Zoufalé ženy dělají zoufalé věci Halina Pawlowská

Kapitola první

Milovala jsem hochy. Byli dva.

(Prehistorie)

Komplexů jsem měla odjakživa fůru. Asi ve třinácti letech mi ztěžkla dolní půlka těla, stehna se mi zakulatila do překvapivých rozměrů, můj vysoký zadek na sebe nabral dolíčkový špek a má prsa se během dvou let zformovala do velikosti podprsenky 4D (to »D«

označení bylo důležité, protože má záda byla úzká, ale prsa dlouhá jako hrušky mi trčela nepřirozené dopředu). Měla jsem relativně (!) štíhlý pas, měla jsem malá chodidla, oblá předloktí a drobné ruce, měla jsem přes sedmdesát kilo a obličej jako madona. To mi ovšem říkali moje tři tety z venkova a velmi staří pánové, přátelé mého otce. Mí vrstevníci mi říkali »modřina«, protože se mi při každém sportu, na který jsem byla pochopitelně příšerně nešikovná, dělaly na těle modré podlitiny, anebo mi taky říkali »rajče«, protože jsem při každé sebemenší námaze, kterou mi působilo prakticky všechno, zrudla do fialova a barva mi ve flecích mizela až po několika hodinách.

Na učilišti jsem se nejdřív zamilovala do Martina. Byl nesmírně inteligentní, měl pichlavé oči a jmenoval se Kuna. Místo oběda jsme s kamarádkami chodily do mléčného baru na koktejly. Jednou tam byl Kuna s černovlasou dívkou ze své (vyšší!) třídy. Koupil jí koktejl a ona mu dala pusu. Pomalou. On zrudl a začal šíleně rychle mluvit. Evidentně samým štěstím. Škytla jsem tehdy smutkem. »Ahoj« zahlaholil na mne Martin jak na starou dobrou kamarádku (V životě jsem nechtěla být někoho »stará dobrá kamarádka«!) a chytil černovlásku kolem ramen. Mléko v koktejlu zkyslo. Pozvracela jsem se.

Jáchym, starší o dva roky, byl vysoký asi dva metry. Myslela jsem, že kdyby mne držel kolem ramen právě on (z neštěstí s Kunou se z toho u mne vyvinula jakási obsese, pořád jsem si představovala, jak mne někdo bude majetnicky objímat a jak já budu malinká a drobounká a bezbranná v jeho náručí…), že bych se ztrácela v té jeho výšce a že bych k němu mohla odevzdaně vzhlížet poddajnou láskou. Jáchym měl světle modré oči, které v každé dívce vyvolávaly naději, že právě ona je ta pravá. Jáchym byl ochoten hodně naslouchat, byl ochoten se smát a nebyla v něm žádná zášť. Taky v něm, bohužel, nebyla žádná láska. Byla v něm jen určitá poddajnost a právě díky ní se stal Jáchym mužem, který mne připravil o panenství. Tehdy na mne Jáchym nalehl. Nějak to nešlo. Nechtěla jsem upozorňovat na své neznalosti. »Kolik jsi měl, Jáchyme, vlastně holek?« zeptala jsem se nenápadně. »Sedm« hekl a dál se snažil. Nakonec jsem si lehla já na něj. Trochu to bolelo. Usmíval se. »Tak… kolik jsi měl vlastně těch holek?!« zeptala jsem se nepřirozeně žoviálně. »Ted’ už osm« řekl Jáchym a já se dozvěděla, že to bylo ONO!

2.

Dětství bylo za mnou. Zaplať bůh. Mé dětství totiž bylo hrozné. Mí rodiče se nerozváděli, nemlátili se, nenechali mne volně běhat po ulicích, nebili mě a ani mě nemučili hlady. Mí rodiče mne milovali. žít s nimi bylo utrpení! Můj tatínek nikdy nebyl docela normální. Vždycky měl

problémy s režimem, vždycky psal básně, které mu nikde netiskli a vždycky podezříval všechny své přátele, že ho udávají na StB. (Teprve nedávno se ukázalo, že měl pravdu.) Můj tatínek taky hodně a nesmyslně křičel, utrácel peníze, kterých jsme nikdy neměli dost a měl na mne nesmyslné nároky. Chtěl, abych byla vynikající

tenistkou, nutil mne na kurtě komíhat se ze strany na stranu a předstírat nejvyšší pohotovost, chtěl, abych skákala na lyžích přemety a plavala pod vodou, chtěl, abych se ničeho nebála a chodila na turistické výlety do vzdálenosti víc než 50 kilometrů. Nic z toho jsem nikdy nedokázala a ani jsem po tom netoužila. (Jednou jsem hrála tenisový turnaj. Hrála jsem hrozně, ale našly se ostatní dcery stejně snaživých otců, které hrály ještě hůř. Vyhrála jsem asi tři zápasy a můj otec se začal pyšně rozhlížet po ostatních tatíncích. Potom mne donutil, abych šla hrát na síť. Pochopitelně, že jsem okamžitě zkazila míč, byl to lob, couvala jsem pozpátku s očima navrch hlavy a pak… jsem upadla. Velice nedramaticky. Kecla jsem si prostě na zadek. Bylo to šíleně trapné. Začala jsem se hihňat. Hodně nahlas. Můj otec mi to nikdy nezapomněl. »Jako idiot!« šeptal zdrceně. »Smála ses jako idiot!«

Můj otec toužil po tom, abych měla ctižádost. Já ji neměla. Neměla jsem totiž ctižádost skoro na nic. Já jsem jen chtěla být krásná a chtěla jsem s někým chodit!

3.

Můj bratr Evžen byl starší než já, byl jemný a kultivovaný a jako by k nám do rodiny ani nepatřil. (Když mu bylo pět let, šel s otcem na běžkách na dlouhou túru, otec se tenkrát zastavil na kopci a začal Evžena poučovat, jak má mít lyže, když chce provést fascinující skok. Jak tak otec stál, ztratil najednou rovnováhu. Lyže vyletěly vysoko do vzduchu a otec spadl na znak. Vyhrabal se obtížně na nohy a podezřívavě se na Evžena podíval: »Ty se směješ?«

»Vůbec ne,« řekl chladně Evžen. »Jen jsi mi ale trochu kopl do čela…

« řekl a upadl do bezvědomí. V tom bezvědomí byl tři dny.) Evžen byl příšerně chytrý. Maminka mi ho vždycky dávala za příklad, protože já byla chytrá jen tak normálně. Evžen studoval architekturu a všichni si od něj moc slibovali, já ale věděla, že všechny naše naděje jsou liché, protože Evžen bude žít sám pro sebe. Ne, že by snad naši rodinu neměl rád, ale mučili jsme ho všichni svou uvolněností a nedostatkem řádu a Evžen ve své mlčenlivosti řád potřeboval a nenápadně pracoval sám pro sebe, aby si ten svůj řád mohl konečné někde v klidu vybudovat.

Když jsem nejvíc tloustla a nejvíc se trápila, že s nikým nechodím a že s nikým chodit nikdy nebudu, že zůstanu starou pannou jako teta Klára, která chodila vždycky výstředně oblečená a byla v takové křeči, jako by jí obličej stahovaly gumičky, že se nikdy nevdám a že budu jako teta Vlasta vrhat kradmé pohledy na všechny muže a že se o mně bude jako o tetě Janě říkat, že se vždycky na prázdniny trhnu a jedu do ciziny, kde si to rozdávám s každým Bulharem (»rozdávat si to s Bulhary«, byla věta, která mne děsila celou pubertu, a když jsem pak jela do Bulharska na zájezd s CKM, nepromluvila jsem na bulharské muže ani půl slova, odvracela jsem se v odporu a hrůze, až mne málem znásilnili sympatičtí Italové…) –

tedy v době, kdy jsem sama nad sebou trávila nejvíc bolestného času a potřebovala jsem pevnou oporu své pragmatické matky, porodila má

matka zcela nerealisticky mou sestru Romanu. Romana byla okamžitě

vysokou blondýnou s dlouhýma nohama a s vlasy až po zadek. Takhle se Romanka narodila, takhle rostla a taková byla. Romanka měla samé

jedničky, měla své obdivovatele, s mámou se netrápila, protože ta jí

nikoho, na rozdíl ode mne, nedávala za příklad, a s otcem se nebavila, protože byl pro ni moc starý. Všechny tři děti jsme měly své rodiče rády a oni měli rádi nás. V mém partnerském životě mi to nebylo nic platné.

4.

Bydleli jsme v Pecce. Pecka byla malebné městečko pod horami. Měla polorozpadlý hrad, měla rybník a koupaliště, na kterém byl dřevěný »doutník« omletý asi padesáti lety, měla hotel na náměstí a v něm se každé Velikonoce scházelo kolem 150 Procházků. (Moje maminka se za svobodna taky jmenovala Procházková. Vždycky o Velikonocích opustila náš dům a šla bydlet s příbuznými, kteří

přijížděli z dalekých krajů, od Jičína, od Mlázovic, od Olomouce, ale taky z Německa a Norska, do hotelu. Během těch dvou dnů se nikdy doma ani na chvilku nezastavila a náš otec si zoufal. žárlil evidentně na celý ten rodinný klan, který držel pohromadě pevnými pouty. Hrdost mu ale nikdy nedala, aby šel maminku zkontrolovat. Jen následující týdny z ní tahal rozumy. Dozvídali jsme se potom, že teta Věra z Manětína má ostruhu na patě, že tetě Anče nestačil její

umírající manžel svěřit, kam zakopal zlaté cihly, a že Jaruška z Chrudimi si nabrnkla svalnatého ženáče, který má dvě děti. Mezi řečí

se jednou maminka zmínila, že v závodech, které si Procházkovi uspořádali u nedalekém sportovním areále zvítězila ve skocích do vody. Skočila tenkrát salto nazad. Tatínek s ní pak nemluvil asi měsíc. Matčin čin pokládal za víc než manželskou zradu. žil totiž

víc než dvacet let u přesvědčení, že maminka neumí plavat. Maminka se bránila chabě. Řekla jen, že plavat neumí, ale skákat ano, a že po ní tatínek salto nazad nikdy nechtěl. Možná, že v naší rodině

nebyl zvláštní jen tatínek, možná, že byla zvláštní i moje

»normální« maminka.)

Když mi bylo dvaadvacet, chtěla jsem začít žít jinak. Odjela jsem proto do šedého velkoměsta. Začala jsem prodávat v největším obchodním domě.

Vstávala jsem každý den v sedm, v osm jsem nastoupila do práce, v deset jsem šla na svačinu, ve dvanáct na oběd, v půl třetí domů. Na ubytovnu. Jednou za čtrnáct dní jsem jezdila k rodičům. V pokojíku na ubytovně jsem bydlela s Adrianou, měla jsem tam magnetofon a kouli ze slaměnek, měla jsem tam svých dvacet šest knih a taky deník. Každý den jsem si do něj psala, kde jsem byla a s kým. (Už

tehdy mi to připadalo uhozené.) Většinou jsem byla s Adrianou v kině, někdy taky v divadle, občas ve vinárně U kafky a někdy jsem si zapsala něco zvlášť významného, co mne zaujalo na zhruba těch sto padesáti ženských tvářích, které jsem denně viděla. Ano. Sto padesáti ženských tváří! Prodávala jsem totiž v Kotvě! Prodávala jsem v metrovém zboží! A už někdy někdo viděl nějakého muže, jak si vybírá tři a půl metru vlny s nemačkavou úpravou?! Má obsese, že zůstanu starou pannou měla evidentně naprosto logický základ!

Kapitola druhá

ON (č. 1)

1.

Nevím, jestli znáte Kotvu v sobotu dopoledne. Nejlépe těsně před zavřením. Jako by všichni odjížděli někam daleko a museli nakoupit životně důležité věci. Tím největším šrumcem jsem se prodírala já. Měla jsem v rukou svou oblíbenou velkou tašku, zlomyslně jsem nastavovala davu její

ostré rohy a do potácivého kroku masy od jedněch jezdících schodů ke druhým jsem si povzbuzujícně pobrukovala na ruskou melodii Dólina. (Jak ty ruské písně člověka dokázaly vzít na duši a udržet se v ní

až do kapitalistického stáří…) »Hnusoba, hnusoba odporná, hnusoba příšerná, hnusoba strašlivá, hnusoba, hnusoba, hnusoba a v ní já!«

Zpívala jsem optimisticky a vesele.

2.

Jela jsem domů. V autobusu bylo plno, ale tak, že jsem nemusela pouštět sednout nemohoucí babičky. V uličce se tísnili zpocení muži, puberťačky, co měly batůžky a hihňaly se. A nade mnou stál blonďák, měl modré oči a bylo mu asi pětadvacet, vypadal jako solidnost sama. (Můj tatínek solidní nebyl a já jsem dobře pochopila, že právě tohle je do manželství ten největší vklad.) Snubní prstýnek neměl, zato měl náramek s destičkou na krevní skupinu. Koukal mi do výstřihu. Brzdy zahvízdaly, autobus škubnul, někdo zaklel, někdo upadl a blonďák strnul. Náramek mu totiž sjel z útlého zápěstí. (Asi toho chlapec zatím v životě moc nenapracoval!) Strnula jsem taky. Náramek totiž sjel přímo za můj dekolt.

»Kdybyste dovolila… totiž… on je… zlatej!«

»Byl!« řekla jsem pyšně a hnala se k východu. Vzpamatoval se v poslední chvíli, dveře se už málem zavřely.

»Kdy a kde Vás najdu? Kdy se uvidíme?« zařval.

»Zítra! Odpoledne. Tam!« řekla jsem směle a ukázala nad svou hlavu.

Nechápavě nad ni pohlédl taky. Nemyslela jsem, že se setkáme v nebi. Přímo nad mou hlavou byla totiž skála. A na skále stál… hrad!

(Odjakživa jsem měla, zřejmě po otci, neobyčejné neotřelé nápady!) 3.

Naše chaloupka je docela malebná. Totiž… mohla by být! Bohužel ji vylepšuje náš tatínek. Za ty roky, co je v důchodu, nám přibyly černobílé dlaždičky, kulhavá lavička z neohoblovaných prken a po dvoře nám běhají roztomilí černí čuníci a jedna šedá svině. Doma byli všichni. Otec, v čele stolu, maminka, Romanka se svými dlouhými vlásky a Evžen. Vždycky mne při pohledu na rodinu píchne u srdce. Idylický obrázek všech jejích členů mi totiž asociuje smrt.

»Dobře, že jdeš!« uvítala mne maminka. »Umyješ nádobí, namočíš prádlo, nakrmíš prasata… Hlavně Ondru. Ta svině ho nechce!«

»Svině!« zasmála se Romana. (Je totiž nejen krásná, je i vtipná!) »Proč já? « zanaříkala slečna z města. (Já.)

»Protože jsi svobodná!« Romanka měla skvěle vyvinutou dětskou schopnost ve zkratce vyjadřovat základní pravdy a dotýkat se těch nejcitlivějších míst. »Měla by ses vdát a z muže si udělat otroka!«

»Naše maminka si mne brala z lásky!« řekl náš svérázný tatínek. Pohlédla jsem na něj a strnula.

»Tati! Co se ti stalo?! Je ti špatně?!«

»Ven!« zařval otec.

»Ale…«

»Ven!«

Za chvilku za mnou přišla maminka.

»Tys tomu dala!« smála se. »Není ti špatně… Táta si přece oholil vousy!«

4.

I naše městečko by mohlo být malebné. Kdyby nebylo komína textilky, páchnoucího statku a několika kýčovitých zahrádek…

Seděla jsem na polorozbořené zídce našeho polorozpadlého hradu, komíhala jsem nohama ve výšce a sledovala, jak se ke mně šplhá on!

(Šel pochopitelně zakázanou stranou, z hradu občas padaly staré kameny. Modlila jsem se, aby nepadaly zrovna teď. Bůh mne vyslyšel. Vyslyšel mé na téhle cestě ostatně dost často a začala jsem na to spoléhat…) »Šíleně originální!« vypadal dost znepokojeně mladík. »Křečovitá stylizace!«

Moc jsem mu nerozuměla.

»Už jsem myslel, že tě nenajdu! Máš?!«

Vytáhla jsem z kapsy jeho zlatý náramek.

»Kde byl?«

»TAM…«

Mávl rukou. Vzápětí mi ji podal.

»Já jsem Ondřej. Ten hrad mohl bejt pěknej. Možná že bych se mohl soustředit na jeho inovaci ve své diplomce.«

»Diplomce?«

»Na podzim mám promoci. Budu architekt. A ty?«

»Já? Já…«

Byla jsem prodavačka, brala jsem 2000 Kčs měsíčně a byla jsem bez lásky.

Nebyl s mou odpovědí spokojený.

»Co děláš? Co budeš dělat? Co chceš?«

»Já…« váhala jsem, »já ještě nevím co budu, ještě nevím co chci.«

Věděla jsem to. Chtěla jsem lásku.

Přiblížil se. Dost. Naklonil se ke mně. Taky dost. Zaváhala jsem. Pak jsem mu vyťala políček. (Vytnout někomu políček, to se mi odjakživa v literatuře moc líbilo!) Jako kůzle jsem skákala dolů.

Takhle osudově jsme se vlastně setkali poprvé. 5.

»Tak to bude něco lehkého s nemačkavou úpravou!« drmolila jsem a sledovala tělnatou dámu, která nám už ožmoulávala asi desátou roli.

»Vsadíme se!« smála se Adriana.

»Mladá paní…« oslovila mne dáma.

»Slečna. Bohužel,« opravila jsem ji.

»Cože? Aha. Potřebovala bych něco lehkého s nemačkavou úpravou.«

Nával v Kotvě není jen v sobotu, je tam skoro pořád. Největší je, když je zrovna venku největší vedro, když mám tu nejmizernější náladu, když jsem nejvíc tlustá a když máme všechny rýmu. Adrianě vylézaly oči z důlků. V našem oddělení metrového zboží se totiž procházel, MUž! Oči mi začaly vylézat taky. Elegantní padesátnice ho držela pod paží a skláněli se nad flanelem za 510 Kčs metr.

Vypjala jsem se k nejvyšším metám, odstrčila užaslou kamarádku: »To bude asi oblek na promoci, ne?!«

»Ty?!» nechápal Redford, Delon, Belmondo… Přikývla jsem. Tehdy to unesl. Flanelu pět metrů i tenhle fakt. Takhle osudově jsme se vlastně setkali podruhé.

6.

