař s připravenou injekční stříkačkou. Zamrazilo mě, když jsem zahlédl vzadu operační sál se světly padajícími na dlouhý stůl a kolem stojící chirurgy v maskách.

Lékař mi vyhrnul rukáv a otřel paži chirurgickým lihem. Došel jsem k názoru, že jsem už viděl dost, a zavřel jsem oči, ale výkřik, který se ozval nade mnou, mě donutil znovu je otevřít.

„Panebože, to je Jim Herriot!“

Vzhlédl jsem na muže s injekční stříkačkou. Byl to Teddy McQueen. Chodili jsme spolu do školy a od té doby jsem ho neviděl. Vyschlo mi v krku po té injekci, ale měl jsem pocit, že bych měl něco říct.

„Ahoj, Teddy,“ zaskřehotal jsem.

Oči se mu rozšířily. „Co tady kčertu děláš?“

„Co tak kčertu asi myslíš?“ Rozhněvaně jsem zachroptěl. „Jsem tu na operaci.“

„To vím, jsem tu anesteziolog, ale pamatuji se, že jsi mi ve škole říkal, že budeš veterinářem.“

„Taky to je pravda. Jsem veterinář.“

„Že jsi?“ Jeho tvář byla úžas sám. „Ale co dělá kruci veterinář v Královském letectvu?“

To byla dobrá otázka. „Nic kór moc, Teddy,“ odvětil jsem.

Začal se smát. Zřejmě ho ta celá situace zaujala.

„Fakt, Jime, nemůžu se z toho vzpamatovat!“ Naklonil se přese mě a nekontrolovatelně se rozchechtal. „Představ si, že jsme se tady potkali po všech těch letech. To je přece absolutní gól!“ Prohýbal se smíchy a začal si stírat slzy z očí.

Ležel jsem na Krvavých márách v noční košilce a vlněných ponožkách a zas tak ohromně legrační mi to nepřipadalo, můj otupělý mozek pátral po nějaké vhodné replice, když z operačního sálu zaštěkal hlas: „Copak vás zdržuje, McQueene, nemůžeme čekat do zítřka.“

Teddy se přestal smát. „Promiň, Jime, kamaráde,“ řekl, „ale žádají si tě tam uvnitř.“ Zasunul mi jehlu do žíly a poslední, co jsem si uvědomoval, když jsem usínal, byl jeho pobavený úsměv.

V Creden Hill jsem strávil tři týdny a ke konci posledního týdne směli ti z nás, kdo se už úplně uzdravili, navštívit blízké město Hereford. Byl to trapas, protože jsme všichni měli modrou nemocniční uniformu s bílou košilí a červenou vázankou a z respektuplných pohledů, jakými se na nás lidé dívali, bylo zřejmé, že se domnívají, že jsme byli raněni v boji.

Když ke mně přišel veterán první světové války a otázal se: „Kde jsi to dostal, kamaráde?“ přestal jsem tam chodit vůbec.

Z vojenské nemocnice jsem odcházel s pocitem vděčnosti zvlášť vůči těžce pracujícím a veselým ošetřovatelkám. Mnohokrát nás ostře setřely za to, že jsme žvanili po zhasnutí, že jsme kouřili pod přikrývkou, že jsme měli v nepořádku postele, ale já jsem hluboce obdivoval jejich oddanost povolání.

Ležíval jsem tam a uvažoval jsem, jaký povahový rys může dívku přimět, aby přijala těžký život ošetřovatelky za svůj. Zájem o dobro lidí? Pečovatelský instinkt? Ať to bylo, co to bylo, jsem přesvědčený, že se s tím člověk rodí.

Je to vlastnost, která je specifikem určité osobnosti. U zvířat mohla jít příkladem ovčácká fena Judy. Patřila Eriku Abbotovi a poprvé jsem se s ní setkal, když jsem léčil dřevěný jazyk Erikova býčka. Byl to mladý býček a farmář přiznal, že ho zanedbal, protože býček byl vyhublý na kost.

„Ksakru!“ bručel Erik. „Běhal támdle s tim houfem až vzadu na pastvinách a já sem ho musel přehlídnout. Vůbec sem nevěděl, že je v takovýmdle stavu.“

Když napadne jazyk aktinomykóza, má se to léčit hned od začátku, jakmile se objeví první příznaky slinění a otoku pod čelistí. Jinak jazyk tvrdne a tvrdne, až nakonec vyčnívá z tlamy a je nepoddajný jako dřevo; odtud také starodávné jméno téhle choroby.

To kostnaté stvoření dospělo až do „dřevěného“ stavu, takže vypadalo nejenom dojemně, ale také trochu komicky, jako kdyby se mi neslušně pošklebovalo. Ale s takovýmhle jazykem nemohl býček žrát a doslova hladověl k smrti. Ležel klidně, jako kdyby ho to nezajímalo.

„Zbývá nám jedna věc, Eriku,“ řekl jsem. „Intravenózní injekce nebude problém. Nemá sílu, aby kladl odpor.“

Novým způsobem léčení v té době byl jodid sodný do žíly, moderní a efektivní. Předtím natírali farmáři jazyk jódovou tinkturou, což byl postup velmi namáhavý, který někdy pomohl a někdy ne. Jodid sodný bylo kouzelné zlepšení a v několika dnech se projevil výsledek.

Vsunul jsem jehlu do jugulárky a natáhl čirou tekutinu z lahvičky. Obvykle jsem používal dva drachmy jodidu v osmi uncích destilované vody a vtékalo to do žíly poměrně rychle. Lahvička byla už skoro prázdná, když jsem si všiml Judy.

Uvědomoval jsem si, že celou tu dobu sedí vedle mě velký pes, ale když jsem dotahoval injekci do konce, černý nos se přiblížil tak blízko, že se téměř dotýkal jehly. Potom přejížděl podél gumové tuby až ke skleničce a znovu nazpět a čenichal s úžasným soustředěním. Když jsem odložil jehlu, začal nos pečlivě prohlížet oblast, kam jsem injekci napíchl. Pak se objevil jazyk a začal metodicky olizovat býčkův krk.

Dřepl jsem si na bobek a pozoroval jsem. Tohle bylo něco víc než zvědavost, všechno v psově chování vyjadřovalo zájem a účast. „Poslyšte, Eriku,“ řekl jsem, „mám dojem, že tenhle pes mě jen tak nepozoruje. Dává pozor, jakou práci odvedu.“

Farmář se zasmál. „Máte pravdu. Naše Judy je zvláštní fena, něco na způsob chůvy. Jakmile je někdo v nepořádku, vezme si to na starost. Nedokázali bychom jí v tom zabránit.“

Při zvuku svého jména zvedla Judy rychle hlavu. Bylo to pěkné zvíře. Neměla obvyklou barvu, hnědošedé pruhy se mísily s normální černou a bílou barvou ovčácké kolie. Možná že tam někde bylo něco kříženého, ale výsledek byl velmi půvabný a přitažlivost feničky zvyšovaly jasné oči a usměvavé přátelství.

Natáhl jsem ruku a poškrabal ji vzadu za ušima a Judy zavrtěla ocasem, a nejen ocasem, ale celým zadkem. „Řekl bych, že má dobrou povahu.“

„Jo, to jo, moc dobrou,“ řekl farmář. „Ale nejenom to. Zní to hloupě, ale já si myslím, že Judy cítí odpovědnost ke všem zvířatům na farmě.“

Přikývl jsem. „Věřím vám. Ale pojďte, převalíme býčka na hrudník.“

Klekli jsme si do slámy a převalili jsme býka, až ležel na hrudní kosti. Tam jsme ho zapřeli po obou stranách otýpkami slámy a přikryli jsme ho koňskou houní.

V téhle pozici nevypadal tak na smrt jako předtím, ale vyhublá hlava s tím nepotřebným, vyčouhlým jazykem se mu kymácela na plecích a sliny stékaly nekontrolovatelně na slámu. Pochyboval jsem, že ho uvidím ještě živého.

Ale Judy zřejmě nesdílela můj pesimismus. Důkladně očichala houni a otýpky, pak přešla dopředu, povzbudivě olízla chlupaté čelo, načež se pohodlně uvelebila před býčkem, podobná noční sestře dohlížející na pacienta,

„Myslíte, že tady zůstane?“ Přivřel jsem dvířka a naposled jsem se podíval dovnitř.

„Ano, nic ji odtud nedostane, dokud nebude býček mrtvý, nebo dokud se neuzdraví,“ odpověděl Erik. „Je ve svém živlu.“

„Inu, člověk nikdy neví, možná že to, jak tam sedí, vrátí býčkovi zájem o život. Určitě potřebuje pomoc. Musíte ho držet při životě mlékem nebo nálevem, dokud nezačne působit injekce. Kdyby začal sám pít, pomohlo by mu to, jinak to do něj budete muset nalít z lahve. Ale opatrně, abyste ho neudusili.“

Takovýhle případ byl zajímavější než běžná rutina, ačkoli tehdy měly všechny léčebné případy své kouzlo dobrodružství. Tentokrát jsem sáhl k terapii, která byla ověřená a účinná, což se tehdy nestávalo příliš často. Proto jsem dychtil vrátit se na farmu a zjistit, jestli jsem dokázal býčka zachránit od jisté smrti. Ale věděl jsem, že musím poskytnout tomu léku šanci, výsledek nebude zřejmý dřív než za pět dnů.

Když jsem kráčel přes dvorek do boxu, věděl jsem, že už je rozhodnuto. Buďto bude býček mrtvý, nebo na cestě k úplnému uzdravení.

Zvuk mých kroků na kamenité dlažbě nezůstal nezpozorován. Nad nízkými vrátky se objevila hlava Judy s postavenýma ušima. Zaradoval jsem se. Jestliže koná ošetřovatelka svou povinnost, musí být pacient živý. A ještě větší jistotu jsem cítil, když velký pes na chvíli zmizel a potom lehce přeskočil vrátka, přiběhl ke mně a radostně vrtěl celým zadkem. Jako by mi fena sdělovala, že je všechno v pořádku.

Býček sice ještě ležel, ale otočil se, aby se na mě podíval, a já si všiml, že mu z huby visí hrst sena. Jazyk už zmizel za pysky.

„Tak jsme to vyhráli, viďte?“ Erik Abbot přišel ze dvorku. „Docela určitě,“ řekl jsem. „Jazyk je mnohem měkčí a vidím, že se zvíře pokouší žrát seno.“

„Jo, ještě se mu to nedaří, ale cucá mlíko a nálev jako hodnej kluk. Jednou nebo dvakrát se taky postavil, ale nohy mu eště nesloužej.“ Vytáhl jsem další lahvičku jodidu sodného a opakoval jsem injekci a Judin nos se znovu téměř dotýkal jehly, kterou uchváceně očichávala. Její oči střežily místo vpichu a fena úporně a soustředěně vdechovala odér, takže musela občas prudce a hlasitě vydechnout a kýchnout, než se znovu pustila do své inspekce.

Skončil jsem a Judy zaujala své místo u hlavy býčka. Chystal jsem se k odchodu, když jsem si všiml prudkých záškubů psích boků zabořených ve slámě. Zarazil jsem se, ale pak jsem pochopil, že kolie sedí a mrská ocasem.

„Judy je velice spokojená s vývojem událostí,“ řekl jsem.

Farmář přikývl. „Ano, je. Ráda se stará. Jestlipak byste věřil, že každé nově narozené tele pořádně olíže, hned jakmile přijde na svět, a zrovna tak to je s koťaty naší kočky.“

„Něco na způsob porodní babičky, co?“

„Jo, něco podobnýho. A ještě jedna zajímavá vlastnost, kterou má, žije se zvířaty v hospodářských budovách. Má pěknou teplou boudičku, ale nikdy se nenamáhá, aby v ní spala, každej večer spí se zvířaty na slámě.“

Býčka jsem znovu navštívil za týden. Tentokrát pobíhal po svém stání jako závodní kůň, když jsem k němu vešel. Konečně jsem ho zahnal do kouta a chytil za čenich; byl jsem sice udýchaný, ale šťastný. Vsunul jsem mu do tlamy prsty: jazyk byl ohebný a skoro normální. „Ještě jednu injekci, Eriku,“ řekl jsem. „Dřevěný jazyk je potvora a rád se vrací, když se pořádně nevyčistí.“ Začal jsem rozvíjet gumovou trubičku. „Mimochodem, nevidím tu nikde Judy.“

„Asi si myslí, že už je to zvíře zdravé, a kromě toho má na programu dneska ráno něco jiného. Vidíte ji támhle?“

Vyhlédl jsem dveřmi. Judy kráčela vznešeně a důležitě přes dvůr. Měla něco v tlamě. Něco žlutého a chlupatého.

Vyklonil jsem se ještě. „Copak to nese?“

„Kuře. Máme jich teďka celý hejno. Je jim teprve měsíc, a tu naši starou čubu zřejmě napadlo, že by se jim dařilo líp ve stáji. Ustlala jim tam a pořád si tam s nimi lehá. Těm mrňatům se to ale nelíbí.“ Pozoroval jsem Judy, jak mizí ve stáji. A za chvilku zase vyběhla, utíkala za houfem malinkých kuřátek, která se vesele batolila mezi kameny dláždění, a opatrně jedno sebrala. Soustředěně a důležitě s ním kráčela znovu do stáje, ale když tam vstoupila, to první kuře se objevilo ve dveřích a capkalo, aby se znovu připojilo ke svým kamarádům. Muselo jí to jít na nervy, ale já věděl, že vytrvá, protože zkrátka už byla taková.

Judy, pes ošetřovatelka, plnila své povinnosti.

17. kapitola

Dny, které jsem strávil ve vojenské nemocnici, mě donutily přemýšlet. Jako veterinář chirurg jsem si zvykl být na druhém konci nože, a také jsem tomu dával přednost.

Pokud jsem se pamatoval, byl jsem úplně šťastný a spokojený tehdy ráno, před několika lety, když jsem namířil nůž nad to oteklé ucho. Tristan, s jedním loktem znaveně opřeným o stůl, přidržoval na čumáku spícího psa anesteziologickou masku, když do místnosti vstoupil Siegfried.

Krátce se podíval na pacienta. „Ach ano, to je ten hematom, o kterém jsi mi říkal, Jamesi.“ Potom se podíval přes stůl na svého bratra. „Panebože, ty vypadáš! V kolik jsi vlastně na dnešek přišel domů?“

Tristan zdvihl pobledlou tvář. Jeho oči byly krvavé štěrbiny mezi nateklými víčky. „Ale ani nevím. Trochu později, řekl bych.“

„Trochu později! Já jsem se vrátil od porodu prasnice ve čtyři hodiny, a ty jsi ještě nebyl doma. A kde jsi kčertu vlastně byl?“

„Na plese hostinských. Docela se jim to vyvedlo.“

„To bych řek!“ odfrkl Siegfried. „Ty nesmíš propást vůbec nic, viď? Večeři pořádanou klubem šipkařů, výlet se zvoníky, ples chovatelů holubů, a teď zase ples hostinských. Jakmile se někde něco šustne, hned o tom víš.“

Kdykoli se Tristan octl pod palbou, vždycky si uchoval svou důstojnost, a také nyní se do ní zahalil jako do obnošeného pláště. „Upřímně řečeno,“ pravil, „mám mezi hostinskými mnoho přátel.“

Jeho bratr zrudl. „To rád věřím. Řekl bych, že jsi jejich výborný zákazník, jeden z nejlepších, jaké kdy měli.“

Tristan neodpověděl, ale začal pečlivě kontrolovat přívod kyslíku do láhve s éterem.

„A ještě něco,“ pokračoval Siegfried. „Neustále tě vídám, jak se poflakuješ s tuctem nejrůznějších ženštin. A měl bys studovat na zkoušku.“

„To je přehnané.“ Mládenec na něj vrhl dotčený pohled. „Připouštím, že mě čas od času potěší dámská společnost, právě tak jako tebe.“

Tristan byl stoupencem názoru, že nejlepší obranou je útok. A tahle rána seděla, protože Siegfrieda ve Skeldalu obléhal setrvalý zástup půvabných dívek.

Ale starší bratr byl odražen pouze dočasně. „O mě se nestarej!“ zařval. „Já už jsem svoje zkoušky složil. Teď hovořím o tobě! Neviděl jsem tě náhodou onehdy večer s tou novou barmankou od Droversů? Uskočil jsi rychle do vchodu, ale jsem si setsakra jistý, že jsi to byl ty.“

Tristan si odkašlal. „Dost možná, že jsem to byl já. V poslední době jsem se s Lydií spřátelil, je to velice milá dívka.“

„Netvrdím, že není. Ale povídám ti, že chci, abys seděl večer doma u knih, místo abys flámoval a proháněl ženské. Je ti to jasné?“

„Zcela.“ Mladý muž kývl elegantně hlavou a otočil kličkou anesteziologického přístroje.

Jeho bratr na něj několik chvil žlučovitě hleděl a zhluboka oddechoval. Tyhle šarvátky mu vždycky daly zabrat. Potom se rychle obrátil a odešel.

Tristanova póza se zhroutila ve chvíli, kdy se zavřely dveře.

„Dej pozor minutku na tu anestezii, Jime,“ zaskřehotal. Přeběhl k umyvadlu v koutě, natočil do odměrky studenou vodu a jedním douškem ji vypil. Potom si pod kohoutkem namočil kus vaty a přiložil si ji na čelo.

„Zrovna teď! Opravdu nejsem disponován na to, aby na mě vztekle řval.“ Sáhl po velké lahvi aspirinů, několik jich polkl a zapil dalším gargantuovským douškem. „V pořádku, Jime,“ zamumlal, když se vrátil ke stolu a znovu se chopil masky. „Můžeme pokračovat.“ Sklonil jsem se nad spícím psem. Byl to skotský teriér, jmenoval se Hamish a jeho majitelka, slečna Westermanová, ho k nám přinesla před dvěma dny.

Byla to učitelka v důchodu a mě vždycky napadlo, že svou třídu docela jistě udržela v disciplíně bez velkých potíží. Studené, bledé oči hleděly přímo do mých očí, byla totiž tak velká jako já, a pevná brada nad svalnatými rameny doplňovala energický zjev.

„Pane Herriote,“ pravila hlasitě a rázně. „Prosím, podívejte se na Hamishe. Skutečně doufám, že to není nic vážného, ale silně mu oteklo ucho a bolí ho to. V tom místě se, ehm, rakovina nevyskytuje, viďte?“ Na okamžik její sebevědomý pohled změkl.

„Je to velice nepravděpodobné,“ zdvihl jsem bradu malého zvířátka a prohlédl jsem si levé ucho, které mu viselo podle tlamy. Celá jeho hlavička byla jakoby šišatá, zřejmě stažená bolestí.

Opatrně jsem zdvihl ucho a dotkl jsem se citlivého otoku ukazováčkem. Hamish se po mně ohlédl a zakňučel.

„Ano, já vím, kamaráde. Bolí to, viď?“ Když jsem se obrátil zpátky k slečně Westermanové, téměř jsem narazil do krátce ostříhané, kovově šedé hlavy, která se skláněla nad malým psíkem.

„Má hematom v uchu,“ pravil jsem.

„A co to proboha je?“

„Dojde k tomu, když praskne malá cévka mezi kůží a chrupavkou a krev vyteče a způsobí akutní dilataci.“

Pohladila černý chlupatý kožíšek. „A proč se to stane?“

„Obyčejně z vřídku. Nepotřásal v poslední době hlavou?“

„Teď když to říkáte, si uvědomuji, že ano. Jako kdyby měl něco v uchu a snažil se toho zbavit.“

„A přitom praskne cévka. Dokonce vidím stopu po vřídku, ačkoli to u tohohle druhu psů nebývá obvyklé.“

Přikývla. „A jak to můžete vyléčit?“

„Obávám se, že pouze operací.“

„Panebože!“ Položila si ruku na ústa. „To se mi vůbec nelíbí.“

„Nemusíte mít žádné starosti,“ řekl jsem. „Není to nic jiného, než že se odstraní krev a ucho se zašije. Kdybychom to neudělali hodně brzy, bolelo by ho to a skončil by s trvale oteklým uchem, a to určitě nechcete, protože to je fešáček.“

Myslel jsem to upřímně. Hamish byl pěkný pejsek s elegantní postavičkou. Skotský teriér je půvabné zvíře, a často lituji, že jich dnes zbylo tak málo.

Po chvíli váhání slečna Westermanová souhlasila a dohodli jsme se na termínu za dva dny. Když ho přinesla na operaci, položila mi ho do náruče, znovu a znovu mu hladila hlavu a potom se dívala z Tristana na mne a zase na Tristana a zase na mne.

„Postaráte se o něj, viďte?“ řekla a vysunula bojovně bradu a bledě modré oči se do nás zabodly. Chvíli jsem si připadal jako školáček přistižený při rošťárně, a myslím, že můj kolega cítil totéž, protože si oddechl, když ta dáma odešla.

„Hrome, Jime, to je holka jako brousek,“ zabručel. „Nechtěl bych se s ní utkat.“

Přikývl jsem. „Ano, a svého psa miluje z celého srdce. Musíme si na něm dát záležet.“

Po Siegfriedově odchodu jsem zdvihl ucho, které teď bylo jako meloun, a nařízl jsem kůži uvnitř. Když vytryskla krev, která tam byla nahromaděná, chytil jsem ji do misky a potom jsem z rány vymačkal několik velkých sraženin.

„Není divu, že to zvířátko mělo bolesti,“ zašeptal jsem. „Bude se cítit o mnoho líp, až se probudí.“

Dutinu mezi kůží a chrupavkou jsem naplnil sulfanilamidem a pak jsem začal obě vrstvy sešívat, přičemž jsem užíval řady svorek. Muselo se to udělat takhle, protože jinak by se to za několik dní znovu naplnilo. Když jsem na začátku operoval hematom v uchu, vložil jsem po operaci do ucha mul a obvázal jsem ucho i hlavu. Majitelé psů často vyrobili něco na způsob kloboučku, aby ochránili obvaz, ale normální pes to obyčejně stáhl velmi brzy.

Svorky byly mnohem výhodnější a lépe ránu svíraly, čímž se zmenšila možnost deformace.

Kolem poledne se Hamish vzpamatoval z anestezie, a ačkoli byl stále ještě trochu omámený, bylo zřejmé, že se mu ulevilo, když to obrovské ucho splasklo. Slečna Westermanová odjela na celý den z města a měla si ho vyzvednout večer. Pejsek, stočený ve svém košíčku, čekal s klidem filozofa.

Při svačině se Siegfried podíval přes stůl na svého bratra. „Pojedu na pár hodin do Brawtonu, Tristane,“ řekl. „Přeji si, abys zůstal doma a předal psa slečně Westermanové, až se vrátí. Nevím, kdy to bude.“ Nabral si lžičku džemu. „Můžeš opatrovat psa a přitom trochu studovat. Je nejvyšší čas, abys strávil večer doma.“

Tristan přikývl. „Dobře, zařídím se podle toho.“ Ale viděl jsem, že není zrovna nadšený.

