Jessica Bird ( J. R. Ward )

Sázka na vášeň

Mému manželovi, mamince a tatínkovi,

ale také Benovi.

A. J. Sutherlandovou ten hřebec zaujal od prvního okamžiku,

co ho uviděla. A nebyla jediná. Veškeré obecenstvo podlehlo jeho kouzlu tak, jako důvěřivci podléhajíhypnotizérovi, a civělo na něj snivýma očima náměsíčníků. Když je dražebník vyzval, aby přistoupili blíž,dav se pohnul jako ledovec, tlačil se směrem ke stanovišti licitátora a přetékal z odděleného prostoru, kde se předváděli koně.

A. J. se ze všech sil snažila prodrat davem, ale ostatní dělali totéž. Vznikla zácpa a lidé se drali dopředu,přičemž se rozháněli lokty jako hokejkami. Protože se nedala jen tak snadno odstrčit, zvlášť když šlo o to, aby dostala, co chtěla, nasadila všechny zbraně, až se prodrala dopředu. Objala se pažemi kolem ramena prudce vydechla, když konečně získala ničím nerušený výhled na černého hřebce.

Ve Virginii už viděla spoustu pěkných plnokrevníků, ale

žádný se mu nevyrovnal.

Kůň nesl hlavu vysoko a hleděl na dav s nepřátelským

nezájmem. Byl král; vládl světu. Všichni ostatní jen zabírali místo.

V umělém osvětlení se mu srst leskla černými a tmavě

modrými záblesky a ohonem netrpělivě šlehal ze strany na stranu.

Tmavá kopyta zadusala do hlíny, pohazoval hlavou, jak se bránil ohlávce a lonži, na kterých ho

předvaděči drželi. Vedle jeho mocného těla vypadali muži kolem něj jako trpaslíci, situaci

ovládal on, přestože měl proti sobě přesilu pěti stájníků, kteří měli za úkol snažit se ho udržet. Muži kolemněj kroužili opatrně, napjatě.

Stejně jako diváci v davu znali jeho pověst. Nebyla dobrá.

A. J. se popásala pohledem na hřebci. V každém jeho

pohybu byl příslib síly a živosti, sportovní a poetický zároveň. A za jeho opovržením vycítila prudkouinteligenci a železnou vůli.

V čele tlačenice lidí se rozhodla. Nikdy neviděla nic nádhernějšího než tohohle koně. Získá ho.

„Začneme přihazovat od deseti tisíc dolarů,“ oznámil licitátor.

Vymrštila ruku vzhůru.

Byla to neslýchaně nízká cena vzhledem k rodokmenu koně, ale vysoká, pokud jste vzali v úvahu jeho sklon k působení problémů.

„Deset tisíc dolarů. Dá někdo jedenáct?“

Kdesi v davu se zvedla další ruka. Arénou projela vlna

dohadů. Mnozí se na něj přišli podívat zblízka; jen málokdo uvažoval o koupi. Všichni chtěli vědět, kdo si ho odvede.

„Jedenáct tisíc. Slyšel jsem dvanáct?“

Kývla.

Druhý zájemce přihodil na třináct a ona okamžitě zvedla cenu na čtrnáct. Nastala pauza a pak následovala nabídka patnáct tisíc dolarů.

„Dostanu šestnáct?“ Licitátor se podíval jejím směrem. Bez

zaváhání kývla.

V tom okamžiku ji za rameno popadl nevlastní bratr.

„Co to děláš?“ třeštil oči Peter Conrad.

„Co bys tak asi řekl?“

„Řekl bych, že děláš další zbrklé rozhodnutí. Vrháš se bezhlavě do dalšího maléru, za který budu muset zaplatit já.“ Jak cena dál stoupala, eskalovaly i jeho argumenty. „Slyšelas, jakou má ta potvora reputaci?“

„Pardon,“ řekla A. J. a obešla ho. Předváděli ve stísněném prostoru jakýsi boxerský taneček, vyměňovali si místa.

„Jsme na dvaadvaceti tisících dolarů,“ sdělil divákům licitátor.

A. J. mu znovu pohlédla do očí a kývla. Šum davu sílil, valil se s každým příhozem jako vlna.

„Nech toho,“ syčel Peter.

A. J. si ho nevšímala. Soustředila se na druhého zájemce.

Jako když zpomaluje vlak, i jejímu soupeři docházela pára, ale ještě nebyl ze hry. Nastala dlouhá pauza apak se cena znovu zvýšila. Bez mrknutí oka přihodila další tisícovku.