»Pijte, pijte, pane architekte…«naléval tatínek Ondřejovi už asi pátou skleničku slivovice. Vždycky dopil a strnule se na Ondřeje usmál. Absolutně nevěděl, co by mu měl říct, výrazně se nesnažil. Zajímalo ho, ostatně jako vždy, když se s někým novým setkal, jen jedno. »Jestlipak byste uhodl, kolik mi je let?» Ondřej na mne zoufale pohlédl. »Šede…« Zhrozila jsem se.

»Padesát!« chápavě zareagoval Ondřej. Tatínek měl ten den nový sestřih.

»Někdo mi hádá i pětačtyřicet. Ale mně je šedesát šest.«

Do dveří nakoukla maminka, jako vždy v jednom letu (šíleně pragmatická).

»Namoč prádlo, umej …« Zarazila jsem ji. »Mami, tohle je Ondřej Kalenda.«

Maminka si do zástěry otřela ruce. (Nemá je ani červené, ani rozpraskané. To je vždycky jen literatura! Moje maminka má navzdory vší práci jemné, plné a měkké ruce, které snad vymírají s každou další generací maminek…) »Moc mě těší,« řekla trochu roztržité. »Promiňte…«a zase odběhla na dvůr.

»Tuhle si jeden myslel, že mi ještě nebylo ani čtyřicet,«

pokračoval tatínek.

Maminka se rozhořčeně vrátila. »že jsi vůbec nedala Ondrovi nažrat?« Ondřej zrudl. »Já… už jsem jedl…« Došlo mi to. »Ondra je prase!« zvolala jsem bujaře. Ondra zrudl ještě víc. »Ondra je NAŠE

prase!«

A takhle osudově jsme se vlastně setkali potřetí. Kapitola třetí S NÍM

1.

Svatbu jsem měli na Staroměstské radnici. Podlehla jsem sentimentu a nechala si na hlavu narazit závoj s drobnými umělými květy. Pořád mi padaly a Romana mi je pak doslova přitloukla k hlavě. Měla jsem taky velmi slušivé šaty volného střihu. Kdyby byly jakéhokoliv střihu, nemohly zakrýt mé velké těhotenské břicho. Byla jsem v sedmém měsíci, nebylo mi dobře, kapky potu a zřejmě i krve mi stékaly po skráních a poslanec na radnici (chtěl být asi hercem) si dával na čas.

»Ano« řekl Ondřej. »Ano« řekla jsem já.

Začaly gratulace. Sam í neznámí lidé. »To je vedoucí našeho oddělení architekt Pávek…« Křečovitě jsem se usmívala. »A to je inženýr Holan…« »Moc hezké, ale já…«»Doktor Čermák…« »Výborně, ale…« »Akademický architekt Mařík…« »Fajn, ale…« »Inženýrka Víšková…« »Rodím!«

2.

Ondrovi jsem porodila syna Martina a byla s ním deset let poměrně šťastná. Ondra mne nebil, nespala jsem v natáčkách, vařila jsem teplé večeře, zvala jsem hosty a na dovolenou jsme za našetřené peníze jezdili střídavě do Bulharska, Rumunska, NDR a Maďarska…

Byli jsme zprůměrovaná rodina, po které jsem vždycky toužila. Na Vánoce jsem dokonce pekla cukroví i husu, měli jsme svá zaměstnání, své koníčky i sex. (Klasicky… po alkoholu vášnivě.) Syn Martin byl taky normální a dokonce se docela dobře učil. Mě jen občas pronikavě bodlo. Vždycky jsem to potlačila, ale za čas se ten podivný signál ozval znovu. Zkracovala jsem si tehdy před zrcadlem sukni.

»Přece nejsem tak šíleně tlustá! To zrcadlo ukazuje nemožně! «

»Je to náš svatební dar,« důstojně pronesl Ondra. (Zdůstojněl léty.) »Dala nám ho teta Anežka.«

»I kdyby nám ho dala zlatá rybka… « ovládla jsem se. »Nemám co na sebe,« zaskučela jsem. »A Martin kromě obleku na karate taky nic nemá. Roste jako z vody!«

»Já nerostu a taky nic nemám!« zabručel Ondra.

»Ty rosteš jako člověk! « zašvitořila jsem a přivinula se k němu tak, že jsem mohla nenápadně přepnout televizi na druhý program.

»To je pravda« přisvědčil Ondra a přepnul zase na fotbal. (Banální! Tolik věcí je v našich životech banálních!) »V pátek bude večírek, na kterém se bude slavit můj schválený projekt. Budou tam všichni. Bude tam architekt Bouša, jeho žena je taky architektka, inženýr Petrák, jeho žena je módní návrhářka a inženýrka Víšková se svým přítelem. Je to novinář a asi o mně napíše článek. Taky tam bude šéf se ženou, dělá nám manažerku, dcera se jim právě dostala na DAMU… Měla bys tam být i ty… jenže…«

»Jenže?!«

»Mám strach. Jsou to všechno strašně vzdělaní lidé, ty máš

samozřejmě svoje kouzlo, půvab, ale…«

»Dobře!« polkla jsem tenkrát něco jako slzy. »Vezmu si ty šaty s výstřihem a budu držet hubu!«

3.

Podruhé mne bodlo v práci.

Bylo něco po poledni, v Kotvě byl standardní nával a právě nám přivezli čínské a levné hedvábí.

Střihala jsem jak placená od minuty a náhle jsem v davu u obuvi uviděla Ondru. Měl v ruce roli pauzovacího papíru a po boku dr. Boušu. Ondra se k mým látkám ani nepodíval.

»Ondro!« zavolala jsem. Ondra se nervózně otočil, chytil Boušu pod paží a rychle jím zakormidloval opačným směrem. Adriana měla v očích slzy, přehlížela frontu samých ženských tváří: »Ty, Olgo!

Jestli mě nepřeřadí do pánskýho prádla, tak se nikdy nevdám!«

4.

Potřetí to byla definitiva. Netrklo mne. Řeklo se mi to po lopatě.

»Nechci být jen nástrojem tvých vášní, nechci, abys miloval jen mé tělo, chci, aby sis vážil mé duše, mé inteligence, mého mozku!«

recitovala v divadle malé formy mladá herečka moderně pojatého klasika.

Příšerné představení, příšerný text a příšerní herci. Právě proto jsem tehdy pochopila. Do hlavy mi vlétla zlatá střela. Ohnivý blesk, který vyplavil můj mozek a já prozřela.

Přestávkou jsem se probalancovala ve snách.

»Ani nevím, co je větší snobismus, do divadla chodit nebo nechodit,« smál se architekt Petrák a jeho žena si mne žensky měřila.

»Vy pracujete kde?!»

»Já… «

Ondra se na Petráka thymolinově (a rozrušeně) usmál. »A ten projekt je schválený?« odvedl řeč od mé práce stranou. Petráková na svou odpověď čekala. Čekala jsem i já. Mohla jsem si to dovolit. Věděla jsem totiž, co za okamžik odpovím.

»Kde tedy pracujete?« nevydržela Petráková situaci. Teď jsem se definitivně usmála já.

»Já?» slastně jsem protáhla tu chvíli. »Já jsem… psycholožka!»

5.

Na katedře psychologie seděli všichni u dlouhého stolu, já stála před nimi a připadala jsem si jako u výslechu. I když u výslechu (jak ho znám z filmu a televizních inscenací) se asi nikdo nenudil, tady se nudili všichni. Ten den jsem byla pětatřicátá.

»Váš písemný test dopadl výborně, ale nemáte doporučení

zaměstnavatele. To je handicap!«

»Říkali mi, že po učebním oboru s maturitou se mohu přihlásit na jakoukoliv vysokou školu!« zaútočila jsem okamžitě.

»Jistě. Ale proč zrovna na naši?« zaúpěl předseda. Na tohle jsem byla připravená.

»Odjakživa mne zajímaly lidské osudy, přečetla jsem spoustu odborné literatury, chodila jsem na přednášky…«

Má vyčerpávající odpověď’ profesory z poklidné nudy nevytrhla. Zarazila jsem se. Cítila jsem tu tupost. Vlastní tupost. Zaváhala jsem.

Pak jsem přistoupila těsně k předsedovi, sklonila se k němu a ukázala mu svůj třiatřicetiletý krk. Vyděsil se. »Vrásky?! Vidíte?!

Tady a tady taky, tady!« ukázala jsem svou bradu, oči, čelo… »A bude to čím dál horší!«

6.

Na vysokou školu mne vzali. Navzdory maminčiným pochybnostem jsem totiž byla docela inteligentní! Předseda tehdy pochopil. Pohled na mne mu ale musel být strašlivě nepříjemný. Byl totiž homosexuál. Pět dalších let proběhlo velice rychle. Když se snažím vzpomenout na všechny ty dílčí chvíle, nenaskakuje mi na pás mých vzpomínek prakticky nic.

Jen plytké konstatování a úryvky jak z kádrových posudků minulých dob. Neznámé tváře, pár prchavých a zbytečných prožitků, údiv a bolest a kupodivu i překvapivé ulehčení… Zřejmě právě v těchto pěti letech se násilně a taky dost opožděně formovala moje duše. Šlo to ztuha a nic moc.

Samozřejmě, že obrovským šokem byli mí profesoři. Byla jsem zvyklá z učebního oboru chápat je jako nucené hejno pologramotných lidí, kteří touží pouze po moci. Ctižádostiví, napoleonsky mrňaví

vedoucí učňovského výcviku se střídali s »maminami«, které k nám na jednu stranu cítily chápavou kolegialitu, na druhou stranu nám dávaly jasně poznat, že za své bezelstné (a krásné řekla bych nadsazeně) mládí musíme krutě pykat. (Vždycky mne fascinovaly učitelky, které milovaly své vlastní děti a nenávistně nesnášely své

žáky. Byla jich spousta. Měla jsem někdy dojem, že je to nejdůležitější učitelský fenomén minulých let.) Profesoři na univerzitě byli z větší části potrhlí. Jistě, taky to byli kariéristi, taky na nás často kašlali, byli to ovšem lidé

povětšinou inteligentní a dali se mezi nimi rozlišit osobnosti. Nejraději jsem měla vedoucího naší katedry. Evidentně byl přesvědčen o mé slaboduchosti. Nechápal totiž vůbec, proč by se někdo měl tak mlád vdávat a tak mlád porodit dítě. Z jeho hlediska jsem si vědomě

zkazila život a mé studium bral proto jako jakýsi koníček vrtohlavé

manželky zbohatlíka. (S Ondřejem jsme se finančně pohybovali na hranici minima.) Profesor se jmenoval Kožený. Měl železné zásady a jednou se náhodou potkal s Ondrou kdesi v hospodě pod Petřínem. Kožený byl tehdy opravdu kožený. Vypil prý asi dvacet piv a Ondrovi svěřil, že studenti jsou úplně k ničemu, že jen tak jedno procento z nich stojí za to, aby se jimi zabýval, on ale už nemá sílu to jedno procento hledat. Ondra se tehdy vytasil s mými

studentskými úspěchy. (První zkoušku jsem udělala za jedna.) A profesor Kožený se jen chmurné usmál: »Jo, je to ta nejhezčí židovka, která k nám kdy na fakultu chodila.« I v tom se mýlil. Tatínek (s nosem, který mu sahal téměř až k bradě) totiž tvrdil, že v naší rodině žádné židovské geny nikdy nebyly.

Nejvážnějším šokem v mém životě byli mí spolužáci. Byli totiž

většinou bez závazků, většinou to byli stylizovaní individualisté a většinou to byly děti z rodin, kde se noblesa dědila z generace na generaci. Taková byla Irena. Její maminka bydlela v obrovské vile, která dýchala nátěrem ukřižovaných Kristů a klihem starožitného nábytku. Irena měla obrovské zuby a strašně milovala Ivoše. Ivoš byl z venkovské rodiny jako já. Jeho rodiče byli nevzdělaní

a studium téměř jezuitsky považovali za hřích. Ivoš se od nich osvobodil, vzal si fialové kalhoty do zvonu a širokou žlutou kravatu a vyrazil do velkoměsta. Byl zakomplexovaný,

zvláštně tvrdohlavý, manuálně zručný a hodný. Hodný těžkopádným způsobem chasníků z vesnic, kteří společně pracují v lese, pak společné svačí a pak jdou společně do hospody. Ivoš se nikomu nesvěřoval, jeho oči toužebně

hleděly na nejkrásnější dívky v jeho okolí a nejvíc ho vzrušovaly právě ty, kterým jako svatozář kolem hlavy svítila osvícenost generací a taky snobismu »lepších« lidí. Přesto Ivoš Irenu nemiloval. Irena ho zběsile uháněla, voněla se, líčila se jen kvůli němu, trápila se jeho nemožným humpoláctvím a rudla kdykoliv se na ni podíval. Ireně bylo dvacet a Ivoše milovala dětinskou láskou. Nejvíc na Ivošovi zbožňovala jeho zdravé selské jádro. Jednou v noci Irena Ivoše zatáhla do průjezdu, líbali se vášnivě, zuby se mlátily o zuby a Ivoš Ireně řekl, že ho ale vůbec nepřitahuje. Právě v té

chvíli se z Ireniny lásky zrodila vášeň. Irena Ivoše utáhla na byt. Pozvala ho o víkendu a ukazovala mu regály tisíců knih, ukazovala mu originály a sochy. Ivoš se na Irenu vrhl. Spoutal ji pak silonovým vlascem a do místa, které bylo určeno pro jeho mužství, jí cpal mosaznou paličku. Irena plakala tři dny. Třetí den jsme obě udělaly zkoušku ze základů logiky a Ireně oschly slzy. »Víš co mě teda naštvalo nejvíc!« zasmála se trochu chraplavé a trochu cynicky. »že ta naše starožitná palička měla v průměru asi centimetr!«

7.

V průběhu studií jsem ovšem stále byla klasickou manželkou. S

mužem, dítětem a klasickými povinnostmi. Vypadalo to asi takhle: »…Mezi ženským a mužským nazíráním světa jsou… Ach Bože! Vejce!«

hluboce jsem si vzdychla a stoupla si zpátky do fronty na pojízdný košík. Vysvětlovat někomu, že zítra dělám zkoušku a manžel chce večer květákový mozeček, jasně nemělo žádný význam.

»… reality. I přístupy k plnění úkolů jsou… Minerálky!

Karlovarský pramen!«

Měla jsem dvě nadité tašky a ruce u kolen jako orangutan. Lépe!

Ruce u kolen jako každá řádná pracující vdaná žena!

Prodírala jsem se davem Kotvy a oči upírala někam do sebe, kde jsem se snažila přečíst text naší odborné literatury pro obor psychologie, strana 142.

»… Chlapci až do svých patnácti let nad děvčaty vynikají zvídavostí, odvahou, která hraničí se zbrklostí…«

Zapomněla jsem, že jezdící schody taky někdy končí a zřítila se na zem jako nahnilé jablko. Schody mi užraly kus punčocháčů a…

»… Mezi ženským a mužským nazíráním jsou značné… Vejce!« Z jedné z mých tašek kapala na zem světle žlutá lepkavá hmota. Nebude mozeček!

8.

»Mezi mužským a ženským nazíráním světa jsou značné rozdíly…«

drmolila jsem a profesor Šindelář mi s úsměvem podal index. Nejlepší žačkou našeho ročníku byla Šárka. Byla vysoká a štíhlá, její rodiče patřili mezi nejznámější pražské intelektuály a Šárka nejraději ze všeho jedla suché rohlíky. Byla neobyčejně pracovitá, skromná, tichá, jemná a byla hodně na sex. Nikdy se nikomu nesvěřovala. Kolovaly o ní ale temné historky, které popisovaly její úchvatné sexuální praktiky a Šárka občas popustila uzdu své uzavřenosti a líčila nám zážitky ze svých dní volna. Trávila je vždycky na idylické chalupě uprostřed přírody se známými osobnostmi, které jezdily za jejími rodiči. Tenhle způsob života mne uchvacoval. Byl závratně vzdálen od našeho chlívku, našich hádek, babičkovských pravd a ukoptěné touze po úspěchu. Šárka líčila, jak na chalupě nejprve pršelo, pak vysvitlo slunce, v pruzích lemovalo trávník, ona seděla na pruhované židli, mladý chlapec z Francie seděl vedle ní, pili červenou limonádu, jedli linecké koláčky s meruňkou a dívali se na hlemýždě. Hlemýždi se plazili mezi zelenými lístky a nechávali za sebou lepkavou vlhkost. Vlhkost se táhla a vinula, hlemýždi pomalu a dráždivě klouzali po hlíně a Šárka byla vzrušená. Vzrušený byl i mladý Francouz a zanedlouho byla svatba. Šárka byla pak druhou vdanou v našem ročníku a byla mi blízká tím, že porodila syna, který trpěl stejným ekzémem jako náš Martin. Ten ekzém Šárce už tak vzrušující nepřipadal.

Vyrůstala jsem na vesnici, moje maminka byla mistrová v textilce a tatínek kdysi dávno (než byl v důchodu) měřil vodní toky. Přesto, že mí rodiče měli sami středoškolské vzdělání, přesto ve všech svých dětech vypěstovali podivný reflex. Touhu hluboko skrytou v mozku. Touhu po vědění. Evžen, já i povrchní a krásná Romana jsme měli od nejútlejšího dětství jasně zabudován mravní kodex: »Musíš co nejvíce vědět! Jedině inteligence a vzdělání mají význam!»

V době svých studií jsem proto byla neadekvátně nadšená.

»Ondro! Za jedna!«

Ondra ležel na gauči a hlavu měl přikrytou novinami. »Teď už mi chybí jen politická ekonomie!«

Ondra nic. Rozhořčeně jsem mu sundala noviny z obličeje.

»Mám hlad!« oznámil mi truchlivě Ondra.

9.

V době svých studií jsem byla posedlá. Byla jsem současnou Marií

Curie, která nedbá na překážky života, protože jí v dálce jasně

plane její cíl. U Marie Sklodowské planulo radium, mně do budoucna zářila promoce a titul! V honbě za svým přáním, za svým zvolna realizovaným snem, kdy Ondra a já budeme stát na stejné příčce společenského žebříčku a já se budu moci klidně a svobodně

rozhodnout, zda budu feministkou anebo nikoliv, jsem své překážky spíš podlézala než přeskakovala. Byla jsem totiž moc unavená. Měla jsem důvod. Vypadalo to takhle.

Zazvonil budík. Zbývalo mi ještě sto čtyřicet stran elementární

psychologie a Martin bral penicilin po čtyřech hodinách.

»Martínku! Tu máš!«

»Je to hořký!« Martinovi bylo dvanáct, měl zánět středního ucha a taky hnisavou angínu.

