Kurt Vonnegut

Pánbůh vám požehnej, doktore Kevorkiane

Úvod

Poznámka zpravodaje rozhlasové stanice WNYC o posmrtném životě

Poprvé jsem měl namále, když mi při trojitém bypassu zbodali narkózu. V televizi jsem už sice párkrát slyšel rozprávět lidi, kteří prošli modrým tunelem až k nebeské bráně, a dokonce i branou, jak aspoň tvrdili, a pak se zase vrátili do života. Já osobně bych se však na takovou riskantní cestu dobrovolně nevydal nebýt toho, že už jsem jednu přežil a další si naplánoval v úzké spolupráci s dr. Jackem Kevorkianem a personálem špičkového oddělení aplikace smrtících injekcí v texaském Huntsvillu.

Následující reportáže byly pořízeny, aby je mohla v pozdější době odvysílat rozhlasová stanice WNYC. Doufám, že z nich čiší bezprostřednost. Byly zaznamenány na magnetofonový pásek ve vykachlíkované huntsvillské popravčí cele pouhých pět minut poté, co mě odkurtovali z pojízdného lehátka. Shodou okolností patřil magnetofon stejně tak jako lehátko dobrému lidu texaskému a obyčejně se používal k tomu účelu, aby jednou provždy zachytil poslední slova těch, kteří se chystali podniknout jednosměrnou, plně hrazenou cestu do ráje.

Pokud mě nepotká nějaká nová komplikace, já už se na žádnou další cestu, byť se zaručeným návratem, nechystám. Naopak se v zájmu rodiny snažím obnovit zdravotní a životní pojištění, tedy pokud je to vůbec možné. Jiní žurnalisté a možná i turisté si ovšem tohle bezpečné cestování na věčnost a zpět, jehož průkopníkem jsem se stal, jistě rádi dopřejí. Prosím je jenom, aby se spokojili tak jako já s rozhovory, které je jim umožněno vést v onom zhruba stometrovém neutrálním pásmu mezi vyústěním modrého tunelu a nebeskou branou.

Kdybyste totiž nebeskou branou prošli, ať už by vás zpovídaná osoba lákala sebevíc, jak jsem se o tom sám na vlastní kůži přesvědčil, znamenalo by to riskovat, že by vás ten starý mrzout svatý Petr taky nemusel pustit nazpátek. Jen si pomyslete, jak byste zarmoutili své přátele a příbuzné, kdybyste projitím brány kvůli rozhovoru řekněme s Napoleonem spáchali de facto sebevraždu.

Co se víry či nevíry v posmrtný život týče: někteří z vás možná vědí, že nejsem křesťan ani žid ani buddhista ani člověk jiného konvenčního vyznání.

Jsem humanista, což částečně znamená, že jsem se vždy snažil chovat slušně a že po smrti neočekávám žádnou odměnu ani trest. Mí německo-američtí předkové, z nichž se ti nejstarší usadili na americkém Středozápadě někdy v době americké občanské války, si říkali „volnomyšlenkáři“, což je prakticky totéž. Můj pradědeček Clemens Vonnegut kupříkladu napsal: „Pokud Ježíš hlásal dobro, co na tom záleží, jestli byl nebo nebyl bohem?“

Já sám jsem napsal: „Nebýt poselství milosrdenství a soucitu v Ježíšově Kázání na hoře, nechtěl bych být člověkem. To už bych byl radši chřestýšem.“

Jsem čestným předsedou Americké humanistické asociace, v kteréžto naprosto nefunkční funkci jsem vystřídal významného a úžasně plodného spisovatele a vědce Isaaca Asimova. Na vzpomínkovém shromáždění, kterým AHA uctila památku mého zesnulého předchůdce, jsem řekl: „Isaac Asimov je už v nebi.“ Těžko bych mohl posluchačstvo složené ze samých humanistů pobavit více. Svíjeli se smíchy. Taková švanda! Trvalo několik minut, než se podařilo obnovit cosi aspoň vzdáleně připomínajícího vážnost.

Ten vtip jsem samozřejmě pronesl ještě před svým prvním dotykem se smrtí – tím náhodným.

A tak až nadejde čas, abych se také já připojil k neviditelnému nebo jakému kůru (pánbůh uchovej), doufám, že někdo řekne: „Už je v nebi.“ Kdo ví? Třeba se mi to všechno jenom zdálo.

A jak by měl v každém případě znít můj epitaf? „Vše bylo krásné. Nic mě nebolelo.“ Odejdu lehce, ať už to se mnou dopadne jak chce.

Vzhledem k tomu, že se jim nedostalo ani jediné spolehlivé informace o jakémkoli bohu, spokojují se humanisté s co nejodpovědnější službou jediné abstrakci, s níž mají nějakou zkušenost: obci svých bližních. A nemusí být ani členy AHA.

Tahle knížka mých rozhovorů se zaručenými nebožtíky tak vznikla v naději, že by mohla vydělat trochu peněz – ne pro mě, ale pro veřejnoprávní rozhlasovou stanici WNYC působící v centru Manhattanu. WNYC zvyšuje informovanost svých a taky mých posluchačů. Dělá to, co si žádný komerční rozhlas ani televize už nemohou dovolit. WNYC uspokojuje právo občana na informace – na rozdíl od těch ubohých otroků marnotratné reklamy, nepřetržitě vystavujících veřejnost bezduchému rozptýlení a zábavě.

Třebaže mnozí zaměstnanci WNYC bezpochyby nacházejí útěchu v nějakém formálním náboženském vyznání, působí tito zaměstnanci na své posluchačstvo kolektivně jako humanisté – což je tak přízemní a pramálo honosný ideál, že mu ani nedopřeju výsadu velkého písmene. V tom smyslu, v jakém ho tu užívám, není „humanismus“ ničím víc než příhodným synonymem pro „řádné občanství a obyčejnou slušnost“.

Přeju všem dlouhý a šťastný život, ať už se to s vámi vyvrbí jak chce. Používejte ochranné krémy! Nekuřte.

To se ovšem týká jen cigaret. Doutníky vám neuškodí. Máme dokonce časopis opěvující potěšení z doutníků a na jeho obálkách defilují samé mužské celebrity, sportovci, herci, bohatí mládenci s výstavními manželkami. Říkám si, proč mezi nimi není také přednosta chirurgické kliniky? Doutníky se pochopitelně vyrábějí ze sušeného ovoce, drcených ořechů kešu, müsli a rozinek máčených v javorovém sirupu a sušených na slunci. Co si takhle jeden schroupat před spaním?