„Neopovažuj se to zvíře koupit!“ varoval ji Peter. Otočil se

k licitátorovi, začal vrtět hlavou a přejel si rukou napříč přes krk, aby zpochybnil její autoritu.

Když i druhý zájemce přihodil, A. J. upřela na nevlastního

bratra zuřivé modré oči a nahlas promluvila, aby přehlušila dav: „Dám za toho hřebce třicet tisíc.“

Obecenstvo se zajíklo překvapením a licitátor žasl nad svým štěstím. A nad její zbrklostí.

Peter začal prskat, její drzost ho překonala.

„Ehm, máme tu třicet tisíc dolarů,“ pohlédl licitátor do davu na druhého zájemce. „Takže třicet tisíc poprvé.“

„Ty jsi blázen!“ rozčiloval se její nevlastní bratr. Zběsile se snažil přinutit licitátora, aby přestal, ale tennad Peterovým vyváděním jen potřásl hlavou. Byla to platná nabídka a všichni to věděli.

„Podruhé.“

Odmítnutý Peter zaťal zoufale pěsti a pak zkusil jinou taktiku: nasadil výraz povýšeného opovržení.

„Neponesu odpovědnost za problém, který sis právě

způsobila,“ řekl A. J. „Už mockrát jsem zahlazoval následky tvého nadšení. Jestli to uděláš, je to na tobě.“

Urovnal si kašmírové sako rázným popotáhnutím manžet. Béžová barva ladila s jeho hedvábnými kalhotami a krémovým rolákem, ale příliš nesvědčila jeho bledé pleti. Byl jako malířská studie v nevýrazných tónech. Jediný jasnýbod na něm představoval veselý červený kapesník v náprsní kapse. Vypadal jako feferonka, která spadla do mísy ovesných vloček.

A. J. se podívala na své vlastní oblečení. Ošoupané, ale čisté modré džíny, polokošile a pracovní bunda, kožené holínky. Na hlavě měla baseballovou čepici s logem Sutherlandových stájí, která jí přidržovala hřívu kaštanových kučer, nebo aspoň její horní polovinu, zbytek měla svázaný v týle. Praktické, pohodlné.

Nenápadné.

„Potřetí.“

„Tohohle budeš litovat,“ prohlásil Peter.

Tenhle slib od něj A. J. neslyšela poprvé. Znamenalo to, že

pokud se z jejího popudu něco nepokazí samo od sebe, pokazí to on.

„Litovala bych jen, kdybych ho nedostala,“ řekla polohlasem.

„Prodáno,“ zvolal licitátor. „Číslo 421, čtyřletý plnokrevný

hřebec Sabbath, Sutherlandovým stájím.“

Peterovo zoufalství znovu propuklo, když kladívko udeřilo do

dřeva. „Kdy to sakra skončí! Kdy už dospěješ a přestaneš se

chovat takhle zbrkle?“

A. J. sledovala, jak se mu tvář stahuje hněvem a začíná se

vztekat.

Uvědomovala si, že to není jen malé vztekání, které

obnášelo pouze dupnutí nohou a zafunění, ani poloviční vztekání, k němuž patřil slovní doprovod. Viděla,

jak se mu na spáncích a na čele tvoří kapičky potu, typické pro nejvyšší formu vzteku.

S odstupem, který jí připadal zábavný, zaznamenala, že čelo má každým rokem vyšší, což způsobovaly

ustupující vlasy.

„Petere, dýchej zhluboka, ano,“ podotkla klidným hlasem.

„Všechno dobře dopadne.“

„Fajn! Právě jsi zaplatila třicet tisíc dolarů za koně, na kterém nikdo nedokáže jezdit!“

„Je nádherný. To bys mohl poznat i ty. A rodokmen má bezchybný.“

„To, že je vzdálený příbuzný šlechty, z něj ještě nedělá

urozence.“

„Dokáže přeskočit všechno, co před ním stojí.“

„A obyčejně bez jezdce! Náturou se hodí spíš do rodea než na překážkové dostihy. Anebo ještě líp, postav ho do arény s červeným hadrem a každý matador si s ním užije, co hrdlo ráčí.“

Kolem nich se začínali shlukovat lidé, fascinovaní jejím neslýchaným přihazováním a začínající hádkou. A. J. to bylo jedno, ale dopalovalo ji, jak se Peter před přibývajícím obecenstvem čím dál víc rozohňuje. Miloval pozornost a pohled na to, jak před očima cizích lidí rozkvétá, jí ve vzpomínkách připomínal tu jedinou reklamu na zubní pastu, ve které jako dítě hrál. Celé měsíce se potom naparoval, jako by získal Oscara, a třicetisekundový šot ho dovedl k přesvědčení, že je předurčen ke hvězdnékariéře. Doznívání slov Minty-fresh, mami! , pronesených do kamery, trvalo dvacet let.