Když Siegfried odjel, promnul si Tristan bradu a přemýšlivě hleděl francouzským oknem do stmívající se zahrady. „Tohle je vysloveně trapas, Jime.“

„Proč?“

„Lydie nemá dnes službu, má volno, a já jsem jí slíbil, že se sejdeme.“ Tiše zapískal pár taktů. „Připadá mi, že je škoda zmařit příležitost, zrovna když se to začíná slibně vyvíjet. Mám silný pocit, že se té holčině zamlouvám. Upřímně řečeno, skoro mi žere z ruky.“

Překvapeně jsem se na něj podíval. „Panebože, myslel jsem, že po včerejšku budeš potřebovat trochu klidu a míru a že si půjdeš brzy lehnout!“

„Ale kdepak,“ pravil. „Jen se třesu, abych zase vyrazil.“

A skutečně vypadal svěže a čerstvě, oči mu zářily a do tváří se vrátil ruměnec.

„Koukni, Jime,“ pokračoval. „Ty bys tady asi nezůstal u toho psa, viď?“

Pokrčil jsem rameny. „Lituji, Trisi, musím se vrátit znovu ke krávě Tedda Binnse až nahoru do Dalesu. Budu pryč asi tak dvě hodiny.“

Chvíli byl zticha a potom zdvihl ukazováček. „Myslím, že mám řešení. Už vím, jak to udělám. Úplně jednoduché, fakt, a perfektní. Přivedu Lydii sem.“

„Cože? Do domu?“

„Ano, přímo do téhle místnosti. Mohu položit Hamishe v košíčku ke krbu a já s Lydií máme k dispozici gauč. Báječné! Co může být hezčího za studeného zimního večera? A taky to vyjde levně.“

„Ale Trisi! Co ta Siegfriedova přednáška dnes ráno? Co když se vrátí domů dřív a chytne vás tady?“

Tristan si zapálil woodbinku a vyfoukl bohatýrský obláček kouře.

„To nepřichází v úvahu. Ty se staráš o takové malichernosti, Jime. Z Brawtonu se vrací vždycky pozdě. Bez problémů.“

„Dělej, jak myslíš,“ řekl jsem. „Ale podle mého názoru si koleduješ o nepříjemnosti. A mimochodem, neměl by ses podívat na bakteriologii? Zkoušky se ti blíží.“

Tristan se cherubínsky usmál do oblaků kouře. „Však já si to včas pročtu.“

Neodporoval jsem mu. Já musel všechno studovat alespoň šestkrát, než jsem si to konečně zapamatoval, ale jeho mozku bude nepochybně stačit rychlé přečtení. Odešel jsem za svými povinnostmi.

Vrátil jsem se kolem osmé hodiny, a když jsem otevíral domovní dveře, byly mé myšlenky na míle vzdáleny od Tristana. Kráva Tedda Binnse nereagovala na mé léčení a já začal pochybovat, jestli jsem na správné cestě. Kdykoli jsem pochyboval, vyhledal jsem si problém v knihách, které byly na poličce v obývacím pokoji. Pospíchal jsem chodbou a prudce jsem otevřel dveře.

Okamžik jsem tam stál udivený a snažil jsem se zorientovat. Gauč byl přitažený k jasnému ohni krbu, vzduch byl zahuštěný dýmem z cigaret a vůní parfému, ale nikde jsem nikoho neviděl. Nejnápadnější byla dlouhá záclona na francouzském okně. Pomalu klesala, jako by tudy před vteřinou proletěl nějaký předmět. Přeběhl jsem po koberci a zahleděl jsem se do tmavé zahrady. Odněkud z šera jsem zaslechl tlumený zvuk, tupý úder a tichý výkřik a pak roztodivný šustot a zavřeštění. Chvíli jsem tam stál a naslouchal, pak si můj zrak zvykl na tmu a já jsem přešel po dlouhé cestičce pod vysokou cihlovou zdí až na dvorek. Vrata na dvorek byla otevřená, právě tak jako vrata dozadu na cestu, ale nikde ani živáčka.

Pomalu jsem se vracel do teplého světelného půlkruhu starého vysokého domu. Zrovna jsem se chystal zavřít francouzské okno, když jsem zaslechl, jak se něco opatrně pohybuje, a pak následoval naléhavý šepot.

„To jsi ty, Jime?“

„Trisi! Kde ses tady kčertu vzal?“

Mladík přeběhl po špičkách kolem mě do místnosti a ustrašeně se rozhlížel. „Tak to jsi byl ty, a ne Siegfried?“

„Ano, právě jsem se vrátil.“

Praštil sebou na gauč a přikryl si dlaněmi čelo. „Zatracená práce! Před několika minutami jsem tady ležel s Lydií v náručí. Klidný a šťastný. Všechno bylo báječné. Pak jsem slyšel, jak se otevírají přední dveře.“

„Ale vždyť jsi věděl, že se vrátím.“

„Ano, a byl bych na tebe zavolal, ale z nějakého důvodu mě napadlo: Kristepane, to je Siegfried! Zdálo se mi totiž, že poznávám jeho krok na chodbě.“

„A co se stalo potom?“

Prohraboval si vlasy. „Zpanikařil jsem. Šeptal jsem zrovna láskyplná slovíčka Lydii do ouška, a pak jsem ji ve vteřině popadl, srazil z gauče a vyhodil francouzským oknem.“

„Slyšel jsem nějakou ránu…“

„Ano, to bylo, když Lydie spadla do skalky.“

„A potom nějaké vřeštění…“

Vzdychl a zavřel oči. „To byla Lydie v růžích. Chudák holka, nevyzná se tady.“

„Sakra, Trisi,“ pravil jsem, „to je mi opravdu líto. Neměl jsem sem takhle vtrhnout. Byl jsem myšlenkami někde jinde.“

Unaveně se zdvihl a položil mi ruku na rameno. „Není to tvoje chyba, Jime, není to tvoje chyba. Skutečně jsi mě upozornil, že se vrátíš.“ Hmátl po cigaretách. „Nevím, jak se té holčině podívám do očí. Vyhodil jsem ji ven a poručil jsem jí, aby letěla domů tak rychle, jak může. Musí si myslet, že jsem cvok.“ Dutě zasténal.

Snažil jsem se hovořit vesele. „Však ty ji zase nějak obalamutíš. A později se tomu oba zasmějete.“

Ale Tristan mě neposlouchal. Jeho oči rozšířené hrůzou hleděly mimo mne. Pomalu zdvihl třesoucí se prst a ukázal ke krbu. Ústa se mu několikrát nezvučně otevřela, než ze sebe vypravil: „Prokristapána, Jime, je pryč!“

Chvíli jsem myslel, že ho ten šok připravil o rozum. „Že je pryč…? Co je pryč?“

„Ten debilní pes! Byl tady, když jsem vyletěl ven. Přímo támhle!“

Podíval jsem se na prázdný košík a srdce mi stiskla studená ruka. „Proboha, ne! Asi vyběhl otevřeným oknem. To jsme tedy v průšvihu.“

Utíkali jsme do zahrady a hledali jsme, ale marně. Vrátili jsme se pro baterky a hledali jsme znovu, prolézali jsme dvorek i zadní cestu, křičeli jsme psíkovo jméno a naše naděje se zmenšovala.

Po deseti minutách jsme se odvlekli zpátky do jasně osvětlené místnosti a tupě jsme na sebe hleděli.

Tristan byl první, kdo pronesl nahlas to, co jsme si oba mysleli: „Co řekneme slečně Westermanové, až se tu zastaví?“

Zavrtěl jsem hlavou. Myšlenky prchaly před představou, že bychom měli té dámě sdělit, že jsme jí ztratili psa.

A právě v tu chvíli zazvonil v chodbě zvonek a Tristan málem vyletěl do vzduchu.

„Panebože!“ zakvílel. „To bude ona. Jdi a promluv s ní, Jime. Řekni jí, že jsem to zavinil já, řekni jí, co chceš, ale já nemám odvahu přijít jí na oči.“

Napřímil jsem ramena, přepochodoval dlouhou kachlíčkovanou chodbou a otevřel jsem dveře. Nebyla to slečna Westermanová, byla to urostlá platinová blondýna a hleděla na mě značně vztekle.

„Kde je Tristan?“ zarachotila hlasem, který mi pověděl, že budu mít dnes večer co dělat s víc než jednou lítou ženou.

„Oh, on je… ehm… pryč…“

„Vím, že je tady!“ Když se kolem mě protáhla, všiml jsem si, že má na tváři šmouhu od hlíny a pateticky rozcuchané vlasy. Kráčel jsem za ní do pokoje, kde se postavila před mého kamaráda.

„Podívej se na ty moje zatracený punčochy!“ vybuchla. „Jsou v tahu!“

Tristan nervózně mrkl na pěkně formované nohy. „Moc mě to mrzí, Lydie. Koupím ti jiné. Fakt, miláčku, koupím.“

„To bych taky prosila, ty hajzle!“ odvětila. „A toho miláčka si nech! V životě mě nikdo tak neurazil. Na co si myslíš, že si se mnou hraješ?“

„Je to všechno jen nedorozumění. Dovol, abych ti to vysvětlil.“ Tristan k ní pokročil se statečným pokusem o svůdnický úsměv, ale ona couvla.

„Dej si pohov,“ pravila ledově. „Na jeden večer jsem si tě užila víc než dost.“

Vyplula a Tristan si opřel hlavu o krbovou římsu. „Konec jednoho roztomilého přátelství, Jime.“ Ale pak se vzchopil. „Musíme najít toho psa, pojď.“

Vyrazil jsem jedním směrem a on se vydal na druhou stranu. Byla neproniknutelně tmavá, bezměsíčná noc a my jsme hledali černého psa. Myslím, že jsme oba věděli, že to je beznadějné, ale museli jsme se o to pokusit.

V tak malém místě jako Darrowby se člověk dostane brzy ven z města na neosvětlenou silnici, a když jsem klopýtal a marně hleděl do neviditelných prostor, bylo mi čím dál tím zřejmější, jak nesmyslná je naše činnost.

Občas jsem se dostal do Tristanova akčního pole a slyšel jsem jeho zoufalé výkřiky nad prázdnou krajinou: „Haamiishi! Haamiishiií…!“ Za půl hodiny jsme se setkali u Skeldalu. Tristan se na mě podíval, a když jsem zavrtěl hlavou, celý se scvrkl. Hrudník se mu zdvíhal, protože byl téměř bez dechu. Zřejmě celou tu dobu utíkal, zatímco já jsem jen tak chodil, a bylo to úplně pochopitelné. Byli jsme oba v nepříjemné situaci, ale konečně zdrcující rána nevyhnutelně padne na jeho hlavu.

„Tak bychom snad zase měli jít a pustit se do hledání,“ zachroptěl, a ještě když mluvil, zazvonil znovu zvonek u domovních dveří.

Tvář se mu rychle odkrvila a pevně sevřel mou ruku. „Tentokrát to je určitě slečna Westermanová. Všemohoucí bože, ona jde dovnitř!“

V chodbě zněly rychlé kroky a otevřely se dveře obývacího pokoje. Ale nebyla to slečna Westermanová, byla to zase Lydie. Dorazila až ke gauči, hmátla pod něj a vytáhla kabelku. Neřekla vůbec nic, ale než odešla, zdrtila Tristana pohledem.

„Bože, to je noc!“ zasténal a položil si ruku na čelo. „Já už toho snad víc ani nevydržím.“

V průběhu následující hodiny jsme se nesčíslněkrát vydali znovu na pátračku, ale Hamishe jsme nenašli a zdálo se, že ho vůbec nikdo neviděl. Vrátil jsem se do domu a spatřil jsem Tristana zhrouceného v křesle. Ústa měl otevřená a jevil stopy smrtelného vyčerpání. Zavrtěl jsem hlavou a on také zavrtěl hlavou, a pak jsem zaslechl telefon.

Zvedl jsem sluchátko, chvíli jsem poslouchal a pak jsem se obrátil k mladíkovi. „Musím jet, Trisi. Starý poník pana Drewa dostal koliku.“

Vztáhl ke mně ruku z hlubin svého křesla. „Přece mě neopustíš, Jime?“

„Lituji, ale musím. Ale nebudu tam dlouho. Je to odtud jenom asi dva kilometry.“

„Ale co když přijde slečna Westermanová?“

Pokrčil jsem rameny. „Budeš se jí muset omluvit. Hamish se určitě objeví, možná ráno.“

„Když to říkáš, zní to ohromně jednoduše…“ Přejel si rukou kolem límce. „A ještě něco, co Siegfried? Co když přijde a bude se ptát po psu? Co mu řeknu?“

„S tím bych si starosti nedělal,“ odpověděl jsem lehce. „Prostě mu řekni, že jsi měl plné ruce práce na gauči s barmankou od Droversů a že ses nemohl zdržovat malichernostmi. Určitě to pochopí.“

Můj pokus o vtípek nevyzněl. Mladý muž mě změřil chladným zrakem a rozechvělou rukou si zapálil cigaretu. „Prokoukl jsem tě, Jime. Máš v sobě sklony k sadismu.“

Poníkovi pana Drewa bylo už lépe, když jsem se tam dostal, ale pro jistotu jsem mu píchl mírnou uklidňující injekci a pak jsem se obrátil k odchodu. Na zpáteční cestě jsem dostal nápad a zajel jsem na kraj města k řadě moderních vilek, kde bydlela slečna Westermanová. Zaparkoval jsem auto a šel jsem po cestičce k domu číslo deset.

A tam na verandě ležel Hamish, pohodlně stočený do klubíčka na rohožce, a když jsem se nad ním naklonil, zvedl hlavu a hleděl na mě s mírným překvapením.

„Pojď sem, chlapče,“ řekl jsem. „Máš víc rozumu než my. Jak to, že nás tohle nenapadlo?“

Uložil jsem ho na sedadlo vedle sebe, a když jsme se rozjeli, opřel si packy o dvířka a se zájmem hleděl na cestu ozářenou reflektory auta. Byl to skutečně flegmatický pejsek.

Před Skeldalem jsem ho vzal pod paži a chystal jsem se stisknout kliku domovních dveří, když jsem se zarazil. Tristan měl k dobru dlouhou řadu bodů za rošťárny, které mi prováděl, falešné telefonáty, ducha v mé ložnici a spoustu dalších, a pravda byla, že ačkoli jsme byli kamarádi, nepropásl nikdy příležitost, aby si ze mě vystřelil. Kdyby se to obrátilo a on byl na mém místě, byl by nemilosrdný. Položil jsem prst na zvonek a několikrát jsem ho dlouze stiskl.

Delší dobu se uvnitř nic nehýbalo ani neozývalo a já jsem si představoval jeho rozechvělou, zdrcenou postavu nabírající odvahu k tomu, aby se vydal do jisté zkázy. Potom se rozsvítilo na chodbě, a když jsem v očekávání hleděl skrze sklo, objevil se vzadu za ohybem chodby nos a potom váhavě zoufalé oko. Postupně, centimetr po centimetru, se vynořil celý obličej, a když Tristan rozpoznal šklebící se obrysy mé tváře, vyrazil vzteklý řev a rozběhl se chodbou se zdviženou pěstí.

Opravdu si myslím, že by byl v tom rozčilení na mě zaútočil, ale pohled na Hamishe okamžitě všechno změnil. Popadl chlupaté stvořeníčko a začal se s ním mazlit.

„Hodný malý pejsek, moc hodný pejsek,“ vrkal a utíkal s ním do pokoje. „Ty jsi ale nádherné stvoření,“ promlouval láskyplně ke košíku a Hamish se rozhlédl pohledem „Hele, už jsme zase tady“, položil hlavu na okraj košíku a okamžitě usnul.

Tristan padl bezvládně do křesla a zíral na mne nevidomýma očima. „Panebože, jsme zachráněni, Jime,“ šeptal, „ale dnešním večerem jsem ztratil svůj chlapecký úsměv. Uběhl jsem tisíce pitomých kilometrů a hulákal jsem tak, že jsem skoro ztratil hlas. Řeknu ti, že mě to málem zabilo.“

Já jsem také cítil ohromnou úlevu a uvědomoval jsem si, že jsme byli na pokraji katastrofy, protože za deset minut se dostavila slečna Westermanová.

„Ty můj miláčku,“ zvolala, když na ni Hamish vyskočil s tlamičkou dokořán a se zuřivě rozmávaným ocáskem. „Celý den jsem o tebe měla starost!“

Pozorně si prohlédla ucho s řadou svorek. „Vypadá opravdu mnohem líp bez toho příšerného otoku. Odvedli jste pěknou a úhlednou práci. Děkuji vám, pane Herriote, a děkuji i vám, mladý muži.“ Tristan, který se namáhavě postavil na nejisté nohy, sklonil lehce hlavu a potom jsem doprovodil dámu ke dveřím.

„Přiveďte ho za šest týdnů, vytáhneme stehy,“ volal jsem za ní, když odcházela, a pak jsem utíkal zpátky do pokoje.

„Siegfried zrovna zastavil před domem! Radši se tvař, že pracuješ.“ Tristan vyrazil ke knihovně, popadl bakteriologii Gaigera a Davise a poznámkový sešit a zapadl do křesla. Když vstoupil do místnosti jeho bratr, byl zcela zahloubán do studia.

Siegfried přistoupil ke krbu a ohříval si ruce. Vypadal růžově a roztomile.

„Právě jsem hovořil se slečnou Westermanovou,“ řekl, „byla upřímně potěšená. Pracovali jste dobře, oba dva.“

„Děkuji,“ odvětil jsem, ale Tristan byl příliš zaměstnán na to, aby promluvil, horlivě otáčel stránky a znovu a znovu zapisoval poznámky do sešitu.

Siegfried přešel za mladíkovo křeslo a nahlédl do otevřeného svazku knih. „Ach ano, clostidrium septique,“ zamumlal a chápavě se usmál. „To je dobrá otázka ke studiu. Obvykle se na to při zkouškách ptají.“ Krátce položil ruku na bratrovo rameno. „Těší mě, že tě vidím při práci. V poslední době jsi trochu vyváděl a je to na tobě vidět. Večer strávený studiem ti určitě prospěje.“

Zívl, protáhl se a zamířil ke dveřím. „Jdu do postele. Jsem nějak ospalý.“ Zastavil se s rukou na klice. „Víš, Tristane, docela ti závidím, není nad poklidný večer u domácího krbu.“

18. kapitola

Když mě propustili z nemocnice, čekal jsem, že mě okamžitě pošlou do zámoří, a uvažoval jsem, jestli ještě dostihnu svou starou letku a své kamarády.

S překvapením jsem však zjistil, že musím na čtrnáctidenní rekonvalescenci, a teprve poté se mnou budou podniknuty další kroky.

Středisko pro rekonvalescenty bylo v Puddelstonu, poblíž Leominsteru, a byl to krásný dům s rozsáhlou a nádhernou zahradou. Řídila ho velice milá starší vrchní sestra, s níž jsme my, šťastní letci, hrávali poklidné partie kroketu, nebo jsme se procházeli ve stinných lesích. Člověk snadno zapomněl, že je válka. Dva týdny rekonvalescence jako by mi do žil vlily nový život. Byl jsem přesvědčený, že nebude dlouho trvat a budu zase plnit své úkoly.

Potom následovala cesta z Puddelstonu do Manchestru a do Heaton Parku, a tentokrát mi připadalo zvláštní představit si, že v té spoustě ubikací a mezi tísnícími se tisíci mužů v modrém neexistuje živáček, který by mě znal.

Samozřejmě kromě podplukovníka, který mě poslal do nemocnice. Po příjezdu si mě zavolal a šel přímo k věci.

„Herriote,“ řekl. „Obávám se, že už nemůžete létat.“

„Ale… jsem už po operaci… a je mi mnohem líp.“

„To vím, ale už nikdy nemůžete být klasifikován jako stoprocentně fit. Úředně jste byl uznán jako méně schopný a jistě pochopíte, že piloti musí být schopní na sto procent.“

„To ano… samozřejmě…“

Podíval se do spisů, které držel v ruce. „Vidím, že jste veterinář. Mmm, to je tedy problém. Obvyklý postup je ten, že když letec není schopen služby ve vzduchu, nastoupí k leteckým technickým silám, ale vaše povolání je zahrnuto do výjimek. Vy můžete sloužit pouze jako člen letecké posádky. Ano… ano… musíme se na to podívat.“ Všechno to bylo velmi neosobní a úřední. Těch pár slov z úst muže jeho kalibru nepřipouštělo žádné dohadování a jedním mávnutím smetlo představy, které jsem měl o své budoucnosti v Královském letectvu.

Byl jsem si téměř jist, že dny mého létání jsou sečteny a že mě propustí ze služby, a když jsem odcházel z podplukovníkovy kanceláře a pomalu se ubíral ke své ubikaci na druhé straně parku, přemítal jsem o svém příspěvku k protiválečnému úsilí.

Nevystřelil jsem jedinou kulku na nepřítele. Oloupal jsem hory brambor, umyl jsem nespočetné hromady nádobí, skládal jsem koks, vynášel hnůj od prasat, odpochodoval jsem dlouhé kilometry, byl jsem cvičen nekonečně dlouho, vlastně nepřetržitě, a nakonec jsem se jako zázrakem naučil létat a teď to bylo všechno k ničemu. Míjel jsem velkou jídelnu a z amplionů řičel pochod letců.

Ty známé zvuky mi připomněly tolik zážitků, tolik přátel, že jsem si najednou připadal strašlivě opuštěný. Potřeboval jsem někoho, s kým bych si mohl pohovořit. Byl to pro mne nový pocit, a tady, v tom mimořádném prostředí, jsem si začal uvědomovat, jak rád jsem rozprávěl s farmáři při svých návštěvách u nemocných zvířat.

To je jedna z nejhezčích stránek venkovské praxe, ale člověk musí zůstat soustředěný na práci, nebo si koleduje o malér. Tenkrát u pana Dugglebyho jsem se málem ocitl v maléru nejmalérovatějším. Pan Duggleby byl malý hospodář. V chatrných přístřešcích za darrowbyským nádražím choval jen několik prasnic a vepře na maso.

Kromě toho byl kriketový fanatik, podrobně ovládal dějiny kriketu a dokázal o něm hovořit celé hodiny. Nikdy ho to neomrzelo.

Já jsem byl ochotný posluchač, protože mě kriket vždycky fascinoval, ačkoli jsem vyrostl ve Skotsku, kde se málo hraje. Když jsem procházel mezi mladými selátky, jenom část mé pozornosti byla soustředěna na zvířata, duchem jsem byl na velkém zeleném oválu v Headingley spolu s yorkshirskými hrdiny.

„Panečku, měl ste vidět v sobotu Lena Huttona,“ promlouval s posvátnou úctou. „Sto vosumdesát, a vůbec nikomu nedal šanci. Byl na něj nádhernej pohled.“ Předvedl zdařilou imitaci úderu velkého muže.