Ani palné zbraně vám neuškodí. Zeptejte se Charltona Hestona, toho, co hrál kdysi Mojžíše. Střelný prach neobsahuje žádný tuk ani cholesterol. Totéž platí o gumových projektilech. Jen se zeptejte svého senátora či senátorky nebo poslance (-kyně), jestli vám zbraně nebo doutníky uškodí.

Můj nebožtík strýček Alex Vonnegut, mladší brácha mého otce, indianapoliský pojišťovák s diplomem z Harvardu, člověk sečtělý a moudrý, byl jako každý člen naší rodiny humanista. Vůči lidem obecně měl strýček Alex jednu zásadní výhradu: když už se jim přihodí, že jsou šťastní, málokdy si toho dovedou všimnout.

On sám se snažil takové chvíle blaženosti všemožně dotvrzovat. Pili jsme třeba v létě citronádu ve stínu jabloně a strýček Alex přerušoval hovor neustálým: „Jestlipak to není nádhera!“

Já ta slova říkám ve chvílích zcela nenuceného poklidu: „Jestlipak to není nádhera!“ Snad by si i ostatní mohli vzít k srdci něco z odkazu strýčka Alexe. Mně to aspoň dodává optimismu, když se o tom takhle nahlas ujišťuju.

Dobrá, dopřejme si trochu povyražení. Pobavme se o sexu. Pobavme se o ženách. Freud řekl, že neví, co ženy chtějí. Já to vím. Chtějí mluvit se strašnou spoustou lidí. O čem s nimi chtějí mluvit? O všem.

A co chtějí muži? Chtějí mít plno kamarádů a taky by rádi, aby na ně lidi nebyli tak naštvaní.

Proč se dneska tolik lidí rozvádí? Protože většina z nás už nežije v početných rodinách. Dříve když se dva lidé vzali, nevěsta měla kolem sebe plno lidí a mohla s nimi mluvit o všem možném. Ženich měl zase mnohem víc kamarádů, kterým mohl vykládat přihlouplé anekdoty.

Pár Američanů, ale opravdu jenom pár, doposud v početných rodinách žije. Navajové. Kennedyové.

Ale většina z nás máme po sňatku kolem sebe jenom toho druhého. Ženich získá o kamaráda navíc, jenže je to ženská. Žena získá jednoho dalšího člověka, s nímž může mluvit o všem možném, jenže je to chlap.

Když se manželé pohádají, myslí si možná, že je to kvůli penězům nebo postavení v rodině nebo sexu nebo kvůli tomu, jak vychovávat děti. Ve skutečnosti si však říkají, aniž o tom vědí:

„Je tě málo!“

V Nigérii jsem se setkal s člověkem, příslušníkem kmene Ibo, který měl šest set příbuzných a se všemi se docela dobře znal. Jeho manželka právě porodila dítě, což je v početné rodině to nejlepší, co se může stát.

Jeli ho ukázat všem příbuzným, lbům všeho stáří, velikosti a tvaru. Mělo se seznámit i s jinými dětmi, s bratranci a sestřenicemi ne o moc staršími, než bylo samo. Každý, kdo byl dostatečně velký a jakž takž držel pohromadě, ho musel pochovat, pomuckat, žvatlat na něj a prohlásit, jak je hezoučké.

Nelíbilo by se vám snad být takovým děťátkem?

Tenhle nesouvislý úvod je čtyřikrát delší než nejúčelnější a nejúčinnější text v dějinách anglicky mluvícího světa, slavný projev Abrahama Lincolna na bojišti u Gettysburgu.

Lincolna zastřelil druhořadý herec, využívající svého nezadatelného práva nosit zbraň. Stejně jako Isaac Asimov a strýček Alex je i Lincoln v nebi.

Tentokrát se s vámi písemně loučí Kurt Vonnegut, dnes již bývalý zpravodaj rozhlasové stanice WNYC pro otázky posmrtného života.

Pápá a adié. Anebo jak mi s potutelným mrknutím řekl svatý Petr, když jsem mu prozradil, že je to má poslední cesta do ráje a zpět: „Na shledanou, krokodýle, na shledanou, kajmane.“

K. V.

8. listopadu 1998 a 15. května 1999

Pánbůh vám požehnej,

doktore Kevorkiane

Při svém dnešním dotyku se smrtí jsem zjistil, co se stane s lidmi, kteří zemřou ještě jako děti. Přišel jsem na to náhodou, protože jsem se vypravil modrým tunelem udělat rozhovor s dr. Mary D. Ainsworthovou, která zemřela letos 21. března ve věku osmdesáti pěti let v Charlottesvillu ve státě Virginia. Byla už v penzi, ale do poslední chvíle se aktivně zabývala vývojovou psychologií.

Podle velice pochvalného nekrologu v New York Times se dr. Ainsworthová více než kdo jiný věnovala výzkumu dlouhodobých následků těsného vztahu mezi matkou a dítětem během prvního roku života – anebo naopak následků zanedbání tohoto vztahu. Zabývala se studiem londýnských dětí bez matek, všech druhů mateřské péče nebo její absence v Ugandě a posléze i zde ve Spojených státech.

Na základě přesvědčivých důkazů došla k závěru, že děti v první fázi života potřebují ke svému zdárnému vývoji pocit bezpečného přimknutí k osobě matky. Nedostane-li se jim ho, budou se po celý život potýkat se stavy úzkosti.

Chtěl jsem, aby mi řekla něco o vrozených a získaných vlastnostech a také o péči, které se dostalo mně jakožto novorozenci – jestli by se tím nakonec nedalo vysvětlit něco z mého chování.

Dr. Ainsworthová překypovala nadšením z toho, jak se v nebi její teorie potvrdily. Co jsou proti tomu všechny ty pocty, které obdržela od kolegů psychologů na Zemi! V nebi jsou prý i jesle a školky pro lidi, kteří zemřou v dětském věku. Dobrovolné náhradní matky, a někdy i skutečné matky dětí, pokud už jsou také po smrti, se malým dušičkám věnují až s vášnivým zaujetím. Mazlíky mazlíky. Pusinečku. Nebudeme plakat, berušinko. Maminka tě má ráda. Hezky si odříhneme. To nás tak trápí, to víš že ano. Ták. Už je nám líp? Tak půjdeme hajat. Ťu ťu ťu.

A z těchhle dětiček pak vyrůstají andílci. Takhle tedy vznikají andělé!