„Přehráváš,“ řekla mu a snažila se ještě jednou podívat na hřebce, kterého stájníci užuž odváděli.

„A ty jsi blázen! Řídím stáj vítězů. Máme pod svou střechou pár nejlepších rodokmenů v téhle zemi a já nedopustím, abys mezi ně přivedla takovouhle bestii.“

„To není bestie…“

„Ta mrcha shodila jezdce, vyběhla ze závodiště a podupala polovinu diváků na Oak Bluff Jumper Classic.“

„To je minulost.“

„To bylo minulý týden.“

„Bude z něj šampion. Uvidíš.“

„Ten hřebec je nebezpečný a nevyzpytatelný. Proč si myslíš,

že se z něj zčistajasna stane vítěz?“

„Protože na něm budu jezdit já.“

Peter se ušklíbl. „Pochybuju, že by ses na něm dokázala

udržet tak dlouho, abys stihla dostat obě nohy do třmenů.“

Směsice furiantství a zklamání přiměla A. J. zvýšit hlas víc,

než měla v úmyslu, když odpovídala: „Uvidíš. Ode dneška za dva měsíce s ním pojedu Kvalifikaci.“

Lidé kolem nich se zajíkli úžasem.

V tom okamžiku zazněl zepředu polekaný výkřik. Když se

otočila, uviděla, jak se několik stájníků žene různými směry a vrhá se do úkrytu. Potom se stejněznenadání rozprchl do bezpečí celý dav. Hřebec se vytrhl předvaděčům, skočil do odděleného prostoru,odkud diváci přihlíželi aukci, vrazil do zástupu lidí a rozehnal je jako kuličky na hraní.

Už zase, pomyslela si A. J. a stihla ještě vrhnout na Petera pohled, když se oba dali do běhu. Ve tváři měl střídavě výraz samolibého já-ti-toříkal a holého strachu, jak se k nim kůň řítil s duněním kopyt.

Většina lidí se řídila zdravým rozumem a vyběhla z předváděcího kruhu, ale pár udatných vyrazilo kupředu a rozpřaženými pažemi vytvořilo půlkruh kolem zvířete. Chtěli zahnat koně do otevřené branky, která vedla do prázdné ohrady, ale hřebec zjevně pochopil, co mají zalubem. Rozběhl se přímo proti lidem, místo aby naletěl na jejich lest, a oni uskočili, aby je nepodupal.

Když dosáhl svého, hnal se hřebec dál, připravený k další

akci, lonže za ním vlála jako praporec. Zavládl chaos, lidé křičeli a nadávali a vtom A. J. došlo, že se kůňtváří blaženě nad tím, jaký způsobil povyk. Vytrhl se svým věznitelům, vyděsil dav a jaksepatří se bavilproháněním opozdilců.

Kdyby to byl člověk, zřejmě by se smál, říkala si.

Do ucha jí dolehl Peterův zuřivý hlas. „Nemůžu uvěřit, že chceš přivést tohohle démona k nám domů!“

Usmála se, když hřebec cválal kolem ní, jen černá

rozmazaná šmouha. Byl pružný a elegantní, s ocelovou silou ve svalech. „Koukej, jak jde.“

„Rovnou do horoucích pekel, kdybych si směl vybrat, kam ho

poslat.“

Po dalších deseti minutách neúspěšné snahy o zvládnutí

koně vynakládané personálem aukce si A. J. rázně narazila čepici a vstoupila do kruhu. Hřebec si jíokamžitě všiml. Probodl ji temným pohledem, vyřítil se na ni a prudce se zarazil pár metrů od ní, když senepohnula. Od kopyt se mu vznesl oblak prachu, varovně hrabal do země a pohazoval hlavou.

Místo aby dala najevo strach, zastrčila A. J. ruce do kapes džínů. V davu zavládlo ticho.

Viděla, jak si kůň přemílá v hlavě možnosti. To, že před ním někdo neutíká, pro něj byla novinka, a zdálo se, že je zmatený.