„Ano, dovedu si to představit,“ přikývl jsem a usmál jsem se. „Říkal jste, že ta prasátka ochrnula, pane Duggleby?“

„Jo, všim sem si, že dneska ráno sem tam ňáký poskakovalo se zdvihnutou nohou. A abyste věděl, Maurice Leyland byl skoro zrovna tak dobrej. Ne tak prvotřídní jako Len, to víte, ale kruci, umí jim to nandat.“

„Ano, Maurice hraje jako lev,“ pravil jsem. Sehnul jsem se, chytil jsem prasátko za ocas a vrazil jsem mu teploměr do rekta. „Pamatujete se na něj a na Eddy Payntera v tom zápase proti Austrálii?“

Zasněně se usmál. „Esli si to pamatuju? Panečku, to je něco, co nemůžu nikdy zapomenout! To byl den!“

Vytáhl jsem teploměr. „Tenhle mrňous má čtyřicítku. Musí to být nějaká infekce, možná tak trochu zánět kloubů.“ Prohmatával jsem drobné růžové údy. „Ale je to zvláštní, klouby nemá oteklé.“

„Podle mýho názoru to Bill Bowes Somersetu nandá, až se do toho dneska pustěj. Tadle sestava mu de na ruku.“

„Ano, je prvotřídní střelec, v tom se mu nikdo nevyrovná,“ řekl jsem. „Hrozně rád se dívám na dobrého a rychlého střelce. Vy jste je asi viděl všechny, Larwooda, Voce, G. O. Allena a ty ostatní?“

„Jo, viděl. Vo těch bych moh vyprávět celej den.“

Chytil jsem další ochromlé sele a prohlížel je. „Je to opravdu podivné, pane Duggleby. Skoro polovina selat v tomhle chlívci jako by ochrnula, ale nemohu na nich nic najít.“

„Jo, jo, to se stává, jak ste to povídal, zánět kloubů? Na to jim můžete píchnout injekci, ne? A já vám mezitím budu vypravovat, jaký to bylo, když jsem se koukal, jak Wilfred Rhodes dal za vodpoledne vosum branek.“

Natáhl jsem jehlu. „Máte pravdu, pro jistotu jim napíchám injekce. Máte tady značkovací tužku?“

Farmář přikývl a zdvihl jedno malé sele, které okamžitě vyrazilo protestující zaječení. „Starýmu Wilfredovi se nikdo nikdy nevyrovnal,“ křičel do toho kraválu. „Bylo půl třetí a branka zmokla, protože byla zrovna přeháňka, když mu nahodili míč.“

Usmál jsem se a zdvihl jsem jehlu. Čas plynul tak příjemně, poslouchal bych tyhle vzpomínky donekonečna. Úplně blažený jsem se chystal zabořit jehlu do růžové kýty, když mi jedno prasátko začalo ožužlávat podpatek gumovky. Podíval jsem se na malé tvorečky, kteří mě obklopovali v kruhu a pozorovali mě, poplašeni ječením svého kamaráda.

V duchu jsem byl stále ještě u Wilfreda Rhodese, když jsem si všiml něčeho, co vypadalo jako malý bílý puchýřek na jednom zdvihnutém rypáčku. A támhleto mělo také puchýřek a támhleto… Doposavad jsem na ně zpříma neviděl, protože přede mnou utíkala, ale v hlavě se mi náhle rozezvučel varovný zvonek. Shýbl jsem se a popadl jedno prase, a když jsem zmáčkl napuchlý rypáček, zamrazilo mě a ty tam byly úsměvné představy kriketu a slunce a zelené trávy. Nebyl to puchýřek, byl to vodnatý puchýř, který při zmáčknutí snadno praskl. Cítil jsem, jak se mi třesou ruce, když jsem selátko obrátil a začal jsem mu prohlížet malá kopýtka. Tady byly další puchýřky, plošší a roztroušenější, ale byli to poslové stejně hrůzné zprávy.

S vyschlým hrdlem jsem zvedl dvě další selata. Zjistil jsem totéž. Když jsem se obracel k farmáři, byl jsem sklíčený trýznivým soucitem a cítil jsem se skoro provinile. Stále ještě se dychtivě usmíval, těšil se, jak bude pokračovat ve svém vyprávění, a já mu teď sdělím nejhorší zprávu, jakou veterinář může chovateli sdělit.

„Pane Duggleby,“ řekl jsem. „Obávám se, že musím telefonovat na ministerstvo zemědělství.“

„Na ministerstvo? A proč?“

„Abych jim oznámil, že mám podezření na slintavku a kulhavku.“

„Slintavku a kulhavku? To není možné!“

„Ano, je mi to strašně líto.“

„Jste si tím jistý?“

„Já si tím nemohu být jistý, pane Duggleby. Jistotu zjedná teprve zmocněnec ministerstva, musím jim okamžitě telefonovat.“

Vypadalo nepravděpodobně, že bych tu našel telefon, ale uspěl jsem, protože pan Duggleby provozoval dopravu uhlí; rozvážel uhlí po jedné straně řeky. Rychle mě spojili s ministerstvem a mluvil jsem s Nevillem Craggsem, jedním ze starších úředníků.

Zasténal. „Zní to strašlivě pravděpodobně, Jime. Zůstaň tam, dokud nepřijedu.“

V kuchyni se na mě zadíval tázavě pan Duggleby. „A co teď?“

„Budete to tu muset se mnou chvíli vydržet,“ řekl jsem. „Nesmím odjet, dokud nebude vynesený rozsudek.“

Chvíli byl zticha. „A co se stane, když to bude to, co myslíte, že to je?“

Obávám se, že vaše selata budou muset jít na porážku.“

„Všechny?“

„Ano, na to je zákon. Ale dostanete náhradu.“

Poškrábal se na hlavě. „Ale vždyť se můžou uzdravit. Proč je musíte všechny pozabíjet?“

„Máte docela pravdu.“ Pokrčil jsem rameny. „Mnoho zvířat se uzdraví, ale slintavka a kulhavka je prudce nakažlivá. Zatímco bychom je léčili, mohlo by se to rozšířit na sousední hospodářství, a potom po celé zemi.“

„To jo, ale koukněte se, jak to příde draho. Dyť takový porážky musej stát tisíce liber.“

„Souhlasím, ale stálo by to mnohem víc, kdybychom to nechali. Kromě zvířat, která pojdou, musíte uvažovat o ztrátě mléka a o váhovém úbytku krav, prasat a ovcí. Byly by to každoročně celé miliony. Máme štěstí, že Británie je ostrov.“

„Myslim, že máte pravdu.“ Sáhl po své faječce. „A jste si jistý, že zrovna todle chytly moje prasátka?“

„Ano.“

„Co se dá dělat,“ zamumlal. „Tak už to na světě chodí.“

Tahle stará yorkshirská slova! Slýchal jsem je tak často za okolností, za nichž by většina lidí z měst, včetně mě, mlátila hlavou o zeď. Malá usedlost pana Dugglebyho se stane tichým pohřebištěm, ale on jenom žmoulá svoji faječku a řekne: „Tak už to na světě chodí.“

Ministerstvu netrvalo rozhodnutí dlouho. Zdrojem infekce bylo téměř určitě nějaké dovezené maso, které pan Duggleby pořádně nepovařil v kotli. Nemoc byla úředně potvrzena a byla vyhlášena karanténa v obvodě dvaceti kilometrů. Já jsem dezinfikoval sebe a svůj vůz a jel jsem domů. Svlékl jsem se, šaty jsem odnesl na další důkladnou dezinfekci a položil jsem se do horké antiseptické koupele.

Ležel jsem v páře a uvažoval jsem, co se mohlo stát. Kdybych byl nepřišel na to, že jde o slintavku a kulhavku, byl bych pokračoval šťastně a vesele v pochůzkách a šířil bych zkázu. Sice jsem si vždycky opláchl boty, než jsem odjel z hospodářství, ale co ta selátka žužlající okraj mého dlouhého pláště, co ta jehla, a dokonce můj teploměr. Moje příští návštěva měla být u Terence Baileyho, který měl čistokrevné stádo mléčných shorthornek, dvě stě dokonalých krav, chov vypěstovaný několika generacemi. Jezdili je k němu nakupovat zájemci z celého světa, a já jsem mohl být příčinou jejich záhuby.

A pak tady byl sám pan Duggleby. Představoval jsem si ho, jak drkotá se svým nákladním vozem na uhlí po různých usedlostech. Ten by byl také přispěl svým dílem k šíření choroby. A vsadil bych se, že by byl tenhle týden odvezl pár vepřů na aukci a rozeslal smrtelnou chorobu po celém Yorkshiru a ještě dál. Snadno jsem si mohl představit, jak by vypuklo onemocnění ve velkém rozsahu, škoda národního významu a za miliony.

Kdybych se byl už nepotil, byl bych se začal potit teď, při pouhém pomyšlení na tu katastrofu. Byl bych se připojil k těm nešťastným praktikům, kteří nerozpoznali slintavku a kulhavku.

Některé z nich jsem znal a srdce mi pro ně krvácelo. Mohlo se to přihodit tak snadno! Byli to velice zaměstnaní lidé, kteří se pokoušeli vyšetřit kopající a zápasící zvířata v tmavých budovách, a v duchu třebas probírali seznam dalších návštěv, které je čekají. A všechna ta další rizika: absolutní neočekávanost, moment úplného překvapení, atypický případ, faktory, které rozptylují veterinářovu pozornost. Moji pozornost rozptýlil kriket a málem přivodil můj pád.

Později, když jsem se úplně převlékl a vyměnil jsem všechny nástroje, pokračoval jsem ve své objížďce. Stál jsem potom v dlouhém kravíně Terence Baileyho a znovu jsem si uvědomil své štěstí. Dlouhé řady krásných zvířat přepečlivě vyhřebelcovaných a upravených, pevná vysoká vemena, jemné hlavy, ušlechtilé nohy zabořené do slámy, skýtaly obraz naprosté dokonalosti a byly nenahraditelné.

Když se jednou v obvodě úředně potvrdí slintavka a kulhavka, nastane údobí napjatého čekání. Farmáři, veterináři a především ministerští úředníci jsou na větvi, lámou si hlavu, jestli došlo k rozsevu choroby ještě před stanovením diagnózy, a sbírají sílu přijmout telefonní zprávu, která by zvěstovala, že došlo k rozšíření, jakého se obávali a které by poničilo jejich životy.

Pro obyvatele měst je slintavka a kulhavka něco velmi vzdáleného, o čem čtou v novinách. Pro venkovany to znamená, že se mírumilovné farmy a pole změní v márnice a pohřebiště. Znamená to finanční zkázu a veliké neštěstí.

My v Darrowby jsme čekali také. A když míjely dny a nedostávali jsme žádné zprávy o ochromlých nebo slinících zvířatech, zdálo se nám, že Dugglebyho epizoda byla, jak jsme doufali, izolovaný případ, vyvolaný několika kousky dovezeného masa.

Na každé farmě jsem se téměř koupal v dezinfekci, štědře jsem si poléval boty i ochranný oblek silným roztokem lyzolu, od bot páchlo celé auto, a když jsem zastavil a zašel do obchodu, na poštu nebo do banky, ohrnoval kdekdo nos.

Po dvou týdnech jsem se začal cítit v jakémsi bezpečí, ale když mě zavolali na tu slavnou Baileyho farmu, sevřelo se mi srdce zlou předtuchou.

U telefonu byl Terence Bailey osobně. „Přišel byste se kouknout na jednu mou krávu, pane Herriote? Má puchýřky na jednom struku.“

„Puchýřky?!“ Srdce se mi málem utrhlo. „Sliní, je ochromlá?“

„Ne, ne, jenom ty ošklivé puchýřky. Jako by byly vodnatý.“

Položil jsem sluchátko a nemohl jsem ani vydechnout. Jeden ošklivý puchýřek by stačil. U skotu to někdy takhle začínalo. Vyletěl jsem ven k autu a cestou se mi v hlavě zmítaly myšlenky jako ptáci v kleci.

Na Baileyho farmu jsem tehdy jel přímo od Dugglebyů. Že bych to tam byl zanesl? Ale převlékl jsem se, vykoupal, vzal jsem si jiný teploměr a jiné nástroje. Co víc jsem mohl udělat? Co kola mého vozu? Ta jsem ale také dezinfikoval, rozhodně mi to nemohl nikdo klást za vinu, ale… ale…

Čekala na mě paní Baileyová.

„Všimla jsem si té krávy, když jsem ji ráno dojila, pane Herriote.“ U Baileyů se pořád ještě dojilo ručně a podle tradic těžce se lopotící rodiny si paní Baileyová ráno i večer spolu se svým manželem odpracovala svůj díl.

„Hned jak jsem vzala cecíky do ruky, všimla jsem si, že té krávě není dobře,“ pokračovala. „Potom jsem viděla, že tam má spoustu malých puchýřků a jeden velký. Podařilo se mi ji podojit a většina puchýřků popraskala, ale ten velký tam zůstal.“

Sklonil jsem se a úzkostlivě jsem prohlédl vemeno. Bylo to, jak říkala, spousta malých popraskaných bradaviček a jeden velký puchýř, nedotčený a vodnatý. Bylo to strašlivě podobné předchozímu případu a já jsem mlčky krávu obešel, chytl ji za čenich a otočil jí hlavu. Otevřel jsem jí hubu a zoufale prohlížel pysky, tváře a zuby. Myslím si, že bych byl omdlel, kdybych tam byl něco našel, ale všechno bylo čisté a normální.

Zdvihl jsem ji po sobě obě přední nohy a vydrhl kopyta mýdlem a vodou, nikde nic. Ovázal jsem provaz kolem zadní nohy, přehodil jsem ho přes trám a s pomocí jednoho muže jsem ji vytáhl nahoru. Pak nastalo další drhnutí a bedlivá, ale bezvýsledná prohlídka a totéž se opakovalo s druhou zadní nohou. Skončil jsem úplně zpocený, ale na nic jsem nepřišel.

Změřil jsem teplotu a zjistil jsem, že je lehce zvýšená, a pak jsem prošel kravínem.

„Máte potíže ještě s některými kravami?“ tázal jsem se.

Paní Baileyová zavrtěla hlavou. „Ne, jenom s touhle.“ Byla to pohledná žena kolem třicítky, se zarudlou drsnou pletí člověka, který se pohybuje neustále na vzduchu. „Co myslíte, že by to mohlo být?“ Neodvážil jsem se jí to povědět. Měl jsem tady krávu s pupínky na strucích přímo uprostřed obvodu, který byl v karanténě pro slintavku a kulhavku. Prostě jsem nemohl riskovat. Musel jsem zavolat na ministerstvo.

Ale ani teď jsem nedokázal vyslovit ta hrozná slova. Podařilo se mi jenom říct: „Mohu si zatelefonovat?“

Podívala se na mě překvapeně, ale rychle se usmála: „Ano, samozřejmě, pojďte do domu.“

Když jsme procházeli kravínem, znovu jsem hleděl na ty krásné krávy a za ně do ohrady, kde byly mladé jalovice a malinká telátka. A ve všech kolovala ta baileyovská krev, zrozená a zdokonalená dlouhými generacemi pečlivého chovu a výběru. Tenhle zabiják však nerespektoval vůbec nic, a kdyby byl můj strach opodstatněný, stačila by přeprška výstřelů a během jedné nebo dvou hodin by tu zbylo mrchoviště.

Zašli jsme do kuchyně a paní Baileyová ukázala na dveře na druhém konci místnosti.

„Telefon je tamhle v předním pokoji,“ řekla.

Skopl jsem gumovky a capal po podlaze v punčochách a téměř jsem upadl přes Gilese, buclatého nejmladšího, ročního, potomka Baileyových, který se mi přibatolil do cesty. Sklonil jsem se k němu, abych ho odsunul, a on zvedl hlavu a podíval se na mě usměvavým obličejíčkem.

Jeho matka se zasmála: „Jenom se na něj podívejte! Je jako čert, a přitom ho tolik bolí ručička po očkování proti neštovicím.“

„Chudinka,“ řekl jsem roztržitě, pohladil jsem mu hlavu a otevíral jsem dveře, soustředěný na nepříjemnou rozpravu, která mě čekala. Ušel jsem pár kroků po koberci, když jsem se prudce zastavil.

Obrátil jsem se a znovu jsem nahlédl do kuchyně.

„Říkala jste, že byl očkovaný proti neštovicím.“

„Ano, očkovali jsme všechny děti, když byly jeho věku, ale žádné nereagovalo tak prudce. Musela jsem mu každý den měnit obvaz.“

„Měnila jste mu obvaz… a dojila jste tu krávu?“

„Ano, přesně tak.“

Kolem mne se náhle rozjasnilo a můj usoužený a zachmuřený obzor rozbřeskl slunečním paprskem. Vrátil jsem se do kuchyně a zavřel za sebou dveře.

Paní Baileyová mě chvíli mlčky pozorovala a pak váhavě promluvila: „Vy nebudete telefonovat?“

„Ne… ne…,“ odpověděl jsem. „Rozhodl jsem se, že nebudu.“

„Chápu.“ Zdvihla obočí a tvářila se rozpačitě, jako by si nevěděla rady. Potom se usmála a ukázala na konvici. „A nevzal byste si šálek čaje?“

„Ano, děkuji, to by bylo báječné.“ Šťastně jsem padl na jednu z tvrdých dřevěných židlí.

Paní Baileyová postavila kotlík s vodou na kamna a obrátila se ke mně. „Ale vy jste mi ještě neodpověděl, co té krávě je.“

„Ano, samozřejmě, promiňte.“ Hovořil jsem ledabyle, jako bych na to byl opravdu jenom zapomněl. „Má kravské neštovice. A vy jste ji nainfikovala.“

„Já že jsem ji…? Jak to myslíte?“

„Vakcína, která se užívá pro děti, se vyrábí z viru kravských neštovic. A vy jste to na rukou přenesla z dítěte na krávu.“ Usmál jsem se a vychutnával jsem svůj velký okamžik.

Pootevřela ústa, ale potom se začala smát. „Panebože, to tedy nevím, co tomu řekne můj manžel! Nikdy jsem nic takového neslyšela.“ Zdůraznila svá slova ukazováčkem, výstražně se třepotajícím před mýma očima. „A jsem vždycky tak opatrná! Trochu mě ale trápila ta chlapcova ručička.“

„Nic si z toho nedělejte, není to nic vážného,“ řekl jsem. „Mám v autě nějaké přípravky, které to rychle vyléčí.“

Srkal jsem čaj a pozoroval jsem Gilesovu činorodost. V krátké chvíli vyrobil v kuchyni zmatek a právě se zabýval tím, že horlivě házel do kouta obsah příborníku. Byl skloněný, zadničku vystrčenou, a s vášnivým zaujetím vyhazoval pánve, pokličky a hrnce, až byl příborník úplně prázdný. Potom se rozhlédl po nějaké další práci, spatřil mě a na rozkročených nožičkách se ke mně přibatolil.

Zřejmě ho fascinovaly moje nohy v punčochách, a když jsem zakroutil prsty u nohou, popadl je do malých tlustých ručiček. Konečně se mu podařilo pevně chytit můj palec a zdvihl hlavu a zaculil se na mě širokým úsměvem, v němž zasvítily všechny čtyři malé zoubky.

Usmíval jsem se na něj také s upřímnou láskyplností a s velkou úlevou. Nejen že jsem mu byl vděčný, skutečně jsem ho měl rád. A mám rád Gilese dodnes. Je to jeden z mých zákazníků, dovedný hospodář s vlastní rodinou, s hlubokou znalostí chovu čistokrevných krav a se stále stejným širokým úsměvem, ačkoli teď má víc zubů.

Nikdy se nedozvěděl, že mi jeho očkování proti neštovicím málem přivodilo infarkt.

19. kapitola

Hleděl jsem kolem sebe na hromady vysokých bot, hory košil a na řadu prázdných poliček. Byl jsem zaměstnán ve skladu v Heaton Parku jako živoucí důkaz, že jsem se stal pro Královské letectvo problémem.

Obrovská válečná mašinerie v té době už běžela dost hladce a nepřetržitě produkovala piloty, navigátory a střelce, a když nedosáhli patřičné kvalifikace, přidělovala jim různé práce. Odtikávalo to jako dobře namazaný stroj, pokud se rytmus ničím nenarušil. A já jsem se stal zrnkem písku mezi kolečky a z různých interview, která jsem podstoupil, jsem poznal, že působím úřadům určité rozpaky. Nedomnívám se, že pan Churchill kvůli mně nespal, ale vzhledem k tomu, že jsem nesměl létat a nemohl jsem se stát členem pomocných sborů na zemi, byl jsem očividně na obtíž. Zřejmě se ještě nikdy nikdo nesetkal s veterinářem diskvalifikovaným coby pilot.

Samozřejmě mě nakonec pošlou zpátky domů k mé praxi, ale chápal jsem, že to bude Královskému letectvu chvíli trvat, než mě vyvrhne do civilu. Zřejmě jsem musel projít určitým postupem, i když zčásti nesmyslným.

Jedno z mých četných interview se konalo se třemi důstojníky. Byli velmi milí, seděli za stolem, přátelsky se usmívali a mysleli to se mnou dobře. Měli za úkol zjistit, co bych mohl dělat v pozemních sborech. Myslím si, že to byli možná psychologové; kladli mi všechny možné otázky, přitakávali mi a neustále se laskavě usmívali.

„No tak, Herriote,“ řekl ten uprostřed. „Provedeme s vámi několik testů. Bude to trvat dva dny, začneme zítra, a až skončíme, budeme o vás něco vědět.“ Zasmál se. „Není to nic, co by vás muselo trápit. Naopak by vás to mohlo pobavit.“

A skutečně mě to pobavilo. Plnil jsem dlouhé archy papíru svými odpověďmi, kreslil jsem diagramy, vkládal jsem podivně tvarovné kousky dřeva do dírek. Byla to psina.

Pak jsem musel počkat další dva dny, než mě zase zavolali před tribunál. Ti tři byli ještě šarmantnější, pokud to vůbec bylo možné, a vycítil jsem v nich potlačované vzrušení. Široce se usmívali, když ten uprostřed promluvil.

„Herriote, skutečně jsme o vás něco zjistili,“ pravil.

„Vážně?“

„Ano, skutečně. Zjistili jsme, že máte mimořádné technické schopnosti.“

Zíral jsem na něj u vytržení. To tedy byl gól, protože jestli kdy existoval technický idiot, pak to byl James Herriot. Upřímně nenávidím motory, kolečka, písty, válce, koule. Nedokážu spravit vůbec nic, a když se mi automechanik pokouší něco vysvětlit, prostě mi to nedojde.

Tohle jsem pravil těm důstojníkům a jejich tři úsměvy poněkud ztvrdly. „Ale vždyť přece,“ řekl ten po levici, „při své odborné praxi řídíte auto.“

„Ano, řídím. Řídím ho už léta, ale stále nevím, čím to je, že to jede, a když se porouchá, musím volat o pomoc.“

„Chápeme, chápeme.“ Úsměvy byly teď úplně uzounké a tři hlavy se shlukly do šeptané porady.

Konečně se ten uprostřed naklonil přes stůl.

„Já vám něco povím, Herriote. Jak by se vám líbilo dělat meteorologa?“

„Moc,“ odpověděl jsem.

Měl jsem je rád, protože byli zjevně laskaví, ale od té doby jsem nikdy nedůvěřoval psychotechnickým testům.

Samozřejmě že nikdy neexistovala ani nejmenší možnost, že bych se stal meteorologem, což byla pravděpodobná příčina toho, že jsem se dostal do skladu. Byla to jedna z bizarních etap mého života, naštěstí krátká, ale živě mi zůstala v paměti. Řekli mi, že se mám hlásit u desátníka Weekese ve skladu, a já jsem si razil cestu změtí cest v Heaton Parku, zalidněném osobami mně zcela neznámými. Desátník Weekes byl tlustý a rychle po mně přejel pohledem.