Loučí se s vámi Kurt Vonnegut z oddělení aplikace smrtících injekcí v texaském Huntsvillu. Až do příště ťu ťu ťu a pápá.

Dnes ráno jsem měl díky řízenému dotyku se smrtí možnost potkat se na konci modrého tunelu s člověkem, který se jmenoval Salvatore Biagini. 8. července letošního roku dostal bývalý montér a důchodce pan Biagini infarkt, když se v newyorské čtvrti Queens pokoušel zachránit svého milovaného knírače Teddyho před útokem neukázněného pitbula jménem Chele.

Pitbul, u něhož dosud nebylo zaznamenáno jediné napadení člověka nebo zvířete, přeskočil více než metrový plot, aby se porval s Teddym. Neozbrojený pan Biagini, mající už předtím srdeční komplikace, psa chytil, aby mohl knírač utéct. Pitbul pana Biaginiho na několika místech pokousal, načež se panu Biaginimu zastavilo srdce, a to nadobro.

Zeptal jsem se hrdinného milovníka zvířat, jaké to je, položit život za knírače jménem Teddy. Salvatore Biagini mi nabídl promyšlenou odpověď. Pravil, že je to rozhodně lepší než zemřít pro nic za nic ve Vietnamu.

Po dnešním řízeném dotyku se smrtí mě doslova zkrušilo, že jsem si s sebou na cestu do nebe nemohl vzít magnetofon. Ještě nikdy předtím se tam totiž neobjevil neworleánský jazzband, řízený nebožtíkem Louisem Armstrongem, aby uvítal nově příchozí řízným provedením skladby „Když svatí pochodují“. Člověkem, jemuž se dostalo této vzácné a radostné pocty, udílené toliko jednomu z deseti milionů právě zesnulých, byl, jak jsem se dozvěděl, australský domorodec s příměsí bílé krve, který se jmenoval Birnum Birnum.

V devatenáctém století, v období prvních osadníků, měli domorodci v Austrálii a na přilehlé Tasmánii nejprostší a nejprimitivnější kulturu ze všech národů světa. Kolonizátoři je považovali za obtížnou havěť, intelektuálně a duševně nepřevyšující řekněme ani krysy. Stříleli je, trávili je. Teprve roku 1967, což je v podstatě předevčírem, získali zbylí australští domorodci občanství, a to díky demonstracím, do jejichž čela se postavil právě Birnum Birnum. Jako první příslušník svého etnika totiž studoval práva.

Na Tasmánii nepřežil nikdo. Požádal jsem ho tedy, aby pro posluchače stanice WNYC pronesl něco zdravě kritického o údělu Tasmánců. Prohlásil, že se stali oběťmi jediné zcela úspěšné genocidy, kterou známe. Louis Armstrong přerušil náš rozhovor slovy, že by Tasmánci byli stejně nadaní a inteligentní jako kdokoliv jiný, kdyby měli dobré učitele. Dva členové jeho stávající kapely jsou prý Tasmánci. Jeden hraje na klarinet a druhý na vřeštící potrubí neboli snížcový trombon.

Loučí se s vámi Kurt Vonnegut, zpravodaj WNYC pro otázky posmrtného života.

Dnešní řízený dotyk se smrtí byla opravdová perla! Pořizoval jsem rozhovor s Johnem Brownem – ano, tím, co mrtev jest a jeho tělo tlí, jeho duch však kráčí dál. 2. října tomu bude sto čtyřicet let, co byl pověšen za velezradu Spojených států amerických. V čele oddílu pouhých osmnácti dalších zásadních odpůrců otroctví se zmocnil v podstatě nestřeženého muničního skladu v Harpet’s Ferry ve státě Virginia. Jaký měl plán? Rozdat zbraně otrokům, aby mohli svrhnout své pány. Což se rovnalo sebevraždě.

Zákona dbalí občané spustili palbu ze všech stran, přičemž zabili osm jeho mužů, z nichž dva byli jeho synové. Jeho samotného zajal oddíl amerických mariňáků, vázaných slibem dodržovat ústavu. Velel mu plukovník Robert E. Lee.

John Brown nosí v nebi místo kravaty oprátku. Zeptal jsem se ho na to a on mi odpověděl: „A kde ji máte vy? Kde ji máte vy?“

Oči mu při tom plály jako rozžhavené mince. „Bez prolití krve,“ pravil, „není odpuštění vin.“ Což jsou slova Nového zákona, Židům 9,22.

Poblahopřál jsem mu za to, co řekl cestou na popraviště rozjařenému, posmívajícímu se davu bělochů. Cituji: „Tohle je krásná země.“ V pouhých čtyřech slovech tak vyjádřil naprostou hrůzu z nejodpornějších zákonných zločinů páchaných civilizovaným národem před rozpoutáním holocaustu.

„Otroctví bylo v souladu s americkými zákony,“ řekl. „Holocaust byl v souladu s německými zákony.“

John Brown je Yankee z Connecticutu, narodil se v Torringtonu. Upozornil mě, že rodák z Virginie, Thomas Jefferson, dokázal vyjádřit boží záměr pouhými sedmi slovy: „Všichni lidé jsou stvořeni jako sobě rovní.“

Když Jefferson zemřel, bylo Brownovi dvacet let. „Tenhle dokonalý džentlmen, tenhle chytrý a moudrý člověk,“ pokračoval John Brown, „dokázal napsat tahle jedinečná posvátná slova, a přitom vlastnit otroky. Řekněte mi: Jsem opravdu jediný, kdo si uvědomuje, že právě on svým příkladem proměnil naši krásnou zemi ve společenství zla, kde podřízenost barevných bílým se pokládala za cosi naprosto přirozeného?“

„Aby bylo jasno,“ upřesňoval jsem si, „říkáte, že Thomas Jefferson, snad nejmilovanější otec zakladatel naší země, hned po Georgi Washingtonovi, byl zlý člověk?“

„V tom duchu, i když mrtev jsem a moje tělo tlí,“ odpověděl John Brown, „bych snad mohl kráčet dál.“

(Sborový přednes jedné sloky z „Bojové písně republiky“.)

Loučí se s vámi Kurt Vonnegut z oddělení aplikace smrtících injekcí v texaském Huntsvillu. Až do příště pápá.

Při svém včerejším řízeném dotyku se smrtí jsem si těsně za nebeskou branou povídal s Robertou Gorsuchovou Burkovou, jež byla dvaasedmdesát roků svého pozemského života provdaná za admirála Arlyho A. Burka, vrchního velitele námořních operací v letech 1955 až 1961. To on přivedl námořnictvo do atomového věku.