„No dobrá, už ses pobavil,“ promluvila A. J. tlumeným

hlasem. „Teď je nejvyšší čas, aby ses začal chovat slušně.“

Jako by jí rozuměl, potřásl nádhernou hlavou a hlasitě, vzdorovitě zaržál. Ztěžka dýchal, nozdry se mu doširoka vzdouvaly, ale ona věděla, že to dělá spíš kvůli dramatickému efektu než z námahy. Ani když lítal kolem kruhu jako šílenec prchající z blázince, nevyvstal mu na lesklé černé srsti pot.

Stáli proti sobě a A. J. na něj hleděla s klidnou lhostejností, jako by šlo o vzteklé dvouleté batole. Jejívnitřní instinkty však byly ve střehu. Sledovala každičký jeho pohyb, vnímala nepatrné cukání svalovýchvláken na jeho klenuté, široké hrudi a tepání krve v žilách těsně pod hladkou srstí. Pátrala pohledem pokaždé předzvěsti toho, že se na ni chce vrhnout, jakýkoli náznak toho, co udělá vzápětí.

Koneckonců, byla sice smělá, ale ne hloupá. Ani by

nepotřebovala letitou zkušenost s koňmi, aby pochopila, že při souboji pohledů se zvířetem, jako jeSabbath, musí být nesmírně opatrná. Půltunový hřebec s povahou profesionálního zápasníka vyžadovalopatrnost. Situace byla nebezpečná. A napínavá.

„Víš, možná ses minul povoláním.“ Udělala krok kupředu

a nepřestávala mluvit. „Byl bys výtečný parní válec.“

Sabbath zafrkal a vzepjal se na zadních, aby se předvedl.

„Dohodneme se,“ prohlásila a zastavila se necelý metr před

ním. „Zklidníš se a půjdeš se mnou a já ti pomůžu využít všechnu tu energii konstruktivnějším způsobem.“

Usmívala se vlastním slovům a říkala si, že je to patrně

stejné, jako by žádala hráče ragby, aby vyměnil kopačky za

baleťácké piškoty.

Zatímco kůň zjevně uvažoval o jejím návrhu, A. J. si

představovala, jak ho sedlá a poprvé na něj nasedá.

„Jestli mě shodíš, bude to na zem daleko,“ pokračovala tiše. „Naštěstí se obyčejně hned odrazím.“

Sabbath vydal další zuřivý řev. Její úsměv se rozšířil.

„Takže to beru jako souhlas? Jsi ochotný si trošku zabaletit?“

Kůň podezíravě vysunul hlavu dopředu, přiblížil černou hubu

až k její tváři. Nabral si do plic obrovský doušek vzduchu, nasával její vůni. Pak na ni všechno vyfoukl, ažjí sletěla baseballová čepice.

A. J. zavrtěla hlavou. „Jestli na mě chceš udělat dojem, bude

to chtít víc než si zahrát před davem lidí na bowlingovou kouli a shodit mi čepici.“

Sabbath se znovu vzepjal, hříva mu vlála vzduchem, kopyta zahrabala v prostoru mezi nimi. Pak se zatvářil znudeně a znenadání spustil šíji a sklopil hlavu.

Po chvilce A. J. opatrně natáhla ruku a uchopila otěž. Když na to hřebec zareagoval pouhým zastříháním ušima, přistoupila k němu z boku a vykročila kupředu. Společně zamířili k východu z arény.

Jeden ze stájníků se k ní bojácně přiblížil. Beze slov

ukazoval, kde byl hřebec ustájen, a pak odpelášil. A. J. zůstala s koněm sama; vedla ho do stáje apřistoupila ke stání, kde dříve Sabbath byl.

„Ty to ještě nevíš,“ šeptala, když ho vedla dovnitř, „ale my dva spolu budeme skvělý tým.“

Stále ho bedlivě sledovala, když mu sundávala ohlávku. Pak zavřela nízké dveře a opřela se o ně.

Když se sklonil a začal uždibovat seno z jeslí v rohu, A. J. vzdychla. „Jen tě nejdřív budeme muset trochu naučit způsobům.“

Z okraje davu sledoval Devlin McCloud probíhající scénu

zrakem cynika. Přesně věděl, kdy kůň vyrazí. Masivní kýty hřebce se prudce napjaly předtím, než se zvířevymrštilo kupředu, a to v dokonale zvoleném okamžiku. Přesně v té chvíli štolba, který držel otěž, přestaldávat na okamžik pozor, podíval se opačným směrem a zasmál se na někoho za svými zády. Kůň vyrazil jako blesk a mladý stájník byl vinou své nepozornosti stržen do hlíny a málem podupán. Než se kluk pustil lonže, vypadal jako řízek v trojobalu.