„Tak vy ste Herriot, co? Můžete tady bejt celkem užitečnej. Nic moc tady na práci nejni. Nemáme tu žádnej hlavní sklad, jenom prádlo a vopravy bot.“

Ještě když mluvil, vstoupil mladý světlovlasý muž.

„Starší svobodník Morgan, desátníku,“ řekl. „Přišel jsem si pro boty. Dal jsem si je podrazit.“

Weekes trhl hlavou a já poprvé spatřil horu bot. „Sou támdle. Máte na nich cedulku.“

Mládenec vypadal překvapeně, ale obešel přepážku a začal se hrabat ve stovkách stejných černých předmětů. Trvalo mu skoro hodinu, než našel svůj pár, a za celou tu dobu desátník dýmal ze svých cigaret s absolutním nedostatkem jakéhokoli zájmu. Když se boty konečně objevily na světle božím, beze slova odškrtl jméno z dlouhého seznamu.

„Tak todle budete dělat,“ řekl mi. „Nic na tom nejni.“

Nepřeháněl. V tom skladu byl sladký život. Hned první den jsem pochopil, jakou blaženou existenci si Weekes pro sebe vydobyl. Práce ve skladu je práce počestná, ale ne tak, jak to dělal on. Nesčetná oddělení, přihrádky a výklenky kolem stěn velkého domku byly označeny písmeny a čísly a nepochybně do nich měly být ukládány košile a boty tak, aby se snadno a rychle našly. Ale to by znamenalo práci, která desátníkovi jasně nevoněla.

Přivezené opravené boty byly naházeny doprostřed místnosti na podlahu. Balíčky z prádelny, obsahující převážně košile, se skládaly na hromadu, kde tvořily modrý sloup sahající téměř ke střeše.

Po třech dnech jsem to už nemohl vydržet.

„Podívejte se,“ řekl jsem, „kdybych měl něco na práci, líp by mi to utíkalo. Vadilo by vám, kdybych ty krámy nastrkal do přihrádek? Měli bychom to snazší při výdeji, když si pro to chlapci přijdou.“

Weekes pokračoval v četbě časopisu. Byl náruživý čtenář a nejdřív jsem si myslel, že mě neslyšel. Potom si jazykem postrčil cigaretu do koutku úst a podíval se na mě oblakem kouře.

„Ty si zkrátka, kamaráde, zapiš za uši,“ pravil chraptivým hlasem, „že dyž budu potřebovat, abys něco udělal, tak ti to řeknu. Šéfem sem tady já a já tu dávám rozkazy, jasný?“ A pokračoval ve studiu časopisu.

Uchýlil jsem se znovu do svého křesla. Očividně jsem urazil svého dozorčího a budu muset nechat věcem volný průběh.

Dozorčí ale nebyl odpovídající titul pro Weekese, protože následující den mi ještě jednou vštípil, že postup musí zůstat nezměněn, a pak zmizel a já v tom lítal sám. Vídal jsem ho jen po ránu a na pár minut. Neměl jsem nic na práci než sedět tam za dřevěnou přepážkou, odškrtávat přírůstky a odsuny bot a košil a měl jsem pocit, že jsem jenom jeden z mnoha, kteří jeho přičiněním trpí.

Bylo mi nesmírně trapné hledět na chlapce, kteří se prodloubávali ke svým svrškům, a narůstalo ve mně silné přesvědčení, že se Britové vyznačují nekonečnou trpělivostí. Vzhledem k tomu, že jsem tam pracoval, domnívali se, že jsem odpovědný za celý tenhle systém, ale navzdory skutečnosti, že jsem nebyl žádná šarže, nikdo mě fyzicky nenapadl. Většinou huhlali a brumlali, když hledali, a jeden starý chlapík přišel až k přepážce a řekl: „Měl bys uklízet boty tam, kam patřej, a nesedět tu na prdeli, ty líná mrcho!“ Ale nepraštil mě do nosu a já se tomu upřímně divil.

Nicméně vědomí, že spousta slušných mládenců sdílela jeho názor, bylo nepříjemné a já jsem zjistil, že jsem si navykl setrvale se úlisně usmívat.

Jedinkrát jsem o chlup unikl lynčování, a to když se jednou odpoledne objevil celý dav vojáků. Dostali nečekaně propustku a stovky mužů se hemžily po asfaltu a po trávě před skladem. Chtěli prádlo, a rychle, protože museli chytit vlaky.

Na okamžik jsem propadl panice. Přesto jsem je nemohl prostě pustit dovnitř, aby se poprali o košile. Pak jsem dostal nápad. Zvedl jsem náruč plochých balíčků ze stolu a vykřikl jsem jméno napsané na lístku: „Walters!“ A odněkud ze záplavy hlav se ozval dychtivý hlas: „Zde!“

Zaměřil jsem hlas, podržel balíček mezi palcem a ukazovákem a bekhendem jsem ho hodil do zástupu.

„Reilly!“

„Zde!“

„McDonald!“

„Zde!“

„Gibson!“

„Zde!“

Začínalo mi to jít moc pěkně, vrhal jsem modré obdélníky jistou rukou jejich majitelům, ale byla to pomalá metoda distribuce. Také docházelo občas k pohromám, když se provázek ve vzduchu přetrhl a na zvednuté obličeje zástupu se snesla sprška košil. Někdy se uvolnily i košile z obalu a spadly na zem.

Netrvalo dlouho a tón hlasů se změnil od dychtivosti k vzteku. Mé střely mířily a dopadaly, ale ke mně se vracely přepršky nadávek. „Ty pacholku, já kvůli tobě zmeškal vlak!“

„Mizernej všiváku, potřeboval bys zavřít!“

Většina byla ještě šťavnatější a bohužel nereprodukovatelná, ale zvlášť živě se pamatuji na jednoho chlapce, který sbíral prádlo ze zaprášené země a pak se ke mně rychle blížil. Přisunul obličej až do vzdálenosti několika centimetrů od mého. Navzdory vzteku, který mu různil rysy, jsem viděl, že má mírnou a laskavou tvář.

Vypadal jako dobře vychovaný chlapec, který nikdy nenadává a nekleje, ale když se mi díval do očí, rty se mu chvěly a tváře cukaly.

„Takhle,“ koktal, „takhle může pracovat jen… jen hajzl!“

Vyplivl to na mne a odkráčel.

Naprosto jsem s ním souhlasil, ale házel jsem dál balíčky zatvrzele a urputně a vzadu v malém mozečku na mě dotíral hlásek dotazující se, jak se vůbec James Herriot, řádný člen Královské fakulty veterinárního lékařství a pilot, který absolvoval výcvik, dostal do téhle situace.

Po půlhodině se zástup nijak podstatně neumenšil a já jsem vycítil stoupající neklid ve změti vyčkávajících tváří.

A najednou se to množství unisono pohnulo a hustý dav mužů se ke mně vzedmul jako příliv. Couvl jsem, v náručí jsem svíral balík košil a byl jsem přesvědčený, že teď na mě vlítnou a nařežou mi, ale bál jsem se zbytečně. Nechtěli nic jiného než urychlit rozdávání prádla, a asi tucet chlapců vběhlo ke mně za přepážku a následovalo můj příklad.

Zatímco před chvílí poletoval nad hlavou jediný balík, teď se obloha zatáhla mrakem létajících předmětů. Srážky ve vzduchu byly nevyhnutelné a časté. Límečky jen pršely, kapesníky se lehounce snášely, podvlékačky ladně klesaly na podlahu, ale po nesnesitelně dlouhé chvíli chaosu si poslední letec posbíral rozházené prádlo, sjel mě zhnuseným pohledem a odešel.

Zůstal jsem sám se smutným vědomím, že má prestiž klesla pod bod mrazu, a s ještě smutnějším přesvědčením, že Královské letectvo stále ještě neví, co si se mnou počne.

20. kapitola

Občas jsem si mohl oddechnout od toho pekla, a to když jsem dostal opušťák a mohl jsem si zajet do Manchesteru. A zřejmě v důsledku toho, že jsem byl novopečený otec, jsem nakukoval do všech kočárků, které jsem potkal. Většinu kočárků vezly ženy, ale občas jsem zaznamenal i pánskou obsluhu.

Ve městě není pohled na muže vezoucího kočárek nic mimořádného, ale na opuštěné cestě vřesovištěm se po něčem takovém člověk právem ohlédne. Zvlášť když v kočárku leží velký pes.

A přesně to jsem spatřil na kopcích nad Darrowby jednou dopoledne a přibrzdil jsem, když jsem dvojici míjel. Tuhle zvláštní kombinaci jsem zaznamenal v posledních několika týdnech už při několika příležitostech a bylo mi jasné, že muž se psem se do našeho obvodu teď někdy přistěhoval.

Když auto dojelo až k němu, muž se obrátil, usmál se a zdvihl ruku na pozdrav. Byl to úsměv výjimečně laskavý a zazářil v jeho osmahlé tváři. Asi tak čtyřicetileté, usoudil jsem. Muž měl opálený i krk a obnošená, proužkovaná košile bez vázanky i bez límečku se otevírala na nahé hrudi navzdory chladnému dni.

Vzbudil můj zájem a uvažoval jsem, kdo to je. Jeho oblečení, obnošené semišové golfové sako, manšestrové kalhoty a pevné boty, mi mnoho nepovědělo. Někdo by ho mohl považovat za obyčejného čundráka, ale byla v něm energie a pracovní elán, který se k čundráctví nehodil.

Stočil jsem okénko vozu a břitký vítr yorkshirského března se mi zakousl do tváří. „Dneska to štípe,“ řekl jsem.

Muž se zřejmě podivil. „Nojo,“ odvětil po chvíli. „Asi máte pravdu.“

Podíval jsem se na kočárek, starý a zrezlý, a na velké zvíře, vzpřímeně dřepící uvnitř. Byl to lovecký pes křížený s greyhoundem a hleděl na mě nepohnutě a důstojně.

„Pěkný pes,“ řekl jsem.

„Jo, to je Jake.“ Muž se znovu usmál a zablýskal pěkným, zdravým, pravidelným chrupem. „Je prímovej.“

Zamával jsem a odjel. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak si ten zdatný človíček vykračuje se vzpřímenou hlavou a rovnými rameny a žíhaný pes ční z kočárku jako socha.

Nemusel jsem dlouho čekat, abych znovu potkal tu zvláštní dvojici. Prohlížel jsem na jedné usedlosti zuby tažnému koni, když jsem na stráni za stájí zahlédl postavu klečící u zídky. A vedle ní kočárek a velkého psa, trpělivě sedícího na trávě.

„Prosím vás, podívejte se, tamhle,“ ukázal jsem na kopec. „Kdo to je?“

Farmář se zasmál. „To je Roddy Travers. Copak vy ho neznáte?“

„Ne, neznám. Tuhle jsem s ním prohodil slovíčko na silnici, víc nic…“

„Jo, jo, na silnici.“ Přikývl vědoucně. „Tam člověk Roddyho dycinky potká, to je jeho…“

„Ale co to je zač? Odkud pochází, kde bydlí?“

„Je vodněkud z Yorkshiru, ale nevim dovopravdy vodkuď a myslim, že to neví nikdo… Ale jedno vám povim. Má zlatý ruce…“

„Ano,“ řekl jsem a hleděl jsem, jak zkušeně pokládá ploché kameny; opravoval totiž průrvu v zídce. „Málokdo dokáže třebas to, co teď dělá.“

„Máte pravdu. Stavění zídek je práce, která potřebuje fortel, a dneska se tím nikdo nezabejvá, ale Roddy je na to moc šikovnej. Von umí všechno. Umí vostříhat živej plot, vykopat příkop, postarat se vo dobytek, jemu de všechno.“

Zdvihl jsem pilník a začal jsem koni pilovat ostré hrany vlčích zubů. „A jak dlouho tu zůstane?“

„Až dodělá tu zídku, vodejde. Já bych ho tu na ňákou dobu potřeboval, ale von nezůstává nikdá dlouho na jednom místě.“

„Ale cožpak nemá domov?“

„Depak, depak.“ Farmář se znovu zasmál. „Roddy nemá vůbec nic. Všecičko, co na tom světě má, vozí v tom svym kočárku.“

V následujících týdnech začalo studené jaro jihnout, sluneční paprsky vylákaly na travnaté svahy jasné skvrny petrklíčů a já jsem vídal Roddyho dost často. Někdy na silnici, jindy jak pilně házel lopatou v příkopech kolem polí. Jake byl vždycky s ním. Buď vedle něj poskakoval, nebo pozoroval, jak pán pracuje. Ale znovu jsme se setkali, teprve když jsem očkoval ovce pana Pawsona proti neštovicím.

Měl jsem jich naočkovat tři sta a pouštěli mi je v houfcích do malé ohrady, kde je Roddy chytal a přidržoval. A viděl jsem, že i na tohle je odborník. Divoké ovce z vysočiny kolem něj lítaly jako střely, ale on je bez velké námahy popadal za rouno, někdy přímo ve vzduchu, a zvedal přední nohu, aby obnažil čistou kůži za kolenem, která byla přímo stvořena pro veterinářovu jehlu.

Venku na větrné stráni seděl velký pes, vzpřímený ve své charakteristické póze, a s mírným zájmem hleděl na místní psíky, ochomýtající se kolem ohrady, ale vůbec se nám nepletl do práce.

„Dobře jste si ho vycvičil,“ řekl jsem. Roddy se usmál. „Ano, Jakea byste nikdy nepřistih, že by běhal a zlobil. Ví, že musí sedět, dokud neskončím, a poslušně sedí.“

„A zřejmě je docela spokojený, podle toho, jak se tváří.“ Znovu jsem se zadíval na psa. Vypadal jako spokojenost sama. „Má určitě báječný život, když s vámi takhle cestuje.“

„To bych řek,“ připojil se k našemu rozhovoru pan Pawson, který vpustil do ohrady nový houf ovcí. „Nemá na světě žádnou starost, zrovinka jako jeho pán.“

Roddy neříkal nic, ale když ovce vběhly dovnitř, narovnal se a zhluboka se nadechl. Pracoval těžce a po skráni mu stékal čúrek potu, ale když se rozhlížel po prostoru vřesoviště a na skály nad ním, zdálo se mi, že v jeho tváři čtu čistou blaženost. Za malou chvíli promluvil.

„Asi to je pravda. Nemáme moc starostí, Jake a já.“

Pan Pawson se rošťácky zasmál. „Panebože, Roddy, to je pravda pravdoucí. Nemáš ani manželku, ani děti, ani životní pojistku, ani přetažený konto v bance, vždyť ty si musíš žít jako v bavlnce.“

„Asi jo,“ řekl Roddy. „Ale taky nemám žádný peníze.“

Farmář se na něj zkoumavě podíval. „To je fakt, tak s tím něco dělej. Copak by sis nepřipadal víc zabezpečenej, kdybys měl ňáký peníze stranou?“

„Depak, depak. Na silnici bych si to s sebou nebral, a když si člověk vydělá na živobytí, tak mu to stačí.“

V těch slovech nebylo nic originálního, ale zapamatoval jsem si je na celý život, protože je vyslovil s naprostou jistotou a přesvědčením. Dokončil jsem očkování a ovce zase vyběhly vesele ven na pastviny. Obrátil jsem se k Roddymu. „Moc vám děkuju. Když mám pomocníka, který mi ovce chytá tak jako vy, jde to mnohem rychleji.“ Vytáhl jsem balíček cigaret. „Zapálíte si?“

„Ne, děkuji, pane Herriote, nekouřím.“

„Vážně?“

„Ne, a taky nepiju.“ Znovu se na mě usmál svým laskavým, něžným úsměvem, a znovu jsem měl ten pocit fyzické a duševní čistoty. Nekouří, nepije, neustále se pohybuje na vzduchu, v otevřeném kraji, nemá žádný majetek, žádné ambice, to všechno se odráželo v jasném pohledu, v zářivé pleti a v pevné, svalnaté postavě. Nebyl příliš velký, ale vypadal nezničitelně.

„Poběž, Jaku, je čas k obědu,“ zavolal a velikánský lovecký pes kolem něj radostně skákal. Šel jsem k němu a promluvil jsem na něj a on mi v odpověď vrtěl celým tělem, obracel ke mně pěknou hlavu a přátelsky mě pozoroval.

Pohladil jsem dlouhou špičatou tlamu a podrbal jsem ho za ušima.

„Je to krásné zvíře, Roddy, jak jste říkal, nádherný kus psa.“

Šel jsem k domu, abych si opláchl ruce, a než jsem vstoupil dovnitř, ohlédl jsem se po těch dvou. Seděli pod ochranou zídky a Roddy rozkládal termosku a balíček jídla, zatímco Jake dychtivě přihlížel. Slunce na ně svítilo a nad zídkou svištěl vítr. Vypadali nanejvýš spokojeně a mírumilovně.

„Víte, Roddy je svobodnej člověk,“ vysvětlovala mi farmářova žena, když jsem stál u kuchyňské výlevky. „S radostí bych ho pozvala na oběd, ale on je radši venku se svým psem.“

Přikývl jsem. „Kde přespává, když takhle obchází farmy?“

„Kdekoli,“ odpověděla. „Na seníku, na sýpce, nebo někdy jen tak venku, ale když je u nás, spí nahoře v pokoji. A vím s určitostí, že každý farmář by ho nechal přespat v domě, protože je vždycky úzkostlivě čistotný.“

„To je zajímavé,“ stáhl jsem ručník z věšáku za dveřmi. „Je to skutečně originální osobnost, viďte?“

Zamyšleně se usmála. „To docela určitě je. Roddy a jeho pes!“

Vzala z kamen voňavou mísu horké vařené šunky a postavila ji na stůl. „Ale něco vám povím. Je to dobrý člověk. Roddyho Traverse má každý rád, je to hodný člověk.“

Roddy zůstal v darrowbyském obvodě celé léto a zvykl jsem si vídat ho na farmách nebo se s ním a s jeho kočárkem setkávat na polních vozovkách. Když pršelo, nosil chatrný gabardénový převlečník, ale jinak chodil vždycky v golfovém saku a manšestrácích. Byl bych se bezpečně vsadil, že v životě nevkročil na golfové hřiště, takže to byla další záhada, která ho obklopovala…

Potkal jsem ho jednou časně ráno začátkem října na pěšině nahoře na kopci. V noci mrzlo jen praštělo, trsy trávy na pastvině byly sevřeny neslitovným ledovým pařátem a každičké stéblo se proměnilo v bodák zapouzdřený do bílé jinovatky.

Byl jsem zachumlaný až po oči a tloukl jsem rukama v rukavicích o kolena, aby se mi prokrvily, ale když jsem dojel k Roddymu a stočil okno auta, první, co jsem spatřil, byla rozhalená hruď pod rozepnutou košilí bez límečku.

„Brejtro, pane Herriot,“ pravil. „To jsem rád, že vás vidím.“ Odmlčel se a usmál se svým poklidným úsměvem. „Mám tady práci kolem týhle cesty. Zabere mi pár tejdnů a pak se zase postěhuju o kousek dál.“

Znal jsem ho už natolik dobře, že jsem se neptal, kam zamíří. Místo toho jsem se podíval na Jaka, který očichával traviny. „Pozoruji, že dnes ráno jde Jake po svých.“

Roddy se zasmál: „Někdy se radši projde, někdy se radši sveze, jak má zrovna chuť.“

„Prima, Roddy,“ řekl jsem. „Určitě se zase setkáme. Přeju vám všechno dobré.“

Zamával mi, s elánem vykročil po zledovatělé cestičce a mně bylo líto, že se mi z života ztrácí cosi vzácného a cenného.

Ale mýlil jsem se. Tentýž den, večer kolem osmé, se rozdrnčel u domovních dveří zvonek. Šel jsem otevřít a na schodech jsem spatřil Roddyho. Za ním, stěží viditelný v mrazivé temnotě, se rýsoval všudypřítomný kočárek.

„Pane Herriote, prosím vás, koukněte se na toho mýho psa,“ žádal mě.

„Proč, copak se stalo?“

„Ani pořádně nevím. Má takový ňáký… záchvaty… jako že ztrácí vědomí.“

„Že ztrácí vědomí? To se Jakovi vůbec nepodobá. A kdepak ho máte?“

Ukázal za sebe. „V kočárku. Pod dekou.“

„Dobře.“ Otevřel jsem dveře dokořán. „Přineste ho dovnitř.“ Roddy pohotově zakormidloval rezavé staré vozítko nahoru po schodech a tlačil je, drnčící a skřípající, chodbou do ordinace. Tam, pod jasným, zářivým světlem odepjal popruhy, odhrnul přikrývku a odkryl Jaka nataženého v korbě.

Hlavu měl podloženou povědomým gabardénovým pláštěm a kolem něj byly rozloženy pozemské statky jeho pána: provázkem ovázané rezervní košile a ponožky, balíček čaje, termoska, nůž a lžíce a starý vojenský batoh.

Velký pes ke mně vzhlédl vyděšenýma očima, a když jsem ho pohladil, cítil jsem, že se mu chvěje celé tělo.

„Nechte ho chvilku klidně ležet, Roddy,“ řekl jsem. „A povězte mi přesně, co jste pozoroval.“

Promnul si ruce a prsty se mu třásly: „Začalo to teprve dneska odpoledne. Byl čilej jako koroptvička, běhal po trávě a pak dostal takovej jakoby záchvat.“

„Co tím myslíte?“

„Zvláštně se zarazil a padnul na stranu. Chvíli ležel a popadal dech a slinil. Řeknu vám, že jsem myslel, že nadešla jeho poslední hodinka.“ Děsuplná reminiscence mu rozšířila oči a koutek úst zacukal.

„Jak dlouho to trvalo?“

„Chvíli, a pak zase znova chvíli. Málem jsem se zbláznil. Ale mezi tím byl úplně normální. Úplně normální, pane Herriote!“

Zlověstně to připomínalo začátek epilepsie. „Kolik mu je?“ tázal jsem se.

„V únoru mu bylo pět.“

Na epilepsii byl už trochu starý. Sáhl jsem po stetoskopu a poslouchal jsem srdce. Poslouchal jsem pozorně, ale slyšel jsem jen zrychlené údery srdce poděšeného zvířete. Vůbec nic mimořádného… Ani teploměr neukázal zvýšenou teplotu.

„Položíme ho na stůl, Roddy. Popadněte ho za zadek.“

Jak jsme ho zvedali a pokládali na hladký povrch stolu, velikánský pes byl v našich rukou bezvládný, ale když tam několik minut ležel, bázlivě se rozhlédl a pak se pomalu a opatrně posadil. Hleděli jsme na něj a on se natáhl a olízl pánovu tvář a zavrtěl oháňkou.

„Koukněte se na to!“ vykřikl Roddy. „Už je zase v pořádku. Člověk by řek, že ho jakživo nic nebolelo.“

A skutečně, Jake rychle znovu nabýval sebedůvěru. Několikrát se přemýšlivě zadíval na podlahu, potom seskočil, přeběhl k svému pánovi a položil mu packy na prsa.