Zemřela letos v červenci ve věku devadesáti osmi let. Admirál Burke, samozřejmě již dávno penzionovaný, zemřel o rok dříve stár devadesát devět let. Seznámili se při schůzce naslepo roku 1919, když studoval prvním rokem na námořní akademii. Na schůzku přišla na poslední chvíli místo své sestry. Tomu se říká osud.

Vzali se po čtyřech letech. Pokud lze něco odvozovat z pozemského života, zůstanou určitě svoji i tady na konci modrého tunelu až do skonání věků. Řekla mi: „Nač zahýbat?“ Při pohřbu jejího manžela, když jí zbýval ještě rok života, jí řekl prezident Clinton: „Svou oddaností jste přinesla Americe pravé požehnání a dala příklad nejen dnešním a budoucím manželkám námořníků, ale všem Američanům.“

Pro svůj náhrobek tady na zemi si Roberta Gorsuchová Burková zvolila prostý epitaf: „Námořníkova žena.“

Dr. Jack Kevorkian mě opět odkurtoval z lehátka, teď už víceméně mého osobního, zde v oddělení aplikace smrtících injekcí v texaském Huntsvillu. Jack se mi věnoval už při patnácti řízených dotycích se smrtí. To je tedy něco, Jacku! Na dnešní cestě modrým tunelem k nebeské bráně mě vyhlížel Clarence Darrow, slavný americký advokát, který je už šedesát let po smrti. Chtěl se s posluchači WNYC podělit o svůj názor na používání televizních kamer při soudních líčeních. „Já je vítám,“ prohlásil kupodivu. Tenhle člověk s pověstí velikána pocházel z ošumělého farmářského městečka v Ohiu.

„Přítomnost kamer nakonec potvrzuje,“ řekl mi, „že se právní systém nikde a nikdy nestaral o to, je-li dosaženo spravedlnosti. Podobně jako římské hry je i právní systém jen prostředkem nespravedlivých vlád – a jiné vlády nejsou – k ohromné zábavě na úkor lidských životů.“

Poděkoval jsem panu Darrowovi za to, že svými výmluvnými obhajobami prvních organizátorů odborového hnutí, hlasatelů nepopulárních vědeckých pravd, a svou otevřenou nenávistí vůči rasismu a odmítáním trestu smrti učinil americké dějiny humánnějšími, než by byly nebýt jeho. A tenhle velký právník, nebožtík Clarence Darrow, mi na to řekl jen: „Snažil jsem se být zábavný.“

Loučím se s vámi. Hele, Jacku, co kdybysme si skočili do města na nějakej dobrej mexickej gáblík?

Během téměř ročního rozmlouvání s naprostými nebožtíky jsem coby polonebožtík neustále dotíral na svatého Petra, zda bych se nemohl setkat se svým opravdovým idolem. Tím je můj rodák z Indiany, nebožtík Eugene Victor Debs, pocházející z města Terre Haute. Pětkrát kandidoval na prezidenta za socialistickou stranu v dobách, kdy tahle země ještě měla silnou socialistickou stranu.

A co byste řekli, že se stalo? Včera odpoledne na mě u modrého tunelu nečekal nikdo jiný než sám Eugene Victor Debs, organizátor a vůdce první úspěšné stávky proti přednímu průmyslovému odvětví v Americe – železnicím. Nikdy předtím jsme se nesetkali. Tenhle velký Američan zemřel v roce 1926 v jednasedmdesáti letech a mně byly tenkrát teprve čtyři roky.

Poděkoval jsem mu za slova, která často cituji na svých přednáškách: „Dokud jsou nějaké nižší vrstvy, jsem jedním z nich. Dokud jsou kriminální živly, jsem jedním z nich. Dokud je jediný člověk ve vězení, nejsem ani já svobodný.“

Zeptal se mě, co na ta slova říká dnešní Amerika. Odpověděl jsem mu, že se jim vysmívá. „Lidi se nad nimi ušklibují,“ řekl jsem. Zeptal se mě, které průmyslové odvětví se dnes u nás rozvíjí nejvíce. „Výstavba věznic,“ odvětil jsem.

„Taková hanba,“ řekl. A pak se mě ještě zeptal, jak je na tom Ježíšovo Kázání na hoře. Načež roztáhl perutě a odletěl.

Tady Kurt Vonnegut. Při svém dnešním řízeném dotyku se smrtí jsem si dopřál lehkou snídani s Haroldem Epsteinem, jenž nedávno zemřel na svém půldruhaakrovém statku v Larchmontu. Příčinou smrti bylo sotva co jiného než sešlost věkem, neboť byl stár devadesát čtyři let. Tenhle milý člověk býval autorizovaným účetním znalcem, ale když před třiceti čtyřmi lety prodělal infarkt, uchýlil se spolu se svou milou ženou Estou k činnosti, již nazýval „zahradnickým šílenstvím“.

Esta dosud žije a doufám, že nás poslouchá. Tenhle věčně zamilovaný páreček objel čtyřikrát celý svět, aby hledal a často též nacházel úžasné nové rostliny do amerických zahrad, třebaže ani jeden neměl zvláštní odborné školení v botanice. V době, kdy Haroldova duše vyměnila jeho staré tělo za nové a usídlila se v nebi, zastával funkci emeritního předsedy Americké alpínkářské společnosti, Newyorské společnosti pro orchideje a severovýchodní pobočky Americké společnosti pěstitelů rododendronů.

Požádal jsem ho o nějaký moudrý výrok, jímž bych mohl shrnout jeho život následující po onom dávném infarktu. Pravil: „Je mi líto, že ne každý mohl prožít takové štěstí jako my.“ Zesnulý Harold Epstein prohlásil, že jeho první, poté co se dostal do nebe a utrhl zde květinu, kterou ještě nikdy neviděl, bylo poděkovat Bohu za ten neocenitelný dar zahradnického šílenství.

Mysleli jsme si s Jackem Kevorkianem, že už známe všechna rizika, která mě během řízených dotyků se smrtí mohou potkat. Omyl. Dneska jsem se zamiloval do mrtvé ženy! Jmenuje se Vivian Hallinanová.