Všude kolem se lidé hrnuli pryč, aby se hřebci nepřipletli do

cesty, ale Devlin se svou zchromlou nohou se nemohl pohybovat

tak rychle jako ostatní. Zatímco se opíral o hůl, vydal se k okraji předváděcího kruhu nemotornýmkrokem, který nesnášel, ale současně nespouštěl oči z koně.

Necivěl na něj jen proto, že se nechtěl dát udupat. Byl uchvácený. Hřebec se pohyboval s půvabem a energií, jaké už Devlin dlouho neviděl. Připomínal mu…

Zapudil myšlenku na Mercy. Od nehody uplynul už skoro rok,

téměř rok od té doby, co ji musel nechat utratit, ale bolest byla stále ještě k nesnesení. Znovu se v duchuptal, jak dlouho potrvá, než překoná svůj žal, a bál se, že ta bolest v hrudi, stejně jako bolest v noze –nikdy neustane.

Když se konečně dostal k zábradlí, prolezl pod ním z kruhu

ven a pak sledoval, jak se šíří chaos. Dav se pořád ještě hemžil jako lumíci hledající vodu a on pobaveněsledoval, jak se několik mužů snaží zahnat koně do ohrady.

Na tenhle trik je hřebec moc chytrý, říkal si, a vůbec ho nepřekvapilo, když zvíře proti mužům vyrazilo.

Devlin potřásl hlavou.

Kdyby někdo dokázal toho koně zvládnout a ventilovat všechnu tu nahromaděnou energii, měl by v ruce poukázku na vítězství, usoudil. Bylo by to jako krotit nukleární štěpnou reakci, ale potenciál skrytý v tomhle zvířeti stojí za riziko popálení.

Hřebec se přehnal kolem něj, hlavu držel vysoko, zdvižený

ohon za ním vlál.

Devlin uvažoval o nových majitelích koně. Doufal, že

Sutherlandovy stáje vědí, do čeho jdou, ale pochyboval, že na to budou stačit. Stáje měly spoustu peněz,

nádherné zázemí a plavecký bazén, ale Devlin znal spíš jejich vymoženosti než

trenérské schopnosti. Měl pocit, že hřebec jim dá pěkně zabrat.

Vybavil si své někdejší nadšení pro tuto profesi a myslel na

to, jak rád by si tuhle bestii osedlal. V žilách mu planula vášeň; znechuceně se podíval na svou nohu.

Kdysi býval v ringu, ne v hledišti. Vzdálenost mezi těmi dvěma místy byla obrovská

a ještě i po roce nejistě bloumal prázdnotou, která oddělovala místo, kde byl kdysi a kde se nalézal teď.

Zabloudil pohledem zpátky ke vřavě a pak zaostřil, když

uviděl, jak do kruhu vstupuje jakási mladá žena a blíží se ke koni.

Byla vysoká a hubená, ale tělo měla silné a on na hřebce úplně zapomněl. Neviděl jí do obličeje, posunul

se tedy, aby měl lepší výhled. Uvažoval, kdo to asi je? Pracuje u koní? Patří k dražebním předvaděčům?

Věděl, že kdyby ji už někdy viděl,

zapamatoval by si ji. Na jejích pohybech bylo cosi nezapomenutelného.

Devlin sledoval, jak sebejistě kráčí k hřebci, boky se jí pohupovaly, dlouhé nohy ji nesly napříč předváděcím kruhem. Bylo mu, jako by dostal kolenem do břicha; tělem se mu šířila podivná, bolestná touha. Nedokázal od ženy odvrátit pohled; když se před hřebcem zastavila, sevřel v ruce hůl. Na rozdíl od stájníka hleděla na zvíře upřeně a neochvějně, a když zastrčila ruce do kapes, byla klidná.

To je, panečku, holka, říkal si Devlin pochvalně. Pěkně

pomalu. Žádné prudké pohyby.

Sledoval, jak se kůň a žena navzájem měří pohledem.

Kontrast mezi nimi byl takřka omračující. Zvíře temné a divoké.

Žena štíhlá a klidná. Přesto však bylo podle toho, jak s velikým vraníkem mluvila, okamžitě zřejmé, že

mezi těmi dvěma dochází k čemusi mimořádnému. A pak jí hřebec sfoukl čepici, očividně

usiloval o nějakou reakci, a když se nedočkal, svěsil hlavu. Nebyla to kapitulace, spíš přizpůsobení, které

se dalo klidně vzít zpátky.

V okamžiku, kdy uchopila do ruky otěž, Devlin spolu se zbytkem shromážděného davu vydechl úlevou.