Pozoroval jsem psa, jak tam stál a zuřivě mrskal ocasem. „Každopádně je to úleva. Před chvílí se mi vůbec nelíbil, ale ať už ho trápilo cokoli, zřejmě se to upravilo. Já mu…“

Spokojený tok mé řeči byl přerušen. S hrůzou jsem civěl na velké zvíře. Jeho přední packy zase ležely na zemi a tlama zápasila s dechem. Horečnatě lapal po dechu, dávil se, pak se zapotácel, narazil do kola vozíčku a padl na bok.

„Co to k čertu… Rychle, zvedněte ho zase!“ Popadl jsem zvíře v bocích a položili jsme ho znovu na stůl.

Nevěřícně jsem hleděl na velké tělo. Už nebojoval s dechem, nedýchal vůbec, byl v bezvědomí. Vsunul jsem mu prsty mezi kyčle a hmatal jsem pulz. Ještě pořád byl hmatný, rychlý a slabý, ale přesto pes nedýchal.

Mohl zemřít každou chvíli a já jsem tam bezmocně stál a veškeré moje odborné vědomosti a praxe byly k ničemu. Konečně ze mě opadl první panický zmatek a já jsem hřbetem ruky udeřil psa do žeber. „Jaku!“ vykřikl jsem. „Jaku, co je s tebou!“

A jakoby v odpověď na mé zavolání pes okamžitě zhluboka a hvízdavě nadechl, oči sebou trhly a vrátilo se do nich vědomí a Jake se začal rozhlížet kolem sebe. Ale stále byl k smrti vyděšený a nehýbal se, ani když jsem mu lehce pohladil hlavu.

Bylo dlouhé ticho, zvíře se pomalu přestávalo bát, potom se posadilo na stole a klidně se na nás dívalo.

„Tak to vidíte,“ řekl Roddy tiše. „Zase to samý. Vůbec tomu nerozumím, a to jsem si myslel, že vo psech něco vím.“

Neodpověděl jsem. Nerozuměl jsem tomu také a přitom jsem tu zastupoval veterinární vědu.

Konečně jsem promluvil: „Roddy, to nebyl záchvat. Ten pes se dusil. Něco mu brání nadechnout se, něco brání průtoku vzduchu do plic.“ Vzal jsem z kapsy baterku. „Podívám se mu do krku.“

Roztáhl jsem Jakovy sanice, ukazováčkem jsem mu zmáčkl jazyk a posvítil jsem mu do krku. Byl to dobrácký pes, který se nebránil, když jsem krk vyšetřoval, ale ačkoli jsem do hrtanu dobře viděl, nemohl jsem najít žádnou závadu. Zoufale jsem doufal, že spatřím kousek kosti, který se někam zabodl, horečně jsem hmatal po růžovém jazyku, pozoroval zdravé mandle a bílé stoličky, všechno bez úspěchu. Hrdlo bylo dokonale čisté.

Naklonil jsem mu hlavu ještě trochu víc a vtom jsem cítil, jak ztuhl, a zaslechl jsem Roddyho výkřik: „Už zase!“

A bylo to. S hrůzou jsem se díval, jak mi chlupaté tělo vyklouzlo z rukou a znovu leželo bezvládně na stole. A zase se tlama namáhavě doširoka otevřela a kolem pysků bublala pěna. Jako předtím se dýchání zastavilo a hrudník byl nehybný. Vteřiny odtikávaly a já jsem udeřil do hrudníku, ale tentokráte to nepomohlo. Stáhl jsem spodní víčko z oční koule, spojivka byla fialová, mnoho života nezbývalo. Tragédie na mě dolehla v celé své hrůze. Tohle nebyl jenom pes, to byla celá Roddyho rodina, a já jsem tu stál a díval se, jak umírá.

A právě v té chvíli jsem zaslechl slabý zvuk. Dušený kašel, kterým se psovy pysky ani nepohnuly.

„Doprčic,“ vykřikl jsem. „Vždyť on se doopravdy dusí. Něco tam musí vězet.“

Znovu jsem ho chytil za hlavu a strčil jsem mu baterku do tlamy a navždycky, do smrti budu vděčný, že právě v tu vteřinu pes znovu zakašlal, čímž se otevřely průduchy hrtanu a konečně jsem zahlédl příčinu všech potíží. Tam, za pokleslou záklopkou, jsem na jediný prchavý okamžik spatřil kulatý předmět, malý jako hrášek.

„Myslím, že to je kamínek,“ vydechl jsem. „Přímo uvnitř hrtanu.“

„Jako v jeho Adamově jablku?“

„Ano, přesně, a funguje jako kulatá ucpávka, každou chvíli mu uzavírá dýchací trubici.“ Zatřásl jsem psovi hlavou. „Vidíte, na okamžik jsem s tím pohnul, nabývá vědomí.“

Jake znovu ožil a dýchal pravidelně.

Roddy mu přejel rukou po hlavě, po zádech a po mohutných svalech zadních nohou. „Ale… ale… za chvíli se to stane znovu, viďte?“

Přikývl jsem. „Bojím se, že ano.“

„A pak to tam třebas zůstane, nepohneme s tím, a to bude jeho konec.“ Roddy zesinal.

„Ano, přesně takhle to vypadá, Roddy, a proto musím ten kamínek dostat ven.“

„Ale jak…?“

„Musím naříznout hrtan. Hned teď, okamžitě, je to jediná možná záchrana.“

„Dobře.“ Polkl. „Dáme se do toho. Kdyby se Jake znova složil, asi bych to už nesnes.“

Naprosto jsem ho chápal. I mně se začínala třást kolena a nabýval jsem přesvědčení, že kdyby teď Jake ztratil vědomí, zkolaboval bych s ním.

Uchopil jsem nůžky a odstřihl jsem chlupy z povrchu hrtanu. Neodvažoval jsem se použít anestezie. Napíchal jsem kolem místní umrtvení a potom jsem oblast dezinfikoval. Naštěstí jsem měl ve sterilizátoru k dispozici sterilní sadu nástrojů. Zdvihl jsem podnos s nástroji a položil jsem ho na stolek vedle sebe.

„Přidržte mu pevně hlavu,“ požádal jsem Roddyho přiškrceným hlasem a stiskl jsem skalpel.

Prořízl jsem kůži, povázku a tenké vrstvy svalů na spodní straně krku, až se obnažil povrch hrtanu. Tohle bylo něco, co jsem na živém psu dosud nikdy nezkoušel, ale zoufalství nepřipustilo žádné zaváhání a trvalo mi jen několik vteřin, než jsem nařízl tenkou membránu a podíval se dovnitř.

Byl tam. Byl to opravdu kamínek, šedivý a lesklý a mrňavý, ale dost velký na to, aby zabil.

Musel jsem ho rychle a opatrně vylovit a nesměl jsem ho zasunout do průdušnice. Zaklonil jsem se a prohrábl jsem nástroje, abych našel kleštičky s širokými rameny, a potom jsem je namířil nad ránu. Ruce velkého chirurga by se docela určitě takhle nechvěly a velcí lékaři dozajista nefuní tak, jako jsem funěl já. Ale zatnul jsem zuby, vsunul kleštičky do rány a moje ruka jako by kouzlem zpevněla, když jsem sevřel kamínek.

Také jsem přestal funět. Přestal jsem totiž i dýchat, když jsem ten malý předmět pomalu a něžně protahoval ranou, a pak jsem ho pustil na stůl. Kamínek tiše zachřestil.

„Tímhle to bylo?“ zeptal se Roddy téměř šeptem.

„Ano, tím.“ Hmátl jsem po jehle a po hedvábí. „Teď už je všechno v pořádku.“

Šití trvalo jen několik minut, a když jsem skončil, měl Jake jasné oči a byl čilý, packy netrpělivě přešlapovaly, užuž někam vyrazit. Jako by věděl, že jeho trápení skončilo.

Roddy mi ho přivedl za deset dní, abych odstranil stehy. Bylo to onoho rána, kdy odcházel z darrowbyského obvodu. Vytáhl jsem pár smyček hedvábí z pěkné, čisté rány, doprovodil jsem ho k domovním dveřím a Jake se nám motal kolem nohou.

Na chodníku před domem stál staromódní kočárek ve své vznosné a zrezivělé důstojnosti. Roddy odtáhl přikrývku.

„Hop, chlapče,“ zabručel a pes lehce skočil na své místo.

Roddy uchopil oběma rukama držadlo a paprsky podzimního slunce, které náhle proťaly mraky, ozářily obraz, který se stal důvěrně známou náležitostí našich všedních dnů. Golfové sako, rozhalená košile a osmahlá hruď, pěkné zvíře, sedící vzpřímeně a rozhlížející se s přirozenou ladností a půvabem.

„Tak na shledanou, Roddy,“ řekl jsem. „Určitě se tady u nás někdy objevte.“

Otočil se a znovu jsem zahlédl ten úsměv. „Jo, myslím si, že se sem vrátím.“

Opřel se do kočárku a vyrazili, svérázné vozidlo vrzalo a Jake se v něm pohupoval, když se ubírali dolů ulicí. Vzpomněl jsem si, co jsem spatřil v kočárku pod přikrývkou tehdy večer v ordinaci. Tornu, ve které je asi břitva, ručník, mýdlo a pár dalších maličkostí. Balíček čaje a termoska. A ještě něco, malý psí obojek. Že by býval patřil Jakovi, když byl ještě štěně, nebo to byla památka na jiné milované zvíře? Roddy měl k dobru další malé tajemství… a další podivnost se vysvětlila: ten farmář měl pravdu, všechno, co Roddy na světě vlastnil, bylo v tom kočárku.

A připadalo mi, že nic jiného si nepřál, protože když zahnul za roh a zmizel mi z očí, slyšel jsem, že si píská.

21. kapitola

Poslali mě do Eastchurch na ostrově Sheppey a já jsem věděl, že to je moje poslední zastávka.

Prohlížel jsem si neuspořádaný zástup mužů a uvědomil jsem si, že už se mnoha nástupů nezúčastním. A sevřelo se mi srdce, protože v naší výcvikové letce ve Scarborough by tohle za nástup vůbec nepovažovali. Měl jsem v dobré paměti modré řady před Grandhotelem, vyřízené jako strážní garda. Jeden každý muž stál nehnutě a neotáčel se nalevo ani napravo. Vysoké boty se leskly, knoflíky zářily jako zlato, nikde se nehnul ani vlásek a rotný vedl důstojníka na ranní přehlídku.

Tehdy jsem hořekoval zrovna tak hlasitě jako všichni ostatní nad přísnou kázní, nad drhnutím a leštěním „do zblbnutí“, nad pochodováním a výcvikem, ale teď, když to všechno zmizelo, připadalo mi to dobré a užitečné a stýskalo se mi po tom.

Tady se houfec letců mezi sebou bavil, chlapci stáli pohodlně a občas si bafli z cigarety, zatímco desátník, který stál vpředu, vyvolával jména podle seznamu a přiděloval nám denní zaměstnání. Dnes ráno mu to trvalo mimořádně dlouho, prohlížel si listy a pracně vpisoval tužkou poznámky.

Starý Ir po mé pravici byl čím dál tím neklidnější a nakonec podrážděně vykřikl:

„Prokristapána, desátníku, pusťte nás už z tohodle pitomýho nástupu. Ty moje zatracený nohy mě zničej!“

Seržant ani nezvedl hlavu. „Zavři zobák, Brady,“ odvětil. „Z nástupu pudeš, až ti řeknu já, a ani o minutu dřív.“

Takhle to chodilo v Eastchurch, v posledním filtru Královského letectva, kde se prosívaly trosky vojáků zneschopněných z nejrůznějších důvodů. Byl to rozsáhlý tábor, přeplněný přerozmanitou směsí letců, a ti měli jedinou věc společnou: všichni čekali, někteří na změnu kvalifikace, ale většina na propuštění z aktivní služby.

Vládla tu atmosféra rezignace, smiřovali jsme se se skutečností, že jsme tu dočasně odloženi. Dodržovala se jakási symbolická kázeň, ale byla to kázeň dobrácká a povolná. A jak jsem již řekl, všichni jsme tu jenom čekali… čekali…

Malý Ned Finch ve vzdáleném cípu yorkshirské vysočiny také vždycky čekával. Vzpomínal jsem, jak na něj jeho šéf vždycky ječel:

„Prokristapána, hni sebou. Vždyť ty jsi hotový budižkničemu.“ Pak Daggett popadl skákající tele a hleděl na Neda rozhořčeně a zoufale. Ned snášel pohled lhostejně a lhostejně ho opětoval. V jeho obličeji nebylo zřejmé žádné citové pohnutí, ale ve světle modrých očích jsem četl to, co tam vždycky tkvělo, vyčkávání, očekávání, že se něco stane, ačkoli už v mnoho nedoufal.

Váhavě a nesměle se pokusil tele chytit, ale vytrhlo se mu a odhodilo ho. Potom položil ruce kolem krku jiného telete, neohrabaného, malého, tříměsíčního, které ho s sebou pár metrů táhlo a potom ho položilo na záda na slámu.

„Hrom do toho, pane Herriot! Vemte si tohodle,“ vyštěkl pan Daggett a nastavil chlupatý krk jiného telete. „Tak se mi zdá, že je budu muset pochytat všechny sám.“

Očkoval jsem u něj telata. Chytali jsme je po dvaceti; píchal jsem jim vakcínu proti zápalu plic a Ned trpěl. Vždycky mě napadlo, že se svou drobnou postavou a kostnatými, hubenými, drobnými údy se vůbec nehodí k tak těžké práci. Ale byl zemědělský dělník, pracoval celý život a dnes mu už bylo přes šedesát, byl prošedivělý, proplešatělý a trochu nahrbený, ale stále ještě bojoval.

Pan Daggett se natáhl, a když kolem něj běželo malé, střapaté zvíře, popadl ho jednou rukou za hlavu a druhou za ucho. Malý tvoreček zřejmě pochopil, že nemá cenu zápasit, a pokojně stál, když jsem do něj vbodl jehlu. Na druhém konci se Ned opřel teleti o zadek a marně ho strkal ke zdi. Moc nám nepomáhal a jeho šéf ho pohledem vraždil.

Dodělali jsme tu dvacítku bez valné pomoci Neda, a když jsme odcházeli z ohrady ven na dvorek, pan Daggett si otřel čelo. Byl syrový listopadový den, ale pan Daggett se potil a na chvíli opřel svou hubenou, vysokou postavu o zeď, protože se do něj opřel vichr foukající z holých bažinatých kopců.

„Kristapána, ten chlap nejni k ničemu,“ zabručel. „Já nevím, jak dlouho to s ním ještě vydržim.“ Chvíli si takhle pro sebe bručel a pak zase zavolal nahlas: „Hej, Nede!“

Chlapík, který se vlekl bez cíle po dlážděném dvorku, otočil špičatý obličej a pohlédl na něj pokornýma, ale zvláštním způsobem vyčkávajícíma očima.

„Vodnes ty pytle s obilím do stodoly!“ nařídil mu šéf.

Ned beze slova přistoupil k bryčce a s námahou si naložil na ramena pytel zrní. Když se lopotil vzhůru po kamenných schodech ke stodole, podlamovaly se mu drobounké nohy a pod váhou pytle se celý prohýbal.

Pan Daggett zavrtěl hlavou a obrátil se ke mně. Jeho dlouhý, vychrtlý obličej hleděl melancholicky, tak jako vždycky.

„Jestlipak víte, co je vlastně s tím Nedem v nepořádku?“ zašeptal důvěrně.

„Jak to myslíte?“

„No, jestli víte, proč von nedokáže chytat telata?“

Podle mého názoru nebyl Ned ani dost velký, ani dost silný, a od přírody byl nešikovný, ale potřásl jsem hlavou.

„Nevím,“ řekl jsem. „Proč to neumí?“

„Já vám to povim.“ Pan Daggett se opatrně rozhlédl po dvorku, pak si přiložil dlaň k ústům a šeptal. „Von je strašnej prostopášník.“

„Prostopášný… co… a kde…?“

Pan Daggett se naklonil ještě blíž. „Každej večer jezdí do Bristonu.“

„Do Bristonu…?“ Pohleděl jsem z téhle samoty směrem k vesnici na druhé straně Dalu. Byla to jediná osada v širém kraji, pár starodávných domů, tiše a tmavě se rýsujících proti zeleným stráním kopců. Pamatoval jsem si, že tam večer v oknech svítívaly petrolejové lampy, ale v žádném případě se to nejevilo jako bujarý třpyt. „Já vám nerozumím.“

„No, von chodí do hospody.“

„Aha, do hospody.“

Pan Daggett kýval pomalu a zlověstně hlavou, ale já jsem pořád ještě nic nechápal. Hostinec U Hultonů sestával z čtverhranné kuchyně, kde člověk dostal sklenici piva a pár starších obyvatel tam po večerech hrálo domino. Takhle jsem si studnici hříchu rozhodně nepředstavoval.

„A on se tam opíjí?“ tázal jsem se.

„Depak, depak,“ farmář vrtěl hlavou. „V tom to nejni. De vo ten čas, vo ty hodiny.“

„Vrací se hodně pozdě?“

„To bych teda řek, že pozdě!“ Oči v zapadlých důlcích se rozšířily. „Někdy se vrací až v půl desátý nebo v deset!“

„Fakt?“

„Pravda pravdoucí, jako že tu stojim. A eště něco. Den nato vůbec nedokáže pomalu ani vstát z postele. Já už mám půlku šichty za celej den hotovou, než von vůbec začne.“ Odmlčel se a podíval se přes dvorek. „Můžete mi věřit nebo ne, ale někdy se pak pustí ráno do práce taky až v sedm hodin.“

„Panebože!“

Unaveně pokrčil rameny. „Teďka teda víte, jak to je. Jestli chcete, pojďte dovnitř a umejte si ruce.“

V obrovské kamenné kuchyni jsem se sklonil nad hnědou výlevkou. Tahle farma byla stará čtyři sta let a různí nájemníci ji mnoho nepozměnili od oněch dnů Jindřicha Osmého. Sukovité trámy, hrubě omítnuté, nabílené stěny a tvrdé dřevěné židle. Ale pro pana Daggetta ani jeho manželku nebylo pohodlí nikdy důležité. Paní Daggettová teď nabírala hrncem do vědra horkou vodu z primitivního kamnovce.

Klapala po dlaždicích ve svých dřevácích, vlasy měla stažené z ošlehané tváře dozadu do pevného drdůlku, kolem pasu si přivázala hrubou zástěru z pytloviny. Neměla děti, ale její život byl neustále činorodý, pracovala uvnitř i venku, pracovala neustále.

Na jednom konci místnosti vedly skrze otvor ve stropě dřevěné schody nahoru na půdičku, kde spával Ned. Tohle byl prostor, v němž drobný mužík žil téměř padesát let, celou tu dobu, kdy vyšel ze školy a jako chlapec začal pracovat u otce pana Daggetta. A nikdy se nedostal dál než do Darrowby, nikdy nedělal nic kromě své každodenní rutiny, kromě svých každodenních a každý den stejných povinností. Neměl manželku, neměl přátele a trmácel se životem, donekonečna dojil krávy, krmil dobytek a vyvážel hnůj a čekal, jak jsem se domníval, se ztrácející se nadějí, že se stane jednou něco úplně mimořádného.

S rukou na dvířkách vozu jsem se otočil zpátky k farmě, hleděl jsem na prohnuté a omšelé tašky střechy, na kamenný portál nad domovními dveřmi. Byl to typický obraz strastiplného života chudých zemědělců. Malý Ned nebyl k ničemu jako skoták a zahořklost jeho šéfa byla pochopitelná. Pan Daggett nebyl zlý ani nespravedlivý. On i jeho manželka ztvrdli a vyschli nemilosrdným, lopotným živobytím v tomhle opuštěném koutě vysokých Penin.

Tady nebyl prostor pro změkčilost. Kamenné zídky, chudá tráva a křivičnaté stromy. Úzká vozovka potřísněná kravinci. Ze všeho zbylo jen to nejpodstatnější a já jsem považoval za zázrak, že většina Dalesanů nebyli zahořklí lidé jako Daggettovi, že byli veselí a plní humoru.

Když jsem odjížděl, překonala mě však mimořádná krása toho místa. Klesající stráně jako by zázrakem ožily, když se jich dotkl sluneční paprsek, který protnul mraky a zaplavil holé stráně teplým zlatem. Najednou jsem si uvědomil, jak něžné je odstínění zeleni, vnímal jsem rozzářený bronz mrtvého kapradí, které stékalo z vysokých vrcholů hor, celý ten tichý majestát světa, do něhož mne přiváděla má práce.

Moje další návštěva nebyla daleko odtud, něco málo přes kilometr, tady panovala atmosféra podstatně odlišná. Slečna Tremaynová, bohatá dáma z jižní Anglie, tu zakoupila zchátralou šlechtickou usedlost a vynaložila mnoho tisíc liber na to, aby ji přestavěla na luxusní domov. Když mi pod nohama zaskřípal písek, podíval jsem se nahoru na veliká okna zalitá do olova, na hladké, čerstvě vyspárované kameny zdiva.

Dveře mi otevřela Elsinka. Byla to hospodyně a současně i kuchařka slečny Tremaynové a měl jsem ji moc rád. Bylo jí kolem padesáti, byla malá, asi metr padesát, a kulatá jako balonek. Zpod úzké černé sukně vykukovaly dole krátké kulaté nožičky.

„Dobré ráno, Elsinko,“ řekl jsem a ona se zvonivě rozesmála.

A tohle se mi u ní vždycky líbilo ještě víc než její pozoruhodný zjev. Řehtala se všemu, co jsem pronesl, a řehtala se dokonce i tomu, co řekla ona sama.

„Jen pojďte dál, pane Herriote, hahaha,“ řekla. „Dneska to tam štípe, hehe, ale myslím, že si odpoledne vyjdu, hohoho.“

Možná že by někdo mohl takové veselí pokládat za nadbytečné, opravdu se s ní člověk někdy špatně domluvil, ale celkový dojem byl povzbuzující. Vedla mne do obývacího pokoje a její paní namáhavě vstala z křesla.

Slečna Tremaynová byla už starší a napůl invalidní v důsledku artritidy, ale nesla svůj úděl statečně a bez nářku.

„To je pan Herriot,“ řekla. „Jsem moc ráda, že jste přišel.“ Naklonila hlavu na stranu a zářivě se na mne usmála, jako bych byl jedním z jejích nejpříjemnějších zážitků poslední doby.

Také ona byla bytost šťastná a veselá a vzhledem k tomu, že byla majitelkou tří psů, dvou koček a postaršího oslíka, poznal jsem ji za posledních šest měsíců jejího pobytu v Dalu velmi dobře.

Přišel jsem, abych ošetřil oslíkova přerostlá kopýtka. Na pravém zápěstí jsem měl zavěšené nůžky a kovářský nůž.

„Ale odložte si tamhle ty ošklivé nástroje,“ řekla. „Elsinka nám přinese čaj, určitě máte čas na to, abyste s námi šálek vypil.“ Ochotně jsem padl do pestře potaženého křesla, rozhlížel jsem se po příjemné místnosti, a už se znovu objevila Elsinka. Kutálela se po koberci, jako by jela na kolečkových bruslích. Položila podnos na stůl vedle mne.