K touze setkat se s ní mě přivedlo jediné slovo z nadpisu k jejímu nekrologu v New York Times: „Vivian Hallinanová, 88, doyen pestré rodiny ze západního pobřeží.“ Udivilo mě, jak se může stát někdo, a dokonce celá rodina, „pestrým“? Mluvil jsem v nebi s lidmi geniálními, vlivnými, odvážnými, charismatickými a nevím jakými ještě. Ale jak si mám představit člověka „pestrého“? Nabízejí se dvě možná synonyma: „šaškovský“ a „elegantní“.

A pak jsem ten oříšek rozlouskl. „Pestrý“ v New York Times znamená neskutečně krásný, příjemný a bohatý, leč socialisticky orientovaný.

Zajímá vás, jak to vypadá, když je někdo „pestrý“? Vivianin taktéž zesnulý manžel, právník Vincent Hallinan, napakovaný dolary z podnikání v realitách, kandidoval roku 1952 na prezidenta celých Spojených států za Pokrokovou stranu! A jakého že elegantního šaška ze sebe můžete udělat dokonce i v Kalifornii?

Takovéhohle: Vincent si odseděl půl roku ve vězení za svou plamennou obhajobu dělnického předáka Harryho Bridgese, který v době mccarthyismu čelil obvinění z toho, že je komunista. Vivian strávila za mřížemi třicet dní za nevhodné chování během demonstrace za lidská práva v roce 1964.

A teď pozor: Demonstrace se účastnilo i jejích pět synů a jeden z nich, Terrence, je nyní okresním státním zástupcem v San Franciscu!

V nebi vám může být tolik let, kolik si sami přejete. Mému otci je pouhých devět. Vivian Hallinanová si vybrala věčných čtyřiadvacet, což je tedy pecka! Zeptal jsem se jí na její pocity z toho, že ji nazývají „pestrou“.

Prohlásila, že by byla raději, kdyby ji nazývali tak, jak říkali Franklinu D. Rooseveltovi jeho nepřátelé: „Zrádce své třídy.“

Dr. Kevorkian mě právě odkurtoval z lehátka po návratu z dalšího řízeného dotyku se smrtí. Tentokrát jsem měl štěstí, že jsem nemluvil s nikým jiným než samotným Adolfem Hitlerem.

S potěšením jsem se dověděl, že dnes svých činů lituje, i když nepřímo, což zřejmě souvisí s násilnou smrtí třiceti pěti milionů lidí za druhé světové války. K obětem ostatně patří i on a jeho milenka Eva Braunová stejně tak jako čtyři miliony Němců, šest milionů Židů, osmnáct milionů občanů Sovětského svazu atd.

„Zaplatil jsem za to jako všichni ostatní,“ řekl.

Kojí se nadějí, že by mu někde mohl být vztyčen skromný památník, možná jen kamenný kříž, neboť byl křesťan; například na půdě OSN v New Yorku. Bylo by na něm vyryto jeho jméno a data 1889-1945. Pod tím by stála dvě slova německé věty: „Entschuldigen Sie.“

V hrubém překladu to znamená buď „Promiňte“, nebo „S dovolením“.

Při dnešním řízeném dotyku se smrtí jsem rozmlouval s Johnem Wesleym Joycem, zesnulým ve věku šedesáti pěti let, bývalým policistou a hráčem nižší fotbalové ligy, majitelem baru U lví hlavy v Greenwich Village od roku 1966 až do chvíle, kdy v roce 1996 zkrachoval. Byl to nejslavnější zapadák v téhle zemi, kam se uchylovali věčně nasávající užvanění američtí spisovatelé. Jeden vtipálek popsal místní klientelu jako „pijáky se sklony k psaní“.

Nebožtík pan Joyce prohlásil, že si z jeho podniku udělali svůj klub spisovatelé sami a jeho to ani příliš netěšilo. Řekl, že si pořídil hrací skříň, neboť doufal, že je to bude při tom věčném žvanění rušit. Ale oni vytrvali. „Akorát žvanili mnohem hlasitěji,“ dodal.

Hlásí se Kurt Vonnegut, zpravodaj rozhlasové stanice WNYC pro otázky posmrtného života. Při svém včerejším řízeném dotyku se smrtí jsem měl to potěšení hovořit s Frances Keanovou, odbornicí na románské jazyky a autorkou knížek pro děti, jež zemřela na rakovinu slinivky letos 26. června ve věku osmdesáti pěti let. Měl jsem pocit, že obecně pochvalný nekrolog v New York Times jí nakonec přece jen trochu podrazil kolena strohým konstatováním: „Její tři manželství skončila rozvodem.“ Zeptal jsem se jí na to a ona jen pokrčila rameny a pronesla ve třech různých románských jazycích:

„Así es la vida.“

„C’é la vita.“

„C’est la vie.“

A pak: „A už si jděte po svých!“

Během řízených dotyků se smrtí jsem se stejně často jako se svatým Petrem setkával se sirem Isaakem Newtonem, který zemřel v roce 1727. Oba dva se zdržovali u nebeského vyústění modrého tunelu. Svatý Petr tam postává, protože to má v popisu práce. Sir Isaac tam okouní, poněvadž by strašně rád přišel na to, co je ten modrý tunel vlastně zač a jak funguje.

Jako by Newtonovi nestačilo, že za svých pětaosmdesát pozemských let objevil infinitesimální počet, kodifikoval a kvantifikoval zákony přitažlivosti, pohybu a optiky a zkonstruoval první zrcadlový dalekohled. Nemůže si odpustit, že evoluční teorii přenechal Darwinovi, teorii mikroorganismů Pasteurovi a teorii relativity Albertu Einsteinovi.

„Musel jsem být hluchý, němý a slepý, že jsem na ně nepřišel sám,“ řekl mi. „Vždyť jsem je měl před sebou jako na dlani!“

Mým úkolem je sice pořizovat rozhovory s nebožtíky pro WNYC, ale tentokrát zesnulý sir Isaac Newton naopak zpovídal mě. On byl nucen tunelem projít jenom v jednom směru. Chtěl by tedy vědět, z čeho asi tak může být vyrobený, jestli z nějaké textilie, kovu, dřeva nebo čeho vlastně. Říkám mu, že je z téže látky, z které se tvoří sny, ale to ho ani za mák neuspokojuje.

I svatý Petr mu ocitoval Shakespeara: Jsou věci mezi nebem a zemí, Horatio, o nichž se filozofům ani nesní.