Skutečně to na něj udělalo dojem. Jako všechny smělé

kousky, i tenhle vyžadoval kuráž a lehkovážnost, aby přistoupila k hřebci tak blízko. Pravda, udělala tošikovně, projevila takový rozum, k jakému člověk přijde teprve poté, co stráví v blízkosti nevyzpytatelnýchzvířat celý život. Nebezpečí však nepominulo ani na okamžik a Devlin byl rád, že se jí nic nestalo.

A pak se stal opravdový zázrak.

Hřebec se od ní nechal vést. Obrovitý kůň předstíral znuděnost, aby to nevypadalo, že se vzdává, a nechal se od ní odvést z kruhu. Byl to malý projev důvěry.

Dav se rozcházel a Devlin odkulhal doprostřed kruhu. Sklonil

se a zvedl ženinu čepici. Vpředu na ní bylo vyšité majestátní logo Sutherlandových stájí, dvě S propletenábřečťanem.

Vydal se tu ženu hledat.

„Nedovolím ti přivézt ho do stájí,“ říkal Peter nevlastní sestře, když spolu stáli před hřebcovým stáním.

Zatímco na ni nevlastní bratr nepřestával řvát, soustředila se plně na Sabbatha, který měl hlavuvystrčenou do uličky. Zdálo se, že hřebec pozoruje Petera se stejným zájmem, jaký nevlastnímu bratrovivěnovala ona. Což nebylo mnoho.

„Propánaboha,“ přerušila ho nakonec. „Sabbath pojede domů a všechno dobře dopadne, hned jak necháš těch nesmyslů a přestaneš se mi plést pod nohy.“

„Ten kůň do stájí nesmí.“

„Co navrhuješ, abych ho vzala do domu? Tvojí matce

budou vadit otisky kopyt na všech těch perských kobercích, co pořád nakupuje. A kromě toho myslím, že koňská obdoba dvířek pro pejsky se nevyrábí.“

Ona a Peter žili v otcově sídle od té doby, co oba promovali

na přípravce. Vznikla tím trapná situace, způsobená napětím,

které mezi nimi panovalo, ale ona odtud měla příhodně blízko do stájí a bydlení bylo dostatečně luxusní,

aby uspokojilo i Petera.

Věděla, že otec je chce mít u sebe doma, ale jeho druhá

manželka už tak velkorysá nebyla. Regina Conradová, Peterova

matka a posledních osmnáct let i manželka Garretta Sutherlanda, vždycky chtěla mít svého syna nablízku,ale z přítomnosti A. J. ve svém elegantním domově už tak nadšená nebyla.

Peter vystrčil bradu. „Nebudu o tom diskutovat. Varoval jsem tě, abys ho nekupovala. Snažil jsem se s tebou rozumně dohodnout, ale jako obvykle jsem nic nepořídil.“

A. J. začínala ztrácet nervy, zmáhala ji frustrace. Ze všech sil se snažila nepodlehnout vzteku; zvedla siruku k hrdlu, kde se na tenkém řetízku houpal malý diamant. Bylo to jediné, co měla po vlastní matce, akdyž třela třpytivý kámen mezi palcem a ukazováčkem, snažila se z něj načerpat sílu.

„Petere, věř mi. Dokážu ho změnit. Budu s ním pracovat

sama, jenom já.“

„Ne, jestli ho odmítnu zaplatit, tak nebudeš.“

Obrátila pohled na Petera. „To nemyslíš vážně.“

„Jeden telefonát do zdejší kanceláře a nemáš přístup k účtu.“

„To nemůžeš udělat.“

„Schválně.“

„No, pak prostě vypíšu šek ze svého osobního účtu.“

Peter se odmlčel, uvažoval, co dál. „Tvůj otec ti na tom hřebci nedovolí jezdit.“

„Nikdy se mi do tréninku neplete.“

„Vsadím se, že se to změní, až mu povím, jakou reputaci má tvůj kamarádíček ohledně shazování jezdců. Nemluvě o tom, jak si dovede poradit s davem.“

„Koukej, nemusíš to přehánět.“ A. J. nechala kámen klesnout

zpátky na kůži. „Ve stáji to bude jeden kůň z padesáti. Ani si nevšimneš, že tam je.“

„Nevadí mi, že bude jeden z padesáti. To zvíře je zlomyslné

a nebezpečné. Nestojím o masový exodus personálu. Musím

chránit svůj podnik.“

„Dovol, abych ti něco připomněla: půlka toho podniku patří

mně.“

„Ty obstaráváš jezdeckou část. Podnikání mám na starosti

já. A třicet tisíc dolarů z peněz, které jsou mi svěřené, jsi právě vyhodila oknem.“