„Tady máte čaj,“ řekla a zhroutila se v křečích srdečného smíchu, takže se musela opřít o opěradlo mého křesla. Měla krk zcela neviditelný a smích jí roztřásal celé malé, buclaté tělo.

Když se vzpamatovala, odkutálela se zpátky do kuchyně a slyšel jsem, jak tam rachotí kastroly a pánvemi. Byla výborná kuchařka a úžasně šikovná ve všem, do čeho se pustila.

Strávil jsem se slečnou Tremaynovou deset minut u čaje a pak jsem se vydal ven a ošetřil oslíka. Když jsem byl hotový, obešel jsem zadní část domu, a jak jsem míjel kuchyň, zahlédl jsem Elsinku u otevřeného okna.

„Děkuji za čaj, Elsinko,“ řekl jsem.

Ženička se chytla výlevky, aby se udržela v rovnováze. „Haha, to je v pořádku. To je, hehe, úplně v pořádku, hahaho, ho.“

Zamyšleně jsem nasedl do auta, a když jsem odjížděl, trápila mne představa, že bych jednou mohl říct něco opravdu vtipného a Elsinka by z toho mohla mít smrt.

K panu Daggettovi mě zavolali zanedlouho po téhle příhodě, abych se podíval na krávu, která se nechtěla postavit. Farmář se bál, aby nebyla ochrnutá.

Přijel jsem na farmu kolem čtvrté hodiny odpoledne, slabounce mrholilo a bylo šero. Prohlédl jsem krávu a došel jsem k názoru, že se vklínila pod rozbité prkno pažení.

„Myslím, že jenom trucuje, pane Daggette,“ řekl jsem. „Několikrát se pokusila vstát a teď se rozhodla, že už to zkoušet nebude. Krávy to někdy dělávají.“

„Možná že máte pravdu,“ odvětil farmář. „Tadle kráva byla vždycky pitomá.“

„A je také hodně veliká. Než se hne, dá jí to práci.“ Vzal jsem provaz, který visel na zdi, a ovázal jsem jí ho kolem zadních nohou. „Já ji budu strkat z druhé strany a vy s Nedem jí odsuňte nohy.“

„Máme ji tahat?“ Pan Daggett se kysele podíval na drobného mužíčka. „Dyť ten by nedokázal stáhnout ani škraloup z rejžovýho pudinku.“

Ned neříkal nic, tupě civěl do neznáma, ruce mu bezvládně visely podle těla. Vypadal, jako by ho to vůbec nezajímalo, jako by tam s námi vůbec nebyl. V duchu prodléval určitě někde úplně jinde a jeho myšlenky se odrážely v jeho očích, v očích prázdných, lhostejných, ale jako vždycky, vyčkávajících.

Šel jsem na druhou stranu pažení a dloubal jsem krávě do nohou, zatímco muži táhli. Tedy alespoň pan Daggett tahal s ústy otevřenými, námahou funěl, zatímco Ned se lehce opíral o provaz. Veliké zvíře se otáčelo centimetr za centimetrem, až leželo skoro uprostřed stání, ale když jsem se chystal zavolat, aby přestali, provaz se přetrhl a pan Daggett padl pozpátku na tvrdou dlažbu. Ned samozřejmě neupadl, protože se příliš nesnažil, a jeho zaměstnavatel, rozpláclý na zemi, na něj vztekle a zuřivě hleděl.

„Ty pacholku, ty si mě to nechal dělat všechno samotnýho. Vůbec nevím, proč se s tebou trápím, seš setsakra k ničemu.“

A v tu chvíli kráva, tak jak jsem předpokládal, vstala a farmář mával rukama na drobného mužíka. „Tak sebou kruci hoď, vem slámu a masíruj jí nohy. Určitě je má mrtvý.“

Ned stočil pomalu špetku slámy a zlehka zamasíroval. Pan Daggett neohrabaně vstal, ohmatal si záda a pak šel ke krávě, aby se přesvědčil, že nemá stažený řetěz kolem krku. Vracel se zpátky, když se najednou velké zvíře otočilo a solidně mu duplo na špičku nohy. Kdyby byl býval obutý do těžkých bot, nemuselo to být tak zlé, ale měl na sobě jen staré, popraskané gumovky, které ho vůbec nechránily.

„Au, au, au!“ ječel pan Daggett a pěstmi mlátil do chlupatého zadku. „Hni se, ty stará mrcho!“ Pokoušel se ji zvednout, šťouchal do ní a kroutil se, ale metrákový kus stál bez hnutí.

Farmář byl osvobozen, teprve když kráva sklouzla z gumovky, a z vlastní zkušenosti jsem věděl, že takové sklouznutí je vůbec ze všeho nejhorší.

Pan Daggett poskakoval po jedné noze, poraněnou končetinu držel v rukou. „Doprdele,“ skučel. „Doprdele, doprdele!“

A v té chvíli jsem náhodou zavadil pohledem o Neda a užasl jsem, když jsem spatřil, že apatický drobný obličej se náhle svraštil v širokém úsměvu mrzké zlomyslnosti. Vůbec jsem se nedokázal upamatovat, že bych ho někdy předtím viděl usmát se, a můj úžas se mi zřejmě zračil v obličeji, protože se pan Daggett náhle otočil, aby se na něj podíval. A jakoby dotykem kouzelného proutku sklouzla smutná maska zpátky na své místo a mužík pokračoval v masírování krávy. Pan Daggett se odbelhal k autu, a když jsem nastartoval, zatahal mě za ruku.

„Koukněte…!“ zašeptal. Ned s dojačkou v ruce pobíhal po chlévě s nezvyklou energií.

Jeho zaměstnavatel se hořce usmál. „To je jedinej čas, kdy vopravdu pospíchá. Nemůže se dočkat, aby už byl v hospodě.“

„Ale vždyť říkáte, že se nikdy neopije. Tak mu to nemůže škodit.“ Zapadlé oči se na mne upřely. „Tomu teda nevěřte. Moc špatně to s ním dopadne, jestli to porád takhle povede.“

„Ale nějaká sklenice piva…“

„Kdyby jenom to.“ Opatrně se ohlédl. „Jsou v tom ženský!“

Nevěřícně jsem se zasmál. „Ale jděte, pane Daggette, jaké ženské?“

„V tý hospodě,“ zašeptal. „Ty Bradleyovy ženský.“

„Dcery hospodského? Tomu tedy vůbec nevěřím…“

„Věřte si nebo nevěřte, má je v pácu. Já to vím, byl jsem v tý hospodě jenom jednou, ale viděl jsem to na vlastní voči.“

Nenapadlo mě, co bych na to řekl, neměl jsem však také žádnou příležitost ke komentáři, protože se pan Daggett obrátil a odkráčel do domu.

Zůstal jsem sám v chladné tmě a hleděl jsem na obrysy staré farmy tyčící se nade mnou. V soumraku listopadového dne bičoval déšť hrubé kameny a vítr chytal tenounká vřeténka kouře z komína a házel je v rozcupovaných klubíčkách na světle šedou modř západní oblohy. Nad tím vším visela skála jako černá, beztvará hmota, depresivní a výhružná.

Kuchyňským oknem jsem viděl petrolejovou lampu vrhající šeré světlo na holý stůl, smutný krb s malinkým plamínkem ohně. Ve stínu na druhém konci stoupaly schody do Nedova přístřešku a já jsem si představil jeho malou postavu, jak šplhá nahoru, aby se převlékl a prchl do Bristonu.

Na druhé straně údolí se táhla jediná ulice obce jako přetrhaná šedá nit, ale lampy v oknech chalup slabě zářily. Tohle tedy byl jas Nedova nočního života, ale já jsem chápal jeho pocity. Po farmě, kde žil, mu Briston musel připadat jako Monte Carlo.

Tahle představa se mi vryla do mysli tak živě, že večer po dalších dvou návštěvách jsem se rozhodl, že si na zpáteční cestě pár kilometrů zajedu. Přejel jsem přes Dale a kolem půl deváté jsem vjížděl do Bristonu. Hostinec U Hultonů jsem hledal obtížně, protože vchod nebyl osvětlen, nikdo se nesnažil o žádnou reklamu, ale já jsem vytrval, protože jsem si umínil vypátrat, co bylo za zkazkami pana Daggetta o frivolitách drobounkého chasníka.

Konečně jsem to našel. Obyčejné dveře obyčejného domu, jenom nad nimi viselo omšelé dřevěné hospodské znamení. Uvnitř byla v plném proudu hra v domino a několik farmářů tiše rozprávělo. Slečny Bradleyovy, ošklivé, ale přívětivé čtyřicátnice, seděly u krbu, a skutečně, seděl tam také Ned a měl před sebou malé pivo. Posadil jsem se vedle něj. „Dobrý večer, Nede.“

„Ale to je náhoda, pane Herriote,“ zabručel roztržitě a pohlédl na mě svýma zvláštníma očima, plnýma očekávání.

Jedna slečna Bradleyová odložila pletení a přišla ke mně.

„Jedno světlé, prosím,“ řekl jsem. „Napijete se se mnou, Nede?“

„Depak, děkuju vám, pane Herriot, todle mi ouplně stačí. Mám už druhý a nejsem žádnej velkej piják.“

Slečna Bradleyová se zasmála. „Ano, Ned nepije nikdy víc než dvě skleničky za večer, ale pochutná si na nich, viďte, Nede?“

„Jo, jo, to si teda pochutnám.“ Podíval se na ni a ona se na něj laskavě usmála a teprve potom mi šla pro pivo.

Ned upil ze své sklenice. „Já sem chodím hlavně kvůli společnosti, pane Herriote.“

„Ano, ovšem,“ řekl jsem. Rozuměl jsem, jak to myslel. Pravděpodobně tu seděl většinou sám, ale kolem něj bylo teplo a pohodlí a přátelství. Velké poleno vyprsklo jazýčky plamenů a do komína vletěla hrst jisker. Svítilo se tu elektřinou a zářily tu barevné viněty nápisů na lahvích. Všechno bylo úplně jiné než na farmě.

Ned toho mnoho nenamluvil. Upíjel ze své sklenice asi hodinu, rozhlížel se po dominových kostkách, které cinkaly po stole, a já jsem si objednal ještě sklenici piva. Slečny Bradleyovy pletly a vařily čaj ve velké konvici nad krbem, obsluhovaly zákazníky, a když míjely Neda, pohladily ho občas přátelsky po tváři.

Konečně dopil poslední kapku piva a chystal se k odchodu. Bylo tři čtvrtě na deset a ještě musel jet na kole až na druhou stranu Dalu. Ned proflámoval další noc.

Bylo to jednou v úterý kolem oběda, brzy na jaře. V úterý vařívala Helena vždycky dušené ledvinky a já jsem na ně myslel celé dopoledne v průběhu návštěv na farmách. Možná že to inspirovala lavina jehňat. Nastala totiž doba bahnění a já jsem trávil většinu času v krátkých rukávech na větru a měl jsem čím dál tím větší hlad.

Helena mi naložila na talíř svůj božský výtvor. „Dneska ráno jsem potkala na trhu slečnu Tremaynovou, Jime.“

„Ano?“ Téměř jsem slintal, když moje žena přestala servírovat ledvinky a nakrojila několik brambor a polila jejich kouřící tvářičky čerstvým domácím máslem.

„Ano, vzkazuje ti, abys k ní odpoledne zašel a vzal s sebou nějaké kapky do uší pro Wilberforce. Jestli ovšem budeš mít čas.“

„Ale ano, na ni čas mít budu,“ pravil jsem. Wilberforce byl starý kocour slečny Tremaynové a ošetřit ho byla přesně práce, jakou jsem si mohl dopřát po dopolední, hřbet lámající dřině.

Nesl jsem k ústům rozkošnicky vonnou vidličku pokrmu, když Helena znovu promluvila. „A sdělila mi zajímavou novinku.“

„Fakt?“ Začínal jsem žvýkat a mé myšlenky byly soustředěny na požitek této chvíle.

„O té malé paničce, co pro ni pracuje, o Elsince. Znáš ji?“

Přikývl jsem a nabral jsem si znovu plná ústa. „Samosebou, samosebou.“

„Je to úplně nečekané, myslím, ale Elsinka se bude vdávat.“

Málem jsem se udusil ledvinkou. „Cože?“

„Je to pravda a možná že znáš i ženicha.“

„Prosím tě! A kdo to je?“

„Pracuje na sousední farmě. Jmenuje se Ned Finch.“

Tentokrát jsem se zakuckal tak, že jsem přestal dýchat.

Helena mě musela mlátit do zad a já kuckal a kuckal. Konečně mi vystřelil nosem kus brambory a já dokázal vyrazit krákavé: „Ned Finch?“

„Alespoň tak to říkala.“

Dojedl jsem oběd jako ve snu, ale nakonec jsem byl nucen uvěřit mimořádné zprávě. Helena a slečna Tremaynová byly dvě rozumné osoby, nemohl v tom být žádný omyl. A přesto… Ještě když jsem dojel ke starému domu, nemohl jsem překonat pocit pohádkové snovosti.

Elsinka otevřela dveře jako obvykle. Chvilku jsem se na ni díval.

„Copak jsem se to dozvěděl, Elsinko?“

Začala se chichotat a smích zvolna roztřásl celou její kulatou postavu.

Položil jsem jí ruku na rameno. „Je to pravda?“

Chichot se rozvinul do burácivého chechotu, a kdyby se byla nedržela kliky, určitě by byla přepadla.

„Jo, je to doopravdy tak,“ vydechla mezi smíchem. „Konečně jsem si našla mužskýho a budu se vdávat!“

Bezvládně se opřela o dveře.

„Ale to rád slyším, Elsinko. A doufám, že budete hodně šťastná.“ Neměla sílu, aby promluvila, jenom přikývla a ležela na dveřích. Potom mě odvedla do pokoje.

„Děte dovnitř,“ kuckala. „Přinesu vám čaj.“

Slečna Tremaynová vstala, aby mne přivítala, a oči jí zářily. „Pane Herriote, slyšel jste to?“

„Ano, ale jak…?“

„Všechno to začalo, když jsem poprosila pana Daggetta o nějaká čerstvá vejce. Poslal mi vejce po Nedovi, který přijel na kole, a bylo to jako osud.“

„To zní jako pohádka.“

„Ano, byla jsem u toho, všechno jsem to viděla. Ned vešel támhle těmi dveřmi i s košíkem, Elsinka sklízela tady ze stolu, a pane Herriote,“ sepjala ruce pod bradou, usmála se u vytržení a zakoulela očima k nebi, „pane Herriote, byla to láska na první pohled!“

„Ano… Opravdu? To je báječné!“

„A od té chvíle sem Ned chodil, je tu každý večer a sedí s Elsinkou v kuchyni. Není to romantické?“

„To tedy určitě je. A kdy se rozhodli, že se vezmou?“

„Do měsíce ji požádal o ruku a jsem hrozně ráda, protože Ned je moc milý, nezdá se vám?“

„Ano, je,“ řekl jsem. „Je to slušný a příjemný člověk.“ Elsinka se k nám proculila a prochichotala s čajem a potom si přikryla dlaní ústa a zmateně prchala a slečna Tremaynová začala nalévat čaj a já se pohodlně posadil do křesla a zdvihl jsem na klín Wilberforce.

Velký kocour předl, když jsem mu kapal do ucha kapičky. Měl chronický zánět zvukovodu, nic příliš zlého, ale občas ho to začalo bolet a potřeboval ošetřit. A protože slečna Tremaynová mu nerada kapala do ucha, vždycky mě požádala, abych kocoura obsloužil.

Obrátil jsem kocourovi ucho a opatrně jsem vmasíroval olejovitou tekutinu hodně hluboko dovnitř. Wilberforce tiše zamručel potěšením a otíral si tvář o mou ruku. Miloval péči o citlivou oblast ucha, kam nedosáhl, a když jsem byl hotov, stočil se mi na koleně.

Pohodlně jsem se usadil a upil jsem čaj. V takové chvíli, kdy mě záda a ramena bolela únavou a ruce mi zrudly a oprýskaly nesčetným oplachováním ve studené vodě venku na kopcích, mi povinnost v tomto domě připadala jako nejlepší stránka veterinární praxe. Slečna Tremaynová pokračovala: „Po svatbě tu uspořádám malou hostinu a pak se sem šťastní novomanželé nastěhují.“

„Sem do domu?“

„Samozřejmě. V tomhle velkém starém domě je spousta místa a já jsem pro ně zařídila na východní straně dva pokoje. Určitě se jim tam bude líbit. Jsem z toho všeho tak rozrušená!“

Dolila mi čaj do šálku. „Než odejdete, musí vám Elsinka ukázat, kde budou bydlet.“

Před odchodem mě tedy odvedla boubelatá Elsinka na druhý konec domu.

„Tohle, hehehe,“ řekla, „je, kde budeme sedat večer, a tohle, hahaha, hohoho, propánakrále, je naše ložnice.“ Chvilku klopýtala po místnosti, potom si otřela oči a obrátila se na mne, co si o tom myslím.

„Je to doslova báječné, Elsinko,“ řekl jsem.

Byly tu zářivě barevné koberce, křesla s květinovými potahy a krásná mahagonová postel. Ani v nejmenším se to nepodobalo Nedově půdičce.

Hleděl jsem na Elsinku a uvědomoval jsem si, co všechno Ned vidí ve své nevěstě. Smích, teplo, životnost, elán, a vůbec jsem o tom nepochyboval, krásu a přepych.

Během tehdejší sezony jehňat jsem obešel snad všechny farmy a samozřejmě že jsem se také ocitl u pana Daggetta. Přivedl jsem mu na svět pěkná jehněčí dvojčata, ale ani to ho valně nerozveselilo. Zvedl z trávy ručník a podal mi ho.

„Tak co jsem vám povídal vo Nedovi. Spustil se s ženskou. Zrovna jak jsem říkal.“ Nesouhlasně si odfrkl. „Všechny ty jeho flámy, dyť sem věděl, že se nakonec dostane do maléru.“

Vracel jsem se sluncem zalitými poli k farmě, a když jsem míjel dveře chléva, vyšel Ned s trakařem.

„Dobré ráno, Nede,“ řekl jsem.

Podíval se na mě: „Jak se vám daří, pane Herriote?“

Něco se na něm změnilo a trvalo mi chvíli, než jsem poznal, co to bylo: jeho oči ztratily ten pohled plný vyčkávání, dlouhého, dlouhého vyčkávání, a koneckonců to bylo naprosto přirozené.

Nedovi konečně nadešla jeho chvíle.

22. kapitola

Ačkoli se Eastchurch hemžil zástupy mužů, cítil jsem se izolovaný a opuštěný. Proto jsem si asi vzpomněl na starého Pottse z dob mé veterinařiny. Takhle muselo být asi jemu.

„Jak se vám daří, pane Herriot?“

Byla to obyčejná slova, ale dychtivost, takřka zoufalství v hlase starého pána způsobily, že zněla naléhavě a významně.

Potkával jsem ho téměř každý den. V mém životě bylo nesnadné stanovit jakoukoli pravidelnost, ale vždycky jsem rád chodíval před obědem k řece a můj bígl Sam tyhle procházky také miloval. A tak jsme se setkali s panem Pottsem a s Nipem, Nip byl jeho starý ovčácký pes. Měli stejný zvyk jako my. Dům pana Pottse stál hned za pastvinami táhnoucími se podél řeky a pan Potts trávil většinu času procházkami se svým psem.

Mnoho vysloužilých farmářů si drželo kousek půdy a nějaká zvířata, aby se měli čím zaměstnávat a aby si usnadnili přechod ze života plného dřiny k celodennímu klidu a pohodlí, a pan Potts si koupil malý domek s cípkem zahrádky a bylo na něm vidět, jak se mu čas vleče.

Možná že byl ke klidnému životnímu stylu donucen svým chatrným zdravím. Stál proti mně, opíral se o hůl a promodralé tváře se mu při dýchání zvedaly a klesaly. Jestli jsem kdy rozpoznal nemocné srdce, bylo to v jeho případě.

„Daří se mi výborně, pane Pottsi,“ odpověděl jsem. „A jak se daří vám?“

„Taktak, chlapče, brzo se udejchám.“ Několikrát zakašlal a potom mi položil tu nezbytnou otázku:

„A copak jste celý dopoledne dělal?“ Jeho oči se rozšířily a zpozorněly. Skutečně to chtěl vědět.

Chvíli jsem přemýšlel. „Tak počkejte, počkejte,“ vždycky jsem se snažil odpovídat mu podrobně, protože jsem věděl, že to je pro něj důležité a že ho to vrací k životnímu stylu, který tolik postrádá. „Měl jsem několik případů čištění, byl jsem u zchromlého býčka, ošetřoval jsem dvě krávy s mastitidou a potom jednu mléčnou horečku.“

Při každém slově dychtivě přikývl.

„Saprlote!“ vykřikl. „To je mrcha, ta mlíčná horečka. Když jsem eště byl kluk, scípaly na to dobrý krávy jako mouchy. A dycinky to potrefilo dobrý dojnice po třetím nebo čtvrtým teleti. Nemohly se postavit na nohy a my jim dávali všechno možný, ale umíraly. Všecky pošly.“

„Ano,“ řekl jsem, „tehdy to muselo být určitě kruté.“

„Ale potom,“ potěšeně se usmál a zavrtal mi ukazováček do hrudi, „potom jsme začali nafukovat cecíky pumpičkou na kola, a víte, že ty krávy hned vyskočily a vodešly? Bylo to jako zázrak.“

Oči se mu při té vzpomínce zaleskly.

„Já vím, pane Pottsi, několik jsem jich nafoukl sám, jenomže jsem neměl pumpičku na kolo, měl jsem na to zvláštní přístroj.“

Ta černá krabice s lesklými válci a s filtrem je teď v mém osobním muzeu a tam se také nejlépe hodí. Pomohla mi z mnoha těžkých situací, ale v duchu mě vždycky sžíral děs, že přístrojem přenesu tuberkulózu. Slyšel jsem o takových případech, a proto jsem byl rád, když se objevilo injekční kalcium.

Rozprávěli jsme a Sam s Nipem si hráli na trávě vedle nás. Hleděl jsem, jak bígl poskakuje a běhá kolem starého psa a Nip po něm chňapal ztuhlými packami a potěšeně mával oháňkou. Bylo vidět, jak ho tyhle procházky těší, právě tak jako jeho pána, a na chvíli z něj opadly roky a válel se po zádech a Sam ho škádlivě kousal do hrudi.

Doprovodil jsem vysloužilého farmáře až k malému dřevěnému mostu. Potom jsem se musel vrátit domů. Díval jsem se za těmi dvěma, pánem a psem, jak se pomalu belhali po úzkém dřevěném můstku na druhou stranu řeky. Mě a Sama naléhavě volala práce, ale na ně nečekalo nic, neměli co dělat.

Pana Pottse jsem vídal také jindy. Bloudíval bez cíle mezi stánky, když se konaly trhy, nebo postával na okraji skupiny farmářů, kteří se shromáždili před hostincem U Droversů a domlouvali se s obchodníky dobytkem nebo s obchodníky krmivem pro skot nebo sjednávali obchody sami mezi sebou.