Ještě sto třicet osm stran. »Mamííí, mám žízeň!« Ještě sto dvacet stran. »Mamííí, mě to bolí!« Sedmdesát stran!

»Mamíí! Buď u mě!«

Chtěla jsem být tehdy všude. Chtěla jsem rodinu (abych zahnala ten věčný pocit, že s nikým nechodím), chtěla jsem mít důležité

uplatnění (abych zahnala ten věčný pocit, že jsem budižkničemu, u kterého není důvod, aby si ho někdo vážil), chtěla jsem být krásná, žádoucí, milovaná a milující (abych pochopitelně zahnala všechny ty stesky nepodařeností z dospívání…).

Každé ráno jsem se stylizovala do jiné role. Když jsem šla do školy, udělala jsem si intelektuálský ohůnek, vzala si naboso tenisky, džíny, triko a velikou tašku na rameno. Pochopitelně, že má

stylizace byla promyšleně elegantní a pochopitelně, že jsem získáváním »dobrých« džín, ležérní tašky, »hezkých« tenisek a

»nenápadného« trika strávila spoustu času. želvovina mi držela nedbale vlasy a já jsem jasně věděla, že mé místo je na univerzitě, kde je nutno diskutovat o problémech lidstva do úmoru. Tyhle dny jsem trávila v knihovně, psala jsem na stroji a okusovala si nehty a bylo mi jasné, že společnost a vědění je mnohem víc než jen pouhá

mateřská láska a manželský život. V tomhle názoru jsem si moc rozuměla s Věrou. Věra byla blázen. Byla nesmírně chytrá. Test na IQ

měla hodně přes sto čtyřicet, byla taky dost ošklivá a myslela stejně rychle anglicky jako česky, psala do všech možných světových časopisů a všude ji tiskly, protože její názory byly inteligentně

originální. Věru muži rádi neměli. Mluvila hrozně pisklavým hlasem, vlnila v rozpacích svým dlouhým tělem (měřila asi metr devadesát) a neustále každého jemně odkazovala do mezí jeho vlastní tuposti. Ondra Věru nesnášel. Jednou nás pozoroval, jak spolu diskutujeme, a když Věra odešla, řekl: » Víš, jak se říká, že pán pomalu přebírá

podobu svého psa, já mám tedy pocit, že tvá přítelkyně svou ošklivost dává tobě. Sama přitom, bohužel, nekrásní. Zřejmě tvoje pohlednost nevylučuje tolik energie…«

Tehdy jsem zrovna udělala zápočet, ohřála jsem doma konzervu leča a chtěla jsem se s Ondrou milovat, občas jsem se při předehře zahihňala a svěřila se, jak jsem to dnes profesorovi natřela při variabilních kombinacích. Ondra mne po chvilce odstrčil. »Nemám nějak náladu,« řekl a já jsem klidně usnula s úsměvem na rtech. (Dostala jsem přece jedničku a natřela to profesorovi při variabilních kombinacích!) V té době jsem totiž přes všechny své

nové a nové zkušenosti byla pořád tupější. Druhé Ondrovo varování vypadalo takhle: Na dvoře chrochtala prasátka a táta natíral rámy kanárkovou žlutí.

»Není tady Ondra?» vyjekla jsem na něj. Něco s otcem nebylo v pořádku.

»Tři dny jsem se učila estetiku na poslední termín, potřebuju klíče, Martin je na horách, nikdo mi neotvírá a… tati, ty vypadáš

nějak divně!«

»Divný je, že nevíš, kde je tvůj manžel,« odtušil otec.

»Táto! Ty sis nabarvil vlasy!«

»No, co! Měla bys to udělat taky!«

10.

Další z mých rolí byla svůdnice. žena vamp. Ve škole mne totiž

obklopovali mladí hoši, kterým vdaná spolužačka připadala docela přitažlivá (občas). Nejvíc jsem chtěla obluzovat při exkurzi do blázince. Vzala jsem si na sebe novou hedvábnou sukni, která mi odkrývala kolena (tučná), vzala jsem si výstřih, který mi odhaloval prsa (zralá, krásné slovo pro stáří a přebytečná kila), namalovala jsem si nehty řvavou červení a taky jsem si zapálila cigaretu. V

Bohnicích jsem tehdy zapůsobila, oslovil mne docela hezký muž v bílých lékařských kalhotách a pozval mne na kávu. Pyšně jsem přehlédla své spolužáky. »Nemohu. Jsem vdaná!« řekla jsem důstojně a mladý se rozchechtal ďábelským smíchem: »A já jsem zase cvok!«

Během několika hodin se na trapas zapomnělo a já se zase napřímila. Jedna stařenka mne poprosila, jestli bych jí z kantýny nepřinesla pár šlehačkových zákusků. Ráda jsem vyhověla. Stařenka mi poděkovala, dala mi hrst drobných a pak si uvědomila mou ochotu. Jeden z dortů mi nabídla: »Vezměte si, jste tak hodná…« Zdráhala jsem se, nechtěla jsem… »Opravdu děkuji, ne…«Šílená stařena mě

radikálně uchopila šílenou silou a pudinkový dort s kopcem šlehačky mi zběsile nacpala do kapsy mé nové hedvábné sukně. 11.

Schizofrenie mé podstaty způsobila, že jsem úplně ztratila kontinuitu. Když bylo třeba se učit, mazala jsem Martinovi chleba s pomazánkou, když bylo třeba věnovat se muži, drmolila jsem text politické ekonomie (v životě jsem pak tuhle vědomost nepoužila…) a když jsem měla relaxovat s přáteli studenty v zahradní restauraci, nudně jsem otravovala svým špatným svědomím, které mne provázelo mým životem. Mým studijním, mateřským a manželským

životem. Mými životy!

Státnice jsem udělala na dvojku a s vytřeštěnýma očima jsem se zvolna začala vracet do normálního světa. Vypadalo to, bohužel, ale na úplně jiný svět než byl původně ten můj. Potřetí mne totiž nečekalo varování. Potřetí přišel úder. Do vazu.

Otevřela jsem dveře bytu. Slyšela jsem gramofon. Svou kdysi oblíbenou Hegerovou. (Tehdy jsem z ní už vyrostla…)

»Ondro!« zavolala jsem. Gramofon zmlknul a možná, že jsem zaslechla nějaké vykviknutí.

Dveře jsem opatrně otevřela. V obýváku byla vykulená slečna, na tváři ruměnec, v ruce boty.

»To je Lucie, ona přišla, protože…«koktal Ondra. Zmateně si zapínal košili. O knoflíček výš.

Mlčela jsem.

Ondra najednou zfialověl.

»A co?!« zapištěl. »Aspoň je to normální ženská!«

12.

Za dva měsíce hrály varhany Gaudeaumus igitur, já stála rovně jako svíčka, v ruce jsem měla roli s diplomem a v očích slzy. V

očích slzy měla taky moje maminka. Plakala dojetím, že má chytrou dceru (vždycky o tom dost pochybovala) a taky plakala lítostí nad tím, jak jsem hloupá. Byla jsem hloupá. Bylo mi totiž skoro čtyřicet a pořád jsem si myslela, že je život teprve přede mnou. Vlastně… já si to musela myslet.

Na pódiu povstal prorektor. »Nezbývá mi než popřát čerstvým absolventům mnoho zdraví, úspěchů a štěstí nejen v práci, ale i v osobním životě!«

Moc hezky to řekl.

13.

Schody jsem brala po dvou a stejně jsem přiběhla o dvě minuty později.

»Už to málem odvolali!» rozčilovala se moje advokátka. »Předseda je chlap a asi bude při něm.« Povzdychla jsem. Předseda, muž (a hezký muž) si významně změřil můj diplom. Neoslnil ho.

»Zahajuji rozvodové řízení manželů Kalendových. Navrhovatelem je Ondřej Kalenda. Prosím pana navrhovatele, aby uvedl své důvody.«

Ondra suverénně vstal, ani se na mne nepodíval. »Velmi jsem se ve své ženě zmýlil« řekl klidně. »Domníval jsem se, že smyslem jejího života jsou děti, rodina, hezký vztah…«

»Ale to přece je smyslem mého života, jenže ještě…«vykřikla jsem. Advokátka mne stáhla zpátky.

»Mou ženu, tedy bývalou ženu…«

»Ještě ne bývalou!« cítila jsem opět potřebu zasáhnout. Advokátka nervózně zažbrblala a soudce vzdychl. »… přestala rodina zajímat. Chodila pozdě domů, na společnou dovolenou neměla vůbec čas…«

Rozčileně jsem vyskočila.

»Musela jsem si ji vybrat na povinný seminář! Měla jsem zkoušky!«

»Čekal jsem, že manželství pro mne bude přístav, zázemí…«

»Paní odpůrkyně, proč jste vlastně začala studovat?« se zájmem se zeptal soudce a prohlížel si mou roli s diplomem.

»Protože…« zmateně jsem se zarazila. Napadaly mne jen fráze. Smysl života, moudrost, sebevědomí, že na to mám… Kapitulovala jsem.

»Jen tak… «

»Pane navrhovateli, máte ke své ženě citový vztah?!« (Ten soudce ho ke mně výrazně neměl).

Ondra zaváhal jen na okamžik. »Nemám,« řekl odporně klidně.

»A vy, paní odpůrkyně, chcete přesto s navrhovatelem setrvávat v manželství?!«

Nějak se mi nechtělo odpovědět. Advokátka do mne dloubala a Ondra se mi vyhýbal pohledem. Vzdychla jsem: »K lásce se nedá nikdo přinutit… Ale někdy je to chyba! «

Kapitola čtvrtá

BEZ NĚJ

Náš byt najednou nevypadal nejlíp. Musela jsem se rozloučit s gaučem, lednicí, skříní, ušákem a manželem, ovšem. Seděla jsem za svým psacím stolem a koukala do stroje. Byla jsem kupodivu klidná a vyrovnaná, a jak už jsem řekla, překvapivě klidná. To ostatně, když umřel můj kamarád František, jsem byla taky. Tehdy jsem byla klidná dva roky. Teď jsem se bála, že sopka mého srdce vybuchne dřív. Věděla jsem, že na duši je dobrá práce, ostatně právě jí jsem přece podle rozsudku dala přednost před Ondrou. Ondrova byla spousta věcí. Bécaud a kytara a košile a ovocné víno a taky moje vlasy a moje kůže a moje… (to mi říkal ve chvilce sexu vášnivého po alkoholu…).

Vytáhla jsem album s fotografiemi. Promyšleně jsem dávala na jednu stranu fotky, kde jsem já, na druhou, kde je Ondra. Nad naší svatební jsem byla v koncích. Vzala jsem nůžky a řešila situaci šalamounsky. Na jedné půlce jsem byla já, moji rodiče a bohužel i moje švagrová (vždycky mi říká, jak dobře, a myslí tím vypaseně – vypadám), na druhé půlce, s ústy připravenými k polibku, zůstal Ondřej, jeho příbuzní a bohužel i náš Evžen.

»Príma!« koukal mi přes rameno téměř sedmnáctiletý Martin. »A mne si rozdělíte jak?! Napříč?! Nebo podél?!«

Dělal mi to prostě ještě těžší. Naštěstí zazvonil zvonek. Ondra a »normální ženská« Lucie. Té dívence bylo asi tolik jako mně, když jsem si Ondru brala, jenže já, bohužel, ani tehdy neměla v očích ten tolik žádaný obdiv.

»Jééé, váš syn má taky tak vznešený výraz jako vy, pane architekte…« padaly z ní perly.

»Co kdybychom šli všichni společné v neděli do zoo?! «

Martin si ji skepticky změřil. »Na vopice?! «

»Ano!« přikývla horlivě.

»Když chci vidět vopici, tak do zoo nemusím!« mile odvětil syn. (Je prý po mně!) »Co jí říkáš?« zeptal se mne tiše v předsíni Ondra.

»Je mladá. A docela hezká. A určitě bude blbá!«

Ondra se s přehledem zasmál.

»A to se mi na ní právě líbí nejvíc!«

2.

Další radikální změnou v mém životě bylo mé nové povolání. Nastoupila jsem do psychologické poradny. Některé dny fungovala jako útočiště pro ty, co si nevěděli rady se svým osobním životem, ve kterém jim partneři a partnerky absentovali anebo naopak přebývali. Tihle lidé většinou váhali, jestli se mají zabít dnes nebo až zítra, jestli mají zabít svůdníky a svůdnice anebo jestli mají vzít své malé děti a přinutit je ke skoku z Gottwaldova mostu. Tihle lidé přicházeli se strhaným obličejem, prázdnýma očima, ve kterých už nebyla naděje, a s hluboko utajenou touhou, že je někdo cizí vysvobodí z klece vlastního trápení. Tihle lidé většinou v monolozích, při kterých je psycholog jen rafinovaně povzbuzoval svými otázkami, cestu na svobodu ze své zmučené duše našli. Hrozivější variantou byli ti, kterým se jejich trápení zalíbilo. Ti, kteří povýšili své utrpení na smysl svého života, smysl života svého okolí, smysl existence veškerého člověčenstva. V některé dny fungovala poradna jako seznamovací kancelář. Využívali ji ti, co si už úplně přestali věřit. Ti, co měli maminky se zdrcujícími posudky jejich osobnosti, ti, kteří měli lásky, které nikdy nenaplnili, ti, kteří leckdy své deviace toužili zamaskovat běžným typem rodinného života. Obě kategorie klientů mne děsily. Má matka ve mně totiž vypěstovala nedůvěru ke všemu »nenormálnímu«

(díky vztahu s mým otcem k tomu měla rozumné důvody), zároveň mne celý život povzbuzovala v myšlence, že se musí lidem pomáhat. Zní to jako klišé, ale je to fakt. Místo Damoklova meče se nade mnou vznášela slova: »Pomoz a bude ti pomoženo!« Věděla jsem vždycky, že budu velmi potřebovat, aby mi někdo pomáhal a z tohoto hlediska byly mé ušlechtilé pohnutky k mému novému povolání naprosto egoistické. Ostatně já sama jsem seznamku také jednou navštívila. S Adrianou. Tehdy jsme získaly telefon individua, které nosilo tupé (opravdu!) a tvrdilo, že je zálesákem, který žil kdysi v západní Americe. Později jsme přišly na to, že všechny jeho věty (vzpomínky na Ameriku) byly citací jedné české dobrodružné knihy. Na rozdíl od výroků plešatce byla ta kniha docela hezká. Do psychologické poradny jsem taky zašla. Tehdy má a Ondrova krize vrcholila a první stání rozvodu se blížilo. Psycholog byl vysoký a tichý. Hovořila jsem o sobě vášnivě asi hodinu. Byla jsem úplně zjihlá svou ušlechtilostí a chápavostí, byla jsem pyšná na svůj klid a racionalitu. Psycholog se ke mně nakláněl pořád blíž. Všimla jsem si náhle, že má dlouhé úzké nehty a za nimi černou špínu, páchl mu dech… Při odchodu mi opravdu bylo líp. Bez psychologa se mi výrazně ulevilo. A do svého zaměstnání jsem si odnesla jedno zásadní předsevzetí: »Měj vždycky dokonalou manikýru a cucej hašlerky! «

Mým přímým nadřízeným se stal doktor Daniel. Vypadal jako každý druhý psycholog nebo psychiatr. Měl zrzavé vlasy, šlapal si trochu na jazyk a koukal zásadně někam hodně vysoko nad vaši hlavu. Uměl se ale hezky usmívat.

»Vaše dveře jsou tyhle. Cedulku si přepište, jinak si budou všichni myslet, že jste doktor Sedláček. Ten teď ovšem místo lidských duší zkulturňuje půdu. Úspěšně. Jeho Vavřinecké… to je něco! Tak tedy… v úterý, středu, čtvrtek, poradna. Pondělí, pátek – seznamka. Když ve dveřích uvidíte vysokoškolačku, rovnou jí zabouchněte před nosem!«

»Ano.«

Taky mě vždycky děsilo, že bych byla opuštěnou vysokoškolačkou. Vždycky jsem si ji představovala s brýlemi, vyrážkou a kozíma nohama, často jsem měla pravdu, vždycky jsem správně tušila, že vysokoškolačky jsou nesmírně handicapovány svým vzděláním a tudíž i nároky a vždycky jsem se snažila se toho vyvarovat. Jasné mi taky bylo, že když už studovat, tak pevně vázaná, že když už studovat, tak muže pro život získat co nejdřív na školní půdě. K té totiž postavy bez ňader, tlusté nohy a prsty se spoustou záděr tak nějak patří. Ke škole totiž také intenzivně patří rozostřený pohled bezstarostného mládí, kdy je třeba obelstít profesory, něco se dozvědět a jít do hospody. Po promoci spadne klec. V záplavě úchvatných sekretářek (manažerek, asistentek) vysokoškolačka nemá šanci. Samozřejmě pouze tehdy, když je vysokoškolačka volná, ve chvílích, kdy má muže, jí totiž naopak patří svět. To se jí nabízejí většinou další a další muži, a sekretářky, manažerky a asistentky hynou závistí nad všemi těmi podřízenými komplimenty a říkají si:

»Kdybych tak měla školu…« Jo. Tenhle pocit jsem absurdně znala taky.

»Kolik je vám vlastně let?»zeptal se doktor Daniel.

»Třicet osm!«

»Já myslel, tak pětadvacet!«

Polichoceně jsem vykulila oči.

»Tak mladě sice rozhodně nevypadáte, ale myslel jsem, že když jste právě po škole… Prý píšete práci o manželství… Vdaná?«

»Ta práce je hlavně o rozvodech. Jsem rozvedená! «

»Výborně! Tady od nás je jen jedna šťastně zasnoubená. Já jsem se pro jistotu ještě neoženil. Hlavně, že své práci rozumíme!«

»Nejste cynik, že ne?!« ujistila jsem se. Doktor Daniel se rozesmál.

»Cynik?! To by musel být cynikem i chirurg, který má ještě slepý střevo!«

Doktor Daniel na mne ještě juknul ze dveří. »A víte proč ho ještě má? Protože je chirurg!«

3.

Fyzická práce! Báječná léčba na všechny bolesti duše. Moje matka mne prostě v dětství úplně ovládla svými idejemi. Neustále jsem je realizovala. Pokoušela jsem se vybílit záchod. Stála jsem v té malé místnůstce na štaflích, na háčku jsem měla pověšený kýbl s barvou a velkoryse jsem se rozmachovala štětkou. Příliš velkoryse. Mé vratké štafle se zvrátily, zapříčily se o druhou stěnu a já byla pod nimi přimáčknutá jako jepice. Právě v tu chvíli dveře otevřel Martin.

»Nemám co na sebe,« oznámil mi vesele.