Právě jsem dokončil rozhovor s Peterem Pellegrinem, jenž zesnul 26. března letošního roku ve věku osmdesáti dvou let doma v pensylvánském Newtownu. Pan Pellegrino byl zakladatel Amerického svazu balonového létání, první Američan, který přeletěl Alpy v balonu plněném horkým vzduchem, arbitr platnosti balonových rekordů pro Národní sdružení vzduchoplavců a examinátor balonových pilotů pro Federální sdružení.

Zeptal se mě, jestli jsem létal balonem, a já mu řekl, že ne. To se odehrálo před nebeskou branou. Za ni už nesmím. Jestli ještě jednou vniknu dovnitř, vyhrožuje mi svatý Petr, že si mě tam nechá.

Pellegrinovi svatý Petr vysvětlil, že nejsem mrtvý, že si jenom zkouším dotyk se smrtí, ale zakrátko budu zase mezi živými.

Když to Pellegrino uslyšel, řekl: „Propána, člověče, pořiďte si bombu s propanem a balon, dokud máte ještě čas, nebo se nikdy nedovíte, co je pravé nebe.“

Svatý Petr se proti jeho slovům ohradil. „Pane Pellegrino, tady tohle je nebe!“

„To můžete říct jenom proto,“ namítl Pellegrino, „že jste nikdy nepřeletěl Alpy v horkovzdušném balonu!“

Svatý Petr se obrátil ke mně. „Vy máte nejenom čas pustit se do balonového létání. Stihl byste taky napsat knihu Nebe a jeho sváry.“ A pak řekl Pellegrinovi, ovšem ironicky: „Kdybyste tam na Zemi šňupal kokain, asi by vás to naše nebe taky neuspokojovalo.“

„Teď jste to trefil!“ opáčil Pellegrino.

Už jako dítě prý věděl, že jeho místo je nahoře na obloze, a ne dole na zemi. Cituji: „…tak jako ryba plácající se na břehu ví, že její místo je ve vodě.“ Jakmile dosáhl potřebného věku, vyrážel na oblohu za řídícím pultem všech možných letounů, od výcvikových strojů za první světové války až po dopravní letadla.

„Cítil jsem se ale tam nahoře jako vetřelec, jako cizinec, který trhá oblohu vrtulemi a znečišťuje ji hlukem a zplodinami,“ pokračoval. „V balonu jsem poprvé vzlétl, když mi bylo pětatřicet. Splnil se mi sen. Byl jsem v nebi, a přece naživu. Stal jsem se součástí oblohy.“

Loučí se s vámi Kurt Vonnegut a spolu s ním i Jack Kevorkian, tentokrát z Huntsvillské státní věznice. Až do příště pápá.

Když jsem se při dnešním řízeném dotyku se smrtí porozhlížel po Jamesi Earlu Rayovi, usvědčeném vrahovi Martina Luthera Kinga, nemusel jsem se za ním trmácet po celém ráji. James Earl King zemřel na selhání jater 23. dubna 1998. Podle svatého Petra ale doposud nebyl ochoten udělat jediný krok k věčnému životu, jenž ho čeká za nebeskou branou.

Není to přitom žádný hlupák: IQ má 108, ve srovnání s běžnou americkou populací je to nadprůměr. Svěřil se mi, že nevkročí do věčnosti, dokud tam pro něho nezbudují vězeňskou celu. Nikde jinde než v cele prý nenajde věčné pohodlí. V cele mu bude šumafuk, jak to ubíhá. Tedy ve skutečnosti se vyjádřil trochu jinak: bude mu prý u prdele, jak to ubíhá.

Jeho mluva je taky doposud řádně prošpikovaná nemístným označením Afroameričanů jako n…, navzdory naléhavým prosbám svatého Petra, aby se proboha krotil. Nechal se slyšet, že by toho „velkýho n…“, čímž myslel dr. Kinga, nikdy neodprásk, kdyby měl potuchy, že ta kulka způsobí, že všechno, co ten „velkej n…“ říkal a za co bojoval, se tak podělaně proslaví po celým podělaným světě. „Kvůli mně,“ řekl, „se teď bílý děti učej, že ten „velkej n…“ byl ňákej americkej hrdina, něco jako George Washington, podělaná práce. Kvůli tý mý malý kulce,“ pokračoval, „se prej ty sračky, co kázal ten „velkej n…“, vyrejvaj do mramorovejch pomníků a zdoběj podělaným zlatem.“

Loučí se s vámi Kurt Vonnegut z podělaného špičkového oddělení aplikace smrtících injekcí v texaském podělaném Huntsvillu.

Při posledním řízeném dotyku se smrtí se mi podařilo udělat rozhovor s Williamem Shakespearem. Ne že bychom si při tom kápli do noty. Řekl mi, že nářečí, jímž mluvím, je ta nejohavnější angličtina, jakou kdy slyšel, „dobrá tak leda, aby rvala uši divákům na místech k stání“. Zajímalo ho, co je to za nářečí, a já mu řekl, že „indianapoliské“.

Nato jsem mu poblahopřál ke všem Oscarům, které získal film Zamilovaný Shakespeare, neboť v něm ústřední postavení zaujímala jeho hra Romeo a Julie.

O Oscarech a filmu prohlásil: „Příběh vyprávěný blbcem, velkohubý nesmysl.“

Zeptal jsem se ho také bez okolků, jestli opravdu napsal všechny hry a básně, které se mu dnes připisují. „Co růží zvou, i zváno jinak vonělo by stejně,“ vyjádřil se k tomu. „Obrať se na svatého Petra!“ To taky udělám.

Dále jsem se ho zeptal, zda měl poměr se ženami i s muži, protože jsem věděl, jak po zodpovězení právě téhle otázky mé posluchačstvo prahne. Jeho odpověď však byla oslavou citů mezi tvory všeho druhu:

„Skotačili jsme jak pár jehňátek, bekali na slunci a nevinnost spláceli jsme nevinností.“ Slovem spláceli myslel opláceli: „Nevinnost jsme opláceli nevinností.“ S měkčí pornografií jsem se vážně ještě nesetkal.

Tím se mnou skončil. Po pravdě řečeno poslal vašeho zpravodaje kamsi. „Jdi do kláštera!“ řekl mi a odporoučel se.

Cestou k modrému tunelu jsem se cítil jako idiot. Půvabná odpověď na každou otázku, kterou bych největšímu autorovi všech dob mohl položit, se dala najít v Bartlettových Slavných citátech. Ta nádherná věta o oplácení nevinnosti nevinností pochází ze Zimní pohádky.