Setkával jsem se s ním na aukcích, kde se opíral o hůl, poslouchal kulometné palby z úst vyvolavačů a pozoroval, jak se kupovala a prodávala zvířata. A vždycky jsem cítil tu jeho marnost, protože neměl žádný dobytek ve stájích, žádné ovce v dlouhé řadě ohrad. Byl mimo, byl starý a vyřízený.

Potkal jsem ho den předtím, než zemřel. Na obvyklém místě, kde jsem stál na kraji řeky a hleděl, jak se z pěny lemující ostrov zdvihl racek a líně odletěl kamsi nad pole.

Starý pán přišel až ke mně a zastavil se a oba psi se pustili do přátelského zápolení.

„Tak mi pěkně povězte, pane Herriote,“ odmlčel se a sklonil hlavu k holi, kterou téměř půlstoletí zapichoval do trávy na své farmě, „copak jste dneska celej den dělal?“

Je možné, že jeho tváře byly o odstín namodralejší, a když vydechoval, hvízdal mu dech mezi rty, ale nevzpomínám si, že by vypadal hůř než obvykle.

„Hned vám to povím, pane Pottsi,“ řekl jsem. „Jsem trochu unavený. Ráno jsem měl jedno ohřebení a byl to případ jako hrom, trvalo mi to víc než dvě hodiny a bolí mě celé tělo.“

„Hřebení? Hříbátko mělo zřejmě špatnou polohu, ne?“

„Ano, příčnou, a musel jsem ho s velkou námahou otočit.“

„Jo, panečku, to dá člověku zabrat.“ Usmál se při vzpomínce. „Jestlipak si ještě vzpomenete na tu clydesdalanku, co jste hřebil na mojí farmě? Musela to bejt jedna z prvních prací po tom, co jste přišel do Darrowby.“

„Samosebou že se pamatuji,“ odpověděl jsem a skutečně jsem se pamatoval na ten případ i na to, jak laskavý byl tehdy tenhle starý pán. Když viděl, jaký jsem mladý zelenáč a jak málo sebejistý, vynaložil svým tichým způsobem všechny síly, aby mě uklidnil a dodal mi důvěru. „Ano,“ pokračoval jsem, „bylo to pozdě večer v neděli a dalo nám to skutečně zabrat. Byli jsme na to sami dva, ale dokázali jsme to, viďte?“

Napřímil ramena a na okamžik hleděly jeho oči mimo mě na něco, co jsem já nemohl vidět. „Jo, máte pravdu, vodvedli jsme tenkrát pěknej kousek práce. To jsem za to ještě uměl vzít.“

„To jste tedy uměl. O tom se nedá vůbec pochybovat.“

S námahou se nadechl a znovu vydechl svým zvláštním našpulením rtů. Potom se ke mně obrátil s mimořádnou důstojností.

„Byly to dobrý dny tenkrát, pane Herriote, viďte, že byly?“

„Ano, byly, pane Pottsi, skutečně to byly dobré dny.“

„Jo, jo,“ pomalu kýval hlavou. „Já jsem si užil moc svejch dobrejch dnů. Těžkejch a dobrejch dnů.“ Podíval se na svého psa. „A můj starej Nip se vo ně dělil se mnou. Viď, kamaráde?“

Jeho slova mě jako kouzlem přenesla k mému prvnímu setkání s panem Pottsem. Seděl tehdy na stoličce a dojil jednu ze svých několika krav. Hlava v bavlněné kšiltovce se opírala o chlupatý bok, a jak tahal za struky, přinesl mu starý Nip kámen na špičku boty. Farmář se sehnul, dvěma prsty zvedl kámen a vyhodil ho otevřenými dveřmi na dvůr. Nip za kamenem potěšeně vyběhl a během několika vteřin se vrátil, znovu položil kámen na botu a s radostnou nadějí a s vyplazeným jazykem vyčkával.

Nebyl zklamán: pán automaticky kámen znovu hodil, a když jsem je oba pozoroval, pochopil jsem, že to je zřejmě jejich každodenní zábava. Přímo hmatatelně jsem cítil jeho velkou trpělivost a lásku ke zvířeti.

„Tak, pane Herriote, my už zase půjdem,“ pravil pan Potts a prudce mě přenesl do současnosti. „Poběž, Nipe.“ Mávl holí a já za ním hleděl, dokud nakloněná větev smuteční vrby nezakryla muže i psa. To bylo naposled, co jsem ho viděl. Druhý den zabručel majitel benzinové pumpy, kde jsem tankoval, jen tak mimochodem: „Tak, starej pan Potts už to má za sebou.“

A bylo to. Nic vzrušujícího, a na pohřeb přišla jenom hrstka jeho starých kamarádů.

Pro mne v tom byl kus smutku. Další známá tvář zmizela a budu ho postrádat jako něco, co patřilo ke shonu mého života. Věděl jsem, že ho naše každodenní konverzace těšila, a smutně jsem si říkal, že v ničem jiném jsem mu nemohl pomoci.

Asi za čtrnáct dní jsem otevíral dvířka vozu, abych vypustil Sama na louku na břehu řeky, a podíval jsem se na hodinky. Bylo půl jedné, měli jsme spoustu času na procházku před obědem a dlouhá zelená louka byla prázdná. Potom jsem si všiml v dálce vlevo nějakého psa. Byl to Nip, a když jsem ho pozoroval, vstal, ušel několik nerozhodných kroků po trávě a potom se zase vrátil a posadil se u branky vzadu u zahrádky.

Místo abychom šli naší obvyklou cestou, vzali jsme to zadem za domy a došli jsme ke starému psovi. Rozhlížel se kolem sebe bezradně a bez cíle, ale když jsme došli až k němu, ožil a znovu a znovu očichával Sama a vrtěl ocasem.

Na druhé straně branky paní Pottsová, namáhavě sehnutá, plela záhony.

„Jak se vám daří, paní Pottsová?“

Bolestně se narovnala. „Ale je to docela dobrý, děkuju vám, pane Herriote.“ Přišla k brance a opřela se o ni. „Vidím, že se tu koukáte na mýho starýho psa. Nevěřil byste, jak mu schází pán.“

Mlčel jsem a ona pokračovala: „Sice žere, to by bylo v pořádku, a já mu dávám hodně dobrýho žrádla, ale co mu dát nemůžu, to jsou ty jeho procházky.“ Sáhla si na záda. „Trápí mě revmatismus, pane Herriote, a mám co dělat, abych udržela v pořádku dům a zahrádku.“

„To dobře chápu,“ řekl jsem, „a on by asi sám nikam nešel.“

„Kdepak, sám nechce. Támhle je pěšina, po který chodil každej den.“ Ukázala na serpentinu ušlapané cestičky v trávě. „Ale uběhne jenom pár metrů.“

„To víte, psi mají rádi společnost, právě tak jako my lidé.“ Sklonil jsem se a přejel jsem rukou Nipovu hlavu a uši. „Jestlipak bys šel s námi, Nipe?“

Vyšli jsme na pěšinku a Nip se k nám bez váhání připojil a běžel vedle Sama s rozhoupanou oháňkou.

„Koukněte se na to!“ volala stará paní. „To mám vopravdu radost.“

Šli jsme po naší obvyklé cestě kolem řeky, v níž pod sukovými větvemi smutečních vrb proudila tmavá a tichá voda. Potom jsme přešli přes most a před námi se rozkládala mělčina plná oblázků a hučela a vyprávěla si mezi kamením.

Byl tu klid a mír, nebylo slyšet nic než věčné šplouchání vody a zpěv ptáků a občas se rozdělily větve stromů a zahlédli jsme zelené stráně skal.

Pozoroval jsem oba psy, jak si kolem mne hráli a poskakovali, a docela přirozeně jsem došel k závěru: tohle budeme podnikat pravidelně. A od toho dne jsem změnil svou trasu a nejdřív jsem se zastavil pro Nipa. Nip byl zase šťastný a Sam byl nadšen a já jsem měl zvláštní pocit zadostiučinění, že jsem panu Pottsovi přece jen ještě prokázal službu.

23. kapitola

V Eastchurch jsem měl spoustu času na přemýšlení a jako všichni vojáci jsem myslel na domov. Jenomže můj domov teď neexistoval.

Když jsem odešel z Darrowby, Helena odjela ke svému otci a bydlela u něj a naše pokojíčky v podkroví jsou prázdné a zaprášené. Ale v mém srdci existovaly jasně a přesně v každé podrobnosti.

Viděl jsem v duchu okno lemované břečťanem, shlížející na změť střech táhnoucích se až k zeleným kopcům; viděl jsem pár kousků nábytku, postel a noční stolek a starou skříň, která se zavírala pouze pomocí staré ponožky, která mě dojala nejvíc.

A ačkoli to všechno dávno minulo, slyšel jsem hrát rádio, slyšel jsem hlas manželky, sedící vedle mne u krbu, a slyšel jsem Tristana, který toho zimního večera volal z chodby dole nahoru do schodů:

„Jime, Jime!“

Vyšel jsem ven a naklonil se nad zábradlí. „Co se děje, Trisi?“

„Nerad tě ruším, Jime, ale mohl bys přijít na minutku dolů?“ V jeho zvednutém obličeji byl úzkostlivý pohled.

Seběhl jsem po dvou schodech najednou, a když jsem se udýchaný ocitl v přízemí, mával na mne Tristan z ordinace vzadu v domě. U stolu tam stála mladá dívka, ruku měla položenou na svinuté, potřísněné přikrývce.

„Je to kočka,“ řekl Tristan. Odkryl přikrývku a já jsem viděl velkého, pruhovaného kocoura. Přesně řečeno, byl by býval velký, kdyby měl na kostech nějaké maso, ale pod kožíškem se zřetelně rýsovala žebra a pánev, a když jsem přejel rukou po nehybném těle, cítil jsem jenom tenkou kůži.

Tristan si odkašlal. „Ale to není všechno, Jime.“

Zvědavě jsem se podíval na svého přítele. Kupodivu z něj výjimečně vyprchalo všechno veselí. Pozoroval jsem, jak jemně zdvihl zadní nohy kocoura a překulil ho, abychom viděli podbřišek. Na břiše byla rána, z níž groteskně na přikrývku vyhřezla střeva. Ještě jsem byl v šoku a civěl jsem na tu hrůzu, když děvčátko promluvilo.

„Viděla jsem tu kočku, jak seděla ve tmě u dvorku vedle Brownů. Připadala mi hrozně hubená a taková divně klidná a chtěla jsem ji pohladit. A pak jsem si všimla, že je poraněná, a šla jsem domů pro deku a přinesla jsem ji sem.“

„To bylo od tebe ohromně laskavé,“ řekl jsem. „A vůbec tě nenapadá, komu by ten kocour mohl patřit?“

Dívenka zavrtěla hlavou. „Kdepak, nenapadá, řekla bych, že to je toulavej kocour.“

„Vypadá to tak,“ odtrhl jsem oči od té strašlivé rány. „Ty jsi Marjorie Simpsonová, viď?“

„Ano.“

„Znám dobře tvého tatínka. Je to náš listonoš.“

„Ano.“ Pousmála se, ale potom se jí zachvěly rty. „Asi vám ho tady radši nechám. Budete ho muset utratit, viďte? Nedá se s tím asi nic dělat, že ne?“

Pokrčil jsem rameny a zavrtěl jsem hlavou. Oči děvčátka se zaplnily slzami, natáhla ruku a dotkla se vyhublého zvířete a potom se obrátila a rychle vyšla ze dveří.

„Ještě jednou děkuji, Marjorie,“ zavolal jsem na její vzdalující se záda. „Netrap se, postaráme se o něj.“

V tichu, které následovalo, jsme s Tristanem hleděli na zubožené zvíře. Ve světle operační lampy to bylo všechno dobře patrné. Vyhřezly mu téměř všechny vnitřnosti a hromada střev byla pokryta špínou a blátem.

„Jak se mu to mohlo stát, co myslíš?“ promluvil konečně Tristan. „Že by ho byl někdo přejel?“

„Možná,“ odpověděl jsem. „Může to být cokoli. Mohl ho napadnout nějaký velký pes nebo ho mohl někdo kopnout nebo udeřit.“ U koček bylo všechno možné, protože spousta lidí se k nim chovala krutě a považovala to za zábavné.

Tristan přikývl. „Ať už se mu stalo, co se stalo, musel být úplně vyhladovělý. Je to hotová kostra. Vsadil bych se, že se zaběhl pár kilometrů od domova.“

„Ach bože,“ vzdychl jsem. „Zbývá nám jediné. Střeva jsou na několika místech perforovaná. Je to beznadějné.“

Tristan neříkal nic, ale tiše si pískal a znovu a znovu hladil špičkou ukazováčku chlupatý kožíšek. A bylo neuvěřitelné, že se odněkud z kostnaté hrudi ozvalo jemné předení.

Kolega se na mne podíval rozšířenýma očima. „Pánové, slyšíš to?“

„Ano… to je tedy skutečně úžasné v tom jeho stavu. Musí to být hrozně laskavý kocour.“

Tristan se skláněl nad kocourem a neustále ho hladil. Tušil jsem, jak mu je, protože, ačkoli se choval k našim pacientům s veselou bravurou, mě neoklamal v jednom, měl slabost pro kočky. A dnes, kdy nám oběma táhne šestý křížek, často mi u piva vypráví o kočce, kterou má mnoho let. Jejich vztah je příznačný, nemilosrdně se škádlí a hrozně se milují.

„Nemá to cenu, Trisi,“ řekl jsem tiše. „Musíme ho utratit.“ Sáhl jsem po injekční stříkačce, ale něco ve mně se vzpíralo proti tomu, abych vbodl jehlu do tak zuboženého těla. Přetáhl jsem kočce přes hlavu přikrývku.

„Nalij na kus látky trochu éteru,“ řekl jsem. „Za chvilku usne.“

Tristan beze slova odšrouboval zátku z láhve s éterem a naklonil ji nad hlavu kocoura. A potom jsme to znovu zaslechli z té beztvaré hromádky přikrývek: hluboký zvuk předoucí kočky, zvuk, který se zesiloval, až nám duněl v uších jako vzdálené hučení motocyklu.

Tristan zkameněl. V ruce svíral láhev, oči měl upřené na kopec látky, z něhož bylo slyšet teplý, přátelský zvuk.

Konečně se na mne podíval a polkl: „Nemám do toho moc chuti, Jime. Nemůžeme se o něco pokusit?“

„Myslíš dát to zpátky?“

„Ano.“

„Ale vždyť ta střeva jsou poraněná, místy jsou jako řešeto.“

„Mohli bychom je zašít?“

Zdvihl jsem přikrývku a znovu se na to podíval: „Fakt, Trisi, vůbec bych nevěděl, kde bychom začali. A je to všechno strašně špinavé.“ Pořád mlčel, ale upřeně na mě hleděl. Nepotřeboval jsem velké přemlouvání. Ani já jsem zvlášť netoužil nalít éter na to přátelské bručení.

„Tak pojď,“ řekl jsem. „Dáme se do toho.“

Na hlavě kocoura bublal kyslík v masce a my jsme vypláchli celou ránu teplým fyziologickým roztokem. Vyplachovali jsme to znovu a znovu, ale nedokázali jsme odstranit všechny stopy zaschlé špíny. A potom jsme se pustili do zoufale pomalého zašívání mnoha otvorů na drobounkých střevech a já jsem byl vděčný za Tristanovy prstíky, které dokázaly zacházet lépe s malými kulatými jehlami než moje prsty.

Trvalo nám to dvě hodiny a spotřebovali jsme spoustu metrů hedvábí, a potom jsme poprášili spravovanou oblast břicha sulfonamidem a zasunuli celou tu hmotu do podbřišku. Když jsem zašil vrstvy svalstva a kůže, vypadalo všechno velice upraveně, ale ve mně zbyl ošklivý pocit, jako bych zametl smetí pod koberec. To obrovské zranění a znečištění, zánět pobřišnice byl nevyhnutelný.

„Můžeme říct, že přežil operaci, a to je všechno, co jsme zatím dokázali, Trisi,“ řekl jsem, když jsme začali oplachovat nástroje. „Musíme mu dávat sulfapyridin a držet palce.“ Tehdy ještě nebyla antibiotika, ale náš nový lék znamenal velký pokrok.

Dveře se otevřely a vstoupila Helena. „Jsi tady už tak dlouho, Jime.“ Přistoupila ke stolu a podívala se na spícího kocoura. „To je ale chudinka vyhublá. Vždyť je to samá kost.“

„To jsi ho měla vidět, když ho sem přinesli.“ Tristan vypnul sterilizátor a zašrouboval záklopku u anesteziologického přístroje. „Teď už vypadá mnohem líp.“

Helena chvíli hladila malé zvířátko. „Je těžce poraněný?“

„Obávám se, že ano, Heleno,“ řekl jsem. „Udělali jsme pro něj, co jsme mohli, ale doopravdy si myslím, že nemá mnoho naděje.“

„To je ale škoda. A je to takový pěkný kocourek. Má všechny nohy bílé a vůbec je zajímavě zbarvený.“ Prstem sledovala slabě nazlátlé a měděné pruhy mezi šedou a černou.

Tristan se zasmál. „Ano, také si myslím, že některý jeho předek byl zrzavý.“

Helena se také zasmála, ale roztržitě, a postřehl jsem, že je zamyšlená. Vyběhla do skladiště a vrátila se s prázdnou krabicí.

„Ano… ano…,“ řekla uvážlivě. „Mohu mu ustlat tady do té krabice a bude spát s námi nahoře, Jime.“

„Ano?“

„Ano, musí být přece v teple.“

„Samozřejmě.“

Později v šeru našeho pokoje jsem se díval na milou scénku. Sam ležel ve svém košíčku na jedné straně krbu, v němž přebleskovaly paprsky plamenů, a kocour na polštářku a pod přikrývkou v krabici na druhé straně krbu.

Když jsem už usínal, hřálo mne vědomí, že můj pacient má všechno pohodlí, a přemýšlel jsem, jestli bude ještě ráno žít.

V půl osmé jsem zjistil, že žije, protože moje žena byla už vzhůru a povídala si s ním. V pyžamu jsem přešel ke kocourovi a podíval se na něj. Podrbal jsem ho pod bradou a kocour otevřel tlamičku a chraptivě zamňoukal. Ale nepokoušel se pohnout.

„Heleno,“ řekl jsem. „Tenhle malý tvoreček je uvnitř skrznaskrz zašívaný. Celý týden nesmí dostat nic jiného než tekutou stravu, a i tak to pravděpodobně nepřežije. Jestli zůstane tady nahoře, budeš mu muset nesčíslněkrát denně podávat po lžičkách mléko.“

„No dobrá, dobrá,“ zase hleděla tak zamyšleně.

V následujících několika dnech mu nepodávala jenom mléko. Vařila mu hovězí polévku, silnou drůbeží polévku a nejrůzněji vymyšlenou stravu pro miminka, kterou mu v pravidelných intervalech nalévala do krku. Jednou při obědě jsem našel Helenu klečící u krabice.

„Budeme mu říkat Oskar,“ pravila.

„Chceš tím říct, že si ho necháme?“

„Ano.“

Mám kočky rád, ale měli jsme v našich stísněných podmínkách už psa a předpokládal jsem, že by mohly vzniknout potíže. Ale přesto jsem se rozhodl, že to nechám být.

„Proč Oskar?“

„Nevím, napadlo mne to.“ Helena nakapala na červený jazýček pár kapek šťávy z masa a pozorovala, jak kocour polyká.

Jedna z věcí, které u žen miluji, je jejich záhadná nezbadatelnost, a proto jsem o celé záležitosti nediskutoval. Ale těšilo mne, že se věci vyvíjely tak, jak se vyvíjely. Podával jsem kocourovi každých šest hodin sulfapyridin a večer a ráno jsem mu měřil teplotu a pořád jsem čekal, že najednou zaznamenám vysokou horečku, že se dostaví zvracení a že mu ztuhne podbřišek zánětem. Ale k ničemu takovému nedošlo.

Oskarovi zřejmě jeho zvířecí instinkt poradil, aby se hýbal co možná nejméně, protože ležel den za dnem v naprostém klidu, jenom se na nás díval, a předl.

Jeho předení se stalo součástí našeho života, a když konečně vstal z pelíšku, zvolna se prošel po naší kuchyni a pustil se do Samova oběda, sestávajícího z masa a psích sušenek, byl to pro nás okamžik vítězství. A já jsem ten okamžik nezkazil pochybnostmi, jestli by už měl jíst tuhou stravu. Oskar to určitě věděl líp.

Byla to radost pozorovat, jak se od té chvíle chlupatá vychrtlá postavička kulatí a zaobluje a jak sílí, a Oskar jedl a jedl a kosti se mu potahovaly masem a opravdová krása jeho kožíšku se odrážela v lesklých vlnách zrzavé a černé a hnědé srsti. Měli jsme velmi hezkého kocoura.

Od té doby, co se Oskar uzdravil, stal se Tristan naším pravidelným návštěvníkem.

Pravděpodobně byl právem přesvědčený, že má větší zásluhu než já, že to byl především on, kdo zachránil Oskarovi život, a hrával si s ním rád a dlouho. Nejmilejší hra byla, že vysunul zpod stolu nohu a ucukl, když po ní kocour skočil.

Oskara to dráždění oprávněně zlobilo, ale projevil se jako charakter, jednou večer si na Tristana počíhal a moc pěkně se mu zakousl do kotníku. Pak ho už Tristan nezlobil.

Z mého hlediska byl Oskar přínosem do naší domácnosti. Sam z něj měl velkou radost a ti dva uzavřeli pevné přátelství, Helena ho zbožňovala a já si každý večer myslel, že hezká kočka umývající se před krbem dodává našemu pokoji pocit poklidu a spokojenosti. Oskar už byl řádným členem naší rodiny několik týdnů, když jsem se vrátil z jedné pozdní návštěvy a našel Helenu čekající na mě se zrůzněnou tváří.

„Co se děje?“ tázal jsem se.

„Oskar, ztratil se.“

„Že se ztratil? Jak to?“

„Jime, myslím, že utekl.“

Civěl jsem na ni. „To by Oskar nikdy neudělal. Často chodí večer do zahrady. Víš určitě, že tam není?“

„Úplně určitě. Prohledala jsem všechno, dvorek i zahradu. Dokonce jsem prošla i městečko. Jenom si vzpomeň,“ brada se jí třásla, „vždyť už odněkud utekl i předtím.“

Podíval jsem se na hodinky. „Deset hodin. Ano, je to zvláštní. Touhle dobou by už neměl být venku.“

Ještě jsem hovořil, když zazvonil zvonek u domovních dveří. Cválal jsem dolů po schodech, a když jsem zahýbal chodbou, spatřil jsem za skleněnými dveřmi paní Heslingtonovou, manželku faráře. Prudce jsem otevřel dveře. Držela v náručí Oskara.

„Myslím, že je to váš kocour, pane Herriote,“ řekla.