„Jen na poplatcích za připuštění vydělá tenhle hřebec tolik, že třicet táců jsou vedle toho drobné.“

„Za co? Za pochybné potěšení z jeho společnosti? To

pochybuju.“

„Až se stane šampionem, to si piš, že bude vynášet.“

„Nevíš, jestli ten kůň může soutěžit v něčem jiném než

v kuželkářském turnaji. Zdá se, že jeho silnou stránkou je porážet lidi, ne skákat přes překážky.“

„Už závodil.“

„A budil přitom jenom děs a hrůzu. To není zrovna doporučení pro chov.“

„Má to v sobě.“

„Ona má pravdu.“

A. J. se otočila, aby se podívala, kdože to s ní souhlasí, a zjistila, že má před sebou živou legendu.

Dech se jí zadrhl v hrdle a tělesná teplota prudce stoupla.

S její čepicí v jedné ruce stál Devlin McCloud tak blízko, že viděla zelené skvrnky v jeho oříškových očích.Srdce se jí rozbušilo a zareagovalo tak na elektrický výboj, který mezi nimi přeskočil, když se na sebe podívali.

Ačkoliv dobře znala jeho tvář z fotografií v tisku, jenž mu po celou dobu kariéry věnoval značnoupozornost, poprvé se ocitla tak blízko u něj a byla jako omráčená. Pokud byl tenhle žokej úchvatně pěkný,když hleděl z obálky časopisu, pak osobně byl přímo omračující. V celém těle jí začalo mravenčit.

Bože můj, ten je krásný, říkala si.

Muž měřil jen málo přes metr osmdesát, měl široká ramena, silné paže a pevné, sebevědomé držení těla. Hleděl na svět hluboko posazenýma, velmi inteligentníma očima, které se na ni momentálně upíraly jako pátrací reflektory. Vlasy měl tmavé a sčesané z čela, nad nímž tvořily vír přesně na tom správném místě, a pleť měl opálenou sluncem. Na rozdíl od Petera byl oblečený stejně jako ona, v džínech a pracovní košili, ale při tom, jak sebejistě se nesl, mohl mít na sobě klidně hadr na podlahu a stejně by vypadal, jako by mu patřila půlka světa.

Skutečně to byl ten Devlin McCloud.

Ve světě koní by se sotva našel někdo, kdo by ho neznal. Byl samotář, sportovní osobnost celostátního významu, bývalý kapitán olympijského jezdeckého mužstva, nositel mnoha zlatých medailí a jeden z nejlepších parkúrových jezdců v dějinách Spojených států. A i když byl známý už pro své úspěchy, jeho popularitu zpečetil tragický osud. A. J. mžikla očima k jeho nohám a všimla si záblesku podrážděnosti,když ten pohled postřehl.

„Mám za to, že je vaše.“ Podával jí čepici.

Hlas měl hluboký a smyslný a znělo v něm cosi, co jí pronikalo ušima až do páteře. I když s ním mnohokrát dávali interview v celostátní televizi i rozhlase, poprvé ho slyšela mluvit naživo. Ačkoliv toho o něm věděla hodně a jeho soukromá stáj nebyla daleko od Sutherlandova areálu, ještě nikdy s ním nemluvila. Na tom nebylo nic neobvyklého. Pustil si k sobě jen málokoho.

A. J. si uvědomila, že na něj civí; vzala si čepici a obrátila se k Peterovi. „Vidíš? Jestli někdo poznášampiona, on určitě.“

„Neřekl jsem, že z něj bude šampion.“

Překvapeně se otočila zpátky. „Ale souhlasíte se mnou.“

„Myslím, že má skákání v krvi. Být šampion, to je něco úplně

jiného.“

Ten jeho hlas zněl lahodně a ona se přistihla, že ji zaujalo to, jak se mu při řeči pohybují rty. Byly todokonale tvarované rty, jak usoudila, dolní byl plnější, horní se vlnil nad rovnými bílými zuby.

Ze všech sil se snažila neztratit myšlenkovou nit.

„Ehm, ale jestli má vrozený talent, může vyhrávat.“

„K čemu jsou nejlepší základy světa, když nemůžete postavit střechu, protože zdi ji neudrží?“

„Přesně to tvrdím,“ řekl Peter.

„No, oba se pletete. Já z něj udělám šampiona.“

„Lepší výsledky bys měla, kdybys z něj udělala psí žrádlo,“

zamumlal Peter.