»Máš hezké tělo…« zaskřípěla jsem.

Zpražil mne pohledem. Nějak jsem se mu na těch štaflích nezdála.

»Co tu děláš?!« zeptal se podezřívavě.

»Maluju! «

Stále tak divně koukal.

»Už to brzy bude!« zašvitořila jsem. (Šlo mi to špatně, zrychleně jsem dýchala.)

»Potřeboval bych asi 2000 korun. «

Vzdychla jsem.

»Tolik nemám! Nezapomeň, že jsem rozvedená!«

»Na to se zapomenout nedá!« odsekl syn a práskl dveřmi. Pod kýblem povolil háček a kýbl se řítil přímo na mě. Bezmocně jsem rozpřáhla ruce. Kýbl jsem chytila. Nic to neznamenalo. Byla jsem politá bílou barvou od hlavy až k patě.

Dveře se otevřely podruhé.

»No podívej!« zvolala jsem vyčítavě.

»Vidím,« ozvalo se.

Milada. Má věrná přítelkyně, spolužačka z devítiletky. Skepticky si mě měřila.

»Je to jasné, Olgo!« řekla po chvilce. »Potřebuješ chlapa!«

4.

Vinárna Blata, jejíž majitel miloval Arthura Conana Doyla a jeho Psa baskervillského, slouží přes den příjemnému posezení, večer se mění ve vinárnu taneční. My s Miladou jsme tam přišly asi v pět. Milada objednala dvě cinzana. Pily jsme je brčkem.

»Jednoho chlapa jsem se právě zbavila,« řekla jsem nepřesvědčivě.

»On se zbavil tebe!« nelítostně mne opravila Milada. »Ty jsi sama být vůbec nechtěla!«

»Nejsem sama. Mám Martina. A kromě toho se mi to líbí. Můžu si chodit kam chci a kdy chci, a koukat v televizi na jakej chci program a Martinovi vůbec nevadí studený večeře!«

Milada jen netrpělivé mávla rukou. »Komunální řeči! Neslyšíš, jak nepřesvědčivé a hloupě to zní? Ty si musíš najít někoho, aby ti vymaloval záchod, občas vynesl odpadky a tys měla pocit, že jsi žádoucí.«

»To zní ovšem taky dost nepřesvědčivě…«

Milada dopila a hned objednala další. Rozhlédla se vinárnou.

»Co támhle ten?!«

U vedlejšího stolu do sebe hltavě cpal řízek asi padesátiletý tlouštík.

»Ondra byl proti němu Delon!« namítla jsem.

»Hm. Jenže Delon tě nechal!«

Miladě přestalo cinzano chutnat. žádala po číšníkovi něco, co by se dalo pít. Koňak se dal pít.

»Ten číšník vypadá jako Borůvka. Pamatuješ?!« Pamatovala jsem si. Milada ho milovala celou osmou třídu. Milovala ho typickou žhavou pubertální láskou, kdy člověk (zejména žena) jasně ví, že kromě lásky nemá v životě vůbec nic žádnou cenu. V průběhu let tahle pravda bledne, jen v řídkých okamžicích milostných ztrát anebo nálezů zaráží svou jasnozřivostí a člověk (žena) zase prohlédne.

»Borůvka si vzal nějakou starší paní s dcerou. Ta jednou přinesla domů psa. On řekl, buď pes nebo já. Vyhrál pes!«

Milada se bláznivě rozesmála. »A Míša?!«

Míšu jsem zase milovala já. Nikdy se mnou neprohodil ani slovo, ale já jsem si o něm dva roky psala deník. (Potkala jsem ho pak náhodně na bramborové brigádě našeho učiliště. To už nám bylo sedmnáct a Míša přemutoval do nesnesitelně hlubokého altu. Hned první večer mi nabídl procházku, taky mi dal cigaretu a nakonec pusu. Dlouho jsem si drhla zuby, protože mi byly jeho sliny nepříjemné. Pak jsem ale zvážila situaci a ujasnila si, že mne moje veliká láska chce! Druhý den jsem tedy pevně zavřela oči a líbala se s ním zase. Milada mi tehdy poradila: »Otevři hodně pusu a jazyk silně tiskni za horní zuby!« Líbala jsem se takhle s Míšou tři týdny. Vůbec jsem nechápala, proč pořád fňuká, že ho nemám dost ráda. Vůbec jsem neměla žádné sexuální trauma. Pravdu o francouzských polibcích jsem se totiž dozvěděla až za dva roky.) »Míša teď měří metr padesát a prodává v podchodu Večerní Prahu!«

»A z Ireny je místo herečky kuchařka. Je strašně tlustá a má vepředu dva zlatý zuby!« zatriumfovala jsem. Milada se zachmuřila.

»To je fakt. Mužský jsou vesměs příšerný, jenže, bohužel, o ženách to platí taky. Podívej na mě!«

»Ty nejsi příšerná! « Milada se mocně napila.

»Ale jsem. Jsem!«

Milada se ke mně důvěrně naklonila, šeptala: »Víš, jak já říkám mužům?! Mrtvé stádo. Mrtvé kusy. Každej sice jinak postiženej, ale život nevidím v žádným!«

Mlčela jsem. Tahle myšlenka mne zaujala. Pořád ale u mě byla naděje…

»A ty si myslíš, že jsou mrtví úplně všichni?! «

Milada chmurně přikývla.

Za parketem se začali tísnit muzikanti. Vinárnou zazněla hudba a na parketu se objevili první odvážlivci. Zasmušile jsem rozjímala o Miladiných slovech. K našemu stolu přišel elegantní, vyšší muž. »Smím prosit?« zeptal se mne. Líbil se mi.

»Vypadá docela živě…« jukla jsem po přítelkyni. Prohlédla si ho od hlavy až k patě.

Zavrtěla hlavou. »Mrtvej…« vzdychla. Muž nechápavě stál.

»Netancuju,« řekla jsem neochotně. Bylo mi ho líto. I sebe mi bylo tak nějak líto. »Já totiž nemůžu!« řekla jsem tiše a snažila se nenápadně upozornit na svou žárlivou a už trochu opilou přítelkyni. Muž odešel. Byl takový decentní a elegantní…

Milada se rozzářila.

»Pane vrchní, ještě jednou!«

5.

Asi ve tři v noci jsem vyskočila z taxíku. Milada se za mnou vyklonila: »Po čtyřicítce se vadne…«zvolala povzbudivě. Doklopýtala jsem do předsíně. Můj pohled padl na oválné zrcadlo. (Od tety Anežky. Ondra mi ho šlechetně, anebo zlomyslně nechal.) Pozorně jsem si prohlédla svůj obličej. Po alkoholu mé napuchlé

slovanské tváře mohou být okamžitě ilustrací české kuchařky v kapitole o lívancích. O šedých, moučných a šíleně nezdravých lívancích…

Vztekle jsem do zrcadla bouchla.

»Blbý zrcadlo od tetičky Anežky!« bouchla jsem ještě jednou. Zrcadlo se uvolnilo ze skoby a spadlo na zem. Do předsíně přišel rozespalý Martin.

»Co je?«

Ukázala jsem mu na svá ústa. »Vráska! Vidíš?! Úplně nová!« »No a?!« nechápal syn. Zamotala jsem se. Vyčerpaně jsem klesla na miniaturní stoličku.

»To ti co nejdřív přivedu novýho tatínka! «

6.

Seděla jsem ve své kanceláři nebo ordinaci, jak je libo, a naproti mě na radu čekali manželé Marešovi. On byl muzikant, ona kancelářská síla. On měl na sobě džíny a odřený svetr, ona bílou sukni a halenku s mašlí. Mareš právě své ženě vyčítal, že neumí žít.

»Neumíš žít! Práce ti nepřináší radost, ale ty se bojíš ji opustit, vzít si na záda batoh a jít! Jen tak jít!«

»Pokud vím, pane Mareši, máte sedmiletou holčičku, bylo by pro vaši ženu velmi obtížné, vzít si batoh a jen tak jít… « Mareš se trochu zarazil.

»Kdyby aspoň dělala něco, co ji zajímá. Třeba chodila na aerobik, na němčinu, podvojné účetnictví nebo se potápěla… «

»Ta jeho nová známá je potápěčka a nosí batoh…« truchlivě mne upozornila jeho žena. »Je jí osmnáct!«

»Na tom vůbec nezáleží, kolik jí je!« rozhořčil se Mareš. »Ona prostě žít umí! A učí žít mě!«

Paní Marešové zčervenaly oči. Vytáhla kapesník.

»A co vám vlastně tak moc vadí na vaší ženě?!«

»Pořád sedí doma a… spí v pyžamu!«

Marešová přestala plakat. Vykulila oči. »Tobě vadí to puntíkované pyžamo?!«

»Paní doktorko, vždyť ona se vůbec nechová jako žena. Vsadím se, že žádnýho chlapa nenapadne, že by s ní mohl něco mít!«

Marešová strčila kapesník zpátky do kabelky. »Tak se vsaď!« řekla prostě.

Mareš nechápal.

»Vsaď se! S flétnistou Studeným!«

»Paní Marešová, aby vás to pak nemrzelo!« řekla jsem překotně. Mareš vypadal zaraženě. »Co tím chceš říct?! «

»Ten je totiž z toho puntíkovanýho pyžama, co jsi mi ostatně dal vloni k Vánocům ty, úplně odvázanej!«

Klárka byla asistentka od nás z poradny. Bylo jí asi osmadvacet, byla víc než příjemně boubelatá a neměla (taky!) žádného partnera. Běžely jsme spolu krčským lesem, ona měla přes tepláky na stehnech dva velké igelitové pytle, strašně se potila a já jí udělovala rozumy. Skvěle jsme naplňovaly obraz opuštěných žen, které místo aby opečovávaly svou rodinu, místo aby svůj talent investovaly do společnosti, hledají realizaci v pitomě plytkých akcích, které nabízejí kluby žen a časopisy jako je Vlasta.

»Klárko, to úsloví našich babiček, sedávej děvenko v koutě… dávno neplatí. Když se od ženy očekává aktivita v pracovním procesu, tvůrčí práci, je nutné, aby se aktivizovala i v mezilidských vztazích. «

Moc jsem se zadýchala, musela jsem si odpočinout. V krčském lese jsme nebyly samy. Kondičních běžců tu bylo jako máku. Velcí, malí, tlustí, tencí… Klárka to pochopila po svém: »To mám tedy tady nějakýho zastavit a říct mu, pane, nechcete se mnou chodit?!«

Zasmála jsem se: »Stačilo by, pane, nechcete se mnou běhat?«

»Rád.«

Bylo mu asi pětatřicet, měl černé vlasy a tmavé brýle. Chtěla jsem se ho hned zbavit, ale zachytila jsem Klárčin pohled. Byl v něm zájem, žádost a možná i naděje. Ustoupila jsem do pozadí.

»Viktor Chochola!« představil se. Představily jsme se také. »Běháte tu často?!« snažila se Klárka.

»Od té doby, co žiju jinak a lépe!« zasmál se muž.

»A předtím jste žil hůře?!« ptala se Klárka.

»Hůře« odpověděl on. Opožďovala jsem se. Mlčela jsem jako ryba.

»A jak hůře?!« byla aktivní Klárka.

»To radši nechtějte vědět!«

»Ale já to chci vědět!« bojovala Klárka.

»Ale já vám to nechci říct!«

Nestačila jsem jim. Sedla jsem si na pařez, otírala jsem si zpocený obličej a říkala si, že by si Klára měla sundat ty igelitové pytlíky.

»A víte, co bych moc chtěl?! Abyste mi pomohla.« Klárka ožila.

»Ráda. Jak?«

»Chtěl bych se nějak blíž seznámit s tou vaší mlčenlivou kamarádkou! «

Zvedla jsem se z pařezu a začala rychle utíkat opačným směrem. 8.

Pan Vávra byl hezký čtyřicátník, který měl jistě štěstí u žen. U

té své měl smůlu.

»Pane Vávra, já vím, že jste zklamán, jsem tu od toho, abych vaše manželství zachránila. Ale… sešli jsme se již dvanáctkrát. Vaše žena nemá nejmenší zájem s námi spolupracovat. Se svým novým partnerem čeká dítě… vaše manželství bylo… tedy… JE…«rychle jsem se opravila, »… bezdětné, vaše rozhodnutí, že nebudete chodit na fotbal a pít pivo, je jistě chvályhodné, ale obávám se, že v nastálé situaci by vaší ženě vadilo třeba zrovna to, že nechodíte na fotbal a nepijete pivo…«

Dveře se bez klepání otevřely. S absolutně nepřístupným obličejem vstoupila do místnosti Klárka. Mlčky hodila přede mne na stůl trochu pomačkanou vizitku. Viktor Chochola, Krátký film, stálo na ní. Udiveně jsem zvedla oči. Klárka za sebou rozhořčeně zabouchla. Chvíli jsem si ještě vizitku prohlížela. Pak jsem se vzpamatovala. Odkašlala si: »Hm. Tedy… pane Vávra, jste ještě mladý. život je před vámi. Snažte se vyplnit čas. Nebojte se samoty! Zjistíte nakonec, že je to docela příjemná záležitost!« Hm. Právě v těchto dnech mi má samota připadala… jemně řečeno… nepatřičná!

9.

Milada je propagační výtvarnice a bydlí v pátém patře bez výtahu. Otevřela mi až po chvilce. »Pojď do kina nebo na kafe!« a funěla jsem. Milada mne pustila do předsíně.

»Je tady,« zašeptala. Pochopila jsem.

»Ten tvůj lesní inženýr, co tě chodí navštěvovat tak jednou za čtrnáct dní!?«

Milada přikývla. Dveře otevřela na škvírku. V ušáku seděl asi padesátiletý muž. Málo vlasů, žádná výška, příliš masité rty… nic moc.

»Radši jdi! Kdyby se naštval, tak by se nemusel objevit třeba měsíc!«

Ještě jsem se na Miladu škodolibě usmála. »A ten není mrtvej?!«

»Ten ještě občas povyskočí!«

10.

Sama jsem se courala pěší zónou. Chvilku mne to bavilo. Koukala jsem do výloh, pozorovala cizince, otáčela se za slečnami ve zvlášť výstředních modelech. Měla jsem absolutně nevhodné podpatky pro pražskou dlažbu, každou chvíli jsem se bořila do mezer mezi kostkami, někdy jsem dokonce beznadějně propadla rozehřátým asfaltem. Sedla jsem si proto do zahradní restaurace a objednala si colu.

Bylo teplo a o zahradní restauraci byl zájem. »Čekáte někoho?«

zeptala se mne mladá dívka, a když jsem zavrtěla hlavou, pozvala ke stolu své další kamarádky. Dvě si sedly a jedna trpělivé čekala, až dopiju. Nemohla jsem ji zklamat. Málem jsem se zalkla. V pasáži Světozor jsem si stoupla do fronty u kina. »Na teď!«

řekla jsem.

Pokladní utrhla dva lístky.

»Ale… « zajíkla jsem se. Nepochopitelně jsem zrudla. Zaplatila jsem dva lístky, jeden předala biletáři a druhý nenápadně hodila do koše. Ne dost nenápadně.

»Haló, paní! Vy jste vyhodila správný lístek! Když vám nepřišel, tak ho můžete prodat!«

Uvaděč halekal a já prchala a doufala, že nikdo neví, že křičí zrovna na mne. Ještě by si mohl myslet, že jsem vadná. (Jako, že jsem!) Film byl opravdu o lásce a viděla jsem z něj jen první polovinu. Pak mne zmohla nepochopitelná netrpělivost a taky mě šílené rozčilovala milující se dvojice přede mnou. Pořád k sobě tulili hlavinky.

»Tak si, sakra, zvolte aspoň jeden směr!« okřikla jsem je a pak jsem se začala bát, aby si nemysleli, že jim jejich hezký vztah nepřeji, anebo, nedej bůh, závidím.

Vyběhla jsem z řady.

»Není mi dobře« zamumlala jsem směrem k uvaděči a sama k sobě jsem si dodala: »A jsem srab!«

11.

Odemkla jsem.

»Martine!« zavolala jsem od prahu.

Byt byl prázdný, poněkud ztichlý a vypadal nepřirozeně rozlehle. Ještě v botách jsem prošla všemi místnostmi, v ložnici jsem nakoukla do skříně a v koupelně rozsvítila, taky jsem dveře od všech pokojů

otevřela dokořán. Nezula jsem se a nesvlékla. Pustila jsem rádio, gramofon, snažila se co nejdřív zaplašit ono tak nepříjemné ticho. Sedla jsem si za psací stůl ke svému veledílu.

»… téměř 70 procent mužů bezprostředně po rozvodu uzavírá nový sňatek. ženy jsou na tom podstatně hůře. Musí se vyrovnat se strachem ze samoty a stáří, menší atraktivností… Ve většině případů soustředí velké množství energie na hledání nového životního partnera…«

Vstala jsem. K rádiu a gramofonu jsem přidala televizi. Fotbal! Chvilku jsem koukala na dvaadvacet mužů, jak se nesmyslně honí za jediným míčem a k tomu jsem si z hloupé nostalgie pustila desku s Hegerovou. Když jsem se dopracovala k povzbuzující písni Rozvod, radikálně jsem gramofon vypla.

V bytě bylo podivně šero, tísnivě. Vytáhla jsem z kapsy zmuchlanou vizitku. Tu od Kláry. Chvilku jsem se na ni dívala. Pak jsem zvolna vytočila číslo.

»Prosím?« ozval se příjemný mužský hlas. Nadechla jsem se: »Tady je Olga Kalendová. Mohla bych mluvit s panem Chocholou?«

Kapitola pátá

ON (č. 2)

1.

Byl chlapecký a miloval film. To bylo to jediné podstatné, co mi na té první schůzce řekl. Měli jsme ji na Střeleckém ostrově. Na ostrově proto, že tam rostlo hodně kaštanů a on je sbíral pro svou desetiletou dceru, která je potřebovala do školy. Měl velký vak, pořád se skláněl k zemi a neodolatelně se pochechtával.

»Nevadí vám, že jsem ženatý, že ne?!« začal optimisticky. »Moje žena je báječná, ale je nejvyšší čas, abych začal trápit zase někoho jiného! Třeba vás!«

»Jsem rozhodnutá se nenechat trápit,« řekla jsem přiškrceně. Byla jsem naditá v loňském kostýmku a měla jsem pocit, že jsem o deset let starší.

Vzal velkou větev a začal ji házet do koruny. Kaštany, velké jako pěst, padaly k zemi. Zmateně jsem prchala. Tři mne zasáhly. Třela jsem si čelo. Mrkl na mne povzbudivě.