„Ano, je, paní Heslingtonová. Kdepak jste ho našla?“

Usmála se. „Víte, bylo to dost zvláštní. Měli jsme na faře schůzku Spolku pro ochranu ženy a všimli jsme si, že s námi v místnosti sedí tenhle kocour.“

„Jenom tam seděl…?“

„Ano, jako kdyby poslouchal, co si povídáme, a zřejmě ho to bavilo. Opravdu to bylo zvláštní. Když schůze skončila, myslela jsem, že bych vám ho měla přinést.“

„Jsem vám velmi vděčný, paní Heslingtonová.“ Popadl jsem Oskara a sevřel ho pod paží. „Moje manželka je rozrušená, myslela, že se ztratil.“

Byla to malá záhada. Proč z ničeho nic takhle odešel? Ale vzhledem k tomu, že se v následujícím týdnu jeho chování v ničem nezměnilo, přestali jsme na to myslet.

Potom jednou večer přinesl nějaký člověk psa a požádal mne, abych ho očkoval proti vzteklině, a nechal otevřené dveře. Když jsem se vrátil nahoru do našeho bytu, zjistil jsem, že Oskar zase zmizel. Tentokrát jsme s Helenou propátrali celé tržiště a postranní aleje, a když jsme se po zbytečném úsilí v půl desáté vrátili domů, nedoufali jsme, že ho ještě uvidíme. Blížila se jedenáctá a chystali jsme se do postele, když zazvonil zvonek u domovních dveří.

Zase to byl Oskar, a tentokrát spočíval na kulaťoučkém břichu Jacka Newboulda. Jack se opíral o veřeje a čerstvý noční vzduch vanoucí z tmavé ulice byl bohatě nasycen pivními výpary. Jack pracoval jako zahradník v jednom velkém domě. Široce a láskyplně se na mne usmál a tiše špitl: „Přines sem vám kočku, pane Herriot.“

„Panebože, děkuju vám, Jacku,“ řekl jsem a opatrně jsem sundal Oskara z jeho břicha. „Kde jste ho kčertu našel?“

„Von vlastně našel mne, abych vám pravdu řek.“

„Jak to myslíte?“

Jack přivřel oči a chvilku si odpočinul, aby mohl zřetelně artikulovat: „Víte, pane Herriote, dneska je velkej večer. Máme závody v házení šipkama. U psa se sešlo pár kluků, teda vlastně celá hromada kluků, velikánská hromada!“

„A náš kocour tam byl také?“

„No jo, von tam byl taky. Seděl s klukama. Byl tam celej večír s náma.“

„A to tam jenom seděl?“

„To se ví.“ Jack se při té vzpomínce spokojeně zachechtal. „A panečku, jak se bavil! Dal jsem mu napít ze svý sklenice a jednou nebo dvakrát sem užuž myslel, že to také vyzkouší a hodí si šipku. To je, panečku, ňákej fajnovej kocour!“ Zase se zachechtal.

Nesl jsem Oskara nahoru v hlubokém zamyšlení. Co se to děje? Tyhle Oskarovy dezerce Helenu vždycky rozrušily a měl jsem pocit, že časem by šly na nervy také mně.

A nemuseli jsme čekat dlouho na příští příležitost. O tři dny později se zase ztratil. Tentokráte jsme se s Helenou už neobtěžovali hledáním, jenom jsme čekali.

Vrátil se dřív než obvykle. Zvonek jsem zaslechl v devět hodin. Za sklem stála stará slečna Simpsonová. Oskara vůbec nedržela, rozvaloval se na rohožce a čekal, až ho pustíme dovnitř.

Slečna Simpsonová se zájmem přihlížela, jak kocour kráčel dovnitř a zamířil ke schodům. „To jsem moc ráda, že je doma, v bezpečí. Věděla jsem, že je to váš kocour, celý večer jsem pozorovala, jak se chová.“

„A kde byl?“

„Ale v Klubu žen. Přišel brzy potom, když jsme začaly, a zůstal až do konce.“

„Skutečně? A co jste měly na programu, slečno Simpsonová?“

„Na začátku nějaké klubovní záležitosti, potom měl krátkou přednášku pan Walters ze společnosti pro rozvod vody a přitom promítal filmy a končilo to soutěží v pečení koláče.“

„Ano… ano… ano… A co přitom dělal Oskar?“

Zasmála se. „Vmísil se do společnosti, líbily se mu promítané obrázky a moc ho zajímaly koláče.“

„A vy jste ho sem nepřinesla?“

„Ne, šel sám. Jak víte, chodím domů kolem vašeho domu, a tak jsem jenom zazvonila, abyste věděli, že se vrátil.“

„Jsem vám velmi zavázán, slečno Simpsonová. Měli jsme trochu starost.“

Rekordní rychlostí jsem vyběhl po schodech. Helena seděla s kocourem na klíně, a když jsem vletěl do dveří, podívala se na mne.

„Já už vím, jak to je s Oskarem,“ řekl jsem.

„Cože víš?“

„Vím, proč chodí na tyhle noční výlety. Neutíká nám, chodí do společnosti.“

„Do společnosti?“

„Ano,“ řekl jsem. „Copak to nechápeš? Miluje lidi, má rád nové prostředí, zvláště miluje skupiny lidí a zajímá ho, co lidé dělají. Je to prostě společenský kocour.“

Helena se podívala na půvabný kožíšek stočený na jejím klíně. „Samozřejmě… to je ono… potřebuje společenský život.“

„Je to prostě kocour-seladon.“

Zasmáli jsme se tomu a Oskar se posadil a se zřejmým potěšením se na nás podíval a přidal k našemu smíchu spokojené předení. Heleně i mně se upřímně ulevilo. Od té doby, co se Oskar pouštěl na své výlety, nás sužoval strach, že o něj přijdeme, a teď jsme cítili, že v tom není nic nebezpečného.

A od toho večera jsme ho měli ještě raději. Bylo to skutečně nesmírně příjemné pozorovat, jak se vyvíjí jeho rozmilý kočičí charakter. Úzkostlivě dodržoval své společenské návštěvy a zúčastňoval se veškerého dění ve městě. Stal se známou postavičkou při sezení hráčů karet, navštěvoval bary, školní koncerty a shromáždění mládeže. Většinou byl všude vítaným hostem, ale dvakrát ho vyhodili ze schůze městské rady, kterou zřejmě nijak zvlášť neblažilo, že by jejich rozhodování mohlo být pro kočku.

Nejprve jsem se strachoval kvůli tomu, že chodil přes ulici, ale jednou nebo dvakrát jsem ho pozoroval a viděl jsem, že se nejprve rozhlédne na obě strany a potom šikovně přeběhne. Měl zřejmě výborný smysl pro orientaci v dopravním ruchu, a proto jsem soudil, že jeho tehdejší zranění nebylo po úrazu autem.

Oba s Helenou jsme pokládali za štěstí, že k nám Oskar přišel. Stal se laskavou a láskyplnou součástí našeho rodinného života. Byl přínosem k naší spokojenosti.

Takže když ta rána dopadla, vůbec jsme ji nečekali.

Končil jsem večer v ordinaci. Vyhlédl jsem za dveře a spatřil jsem tam nějakého muže se dvěma malými chlapci.

„Další, prosím.“

Muž vstal. Neměl s sebou žádné zvíře. Byl středního věku, s hrubou, ošlehanou tváří zemědělského dělníka. V rukou nervózně žmoulal bavlněnou čepici.

„Pan Herriot?“ zeptal se.

„Ano, co si přejete?“

Polkl a podíval se mi zpříma do očí. „Myslím, že máte mýho kocoura.“

„Cože?“

„Já jsem před nějakou dobou ztratil mýho kocoura.“ Odkašlal si. „My jsme bydlívali v Milsdonu, ale dostal jsem práci jako oráč u pana Horna ve Wederly. A když jsme se přestěhovali do Wederly, tak se nám ten kocour ztratil. Myslím si, že se pokoušel dojít zpátky do našeho předešlého domova.“

„Wederly? Ale to je na druhé straně Brawtonu, je to asi padesát kilometrů.“

„Jo, to já vim, ale kočky jsou legrační zvířata.“

„Ale proč si myslíte, že ten kocour je u mě?“

Zase žmoulal svou čepici. „Já mám tady v Darrowby bratrance a vod něj sem slyšel vo tom kocourovi, co chodí na schůze. Proto jsem sem musel přijít. Hledal jsem ho všude.“

„Povězte mi,“ řekl jsem, „ten kocour, co jste ho ztratil, jak vypadal?“

„Šedivej a černej a trochu jako zrzavej. Vopravdovskej fešák. A porád chodil na schůze.“

Studená ruka mi sevřela srdce. „Tak se mnou pojďte k nám nahoru a vezměte chlapce s sebou.“

Helena přikládala uhlí do krbu v našem pokoji.

„Heleno,“ řekl jsem, „tohle je pan, promiňte, ale nevím, jak se jmenujete.“

„Gibbons, Sep Gibbons. Říkávali mi Sedmerák, protože jsem byl sedmej v rodině, a vypadá to, že je to dědičný, protože já už jich mám taky šest. Todle jsou dva naši nejmladší.“ Oba chlapci, zřejmě dvojčata kolem osmi let, se na nás vážně podívali.

Přál jsem si, aby mi tak nebušilo srdce. „Pan Gibbons se domnívá, že Oskar je jeho kocour. Před časem ztratil kocoura.“

Moje žena položila lopatku. „Aha… aha… aha…“ Chvilku stála velice tiše a potom se slabě usmála. „Sedněte si, prosím. Oskar je v kuchyni, hned ho přinesu.“

Vyšla a pak se znovu objevila s kocourem v náruči. Ještě nebyla ani v místnosti, když se oba chlapci ozvali.

„Tygr,“ volali. „Tygr!“

Tvář muže jako by se zevnitř rozsvítila. Rychle přešel místnost a hrubou, upracovanou rukou pohladil kocoura.

„Ty můj kluku,“ řekl a ohlédl se po mně s rozzářeným úsměvem. „Je to von, pane Herriot, je to von a vypadá vohromně.“

„Vy mu říkáte Tygr?“ zeptal jsem se.

„No jo,“ odpověděl šťastně. „Kvůli těm zrzavejm pruhům. Pomenovaly ho tak děti. Byly úplně zničený, když jsme o něj přišli.“

Oba malí chlapci se váleli po podlaze a Oskar se válel s nimi, pleskal je laškovně packami a radostně předl.

Sep Gibbons se znovu posadil. „Takhle to u nás dycky chodilo. Hrávali si s ním celý hodiny. A na mou víru, hrozně se nám po něm stejskalo. Měli jsme ho ukrutně rádi.“

Díval jsem se na otlučený štítek na jeho kšiltovce, na počestnou, slušnou, prostou yorkshirskou tvář, právě takovou jako všechny ty tváře, které jsem se naučil mít rád a respektovat. Farmářští dělníci vydělávali tehdy třicet šilinků týdně, a to se obráželo v jeho obnošené vestě, popraskaných, lesklých botách a v doma ušitých šatech chlapců.

Ale všichni tři byli čistí a upravení, muž měl tváře jako červený melounek, dětem se vymydlená kolena jen blyštěla a vlasy měly pečlivě učesané na pěšinku. Určitě to byli slušní a příjemní lidé. Nevěděl jsem, co mám říct.

Helena to řekla za mne. „Tak, pane Gibbonsi,“ její hlas zněl mimořádně hlasitě, „vezměte si svého kocourka.“

Muž zaváhal. „Myslíte to vážně, paní Herriotová?“

„Ano, ano, myslím to vážně. Byl to váš kocour.“

„To jo, ale mezi lidma se říká, že ten, kdo kočku najde, má stejný právo jako ten, kterýmu patřila. Nepřišel jsem si pro něj, abyste mi ho vrátili nebo něco podobnýho.“

„Vím, že ne, pane Gibbonsi, ale patřil vám několik let a hledali jste ho s velkou námahou. V žádném případě bychom vám ho nemohli vzít.“

Rychle přikývl. „No to je od vás opravdu hezký.“ Na chvíli se odmlčel, tvář měl vážnou, potom se naklonil a zvedal Oskara. „Budeme teda muset jít, abysme chytili autobus ve vosum.“

Helena se sklonila, sevřela kocourovu hlavu v dlaních a dlouze se na něj zadívala. Potom pohladila hlavičky obou chlapců. „Budete se o něj dobře starat?“

„Ano, paní Herriotová, děkujeme, budeme se o něj starat.“ Malé úsměvné tvářičky se k ní zvedly.

„Doprovodím vás prosím dolů ze schodů, pane Gibbonsi,“ řekl jsem.

Když jsme sestupovali, pohladil jsem chlupatou hlavičku ležící na rameni pana Gibbonse a naposledy jsem zaslechl to hlasité předení. U domovních dveří jsme si podali ruce a rodina odešla dolů ulicí. Než zašli za roh, zastavili se a zamávali a já také zamával muži, oběma dětem a kočičí hlavě, hledící na mě přes jeho rameno.

Tehdy jsem míval ve zvyku vyběhnout po schodech ob dva nebo tři schody, ale teď jsem se táhl jako stařec, trochu udýchaný, se sevřeným hrdlem a s pálícíma očima.

Proklínal jsem se, že jsem sentimentální blázen, ale když jsem došel k našim dveřím, pocítil jsem útěchu. Helena to přece přijala pozoruhodně dobře. Ošetřovala kocoura, když byl tak poničený, hluboce si ho zamilovala a domníval jsem se, že takováhle nepředpokládaná pohroma ji hrozně rozruší. Ale ne, byla klidná a rozumná. U žen člověk nikdy neví, ale byl jsem rád.

Bylo na mně, abych se choval také statečně. Zatvářil jsem se klidně, naaranžoval jsem na rty veselý úsměv a vpochodoval jsem do pokoje.

Helena si přitáhla křeslo ke stolu a ležela tváří na holém dřevě. Jednu ruku měla pod hlavou, druhou nataženou na stole a celé tělo se jí třáslo zoufalým pláčem.

Takhle jsem ji ještě nikdy neviděl a zděsil jsem se. Snažil jsem se najít slova, která by ji potěšila, ale proud jejích slz nemohlo zastavit nic.

Připadal jsem si bezmocný a nešikovný a dokázal jsem jenom sedět a hladit jí hlavu. Možná že by se mi bylo podařilo i něco říct, kdyby mi nebylo bývalo tak mizerně.

Čas všechno zahojí. Koneckonců, říkali jsme si, to bylo lepší, než kdyby Oskara potkalo neštěstí nebo kdyby se zase ztratil, dostal se do slušné rodiny, která se o něj bude starat. Vlastně se vrátil domů.

A samozřejmě jsme měli našeho milovaného Sama, ačkoli nám na začátku příliš nepomáhal, protože pořád očichával postel, na které Oskar ležíval, a potom padl na koberec a ztěžka vzdychal.

A ještě něco. Měl jsem v hlavě takovou malou myšlenku, nápad, kterým Helenu překvapím, až nadejde vhodná chvíle. Bylo to asi za měsíc po tom neutěšeném večeru, měli jsme volné odpoledne a vycházeli jsme z brawtonského biografu. Podíval jsem se na hodinky. „Je teprve osm hodin,“ řekl jsem. „Co kdybychom se zajeli podívat na Oskara?“

Helena na mne překvapeně pohlédla. „Myslíš, abychom zajeli do Wederly?“

„Ano, vždyť to je jenom osm kilometrů.“

Oči se jí rozzářily. „To by bylo báječné. Ale myslíš, že jim to bude vhod?“

„Gibbonsům? Ano, jsem přesvědčen, že jim to nebude vadit. Pojď, pojedeme.“

Wederly byla veliká obec a Gibbonsova chalupa byla až na druhém konci, pár metrů za metodistickou kaplí. Otevřel jsem zahradní branku a vešli jsme po cestičce. Zaklepali jsme a otevřela nám zaměstnaně vypadající drobná paní. Utírala si ruce do pruhovaného ručníku. „Paní Gibbonsová?“ tázal jsem se.

„Ano, to jsem já.“

„A já jsem James Herriot, a tohle je moje manželka.“

Nechápavě na nás hleděla. Naše jméno jí zřejmě vůbec nic neříkalo. „Měli jsme u sebe nějakou dobu vašeho kocoura,“ vysvětlil jsem. Okamžitě se usmála a rozmáchla se ručníkem. „A jo, teď už si vzpomínám. Sep mi o vás vypravoval. Pojďte dál, pojďte dál!“

Veliká obývací kuchyň byla obrazným svědectvím, jak vypadá život se šesti dětmi za třicet šilinků týdně. Otlučený nábytek, na tyči nad kamny se sušila hromada chatrného vyspravovaného prádla, staré, očouzené kuchyňské nádobí, neuspořádaný zmatek a chaos.

Sep se zvedl ze svého místa u kamen, odložil noviny, sundal brýle s kovovými obroučkami a potřásl nám rukama. Helenu usadil do polorozpadlého křesla. „Sem vopravdu rád, že vás zase vidím. Často jsem vo vás vyprávěl svý manželce.“

Jeho žena pověsila ručník. „Já jsem taky ráda, že vás poznávám. Hned postavím na čaj.“

Zasmála se a odtáhla do kouta vědro se špinavou vodou. „Zrovna jsem se pustila do praní svetrů, co v nich hrajou fotbal. Kluci mi je navečer přinesli, jako bych neměla dost práce.“

Když nalévala vodu do konvice, nenápadně jsem se rozhlédl a všiml jsem si, že Helena se rozhlíží také. Ale pátrali jsme marně. Po kocourovi ani stopa. Přece nemohl znova utéct? S narůstajícím pocitem zklamání jsem si uvědomil, že by výsledek mého plánu mohl dopadnout zkázonosně.

Teprve když se naléval čaj, odvážil jsem se naznačit, o co nám jde. „Jak,“ tázal jsem se trochu ustrašeně, „jak se daří Tygrovi?“

„Tomu se daří moc dobře,“ odpověděla okamžitě drobná paní. Pohlédla na hodiny nad krbovou římsou. „Měl by se vrátit každou chvíli, a pak ho uvidíte na vlastní oči.“

Ještě hovořila, když Sep zdvihl ukazováček. „Myslím, že už ho slyším.“

Šel ke dveřím, otevřel je a Oskar vkráčel v plné kráse a důstojnosti. Vrhl pohled na Helenu a okamžitě jí skočil na klín. S radostným výkřikem postavila šálek čaje a hladila krásnou srst a kočka jí pod rukou hrbila hřbet a po místnosti bylo slyšet důvěrně známé předení. „Poznal mě,“ šeptala Helena. „Poznal mě.“

„To víte, že jo,“ přikývl Sep a usmál se. „Byli jste na něj hodný. Nikdy vám to nezapomene a my také ne, viď, maminko?“

„Samosebou, paní Herriotová,“ přitakala jeho manželka a mazala zázvorky máslem. „Bylo to od vás moc laskavý, co jste pro něj udělali, a vopravdu doufáme, že se na nás přídete podívat dycky, když se vám to bude hodit.“

„Děkujeme za pozvání,“ řekl jsem, „moc rádi se zastavíme, jsme v Brawtonu často.“

Šel jsem k Oskarovi a podrbal jsem ho pod bradou a potom jsem se znovu obrátil k paní Gibbonsové. „Paní Gibbonsová, je už po deváté hodině, kdepak byl takhle pozdě?“

Zastavila se s nožem v ruce a zamyšleně hleděla do neznáma. „Počkejme,“ řekla, „dneska máme čtvrtek, že jo? Jo, jo, ve čtvrtek chodí na jógu.“

24. kapitola

Když jsem za sebou přibouchl dveře kupé a vmáčkl se na sedadlo mezi obézní waafku, příslušnici leteckého sboru, a spícího desátníka, věděl jsem, že jsem uzavřel jednu kapitolu.

Byl jsem asi úplně typický voják, propuštěný do civilu. Odebrali mi modrou uniformu a nacpali mě do „demobilizačního“ obleku, což byl ohavný ústroj z tuhého hnědého serže s tmavě červeným proužkem, ve kterém jsem vypadal jako staromódní gangster, ale dovolili mi ponechat si leteckou košili i vázanku a moje oblíbené vyleštěné boty, s nimiž jsem to táhl tak dlouho.

Ta trocha mého majetečku včetně veterinárního slovníku ležela nade mnou v malém lepenkovém kufříku, tolik oblíbeném mezi nižšími šaržemi v armádě. Nic jiného jsem neměl, ale byl bych docela snesl plášť, protože ve vlaku byla zima a z Eastchurch do Darrowby se jelo dost dlouho.

Trvalo celou věčnost, než jsme se dokodrcali do Londýna, a tam jsem čekal na vlak směrem na sever. Vyjeli jsme kolem půlnoci a sedm hodin jsem seděl a mrzl ve tmě, nohy jsem měl ztuhlé a drkotal jsem zuby.

Poslední kus cesty jsem jel autobusem, a bylo to totéž rachotící malé vozidlo, které mě před mnoha lety dovezlo do mého prvního zaměstnání. Stejný byl i řidič a čas, který mezitím uplynul, jako by zmizel, když se ze soumračné modravé dálky začala zvedat úbočí skal a viděl jsem známé domky farem, zídky plazící se po kopcích zarostlých trávou a lem stromů podél řeky.

V poledne jsme přirachotili na tržiště a na druhém konci jsem nad jedním obchodem četl nápis Darrowbyská družstevní společnost. Slunce bylo vysoko a rozsvěcovalo a hřálo jasné prejzy střech na pozadí oblých zelených kopců. Vystoupil jsem a autobus pokračoval v cestě a nechal mě tam stát i s mým kufříkem.

Bylo to stejné jako tehdy. Ten sladký vzduch, to ticho a dlážděné náměstí, teď opuštěné a liduprázdné, kromě několika stařečků sedících před radnicí. Jeden z nich se na mne podíval.

„Ale to je přece pan Herriot,“ řekl klidně, jako kdyby mě viděl naposled včera.

Přede mnou se stáčela naše ulice za roh, za obchod s potravinami. Nedohlédl jsem na její konec, kde stál kostel. Bylo to už dávno, kdy jsem tu byl naposled, ale i se zavřenýma očima jsem viděl náš dům a břečťan pnoucí se po starém zdivu k malým pokojíkům nahoře v podkroví.

Tady mě čeká nový začátek. Tady zjistím, kolik jsem zapomněl, jestli zase dokážu léčit zvířata. Ale ještě tam nepůjdu, teď ještě ne… Mnoho se toho událo od prvního dne, kdy jsem přijel do Darrowby hledat zaměstnání, ale najednou jsem si uvědomil, že se moje situace příliš nezměnila. Všecko, co jsem měl, byl starý kufřík a oblek, který jsem měl na sobě, tak to bylo tehdy a tak to je i dnes. Kromě jedné velké a nádherné věci: měl jsem Helenu a Jimmyho.

V tom byl ten rozdíl. Neměl jsem peníze, dokonce ani ne svůj vlastní dům, ale každá střecha, pod níž žila moje manželka a můj syn, byla i moje střecha, patřila ke mně a byla úplně jediná, nejjedinější. A je tam s nimi také Sam a čeká na mě. Byli venku za městem, pořádný kus cesty, víc než slušná procházka, ale já se podíval na špičky svých bot, vykukujících z tmavě červeně proužkovaných kalhot. Královské letectvo mě nenaučilo pouze létat, naučilo mě také pochodovat, a pár kilometrů mě nemohlo rozházet.

Znovu jsem popadl svůj lepenkový kufřík a vyrazil jsem z náměstí, levá pravá, levá pravá.

Vracel jsem se domů.