Aspoň že jsem se nezapomněl zeptat svatého Petra, jestli Shakespeara napsal Shakespeare. Řekl mi, že nikdo z příchozích do nebe – žádné peklo totiž není – si na autorství kteréhokoli textu nedělal nárok. „Totiž nikdo z těch, kteří byli ochotni podrobit se mému detektoru lži,“ dodal posléze.

Umlčený, pokořený, sám sobě odporný, nedovzdělaný pisálek z Indiany Kurt Vonnegut se s vámi dnes loučí otázkou: „Být nebo nebýt?“

Ještě nikdy jsem vás nenechal hádat zesnulou osobu, s níž jsem pořizoval rozhovor, ale teď ta chvíle nadešla. Přesvědčme se, kolik toho víte o dějinách myšlení.

Pro začátečníky: Tahle bývalá pozemšťanka, ač ne ani dvacetiletá, publikovala názor stejně tak zakořeněný v hlavách dnešních přemýšlivých lidí, jako je dejme tomu Pasteurova teorie mikroorganismů nebo Darwinova evoluční teorie anebo Malthusova obava z přelidněnosti.

Nápověda číslo dvě: Původ vás navede. Matka téhle neuvěřitelně předčasně vyspělé spisovatelky byla sama známou spisovatelkou. Některé její knihy ilustroval samotný William Blake! Jen si představte, že by vám nějakou knihu ilustroval William Blake! Její nejmilejší téma: právo ženy na rovnoprávnost s muži.

Rovněž tak otec mé záhadné nebožky byl spisovatel, horlivý kritik kalvinistického učení a zároveň autor těchto památných slov: „Ani Bůh nemá právo být tyranem.“

A kdo byli přátelé tak význačných rodičů? William Blake a Thomas Paine, a taky William Wordsworth, mezi jinými.

Nápověda číslo tři: Naše neznámá se provdala za slavného muže, proslulého jak svou poezií, tak svojí romantickou nezřízeností. Svou první ženu kupříkladu dohnal k sebevraždě. Za romantickou můžete považovat i jeho vlastní smrt – v necelých třiceti letech se utopil.

Dáte se poddat? Dneska jsem v nebi hovořil s Mary Wollstonecraftovou Shelleyovou, ženou, která v necelých dvaceti letech napsala nejproročtější a nejvlivnější vědeckofantastický román všech dob, nazvaný Frankenstein aneb Moderní Prométheus. Stalo se tak roku 1818, přesně sto let před skončením první světové války – války pověstné takovými frankensteinovskými vynálezy jako bojový plyn, tanky a letadla, plamenomety a miny a všudypřítomné zátarasy z ostnatého drátu.

Marně jsem doufal, že mi Mary Shelleyová sdělí své názory na atomové pumy, které jsme svrhli na neozbrojené muže, ženy a děti z Hirošimy a Nagasaki –, ale zkusím to ještě jednou, slibuji. Tentokrát ovšem jenom pěla ódy na své rodiče, jimiž samozřejmě nebyl nikdo jiný než William Godwin a Mary Wollstonecraftová, na svého manžela Percy Bysshe Shelleyho a jeho i své přátele Johna Keatse a lorda Byrona.

Řekl jsem jí, že dneska si spousta hlupáků myslí, že „Frankenstein“ je jméno netvora, a ne vědce, který ho vytvořil.

Odpověděla mi: „Ono to vlastně není tak hloupé. V mém příběhu totiž nevystupuje jeden, ale dva netvoři. A jeden z nich, právě ten vědec, se opravdu jmenuje Frankenstein.“

Z texaského Huntsvillu se s vámi loučí Kurt Vonnegut.

Právě jsem se vrátil z nebe, kde jsem pořizoval rozhovor s básníkem dr. Philipem Straxem – S-t-r-a-k-s-em. Zemřel ve svých devadesáti letech týž den jako basketbalista Joe DiMaggio a obzvlášť jedno kouzelné dvojverší se mu vydařilo:

Je lépe oddávat se hříchu

než nechat nástroj zreznout v tichu.

Philip Strax napsal tři svazky poezie, kromě toho byl ale také rentgenolog. Zdokonalil funkci rentgenových paprsků, do té doby využívaných hlavně k prohlížení kostí, takže jimi bylo teď možné odhalit zhoubné nádory v měkké tkáni prsů. Počet životů prodloužených díky včasnému odhalení rakoviny pomocí mamografu bychom mohli nazvat sportovním termínem tisíce a tisíce vítězných doskoků.

Zlomovým okamžikem v jeho lékařské a možná i básnické dráze se stalo úmrtí jeho milované ženy Gertrudy ve věku pouhých třiceti devíti let. Zahubila ji rakovina prsu, na kterou se přišlo příliš pozdě. Philip Strax se od té chvíle věnoval soustavně boji s touto chorobou, a jak úspěšně!

Objevil jsem ho poblíž houfu rozparáděných andělů dychtících po tom, aby se jim na peří podepsal DiMaggio. Řekl jsem mu, že v pochvalném nekrologu z New York Times se naznačuje, že měl neobyčejně rád ženy a ony jeho. Na to mi zarecitoval tyhle nepokrytě feministické verše, které sám složil:

Nechť poslechnou si pilní, ba i nedochvilní,

že jsou dva druhy mužů v tomhle ženském světě:

první z nich vědí, že jsou slabí,

druzí si myslí, že jsou silní.

Až do příště se s vámi loučí Kurt Vonnegut v nepostradatelné společnosti Jacka Kevorkiana, který mi už stokrát zachránil život. Pápá.

Je pozdní odpoledne 3. února 1998. Právě mě odkurtovali z lehátka po dalším řízeném dotyku se smrtí zde v rušné popravčí cele v texaském Huntsvillu.

Poprvé v celém tomhle podnikání jsem se ubíral modrým tunelem v závěsu za významnou osobností. Byla jí Carla Fayová Tuckerová, fanatická vražedkyně, jež ubila krumpáčem dva jí naprosto neznámé lidi. Carlu Fayovou zbavil stát Texas veškerého života krátce po obědě.