»Už jsme měli jedno stání. Budu platit alimenty. Jestli si se mnou něco začnete, tak rozhodně ne pro peníze!« začal lézt na strom.

»Jestli si s vámi něco začnu…«zapochybovala jsem.

»Tak sbírejte přece!« zakřičel a já (naditá v kostýmku) jsem poslušně dotáhla vak ke kmeni, ohnula se a sbírala pro jeho desetiletou dceru kaštany. Nejhorší na tom bylo, že se mi to začalo líbit!

2.

Byla sobota. Martin si balil celtu a na zádech měl »tele«. Já se zuřivě prohrabovala ve své skříni. Všechno jsem vyházela na zem a nešťastně jsem probírala hromadu. Mé oblečení bylo nemódní, vyrudlé

anebo mne dělalo tlustou. Toužila jsem být mladá a štíhlá jako proutek. Poprvé jsem použila tělový pudr Dior za 1700 Kčs. Poprášila jsem se tak vydatně, že jsem si zničila svou favorizovanou sukni do gumy. Vzala jsem si šaty do sedla. Líčila jsem se dvě hodiny. Oči jsem měla jako subreta a maskaro mne dráždilo k pláči. (Pudr ke kašli! V šatech jsem se trochu dusila!)

»Ty někam jdeš?« podivil se Martin. Podívala jsem se někam stranou. »Já? Ne!«

3.

Pět minut jsem postávala za rohem a přesně ve tři jsem vešla do vinárny V zátiší. Oči mi šíleně slzely. Pálily. Mžourala jsem. Konečně jsem pana Chocholu uviděla, vykouzlila jsem sebejistý úsměv a sedla si naproti němu. Díval se užasle. Nebyl to totiž on. Zmateně jsem vstala. Vysvobodil mne číšník.

»Dáma někoho čeká?«

»Budeme dva.«

»Stolek nebo box?«

»Box!«

Sedla jsem si na diskrétní místečko a rozpačitě si objednala vinný střik. Pak ještě jeden. Vrchní se chápavé usmíval. Oči slzely. V půl čtvrté se rozrazily dveře a do vinárny vrazil Chochola s desetiletým děvčátkem.

»To je Barborka! Chci ji mít ve vlastní péči. Hezky se poznejte, já zatím musím do střižny!«

Vstala jsem. »Ale to ne!«

»MUSÍM do střižny. Barborka je fajn!«

Byl v trapu. Proti mně desetileté dítě a nikdo z nás neměl radost.

»Co je to ve vlastní péči?! « zeptala se. Zakuckala jsem se.

»Promiň,« překotně jsem vstala, rozlila střik a zmizela jsem zbaběle na dámský záchod. Byl světle modře vykachlíčkovaný. Zrcadlo vypadalo jako to od tetičky Anežky. Drhla jsem si obličej mýdlem, byla jsem černá od maskara a pošklebovala jsem se sama sobě.

»Blbá, blbá, blbá…«

Barborka zvolna zvedla hlavu od svého časopisu Bravo. (V životě jsem se nikde jinde tolik intimních informací o těle i aktu nedozvěděla.) »Takhle vám to sluší mnohem víc!« usmála se. Měla evidentně v oblibě lívance. (Pravé české lívance!)

4.

»Je to film o osamělé ženě, o jejích problémech, nadějích. Určitě toho o tom hodně víš! « Dotklo se mě to. »V poradně se s takovými typy nutně musíš potkat, chtěl bych v tom mít hodně pravdy, žádnej bakelit, život! Chápeš?! « Chlapecky vypadající režisér Krátkého filmu mluvil čím dál hlasitěji. Něco jsme vypili. Stoupali jsme po schodech k našemu bytu.

Postrčila jsem ho do předsíně. »To je nádhera!« řekl.

»Potřebovalo by to vymalovat« usmála jsem se skromně.

»Nádhera je, že si můžu popovídat s hezkou, inteligentní ženou!«

řekl on. »Moje žena je sice taky hezká, ale naprosto jí chybí racionální uvažování. Ona má neuvěřitelnou intuici, to mi taky dost pomohlo, ale když jsem potřeboval příběh vystavět, logicky ho zdůvodnit, bylo to na nic! Víš, jak dělá jelen?!« zeptal se bez přechodu.

»Jelen nějak dělá?!« zeptala jsem se a pro jistotu ho postrčila do pokoje.

Stoupl si na všechny čtyři a vydával táhlé zvuky. Do předsíně nakoukl Martin.

»Co to je?!«

»Já myslela, že přijedeš až zítra…« zablekotala jsem.

»To je…« Chochola se činil.

»To je jelen« řekla jsem nejistě. »Jelen v říji! «

5.

Seděli jsme v projekci a dívali se na miniaturní obrazovku za střihacím stolem. Sledovali jsme rej akvabel. Hezké, mladé ženy se ladně pohybovaly a připomínaly mi malé mořské víly.

»Tady je špatnej střih!« rozčiloval se Víťa Chochola. »Je to nesynchronní!«

Nervózně jsem sledovala hodinky. Vstala jsem. »Už musím do práce!«

»Jedna z nich je moje žena! Tedy… bývalá.«

Zase jsem si sedla a naklonila se akvabelám blíž. »Která?«

Víta mávl rukou.

»To máš jedno!« Přitáhl si mne k sobě, objal mne, políbil. Dveře se otevřely. Dívka s brýlemi a bujným poprsím. »Promiňte, pane režisére, ale já…«

»To je můj odborný poradce« představil mne Víťa. Dívka zase zapadla.

Víťa mne objal pevněji. »Miluju Tě,« řekl. 6.

Šli jsme s Víťou sportovním areálem a Víťa mne držel kolem ramen. Já jeho kolem pasu. Nešlo se nám pohodlně, a tak mne Víťa za chvilku pustil. Trochu se kabonil. »Mám děsně práce!« reptal.

»To bude jen chvilka.«

Víťa zase jen mávl rukou.

»Kdy bude stání?« osmělila jsem se. Víťa mávl rukou.

»žena se s tím už vyrovnala?!« osmělila jsem se podruhé. Víťa to zase jenom odmávl.

Stáli jsme před dveřmi do tělocvičny. Hluboce jsem se nadechla a upravila Víťovi pomačkaný límeček. »Snad se mu budeš líbit! «

Jen tak tak, že jsem se nepokřižovala.

»Měl by tě znát. Nemám před ním tajnosti, ale… to víš…, je to ještě takový hravý, citlivý… DÍTĚ!«

Dveře jsem konečně otevřela. Na pódiu stál Martin, měřil svých metr devadesát (Chochola byl jako většina intelektuálů malý a neduživý) a předváděl svou karatistickou sestavu. Skákal, točil se jak na obrtlíku a hrozivé křičel.

Nadmula jsem se mateřským citem. »Můj syn!«

7.

Kolega Daniel koukal vlahýma očima někam do dálky a žádal mne o vypracování referátu na naše »psychologické« školení. V ohybu chodby se objevila drobná paní. Při pohledu na ni dr. Daniel strnul. Pak jak lasička vklouzl za své dveře.

»Jsem nemocnej« zašeptal. »Anebo radši mrtvej !« Drobná paní Ševčíková vzlykala proto v mé ordinaci. »Zase mi odešel, paní doktorko, odešel…«

»Vzchopte se!«

Vzlykala ještě víc. Položila jsem jí ruku na rameno. »Neplačte, to vám nepomůže… Uklidněte se! No tak, neplačte!«

Plakala, vzlykala, kvílela… Pochopila jsem, proč kolega Daniel zemřel. Taky jsem chtěla zemřít. Paní Ševčíková byla z rodu něžných, křehkých žen, které zadusí i ty nejtemperamentnější a nejvášnivější velikány. Byla z rodu těch nejženštějších manželek a matek, které svou poddajností, pokorou a trpělivostí táhnou k zemi. Pod zem.

»Tak se, sakra, uklidněte!«

Paní Ševčíková dotčeně zvedla uslzené oči.

»Ale já se NECHCI uklidnit! Já CHCI, aby se vrátil!«

8.

Krájela jsem masíčko, zeleninku a patlala těstíčko na bábovičku. Milada pila víno.

»Ta jeho žena moc pije!« řekla jsem. »Je prý moc hezká, ale taky moc jednoduchá. Na mně se mu líbí, že mu pomáhám v práci. že na to jako mám. Tvůrčí náboj, víš?!«

Milada mlčela, jen si mé tak divně prohlížela. Vytáhla jsem hromadu fotografií. Samé ženské tváře. Jedna hezčí (a mladší) než druhá!

»Radím mu, kterou si vybrat! Párkrát se s nima sejdem a já hned vidím v těch jejich očích nejistotu, hysterii, prázdnotu, inteligenci…«

»A co vidíš v jeho očích?« ušklíbla se Milada.

»že je to tvůrčí člověk. A hodnej a zodpovědnej a žIVEJ!« zasmála jsem se.

»Holku chce mít ve vlastní péči!«

»A kde je teď?« zeptala se Milada.

»Máme dneska půlroční výročí. Přijde v šest!«

»Už je šest!« řekla Milada.

V sedm jsem propadla nejistotě.

»Asi mu do toho přišlo něco důležitého!«

»Existují telefony!« namítla Milada. Byla mi šíleně protivná.

»Třeba nefunguje!« řekla jsem v naději. V tu chvíli telefon zazvonil. Vrhla jsem se k němu.

»Martine…« Co jsem to za matku, že když slyší vlastní dítě, tvář se jí protáhne zklamáním! »Můžeš do kina, můžeš…«

Protivná Milada mlčela.

»Určitě přijde…« vzdychla jsem. V deset jsem se začala klepat.

»Máme výročí a on nepřišel!«

Milada radikálně zvedla telefonní sluchátko. »Číslo!« poručila mi.

»Já mu přece nemůžu volat!« svíjela jsem se.

»Ale já můžu!« Milada konala a mně začaly svítit oči.

»Pavlásková. Je doma pan Viktor Chochola?« Milada udiveně povytáhla obočí a sluchátko mi podala.

»Víto, to jsem já… « Nejdřív ticho a pak klap.

»Milado! On mi s tím praštil!« chvíli jsem tomu nevěřila. Pak jsem začala vzteky bublat.

»Všechno mu sežereme. Do posledního soustíčka, kostičky, drobečku…«

Vrhla jsem se na jídlo. Po dvou obrovských soustech jsem začala plakat.

»Milado! On neprišel, on se na mě vykašlal! On už nepřijde nikdy …«

9.

Prvních čtrnáct dnů jsem zhubla o sedm kilo. Nebyla jsem schopná se na nic soustředit a jako filmovým hrdinkám mi z třesoucích se rukou vypadávaly předměty. Filmovým hrdinkám vypadávaly dopisy od milenců, květiny a sklenky s alkoholem. Mně vypadával hadr na podlahu, maso na guláš a karty mých pacientů. Prvních čtrnáct dnů jsem prožívala orgie ušlechtilého utrpení. Růžovýma očima od pláče jsem se vyčítavě dívala na svět. Propadala jsem se do totálních depresí při zpovědích mých pacientů a trošku mě jen vždycky zvedlo, když jsem je svou analýzou málem přinutila k sebevraždě. Dalších čtrnáct dní jsem ztloustla o devět kilo. Zatvrdila jsem se a rozhodla se, že na Chocholu zapomenu v aktivitě. Úplně nejlepší aktivitou bylo jídlo. Jedla jsem pořád.

Přesně po měsíci kolem půlnoci, když jsem byla v kuchyni a cpala se žloutkovým věnečkem, někdo zazvonil. Měl světlé kalhoty, džínovou košili, co ladila s očima a obličej , který zářil štěstím.

»Už to všechno mám!« řekl ve dvanáct hodin v noci na mém prahu. (V té době jsem spala v čínské flanelové košili velikost padesát čtyři. Ta košile byla obrovská.. Stan s rukávy metr širokými, které

měly látku zřasenou do manžetek. Manžetka měla u obvodu šedesát centimetrů. Ta košile mne šíleně uklidňovala. Představovala jsem si, jak modrý flanel zdvíhá tisíce drobných snědých čínských ruček, jak malinké a štíhlounké Číňanky s šikmýma očima a ústy rozevřenými posvátným údivem šijí obrovské šaty pro obrovské bílé české ženy…

Pro mne.)

Chochola mi strčil do ruky podlouhlý papírek. Nechápala jsem.

»Už to mám. Za dva dny jedeme! Bohužel, nebudeš očkovaná proti choleře!«

»Já… kde jsi byl?«

Viktor Chochola neodpověděl úplně přesně. On vlastně ale nikdy úplně přesně neodpovídal. »Není důležité, kde jsem byl! Důležité je, kde budeme! V Africe. «

Ten papírek v mé ruce byla letenka…

10.

Nebyla jsem očkovaná nejen proti choleře, ale ani proti malárii, tyfu a žluté zimnici. Měla jsem šílené výčitky svědomí, šílený

strach z letadel a neměla jsem co na sebe. Seděla jsem v letadle obrovských rozměrů, byla jsem nad Indickým oceánem (obrovských rozměrů) a letěla jsem do Tanzanie. Do země, která leží tři stupně

pod rovníkem a je třetí odspodu na žebříčku světové úrovně. U okénka seděl Viktor Chochola. Režisér. Za mnou seděli čtyři horolezci (herci). Seděla jsem s nohama pohodlně a neesteticky vystrčenýma do uličky, tělo se mi chvělo a oči jsem měla rozšířené

hrůzou. (V životě jsem se tolik nenamodlila. Vzpomněla jsem si dokonce na Zdrávas Maria, matko boží…) Byla jsem odborný poradce!

Psycholog, psychiatr a lékař výpravy. Těsně před odjezdem (to znamená v pondělí, odlétali jsme v úterý) jsem totiž absolvovala bleskový kurz Červeného kříže.

Viktor Chochola nadšeně rozkládal rukama, všem blízko sedícím vyprávěl obsah plánovaného filmu. Poleze se v něm na Kilimandžáro, bude se točit zvěř v kontrastu s jednáním lidí… Chochola mluvil anglicky asi jako já (to znamená školskou angličtinou, která se skládala asi z pěti dokola se opakujících slov). Chochola ale mluvil anglicky rád. (Moc rád, na můj vkus.)

Dívala jsem se na něj se směsicí nedůvěry a obdivu. Když jsme startovali v Amsterdamu, zaťala jsem mu nehty hluboko do předloktí a on ani nevyjekl, jen mi pak tři kilometry nad zemí ukázal krvavé

stopy. Měla jsem taky s sebou kouli pro štěstí. Byla z tmavě

zeleného žíhaného chalcedonu. Vážila asi kilo a na tmavém psacím stole byla elegantní. Jednou mi ji dal Ondra k Vánocům a já jsem si řekla, že mi pomůže v každé nebezpečné situaci. Zuřivě jsem ji svírala v dlani. Letadlo sebou náhle škublo, rozsvítil se nápis

»připoutejte se,« já se začala zmatené rozhlížet a úplně mne porazilo, když jsem si všimla, že ostatní cestující se chvějí hrůzou jako já. Vždycky jsem totiž vnitřně podvědomě doufala, že všichni ostatní dospělí a inteligentní lidé vědí(!), že letadlu se může důvěřovat a že se nic nemůže stát. Nad Indickým oceánem v jasnozřivém okamžiku jsem pochopila, že na stroj se prostě nikdo nikdy nemůže spolehnout, že už nikdy nebude mít Martin maminku a vrhne se určitě na drogy, a že mne vlastně nikdy nikdo neměl úplně

rád. (Jen maminka, tatínek, Evžen a Romanka a ti budou na mém pohřbu plakat a pak půjdou domů a dají jako každý den krmení našim dvěma vepřům…) Začala jsem panikařit. Má chalcedonová koule mi vylétla ze zpocených prstů. S obrovským rámusem dopadla na podlahu. Začala se koulet obrovskou rychlost í. Všichni strnuli. Letu šky si vyměnily rychlé pohledy.

»Co to je?«

Proti mně se v mžiku postavil snědý muž s vydutým sakem.

»Terrorist!« zaznělo anglicky a světelná oznámení růžově blikala na poplach.

»Koule, talisman,« opakovala jsem pitomě česky a nemožně jsem zkreslovala informaci… Chochola začal lézt po zemi a až někde u pilotní kabiny mou kouli našel. Všichni se na mne pak vyčítavě

dívali a já dělala velice okázale, jako že nic. Domýšlela jsem přitom, co by se stalo, kdyby kámen ve své rychlosti proděravěl letadlo a na palubu se dostal vzduch. Když se Chochola plazil po podlaze, napadlo mne, že ho možná nemiluji tak třeskutě. že nejsem dojatá z jeho přítomnosti a že jsem víc rozechvělá z toho, že letím do Afriky než z faktu, že tam letím právě s ním. Objevila jsem v sobě náhle netušenou záplavu touhy po dobrodružství a dveře, které

se k němu otevřely, byly pro mne důležitější než ten, kdo jim držel kliku. Má láska k Chocholovi byla bledá jako obzor nad širokým africkým bušem.

Kapitola šestá

ON (č. 3)

1.

Všichni, kdo si myslí, že je v Africe horko, vlhko a nedýchatelno, se mýlí. Pod Kilimandžárem v Arrusche vane teplý

vzduch neznámých, svěžích a chladivých vůní, vítr čechrá vlasy a plíce se sytí

fascinujícím čistým pocitem povznášející volnosti a svobody.

Nadýchla jsem se na betonové poušti tropického letiště, v úžasu jsem vsála veškerou tu knižní exotičnost a… spustila se mi krev z nosu. Krev mi tryskala v obrovských proudech z obou nosních dírek a dopadala na mou zbrusu novou, čistě hedvábnou a křiklavé modrou (ostatně modrou jako široké africké nebe) košili, na které nechávala neodstranitelné skvrny. Přes krev, přes pot a přes rozmazaná

líčidla, která mě štípala do očí tak silně, že jsem začala mohutné

slzet, jsem u vchodu do letištní budovy zahlédla, že tam stojí ON. (Můj kamarád František se otrávil z nešťastné lásky. V očích se mu vždycky dělaly hvězdičky smíchu a ve tvářích měl dolíčky. Miloval staré písničky a auta. Určitě si to »posmrti« představoval nějak jinak a určitě byl zklamán. Na nesmyslnosti jeho konce mě dráždilo nejvíc, že si ode mne nenechal poradit. Určitě bych mu totiž peklo i ráj vylíčila tak, že by si svou sebevraždu odpustil. Jenže já jsem tehdy neměla čas mu něco líčit, měla jsem sraz s Jáchymem a myla jsem si vlasy. Františka, kamaráda, který mi v pěti letech přerazil prst zrezivělou pilou, který mi v sedmi letech vyrazil smetákem horní zub, který mi v patnácti letech sahal na prsa a v osmnácti mě

hodil do moře, kde jsem se málem utopila u rybářských sítích, Františka jsem měla ráda skoro jako sebe. Blízce a bolestně…) 2.

Ten muž na rovníku byl asi čtyřicetiletý, opálený, velice mužný a vypadal jako dospělý a vyzrálý František. Na africkém záchodě (který

mimo jiné byl rozhodně na vyšší úrovní než ten pražský v Ruzyni) jsem se snažila dát si obličej i šaty aspoň trochu do pořádku. Pak jsem se nadechla a vstoupila do letištní haly. Nebyl to přelud. On tam stál pořád. Usmíval se na mě. V jeho úsměvu byl ovšem odstup. Ten člověk byl evidentně zděšen mou přítomností. Měl hrůzu, co za strašného a neživotaschopného člověka mu z toho Československa zase poslali. Byla jsem úplně neživotaschopná, měla jsem vatové tampony nacpané v nosních dírkách téměř až k mozku a má čistá hedvábná

košile se neustále zvedala větrem nad mou hlavu. Když jsem nechtěla, abych byla neustále úplně nahá ( a to jsem nechtěla, nejsem přece žádná manekýna), musela jsem si košili držet pevně

pod koleny a pohybovat se jako zajatec, kterého do pevného kozelce svázali Indiáni. Nejhorší ovšem ale bylo, že jsem přestala mluvit. Přestala jsem totiž svéprávně duševně existovat. Ten krásný, silný a dospělý

»František« mne naprosto paralyzoval. Dýchala jsem jen zlehka (aby si nemyslel, že funím) a strašlivě jsem toužila být krásná, vzrušující a tajemná. Při troše dobré vůle jsem s těmi tampony tajemná a vzrušující byla. Krásná ne. To mi ostatně Petr (tak se totiž jmenoval) po několika dnech řekl. Řekl mi: »Bál jsem se, že sem pošlou nějakou snaživou krasavici… ale ty jsi docela príma holka…« Ano. To je můj osud, všechny mé životní lichotky jsou vykoupeny tvrdými ranami. Prima holka jsem jen, na úkor své krásy, báječná přítelkyně jsem na úkor sexu. Chtělo se mi tenkrát plakat. Taky proto, že Viktor Chochola zjistil, že místní šestnáctiletá

černošská dívka Lea má pro něj, neduživého pražského intelektuála, nesmírný živočišný půvab.

»Je tak prostá, člověk najednou pochopí, že jsou inteligentní

ženy úplně k ničemu.«

Další rána. Vystudovala jsem VŠ, přišla proto o manžela a nabrnkla si milence, který pochopí, že celý život touží po prostotě. Nejhorší na tom bylo, že jsem věděla, že má Chochola pravdu. Lea byla rozkošná. Byla tmavá jako čerstvě vyloupnutý kaštan, zvířecky oblá a pružná, zuby jí svítily v nevědomém optimistickém a důvěřivém úsměvu a každý její pohyb byl plný sexu. U černošské dívky Lei jsem poprvé v životě pochopila, jak vzrušující mohou být podpažní jamky. Moje tedy ne. Jsem konzervativní. Má

konzervativnost, na kterou jsem občas nepochopitelně pyšná, v sobě

nese i nevyholená podpaží. Nikdy ovšem nechodím bez rukávů a koupu se jen zřídka. (Myslím tím, samozřejmé, veřejně). Nicméně má

zarostlá a zpocená (fuj) podpaží v Africe, skrytá hedvábím, teplá

horkem a lepkavostí, mne v kontrastu s neutuchající svěžestí černé

krasavice přiváděla snad až na samotný práh komplexů. Na Leu jsem prostě neměla. U Lei jsem pochopila, že mé vzdělání i mé zkušenosti jsou ve světě barev, šelem, trávy a nebe hloupé, malicherné a zejména… zbytečné.

3.

Petr byl synem známého českého cestovatele, který byl specialistou na odchyt divoké zvěře. Petr s ním byl poprvé v Africe, když mu bylo dvacet. Petr už tehdy v Africe zůstal. Teď mu bylo čtyřicet, měřil asi metr osmdesát pět, byl svalnatý a plavý, měl světlé oči s věčným chlapeckým svitem, plachý úsměv a vřelé srdce. Byl ochranitelem slabých a krotil silné. Byl zhmotnělým IDEÁLEM. Bydleli jsme u něj v malém domečku, který mu Lea uklízela (nikdy jsem se přesně nedozvěděla, zda jenom to…) a já jsem plné tři dny po svém příjezdu mluvila nesmírně tichým a pisklavým hlasem, který

prozrazoval, jak mocně se tomu úžasnému muži snažím zalíbit. Petr se mnou hovořil přátelsky a věcně a já jsem se v noci zmítala na zmuchlaném prostěradle, týrala jsem se skoro až brutálními představami, co by se stalo, kdyby on a já, a že možná poprvé v životě poznám, že právě tohle je to ono, láska, vášeň… až za hrob…

Chochola ležel vedle mne a taky se zmítal, protože dvacet centimetrů přes uličku ležela šestnáctiletá Lea se svým čtyřletým synem. Lea spala obnažená, ze spaní zlehýnka odfukovala a občas se zasmála drsným a erotickým hlasem…

4.

Čtvrtý den pobytu jsme jeli do buše na farmu, kde měl Petr chycená zvířata. Měl tam hebké žirafy s plachýma a trochu hloupýma očima, měl tam zvědavé opice, které se po banánech vrhaly tak dychtivě, že dárci málem utrhly ruku, měl tam buvola, který se leskl temnou kůží a byl

prý jedním z nejnebezpečnějších zvířat v africkém buši. Na farmě jsme fotografovali, očumovali, Viktor Chochola neustále držel v náručí malého černého Leina caparta a mně se chtělo čůrat. Je hrozně těžké být neustále pohromadě s několika muži, kterým stačí k životu jen tenisky, tričko a trenýrky a být silnou, zpohodlnělou ženou, která má neustále nějaké potřeby. Potřeba čůrat byla čím dál silnější. Nenápadně jsem se vzdálila k jedné z klecí. Přidřepla jsem. V tu chvíli se na mne upřelo oko. Velké, vlhké a hnědé. Buvol. Nejnebezpečnější zvíře v africkém buši. Rychle jsem vstala a běžela jsem k opicím, v cestě mi stála maličká zídka…

Poskočila jsem na ni. Za deset vteřin jsem se koulela pod zídkou.

»Pomoc!« zavolala jsem slabým hlasem.

Chochola přišel za chvilku. »Co se tady válíš?« zeptal se podrážděné. »Vždyť je to nechutný!«

Bylo to nechutné. Válela jsem se totiž v záchodě paviánů a opice v kleci těsně nade mnou šílely rozčilením. Skákaly a vřeštěly jako…

paviáni. Úplně nejnechutnější bylo to, že jsem měla zlomenou nohu. Byla jsem lékařem výpravy a musela jsem to sama konstatovat. Jako lékař výpravy jsem si nohu sama stáhla obinadlem a předepsala si acylpyrin. Jako lékař výpravy jsem byla nejen k ničemu, ale byla jsem dokonce na obtíž. Chochola se za mne styděl. Párkrát lítostivě

pohlédl na horolezce, filmaře i na Petra a řekl: »Kdybych to byl věděl…« a mávl rukou. Dělala jsem, že jsem to neslyšela. Do autobusu výpravy jsem pochopitelné nemohla vyskočit, první

stupátko bylo asi metr a půl nad zemí, muži marně cpali mou zadnici vzhůru. Nešlo to. Nevážila jsem padesát kilo a při sebemenším pohybu jsem řvala bolestí. Vzdali to. Vypadalo to, že se budou muset zachovat jako všichni horolezci, když jim jde o život, a že mne prostě v tom buši budou muset nechat.

»Landrower je nižší,« řekl sametově Petr a úplně nenápadně mne postrčil dovnitř. Seděla jsem vedle něj. Pustil magnetofon. V Africe tři stupně pod rovníkem začala zpívat Marie Rottrová píseň, která

mne dojímala, když mi bylo osmnáct. »Lásko, nevymřeš po přeslici…

lásko…« Petra dojímala pořád. Jeli jsme a mlčeli. Jeli jsme přes hory a doly rovníkové Afriky, šplhali jsme po Hemingwayových pahorcích zelených a pouštěli se do písečných údolí barvy henny. Občas mi do očí vyhrkly slzy. Tehdy jsem viděla úplně jasně, jak má

lýtková a holenní kost svými roztřepanými konci naráží do sebe a jak trhá mé zhmožděné svalstvo. Tehdy jsem viděla jasně nemožnost své

existence. Malinko mě jen uklidňovalo vědomí, že jsem taky mohla utrpět otevřenou stehenní frakturu. Pak by byla vidět má tlustá bílá

stehna, vyčouhlé kosti, cáry masa, krev a dozajista bych měla i šok. Svým způsobem jsem si mohla gratulovat. Kotník byl nádherné

elegantní. Jenom oteklý, špinavý a nepoužitelný. Pochopila jsem, že tady jsem svou hru prohrála. Poprvé po čtyřech dnech jsem na Petra promluvila svým normálním hlasem.

»Vážně se moc omlouvám. Takhle to ale dopadne vždycky, když se snažím zapůsobit!«

Nedaleko nás začali souložit hroši. Petr zastavil. »Hele,« řekl.

»Hezký,« řekla jsem bezmyšlenkovitě.

Napadlo mne právě, že mé tělo se mi určitě pomstí za bolest, kterou mu způsobuji, a já umřu na nějakou záhadnou africkou infekci.

»Proč jsi se snažila zapůsobit?« zeptal se mne Petr.

»Protože jsi úžasnej,« bylo mi všechno jedno. Do konce života mi zbývalo jen pár dní a bylo mi jasné, že z mého syna-sirotka se bez mého dohledu stane feťák.

»Já a úžasnej?« upřímně se podivil muž, který vypadal o moc líp než Redford.

»Já jsem přece takovej buran… dřív jsem byl buran z Hradce a teď

jsem buran z Afriky…«

»Vždycky jsem měla ráda burany,« řekla jsem. »Nemohl bys mi, prosím tě, dát pusu?»

Petr mi pusu dal. Potom mě pomalu svlékl a pomiloval mne. Ano. Nemilovali jsme se. On miloval mne a já jsem jen pořád opakovala:

»Mě ta noha bolí, mě ta noha fakt bolí…« a měla jsem horečku třicet devět sedm. Hrošice po souloži apaticky odešla. Já jsem téměř v euforickém bezvědomí ležela Petrovi na rameni a on mne objímal svou pevnou, silnou rukou. Byla jsem bezbranná, bezmocná a… drobná!

5.

Tahle idyla trvala tři dny.

Chochola byl ze vztahu Petra a mne konsternován. Vůbec nebyl smutný (to mne rozhořčilo), černá Lea mu byla čím dál sympatičtější

a svou sympatii jí nakonec dal okatě najevo. Lea sympatii přijala a občas se z jejich pokojíku ozýval Lein smích a steny. Lea s Chocholou se dorozumívali posunky. Asi to Chocholovi stačilo. Po třech dnech mi kotník zčernal a Petr mne musel odvézt do Dáresalámu. Ubytoval mne na obchodním středisku Československa. Poprvé, za celou dobu naší prudké lásky, jsme se milovali na posteli. (V Petrově domku to nebylo možné, na postelích se totiž

váleli horolezci, Chochola, Lea, její syn a asi čtyři bratranci…) Pod Arrushou jsme se milovali zásadné v džípu a jednou taky na zahradě. Druhý den jsme tam našli mrtvého psa. Uštkla ho mamba, prudce jedovatý, vteřinový had.

Na posteli to bylo hezké (jemné!), horší bylo, když jsem zjistila, že z kohoutku neteče voda. Tehdy mi v mozku naskočil film. Vzpomínka na mého otce. Když mi bylo asi pět, uspával mne odpoledne, vozil mne v malém kočárku na panenky, rukověť měl uvázanou ke své

šňůře od županu a vyprávěl mi… Historky o tom, jak jeho známí hynuli na choroby a úrazy na Aljašce, v Asii a taky v Africe. Vzpomněla jsem si, že mi tehdy kladl na srdce, že mám vždy úzkostlivě dbát na to, abych měla u sebe vodu. Dal mi na ni dokonce cestovní nádobu. Láhev v zeleném filcu, zamaštěném a proděravělém léty. Byla jsem v Africe a vodu jsem neměla. Měla jsem jen Petra. Vodu jsem logicky chtěla po něm. Chvilku mi vysvětloval, že můj požadavek je absurdní. Vysvětloval mi marně. Pak se naštval a práskl dveřmi. Vyběhla jsem (se zlomeným a zčernalým kotníkem) z bytu…, zaklaply za mnou dveře a zůstala jsem na chodbě. Neměla jsem klíče, v chodbě bylo asi šedesát stupňů Celsia a kulatými otvory pro větrání, které se nechávají v afrických zdech, ke mně v nadšených hejnech přilétalo několik set milionů malarických komárů. Dveře od bytu luxusního obchodního zastupitelství jsem v zoufalství vykopla (Jak jsem to odkoukala z amerických špionážních filmů. Otec měl pravdu. Každá vědomost se zúročí.). Petr přišel za půl hodiny. Podal mi láhev zteplalé sodovky a řekl, že ještě ten večer odlétám domů. (Velice prozaický konec.) Petr se na letišti tvářil velice vážně a důstojně mi řekl: »Měj se hezky a nezlob se… « V tuhle chvíli mohl (a měl!) skončit. Petr ještě ale (bohužel) pokračoval: »Nezlob se, že jsem to udělal, mě to hrozně mrzí…«

»Neříkej nic, nech toho,« varovala jsem ho, ale byl už rozjetý.

»Já jsem to už prostě nemohl vydržet. Já jsem už přes rok neměl ženu… tedy… bílou ženu!«

6.

V letadle mi pro změnu nevypadla chalcedonová koule, ale ebenová hůl. Koupená na pravém masajském trhu. V pravé masajské vesnici právě tahle hůl vzbudila u Masajů největší zájem. Takovou exotiku ještě neviděli! (Masajské vesnice jsou zvlhlé kravským trusem a létá nad nimi asi sto milionů much. Pochoutkou Masajů je kravské mléko smíchané s kravskou krví. Napíchli krávě tepnu, chytili krev do rohu a podali mi to. Odmítla jsem vtipně: »Nemám ráda mléko!« a fascinovaně jsem sledovala Masajky, které mouchy neodháněly, ani když jim seděly v otevřených očích. Masajky se celý život nemyjí. Jen se odírají kamenem. Nevoní. Já jsem ale náčelníkovi kmene voněla. Byl pořád u mne, byl to ten nejošklivější Masaj na světě, měl přeražený nos a vůbec nevypadal ušlechtile, začal mi sahat na paže, na prsa… Prchla jsem do džípu. Pečlivě jsem zavřela okénko. Masaj si vylezl dopředu na motor, obličej přitiskl na sklo a pozoroval mne. Hodinu. Pak Petrovi nabídl obchod. Petr mu dá mě a on dá Petrovi sedmnáct krav. Petr o nabídce chvilku uvažoval. Smála jsem se. (V letadle mne poprvé napadlo, že vlastně vůbec nemuselo jít o humor.) Hůl letěla palubou a já viděla v barvách, jak proráží plech a my hyneme na nedostatek vzduchu. Nějaký Holanďan mou nohu (a tudíž i mne) velice litoval a donutil letušku, aby mne posadila do první třídy. V té jsem cestovala sama. Jen se svým strachem. Tam jsem taky začala fňukat. Nad tím, jak hloupě jsem zmařila svůj africký sen. Neplakala jsem naplno. Jak to říci… Petr… byl totiž při milování příliš něžný… příliš… Když mi šeptal: »Klidně křič!» Jen tak tak, že jsem se ho nezeptala: »Proč?!«

Kapitola sedmá ON (č. 4)

1.

Martin měl prázdniny. Bylo léto. (Krásnééé léééto… achjo!) Samozřejmě pršelo. Byla jsem celá obalená igelitovou fólií, po nose mi stékaly kapičky a proklínala jsem celý svět. Nejenom já. »Ty vůbec nepádluješ! Pořád zahýbáme doleva!« »Pádluju!« odpověděla jsem dotčeně a vnořila veslo do černé, hučící Vltavy tak nešťastně, že jsem Martinovi postříkala celý obličej.

»že já jsem s tebou jenom jel!«

»Děti mají mít radost, když se jim rodiče rozhodnou věnovat svůj drahocenný čas!« řekla jsem nepřesvědčivě.

»Děti mají radost, když jim dají jejich drahocenní rodiče pokoj!«

odsekl Martin.

A do toho rozťal oblohu blesk a vzápětí hrom. Pěkná bouřka rovnou nad našimi hlavami. Během několika okamžiků se ze mne stalo malé děvčátko a z Martina dospělý muž. »Uhodí do nás!« ječela jsem, hodila pádlo do vody a lehla si na dno lodi. Martin začal kormidlovat ke břehu. Potěšilo mne to a snažila jsem se pomoci mu ze všech sil. »Co blbneš?!« vykřikl Martin, ale už bylo pozdě. Loď se nebezpečně nahnula.

»Nehýbej se!« křičel syn.

Pohnula jsem se. Loď se převrátila docela. Najednou jsem si to všechno uvědomila. Byla jsem na dně. Doslova! Nechtělo se mi vstát.

»Mami!« trochu se lekl Martin. »Vstávej! Je tu jen po kolena!«

Přišlo mi to strašlivě líto. Ano, i tohle je typické, když je mi tak špatně, že jsem ochotná se utopit, musí tam být vody po kolena!

Začala jsem plakat.

»Maminko, pojď, všechno to usušíme! Na břehu je světýlko!«

nechápal mé rozpoložení syn.

Seděla jsem v temné vodě a po tváři mi tekly slzy. »Za všechno si můžu sama!« hořekovala jsem.

»Pádlovat se naučíš!« chlácholil mne Martin.

»Jsem budižkničemu a nikdo mne nemá rád!« kvílela jsem.

»Ale nejsi, mami… « Martin mne obětavě tahal z vody. »Jsi přece vysokoškolačka!«

»Vysokoškolačka, kterou nemá nikdo rád!« trvala jsem na svém.

»Ale já tě mám rád!« řekl tiše Martin.