O dvě hodiny později na jiném lehátku zbavili života i mě, ovšem pouze ze tří čtvrtin. Dohnal jsem Carlu Fayovou v tunelu asi sto padesát metrů před vyústěním u nebeské brány. Vlekla se co noha nohu mine, a tak jsem si pospíšil ujistit ji, že na ni žádné peklo nečeká, že peklo nečeká na nikoho. Řekla mi, že je to smůla: prý by proti peklu nic nenamítala, kdyby tam s sebou mohla vzít texaského guvernéra. „Je to taky vrah,“ prohlásila. „Zavraždil mě.“

Nad mou cestou i návratem bdí dr. Jack Kevorkian. V tuto chvíli se ale váš zpravodaj pro otázky posmrtného života bude muset rozloučit. Požádali mě i Jacka, abychom oddělení aplikace smrtících injekcí vyklidili, neboť je třeba připravit je na další popravu. Za oba se tedy loučím: pápá.

Bohužel nedávné právní komplikace, jež Jacka Kevorkiana postihly v Michiganu, totiž jeho odsouzení za vraždu prvního stupně, mají za následek doufejme že pouze dočasné přerušení dotyků se smrtí, které mi svou péčí umožňoval. Abych tedy nějak zaplnil proluky mezi rozhlasovým škemráním o peníze, udělal jsem rozhovor s člověkem, který je doposud naživu.

Je to autor vědeckofantastických románů Kilgore Trout. Zeptal jsem se ho na jeho názor na události v srbském Kosovu. Jeho odpověď jsem si nahrál na magnetofon, jenže mu ustavičně padala zubní protéza, a tak pro větší srozumitelnost zopakuji sám, co mi řekl.

Cituji:

NATO přece jen mělo odolat téměř neodolatelnému pokušení produkovat televizní zábavu a konkurovat filmu tím, že bude vyhazovat do povětří mosty, policejní stanice, továrny a tak dále. Infrastruktura srbské tyranie měla zůstat neporušená, aby se mohla stát oporou spravedlnosti a zdravého rozumu, kdyby se tam náhodou vrátily. Všechna města, ba i ta nejmenší, jsou poklady světa. Aby je NATO učinilo neobyvatelnými, uřízne jim nos a zohaví obličej, abych tak řekl.

A pak že to není televizní zábava!

Vražedná paranoia a schizofrenie etnických čistek dneska udeří rychle, ba přímo bleskově, tak jako přílivová vlna, sopka nebo zemětřesení – jednou ve Rwandě, podruhé v Kosovu a kdovíkde příště. A přitom to bývala taková vleklá choroba. Mám teď na mysli Evropany vybíjející domorodce na západní polokouli a v Austrálii a na Tasmánii, Turky vyhlazující ze svého středu Armény – a samozřejmě holocaust táhnoucí se od třiatřicátého roku až do pětačtyřicátého. Tasmánská genocida je shodou okolností jediná, o které jsem slyšel, že se zdařila na sto procent. Nikdo na celém světě nemá tasmánského předka!

A stejně jako v případě Mycobacteria tuberculosis se objevuje nový kmen bakterie etnických čistek, proti němuž se dosavadní léčebné metody jeví jako cosi ubohého či přímo směšného. V každém případě dnes platí: Je příliš pozdě! Oběti jsou v podstatě bez výjimky buď po smrti, anebo bez domova ještě dřív, než o nich padne zmínka ve večerních zprávách.

Jediné, co mohou slušní lidé udělat s epidemií etnických čistek, dnes vesměs fait accompli, je zachránit ty, kteří je přežili. A pozor na křesťany!

Loučí se Kurt Vonnegut.

Moje působení v posmrtném zpravodajství dnes, vážení posluchači, téměř s jistotou končí.

Sotva mě Jack Kevorkian odkurtoval z lehátka a já se posadil, abych mohl odvysílat rozhovor s nebožtíkem Isaakem Asimovem, odvedli Jacka v poutech – aby se v Michiganu zodpovídal z obvinění z vraždy. Nebetyčná ironie! Vždyť mně samotnému tenhle údajný vrah nesčetněkrát zachránil život! Bez Jacka se tady v oddělení aplikace smrtících injekcí, tak daleko od domova, necítím vůbec jako doma.

Odpusťte mi tedy mé smíšené pocity, s nimiž truchlím nad neblahým osudem jednoho přítele, Jacka, jenž je dosud naživu, a současně se raduji z relativní pohody druhého přítele, Isaaka Asimova, který zemřel před osmi lety na selhání ledvin a srdce ve věku sedmdesáti dvou let.

Za svého pozemského života byl můj předchůdce ve funkci čestného předsedy Americké humanistické asociace nejplodnějším americkým spisovatelem, jaký kdy žil. Napsal téměř pět stovek titulů – co je oproti tomu má dosavadní ubohá dvacítka anebo Balzakových osmdesát pět? Kolikrát Isaac vyplodil i deset publikovaných svazků za jediný rok! A nebyly to jenom vědeckofantastické romány, za které sklízel ceny. Napsal také řadu vědecko-popularizačních prací o Shakespearovi, biochemii, dějinách starověkého Řecka, bibli, teorii relativity a spoustě dalšího.

Isaac měl doktorát chemie z Columbijské univerzity. Narodil se ve Smolensku v bývalém Sovětském svazu, ale vyrůstal v Brooklynu. Nesnášel létání a podle nekrologu v New York Times nikdy nečetl Hemingwaye ani Fitzgeralda, Joyce nebo Kafku. „Prózu a poezii dvacátého století vůbec neznám,“ napsal jednou.

„Isaaku,“ řekl jsem mu, „ty bys měl být v Guinessově knize rekordů.“

„Abych se stal nesmrtelným po boku kohouta jménem Pašák, jenž vážil jedenáct kilo a zabil dvě kočky?“

Zeptal jsem se ho, jestli ještě píše, a on mi řekl: „Pořád! Kdybych nemohl v jednom kuse psát, bylo by to pro mě peklo. Bez ustavičné možnosti psát by se pro mě svět stal peklem. A peklo by mi bylo snesitelné, pokud by mi tam dovolili pořád psát.“

„Naštěstí žádné peklo není,“ podotkl jsem.

„Rád jsem si s tebou popovídal,“ řekl, „ale musím jít dělat – píšu právě šestisvazkovou věc o naprosto nesmyslné víře pozemšťanů v posmrtný život.“

„Já osobně bych se šel radši natáhnout,“ řekl jsem.

„Mluvíš jako pravý humanista.“ Byl čím dál netrpělivější.

„Poslední otázka,“ poprosil jsem. „Co se podle tebe skrývá za tou tvou neskutečnou produktivitou?“

Isaac Asimov odpověděl jediným slovem: „Únik.“ Načež připojil slavný výrok neméně plodného francouzského spisovatele Jeana-Paula Sartra:

„Peklo jsou ti druzí.“