Vstala jsem. Obraz bídy a utrpení. Opírala jsem se o syna, cestou ke břehu jsem dvakrát klopýtla. Jednou se nade mnou zavřela voda. Naposled jsem fňukla: »Stejně dostanu zápal plic a umřu!«

»Ale neumřeš!« řekl vyčerpané Martin. »Na zápal plic umírají buď hodně mladý nebo zas úplně starý lidi! «

2.

Ocitli jsme se v něčem jako kemp. Uprostřed byla srubová chatička a tam se každý večer soustřeďovala zábava. Tenhle večer jsme jejím zdrojem byli my. Já, můj syn a naše společná dovolená. Po celé délce místnosti visely naše mokré svršky. Taky má podprsenka a mé kalhotky. Vůbec nevypadaly svůdně ani elegantně. Vypadaly jako vytahané utěrky a velké bavlněné žínky. Byla mi zima a po těle mi naskočila vyrážka, protože trpím vzácnou chladovou alergií, na kterou se prý dokonce propouští z vězení. (Nejprve zrudnu, pak mi naskočí pupence jako při kopřivce a pak mi oteče celé tělo.) Vůdčím duchem přítomných byl Honza. Bylo mu necelých třicet a říkali mu Jerry. Martin prozradil, že jsem psycholožka, a já jsem Jerrymu dělala test na přání.

»Jste pasivní, nestálý, propadáte náladám.«

»Neblázněte!« rozesmál se. »Vždyť mě žádná nebude chtít!«

»Ale bude, bohužel,« pomyslila jsem si a dál koukala do jeho mladých očí.

»Jste dost emotivní, máte poměrně ucelený názor…«Jerry byl nadšen. Není člověka, který by o sobě nechtěl poslouchat, který by nechtěl slyšet, jak je hrozný a jak je úžasný.

»A co mě čeká?! To taky víte?!«

Věděla jsem to. Čekalo ho manželství, kamarádi inženýři, hospoda jednou týdně, dvě děti a dovolená jednou za dva roky v Itálii. Jerry začal hrát na kytaru. Zpíval písně, které si zpívají mladí teď a které jsem si zpívala i já, když jsem byla mladá. Oprášil Suchého a Šlitra, Voskovce a Wericha, Ježka… Bylo mi najednou strašně dobře. Zpívala jsem taky. Nakonec jen jediná já jsem znala celé texty.

Jerry se na mě díval a jako by hrál na kytaru jen pro mě. Dvěma lidem to nebylo příjemné. Martinovi, kterému jsem v téhle společnosti připadala celá taková nepatřičná a pořád se o mě bál, a Světlaně, blonďaté slečně. Asi si na Jerryho činila určité nároky.

»Mě to už nebaví,« zabručel Martin, »ale ty se, mami, klidně odreaguj!« řekl moudře a zahrabal se do spacáku na lavici.

»Vám se asi taky chce spát. Ve vašem věku…« zaútočila Světlana.

»Ale kdepak! Já jako ostatní starci trpím nespavostí!«

»Já to tak nemyslela… « (Ale myslela, myslela…) Jerry vybíral ty nejnostalgičtější písně, mládí se začalo rozcházet a vytrvalá Světlana usnula s hlavou na stole.

»Jste hrozně zajímavá,« řekl, »a hezká.«

»A smutná!« dodala jsem.

Jerry mě vzal ruku a začal mi hníst předloktí. Mám hezké předloktí, takové ženské…

»Podívejte se, Jerry!« smetla jsem mu ruku. »Budoucnost sice vykládat neumím, ale karty ano. Je mi třicet osm let, jsem zhruba rok rozvedená a tady na vodě jsem se svým synem proto, abych se vzpamatovala ze zklamání v lásce! Ze zklamání z několika lásek…«

»Máte v sobě něco… něco fantastickýho!«

»Nesmysl! Mám pouze začínající artrózu a křečové žíly! «

Jerry se mi díval do očí a já ztrácela půdu pod nohama. (Velice brzy!) Ondra byl manžel. Viktor umělec. Petr v Africe. Tohle byl mladý muž a byl tady. Měl tričko bez rukávů, opálené, svalnaté ruce a voněl mládím.

»Jestli na mě šáhneš, začnu křičet!« zasyčela jsem.

»Ááááááááááááááááááá!«

3.

Sál U Řipků byl slavnostně vyzdobený. Hrála skupina Harmonie. Byla pouť a celé městečko bylo ve svátečním. My taky. Hlavně Romana. Dlouhé vlasy se jí leskly, oči svítily, krátká sukně odhalovala hezká (a mladá) kolena.

»Jdeme! Jdeme!« dal pokyn můj čtyřiaosmdesátiletý otec.

»Dneska to tak roztočíme, že budeme od padesátníků k nerozeznání!«

Martin měl oblek a vypadal v něm dospěle, Jerry se čerstvě oholil a já si oblékla Romančiny úzké kalhoty.

I naší kulaté mamince to slušelo, jen měla zbytečně a nezvykle tvrdý výraz.

»Tak už jděte!« řekla maminka. »My s Olgou ještě dáme prasatům!«

Byla jsem namalovaná, načesaná…

»Ale…« maminčin výraz mne donutil k souhlasu. (Už od dětství jsem při tomhle jejím výrazu souhlasila…) »Nojo, no…«

Vzala jsem si holiny, vaťák a do chlíva.

»Na zábavu nepůjdeš!« vzala vidle do rukou maminka.

»Nechci mít před celou vesnicí ostudu! Ještě řeknou, že jsi studovala jen proto, abys sváděla nezletilé mladíky!«

»Jerry není nezletilý! A kromě toho já s ním nic nemám. Je to Martinův kamarád. A můj taky.«

»On na tebe ale kouká tak… tak… je do tebe zamilovaný!« neušlo mé matce. Polichotilo mi to.

»Třeba by nám to klapalo! To, že musí být vždycky starší muž, je trapná konvence. ženy přece umírají později a vydrží déle duševně čilé. A teď je to dokonce móda!«

Maminka rázně zabodla vidle.

»že se nestydíš! Mohla bys být jeho máma!« Ušklíbla jsem se. Maminka mi dala facku. Vykulila jsem oči. »Mami! Vždyť mně je třicet osm let!«

»No právě!«

4.

Ležela jsem na tatínkové místě po maminčině pravici. Někdo zaklepal. Vztyčila jsem se a upravila si účes. Maminka vzdychla, rozsvítila, sedla si na posteli a bojovně vystrčila bradu.

»Mami!« Martin.

»Potřeboval by boty,« zavyčítala maminka. »Školu jsi vystudovala a na pořádný boty nemáš! A je hubenej…«

»Mami!« Martin mne nejistě políbil na tvář. »Proč jsi nepřišla. Děda chtěl tancovat break!«

»Kde je Jerry?« zeptala jsem se.

»Šel se s Romanou projít.« Zabořila jsem hlavu do polštáře.

»Jdi, Martínku, jdi…« postrčila maminka Martina. »Vidíš!« řekla vesele. »Školy na to nemám, ale jsem lepší psycholog než ty.«

Vzlykla jsem.

Chvilku bylo ticho. Pak mne maminka chlácholivě objala kolem ramen.

»Nebreč holka! Za to ti přece žádnej chlap nestojí.«

5.

Šatna páchla drahými dezodoranty a potem.

»Jsem aktivní jako ďábel a pořád nic! Lépe řečeno nikdo!«

stěžovala si Klárka. Zmateně jsem se rozhlížela. Měla jsem tepláky, bílé tričko a jarmilky. Mezi děvčaty s módními čelenkami, návleky a dresy zmrzlinových barev jsem působila neobyčejně šedě. Šedě a taky staře. Věkový průměr byl asi dvacet. Zdálo se mi, že na mě všichni koukají, kam jsem si odložila berle. Cvičitelka pustila hudbu a nasadila závratné tempo.

»Jsem sice stará a nepůvabná, ale o to výkonnější« skandovala jsem si do rytmu a pot ze mne lil.

»Kdo nemůže, zvolní!« řekla cvičitelka s pohledem na mne. Nezvolnila jsem.

»Vydržať! Vydržať!« sténala jsem si v duchu a mávala končetinami jako stroj .

6.

»Vycházíme-li ze statistik, největší šanci na seznámení metodou Kontaktu mají muži ve věku třicet až padesát let bez ohledu na vzdělání. Nejmenší naděje je u vysokoškolaček stejné věkové

kategorie s jedním nebo více dětmi. Na závěr svého referátu bych chtěla ještě přednést návrh na inovaci našeho dotazníku. Obávám se, že některé formulace, které se týkají podmínek vzhledu, vyloženě

podsouvají zájemcům požadavky, které by je samostatně nenapadly. Například většina uvede, zatrhne v kolonce, že si přeje ženu štíhlou, kdyby tam ovšem ta kolonka nebyla, jen někteří by výslovně

uvedli, jak moc štíhlou ženu si přejí a my bychom nemuseli vyřadit většinu plnějších uchazeček. Myslím, že podmínky na vzhled bychom měli z dotazníku zcela vynechat!«

Stála jsem na pódiu, za řečnickým pultíkem a pode mnou v sále bylo ticho. Kolega Daniel odmítavě kroutil hlavou, doktor Nejedlý

horečně šeptal kolegovi Hořánkovi a dostali tichý záchvat smíchu. Ticho prolomila až psycholožka Navrátilová. V kuloárech jí říkáme

»tintítko«. Váží asi dvě stě kilo, z toho sto padesát připadne na jejích několik podbradků. Kolegyně Navrátilová začala freneticky tleskat. Ztěžka jsem se opřela o řečnický pult a udělala jsem krok, sténala jsem přitom bolestí a byla zlomená do pravého úhlu. Já a kolegyně Navrátilová si myslíme, že vzhled není vůbec důležitý!!!

7.

»Seš mladá a žádoucí!« říkala Milada a obětavě mne tlačila na křesle pro invalidy.

»Máš svým způsobem obrovské možnosti!« Měla jsem pod paží berli a tvářila jsem se sveřepě. »Svým způsobem. Ten jeden byl lhář, druhej byl nereálnej , třetímu bylo o deset míň! Už nikoho nechci!«

Milada nemohla zamanévrovat do výtahu pro těžce nemocné. Na naší klinice jako by se s nimi ani nepočítalo. Musela jsem vstát a s hekáním se Miladě pověsit kolem krku. Málem klesla k zemi. Pomohl jí nějaký muž. Ve výtahu jsem se zase uvelebila na křesle. Muž mi byl nějak povědomý. Já jemu zřejmě také. Vzpomněl si. Ťukl se do čela.

»Jééé, promiňte« málem zasténal při pohledu na mé berle. »Já s vámi chtěl tančit a vy… já myslel, že si děláte legraci, když jste řekla, že nemůžete… jsem hňup, promiňte, ještě jednou se omlouvám…

pardon… «

Šokovaně jsme ho s Miladou sledovaly. Vystoupil a Milada se svíjela smíchy.

»On si myslí, že… že jsi, že jsi…«

»A já JSEM!« řekla jsem tvrdě. »A ode dneška dělám jenom to, na co mám léta! Hraju kanastu a konzumuju žloutkové řezy se šlehačkou!«

Kapitola osmá

ONI (č. 5, 6 a 7)

1.

»Prý si potrpíte na sladké! « uvítal mne v ordinaci přesluhující zubař Mařánek. »To bychom si opravdu mohli rozumět! A teď se vám podívám na zoubek!« Vybavení ordinace bylo supermoderní (až na Mařánka!), křeslo připomínalo lehátko pro kosmonauty, ze stěn se na mne smály bělostné protézy, ale mně nic, ale vůbec nic nemohlo zvednout náladu. Bolela mě šestka vpravo dole, dentistovi bylo jednašedesát a Milada mi ho chtěla dohodit. Lehla jsem si do křesla, trochu zasténala, protože kříž mne po obstřicích ještě bolel, a snažila jsem se o úsměv. Mařánek si připravoval hrůzné nástroje.

»Jsem už sedm let vdovec. Moje žena mi vytvořila skvělý domov. Přístav. Milada mne ujistila, že vy jste také takový rodinný typ. Představoval bych si, že byste zanechala svého zaměstnání a byla doma. Já jsem dneska soukromník. Pár let to ještě vydržím. Na svatbu nemyslím. Syn s dcerou by se báli o dědictví, ale nebojte se, určitě bych vás dobře zabezpečil!«

Mařánek mi cpal mučidla až někam do krku a mně se začal zvedat žaludek. Veškerou energii jsem soustředila na to, abych to, co jsem snědla, zachovala v klidu.

Dveře ordinace se otevřely dokořán a vpadla tam horda lidí v zelených kabátech.

»Tak tohle je ten zázrak!« zastavil se jeden z mužů před Mařánkovou vrtačkou.

»Filmaři!« rozzářil se Mařánek. »Jsem informován!« Režisér si ho prohlédl od hlavy až k patě. .»Nám jde jen o tu vrtačku. Nenechte se rušit! Prosím!«

Dentista Mařánek se na mne opět vrhl. Jen trochu změnil téma: »Vrtám vám právě do kořenu, je trochu uhnilý…« povzbuzoval mne. Bolelo to hrozně. Tak hrozně, že jsem zapomněla na své dobré vychování. Sténala jsem, fňukala, hekala…

»Tak to by nešlo!« zakřičel muž v zeleném.

»Paní!« pustil se do mne zhurta. »My tady právě točíme, jak je tahle vrtačka absolutně bezbolestná!»

»Vrtačka mne taky nebolí!» zaječela jsem. Konečně se na mne podíval. Byl to Víta Chochola. (Opálení mu už slezlo.) »Bolí mě zub!« dodala jsem.

2.

žloutkový řez vypadal neobyčejně svěže. Víťa Chochola ho nemilosrdně ničil ostrou lžičkou. Polevu měl na vousech, těsto na kolenou, krém všude.

Seděli jsme u Myšáka. Víťa konzumoval a žvanil a já měla před sebou sodu, občas jsem si jí vypláchla ústa a mlčela jsem.

»Podívej, Oli. My dva jsme takový nešťastný typy. Pořád musíme hledat. Víš, já jsem něco mezi altruistou a egoistou. Většinou jsem jasně altruista, dovedu se cele rozdat, ale občas… a tak jsem si řekl, že by mé každá intelektuálka jen zatěžovala. Já potřebuju někoho, kdo by myslel jen na mě, ne na svoje problémy. Ty seš

vyloženě typ, co muže nepotřebuje, seš silná, vzdělaná a soběstačná

a pochopitelně i nestálá!« Chochola se spiklenecky ušklíbl. »Má žena je slabá, nemohoucí

a věrná. Má jenom mě!« Chochola se zasmál. Mlčela jsem. Chochola ne.

»Renčín mi mluví absolutně z duše. Znáš to, ne?! Víš, ty Marie, proč my muži žijeme s vámi ženami a ne s delfíny?! Protože delfíni mají na náš vkus trochu moc studené a vlhké ploutve!« Chochola se smál.

»Nicméně, chtěl bych ti navrhnout… co kdybychom se někdy tak nezávazně uviděli, pokecali, eventuálně…« Chochola se znovu spiklenecky ušklíbl. Ten významně pozvednutý koutek úst znamenal –

SEX!

Podívala jsem se na hodinky. Konečně čtyři! Vyplivla jsem obrovské, nasáklé tampony. Konečně jsem mohla mluvit! Vstala jsem.

»A víš ty, proč my české ženy žijeme s vámi muži? Protože tady u nás delfíni nejsou!!!«

3.

»Já nikoho néééchcííí, já nikoho nééémilujůůů, já nikoho nechcííí znááát!« zpívala jsem si a kráčela do práce.

»Tak jsem pro změnu pasivní a pořád nic! Nic! Nic!« povykovala Klárka.

Zapadla jsem do kanceláře. Na stole leželo plno papírů a seděl tam kolega Daniel.

»Sice to vůbec nechápu, ale je po tvém a v tomhle kole se od podmínek na vzhled partnera upouští! Máš si to hlídat!« Daniel klepl do papírů.

Zavýskla jsem:

»Uvidíš, že mám pravdu!«

Daniel mávl rukou.

»To bych si to musel sám vyzkoušet!«

»Sám vyzkoušet… sám vyzkoušet!« usmála jsem se. »Proč ne?!« Vzala jsem jeden prázdný blanket a začala ho vyplňovat.

»Olga Kalendová, třicet osm let, psycholožka…»

»A já někoho chcííí, a já se třeba zamííílujůůů a já tě chcííí poznááát…«

4.

Ve vinárně V zátiší bylo jako vždy příjemné šero. Opět jsem kráčela mezi stolky. Krátkozrace jsem mžourala. Naším poznávacím znamením byl červený karafiát. K naší smůle byl ve vázičce na každém stolku. Byla jsem bezradná. Náhle jsem si všimla, že v jednom boxu jsou ve vázičce květy dva. Měl málo vlasů, silné brýle, inteligentní výraz… Vypjala jsem se. Zamávala květinou. Usmál se a vstal. Byl malý. Byl beznadějně malý!

»Promiňte…« můj úsměv se změnil v křečovitý škleb.

»Čekám tu na… kamarádku a…«

»Ale ten karafiát…« namítl nešťastně.

»Ona má narozeniny…« zablekotala jsem. »A já ji ho dám, až až… ji najdu… « Jako šipka jsem vystřelila ven. 5.

Hromadu blanketů jsem odnesla zpátky Danielovi. »Měl jsi pravdu. Je to pitomost. Do zprávy napíšu, že se to absolutně neosvědčilo!

Vzhled zkrátka JE důležitý! «

Proti kolegovi seděl takový úhledný muž. Střední postava, střední věk.

»Doktorka Kalendová, pan Šindelář, je to tvůj případ, Olgo.«

Znaveně jsem se svezla za psací stůl. »Vaše žena se chce rozvést, poznala jiného…« snažila jsem se do problému co nejrychleji zapojit. Šindelář se zatvářil vyděšeně.

»Ne… promiňte. Vy se chcete rozvést, zamiloval jste se…«

Tvářil se ještě vyděšeněji. Horečně jsem se hrabala v papírech.

»Co vám neklape? Problémy s dětmi? Drogy? Nemáte si s manželkou co říct? Sex už není to co dřív?! Máte dojem, že nežijete, že živoříte…« vychrlila jsem na ubohého Šindeláře všechny možnosti.

»Já bych se rád s někým seznámil,« zapípal. Znechuceně jsem si otřela zpocené čelo.

»Seznamka je tady v pondělí a pátek. Úterý, středa, čtvrtek fungujeme jako manželská poradna. Je mi líto. V pátek!« řekla jsem neoblomně.

Pan Šindelář vstal a nějak neochotně se šoural ke dveřím. Tam nesměle zaševelil: »Ale dnes je PÁTEK!«

6.

Pan Šindelář byl televizní opravář, a tak mi opravoval televizi. Martin umíral hlady. Já seděla u stroje a nechtěla se nechat vyrušovat: »… některé ženy současnosti nemilosrdně tvrdí, že skuteční muži zmizeli, někam se ztratili, už prostě nejsou. Nebo jsou ženatí…«

»Vezmi si chleba, tvaroh a otevři si meruňkovej kompot!« Martin byl nespokojený. Měl na sobě karatistický oblek a zkoušel si nějakou figuru. (Zřejmě si mě představoval za protivníka.) »Nemáte chuť na meruňkový knedlíky?« zeptal se Šindelář. Martin se oblízl. »Páni!«

Pan Šindelář vstal od fungující televize. (Jenom lampa!) Pečlivě si umyl ruce, vzal tvaroh, mouku, vejce, poprášil vál, okapal meruňky…

Přestala jsem dýchat. »Jste ženatý?!« zaútočila jsem. 7.

Nebyl ženatý. Přinesl si v igelitovém pytlíku sandály a nejdřív mi vymaloval předsíň. »Tak já půjdu,« řekl pak.

»Jdi, » řekla jsem.

»A zítra zase přijdu!«

»Přijď!« řekla jsem.

Chvilku smutně koukal, sbalil sandály, pokrčil rameny a šel. Pak opravil věčně tekoucí kohoutky. »Půjdu« řekl. »Jdi« řekla jsem já.

»A zítra…«

»Přijď!« řekla jsem.

U sandálů zaváhal a pak je spořádaně srovnal pod věšák. Natřel topení.

»Možná, by bylo jednodušší vůbec neodejít!« řekl. Otevřela jsem dveře do chodby a pokrčila rameny. Vytapetoval skříně ve zdi.

»Olinko, já… já tě mám rád!« řekl.

»Tak tady zůstaň!« řekla jsem já.

Vypadal šťastně. Posadila jsem ho do obýváku a otevřela láhev vína.

»Olinko, já jsem už vůbec nedoufal…« řekl.

»Počkej,« zarazila jsem ho. »Martin ještě určitě nespí!«

»Vážně jsem už vůbec nečekal, že ty a já…« »Počkej! Martin ještě možná nespí…«

»Taková žena jako ty je pro mne sen,« vzdychl. Taky jsem vzdychla.

»Počkej !«

Šla jsem do ložnice. Martin oddychoval pravidelně. Vzala jsem si na sebe novou, vínovou a neřestnou košilku. Chvilku jsem se skepticky prohlížela.

»V rozpuku se mu tedy nedávám…« Odhodlaně jsem otevřela dveře.

»Láska musí přinášet oběti.« Mirek na mne pohlédl a rozslzely se mu oči. »Olinko, …já jsem tak šťastnej…« řekl přiškrceně. »Jsem určitě taky šťastná,« pomyslela jsem si tak nějak chladně.

»Tak mě tady máš!« řekla jsem koketně.

»Jsem tak šťastnej…« opakoval. Jen na mě koukal. Sedla jsem si k němu blíž.

»Už jsem to nečekal,« řekl bez dechu.

»Ale dočkal ses!« řekla jsem už trochu netrpělivě. Nedělal nic. V průsvitné a neřestné košilce jsem se začala cítit nepatřičně.

»Dočkal ses mě, máš mě tady. Budu tvoje!« řekla jsem trochu příkře.

»Olinko,… jsem šťastnej, ale…« NIC! NIC! NIC! Nevydržela jsem. Naklonila jsem se k němu a vtiskla mu polibek. Vrhla jsem se mu do náruče. Vlažně mě objal. Setrvali jsme tak. Do rukou mi vběhlo milion mravenců, dostala jsem strnutí šíje…

Zazvonil telefon. Naštěstí. Odpoutala jsem se.

»Haló?! Paní Ševčíková?« Klientka drobná, obětavá, neoblomná a pořád zoufalá. ženička s obrovskou vnitřní silou, před kterou její manžel neustále utíkal a kvůli které se zase vždycky vracel. Paní Ševčíková ve svém totálně egoistickém neštěstí mě našla vždycky, když chtěla. Chtěla to dost často.

»Ne teď to nejde, zítra, haló, paní Ševčíková, neplačte, uklidněte se… on se vám vrátí… tak jo.«

Mirek mne chvilku pozoroval jak telefonuju, pak ulehčeně vyskočil a hnal se do předsíně. Překotně cpal sandály do igelitového pytlíku. Položila jsem sluchátko.

»Olinko… já…,« zakoktal se, »já tě mám opravdu rád; ale tak nějak…«

»…si na ženy nepotrpíš…» řekla jsem chápavě.

»Ale ano, jenže ty…«

Rozpačité jsem se zabalila do županu. »Nelíbím se ti?!«

»Ale ano, moc, jenže ty… jsi prostě vzdělaná, šíleně chytrá, já jsem jenom obyčejnej elektrikář, udělám ti všechno, co ti na očích uvidím, ale… já asi potřebuju nějakou obyčejnou ženu. Ty jsi pro mě moc dokonalá. Já si tě vážím. A jak si tě právě tak moc vážím, tak…

Nezlob se!«

Vzal sandály a byl v trapu.

Nezlobila jsem se. Byla jsem v lehkém šoku. Zazvonil zvonek. S nadějí jsem zase otevřela. Paní Ševčíková. Musela na tom být dost špatně. Pohlédla na mou rozrušenou tvář a hned jí bylo líp. Ohlédla se za Mirkem na schodech. Tvář jí ožila. Přestala vzlykat. Tohle znala. Křečovitě jsem se usmála.

»Jsem úplně klidná, paní Ševčíková. Na rozdíl od vašeho muže se mi tenhle už určitě nikdy nevrátí!«

8.

Byli to hezcí, mladí lidé. Měli se zřejmě opravdu rádi a vypadali inteligentně. Chyba byla jen jedna. Bylo jim šestnáct.

»Lukáši, Markéto…« mluvila jsem jim do duše. »Vaše zamilovanost nevydrží napořád, čeká vás život se svými všedními dny (jako blbec jsem mluvila, věděla jsem to). Lukáši, třeba ti začne vadit, že už nemůžeš tak často hrát tenis!«

»Já si čas udělám!«

»Markétko! Možná, že teď tak moc chceš dítě jen proto, že ti rodiče nedovolili mít štěňátko. Ale až budeš maminkou, už nikdy, nikdy nebudeš mít tolik volnosti!«

»Já se chci vdát a mít děti. Čím dřív, tím líp. Znám jednu, tý je třicet, je sama a už jí začalo harašit…«

»Taky znám jednu!« ušklíbla jsem se.

»Nejvíc rozvodů připadá na neuvážená, předčasně uzavřená manželství! Manželství vyžaduje zralost a zodpovědnost.«

»Táta se rozvedl, když mu bylo pětačtyřicet! To byl zralej dost!«

rozčílil se Lukáš.

Vzdychla jsem. Odmítla jsem diskutovat.

»Mám stejně starého syna. Znám ho dobře a dobře vím, že je to ještě nezralé, lehkomyslné dítě!«

9.

Byla jsem ověšená balíčky. Mé dítě mělo narozeniny a já mu nějak chtěla všechno vynahradit.

Koupila jsem mu drahé »pumy«, koženou bundu a utratila celý plat. Taky jsem hrdě nesla krabici s dortem a těšila se, jak na ní zapálím osmnáct svíček.

»Martine!« volala jsem v předsíni. Nic. Ulehčeně jsem skopla tlačící boty a s balíčky v ruce vtrhla do pokoje. Martin sebou vyděšeně trhl a odkryl mi výhled. Výhled na takovou neduživou dívenku s kruhy pod očima a upírovsky fialovou pusou.

»Mami!« vyjekl Martin a tlačil mne pryč z pokoje. »Co tady děláš?!« halasil.

»Jdu přece domů,« ohradila jsem se nechápavě. Martin už zavřel dveře a položil mi prst na ústa. »Já jsem jí řekl, že bydlím sám,«

vysvětloval mi horečně.

»že sem jenom občas docházíš. To je Ingrid. Je hrozně plachá.«

»Když je plachá, tak co tady dělá?!«

»No právě! Ona si myslí, že tu bydlím jenom já!« Martin nasadil ten nejprosebnější obličej. »Maminko, mám narozeniny. Chceš mi dát nějakej dárek?! «

»To víš, že chci! Mám pro tebe pumy a džíny a dort!«

»Maminko, nezlob se, prosím tě moc, ale nemohla bys někam odejít?

Na procházku, k tetě Miladě…«

»Myslela jsem, že si zapálíme svíčky, zazpíváme si…«

»Jindy,« uklidnil mne syn.

»Márty!« ozvalo se od vedle (dost panovačně!). Martin se vyloženě zatetelil. Do ruky mi vsunul desetikorunu. »Maminečko moje zlatá, kup si třeba lístky do kina! «

10.

Šla jsem tedy do kina. Ve foyeru jsem udiveně vyvalila oči. Tlustá Klárka a s ní kolega Daniel. Majetnicky si ho držela pod paží.

»Tak co?! Byla jsi pasivní nebo aktivní?!« zasyčela jsem na ni. Rozpačitě se usmála. Pokrčila rameny. »Byla jsem prostě MILÁ!«

Místo jsem měla uprostřed řady a pochopitelně bylo o něco později. Všichni seděli jako pecky, já jim dupala po nohou, oni naštvaně bručeli a ke všemu bylo moje místo obsazené. Seděl na něm nějaký muž. Ve tmě jsem mu neviděla do obličeje.

»Tady sedím já!« řekla jsem rezolutně. Zmateně začal hledat svůj lístek.

»Mám osmou řadu, číslo šestnáct« informoval mě.

»No vidíte a tohle je sedmá řada!«

»Pšššt!« ozývalo se za námi.

»Tak promiňte!« muž se zmateně začal prodírat řadou zpátky. Spokojeně jsem se uvelebila.

Nasadila jsem si brýle. Pokoušela jsem se soustředit. Náhle jsem viděla, že řadou se opět k mému místu blíží onen člověk.

»Promiňte!« řekl nejistě. »Ale tohle je osmá řada!« Obraz na plátně se změnil. Začali promítat krátký film, střih nestál za nic moc a zvuk byl nesynchronní, jen akvabely mi pořád připadaly jako malé mořské víly.

»Připadají vám slabé a neživotaschopné?« zeptala jsem se muže.

»Kdo?« nechápal. Ukázala jsem na akvabely. Zaraženě mlčel.

»Mně připadají půvabné…«

Po akvabelách přišel na řadu film z Afriky. Petr na něm byl krásný, silný a vzdálený. Napadlo mne, že jsem mohla v Africe zůstat. Nikdo by mne nepostrádal. Bylo toho na mé moc. Radikálně jsem vstala.

»Promiňte, ale…« zastavil mne ve foyeru muž z řady. Poznala jsem ho.

»To jste vy?!« Byl to muž, co se mnou chtěl tancovat ve vinárně Blata a co se ve výtahu domníval, že jsem invalida.

»Tak jste přece jen zdravá. To jsem rád!« »Fyzicky jsem zdravá!«

odpověděla jsem mu. Pozorně si mne prohlédl. Mou lítostivou, trucovitou, nejistou tvář.

»Nešla byste na skleničku?!« Povzdychla jsem si.

»Šla. Syn mě stejně ještě nepustí domů!«

Kapitola devátá

ON (č. 1, snad…)

1.

Konečně to ve vinárně V zátiší vypadalo tak, jak jsem si představovala ve svých snech. Seděli jsme v boxu, muž naproti mně

byl hezký, chytrý a galantní. Kupodivu měl i smysl pro humor.

»Manželka byla redaktorka, šílené ambiciózní, všechno uměla zařídit. Zájezd s Čedokem, sporák od OPBH, výměnu bytu, vysokou školu pro syna… Nevěřila byste, kolik žen je dneska na vedoucích místech. žena jim vždycky slíbila, že je prohlédnu.«

Nechápala jsem.

»Já jsem totiž gynekolog!« Rozesmála jsem se.

»Tak jsem jednou řekl dost! Teď mám jen dvouvařič, bydlím v podnájmu, ale … pořád lepší než tak šíleně schopná manželka! Teď mám před emancipovanými ženami úplně posvátnou hrůzu!«

Úsměv mi zamrzl na rtech.

Doktor Bendl mě uchopil za dlaň. Hezky se na mě podíval.

»Vy jste ale právě určitě úplně jiná. Už v té vinárně jste mi připadala úžasně jemná, oblá, plná ženskosti, tak nějak bezradná… to se už dneska nevidí. Dokonce se mi o vás zdálo. Měla jste světle modrou zástěru, jakou nosila moje maminka, pekla jste borůvkový

koláč, já jsem přišel z nemocnice domů a vy jste se tak hezky usmívala…«

Trošku jsem si odkašlala a strnula. Vedle k boxu mířil onen šíleně maličký muž, s kterým jsem se minule měla setkat přes Kontakt. V ruce mu zářil karafiát! Schovala jsem obličej pod stůl.

»Panebože, vy se stydíte! To jsem ani nečekal! « zářil štěstím doktor Bendl.

»Moje žena se kdysi dávno taky červenala. Říkal jsem jí Pivoňka. Později zrudla vždycky jen vzrušením nad nějakou reportáží!« Vedle v boxu vstala velmi vysoká dáma. I ona třímala karafiát. Hezky se na sebe s trpaslíkem usmáli. »Olgo! Já jsem strašně rád, že jsem vás potkal!«

»Já jsem možná taky docela ráda,« řekla jsem mile. Malý muž s velkou dámou se na sebe dívali vysloveně zamilovaně. (Ten můj inovovaný Kontakt má možná přece jen něco do sebe.)

Bendl na mne nyvě hleděl. Zamrkal, jako by si na něco vzpomněl. »A Olgo, vy pracujete kde?!«

»Já?! Já…« Bodlo mne. Tehdy jsem kdysi dávno (snad v minulém životě) Ondrovi neřekla pravdu. Taky jsem mu neřekla úplnou lež. Kličkovala jsem tehdy mezi slovy na starém hradě v Pecce jako mezi padajícími balvany na cestě pod ním. Maminka mi vždycky říkala:

»Nelhat!» Tatínek mi vždycky říkal: »Nelhat úplně!« Otec je básník, jeho slovy jsem se řídit prostě musela…

2.

Seděla jsem nad strojem a mořila jsem se nad poslední kapitolou svého monumentálního díla. …nejhorší je pro osamělou ženu rezignace. Bludiště vlastních, tzv. pevných názorů typu: »Nic nemá cenu. Každá žena, každý muž je slaboch a sobec… Na taková slova se snadno nacházejí argumenty, už ne tak snadno se získává ztracená naděje. Zoufalé ženy dělají často zoufalé věci. Úplně nejzoufalejší ale je, když nedělají nic!

Radikálně jsem udělala vykřičník, zazvonil zrovna budík. Půl druhé.

3.

V Kotvě v sobotu, těsně před zavřením to vypadá strašně. Běžela jsem jako chrt, dav mi zlomyslně nastavoval ostré rohy svých tašek. V kojeneckém jsem vrazila do Ondřeje. »Co tady děláš?!«

»Kupujeme pleny!« řekl hrdě Ondřej a jeho nová manželka byla podle bříška už hodně v devátém měsíci. »Seš šťastnej?« řekla jsem v letu. Pyšné se usmál. »To víš, mám toho dost a to ještě Lucka chce začít studovat večerní průmyslovku!« AHA. CHCE. S vyplazeným jazykem jsem doběhla do svého bývalého metrového zboží. Rozhlas vesele vyhrával. Za pět minut dvě! Na vysvětlování mi nezbyl čas. Šokované Adrianě jsem doslova servala pracovní plášť z těla. Byl světle modrý (jako maminčina zástěra!). Stoupla jsem si za pult. Byly přesně dvě.

»Pane doktore! Tady!«

Šel k pultu. Já jsem se hezky usmívala jako maminka (co má přichystaný borůvkový koláč), on vypadal vrcholně šťastně, můj úsměv se rozšířil… A já se začala nekontrolované, ale vesele (vesele!!!) smát.

4.

(Můj kamarád František měl spoustu holek, logicky miloval tu, která nemilovala jeho. Právě pro ni se ale citát, který František běžně používal, aby zjihlo dívčí srdce, hodil nejvíc. František holky blbnul větou: »Nevyčítej mi nikdy to, co mezi námi nebylo… «) Doktora Bendla jsem si vzala. Byla jsem s ním šťastná, pokud se dá mluvit o štěstí i tehdy, když se občas pronikavě tetelí duše. Mně

se tetelila vždycky, když jsem přicházela domů a slyšela jsem zevnitř ženský smích. Vždycky to byly pacientky (hrozně

gynekologicky nemocné, chuděrky…), vždycky měly modré oči (co asociovaly maminčinu zástěru) a vždycky se usmívaly falešné a nepřesvědčivě…

Když bylo Martinovi dvacet jedna, odjel do USA. Odjel tam hledat sám sebe a opotřebovanou maminku k tomu nepotřeboval. Půl roku jsem usínala s rohypnolem, pak mi někdo prozradil, že je v tabletkách heroin a já začala odvykací kůru. Když jsem si odvykla, že nemám doma syna, tak se vrátil. Byl dospělý, silný a vypadal jako Ondra. Hned se oženil a za rok jsem měla vnuka. Miladě se ve čtyřiceti dvou letech narodila holčička. Milada ji pojmenovala Josefka po svém hajném. Ten se zmohl na poslední výskok, a když byly Josefce tři, tak si Miladu vzal. Milada je nudná, dost tlustá, pořád peče piškot a září štěstím. Klárka si s psychologem Danielem zařídili seznamku, která seznamuje jen za valuty a Adriana se v látkách seznámila se

scénografem, který hledal materiál do svého amatérského divadla. Romana je manekýnkou, která vydělává za týden totéž, co já za rok, Evžen si koupil domek na samotě, maminka je pořád plná maminkovské

lásky a tatínek vypadá čím dál mladší. Nedávno jsem zjistila, že se mi už tolik nechvěje srdce. Pod kaštanovým přelivem mám docela šedivé vlasy, mám čtyři zbrusu nové korunky a návštěvy pacientek mého muže mají daleko delší intervaly. Doktor Bendl (říkám mu tak i ve chvílích nejintimnějších, není to zas tak často…) začal pěstovat kaktusy. Máme je na okně a moc hezky kvetou.

KONEC