Devlin, stojící před ženou, která ho tak zaujala, přenesl váhu a změnil polohu hole, o kterou se opíral.Viděl, jak znovu zalétla očima tam dolů, za jeho pohybem, a vadilo mu, že jeho fyzická slabost je jí takzřejmá.

Při pohledu zblízka si uvědomil, že ji přece jenom poznává. Byla to dcera Garretta Sutherlanda, neuvěřitelně bohatého stavitele a nováčka na profesionálním okruhu. Bylo jí kolem pětadvaceti a teprve si brousila zoubky ve velké lize, ale na soutěžích působila opravdu slibně. Ten chlapík vedle ní je určitě Peter Conrad, ten, co řídí stáje.

Devlin ignoroval Petera, dál pozoroval ženu a usoudil, že je

zatraceně krásná. Rysy tváře měla výrazné, bradu odhodlanou a oslnivě modré oči neuhýbaly před jeho pohledem. To všechno se mu líbilo. Také v sobě měla jas toho, kdo tráví hodně času v přírodě, a nesla se s fyzickou jistotou sportovkyně. Skutečnost, že jí džíny padly jako ulité a k tomu slušely, také nebyla na škodu.

Přistihl se při úvaze, jak asi vypadá, když má ty kaštanové vlasy rozpuštěné kolem ramen.

„Já mu věřím,“ říkala, „a začnu tím, že na něm pojedu kvalifikační závod.“

„Vysmějou se ti,“ opáčil její nevlastní bratr.

„Anebo spolu možná vyhrajeme.“

Za dva měsíce budou nejlepší skokané v zemi soutěžit

o místa v týmu, který se postaví proti špičkovým jezdcům v Evropě. Kdo získá na konci soutěže nejvíc bodů, bude kapitánem mužstva, jež se vydá za oceán, a protože se celý sportovní svět těšil na olympiádu chystanou napřesrok, bude dotyčný jezdec samo sebou adeptem na funkci kapitána, který povede americké soutěžící v boji o zlato. Kvalifikace byla prestižní událost, konala se v nedostižném Borealis Hunt and Polo Clubu a přihlásit se mohl kdokoliv, i když neměl výsledky z jiných závodů.

Tuhle soutěž Devlin dobře znal. Mnohokrát v ní zvítězil. Také

to byla sportovní akce, která ho stála kariéru.

„Nemůžeš to udělat.“ Peter přenášel ve svých italských mokasínech váhu dopředu a dozadu, jako nervózní metronom. „Prostě nemůžeš. Uděláš z nás pitomce.“

„Díky za pomoc,“ odpověděla suše a zadívala se do Devlinových očí.

Devlin opětoval její pohled a přistihl se při nejistotě, kterou se snažil zakrýt.

Měla by si dělat starosti, říkal si. Ten hřebec bude potřebovat spoustu práce a i pak se nedá říct, co z téinvestice vzejde. Čas a její nezkušenost nejspíš pracují proti ní. Dva měsíce taktak stačí, aby si jakýkolijezdec s novým koněm upevnili vztah, i kdyby ten jezdec pracoval s poslušným koněm a měl v kapse létazkušeností v soutěžích.

„Varuju tě,“ řekl jí Peter, než se otočil k odchodu. „Nesnaž se odvézt toho koně do mých stájí.“

„Do našich stájí,“ opravila ho.

Ale už byl na odchodu, delikátně se vyhnul hromadě sena

před jiným stáním a pak vykvikl, když se po něm natáhla zvědavá koňská tlama.

„Zatracená zvířata,“ mumlal.

A. J. se obrátila k Devlinovi, a jak putovala pohledem po jeho širokých ramenou, na okamžik zapomněla

na své zklamání.

Všimla si, že mu vlasy dosahují až k límci, hedvábné vlny se

lámou o flanel, a napadlo ji, jaké by asi byly na dotek. Její prsty mačkaly baseballovou čepici do klubíčkaa srdce se jí rozbušilo bláznivou nedočkavostí.

S vědomím, že jí rudnou tváře, si odkašlala a řekla: „Myslíte, že to nejde?“

Devlin nostalgicky pozoroval naději v její tváři. Zpětně si

dokázal mlhavě vybavit, že takovou emoci kdysi také cítil. Byl o necelých deset let starší než ona, ale připohledu do křišťálové modři jejích očí si připadal prastarý.

Jakou mají barvu? uvažoval v duchu. Nebesky modrou?

Pocítil, jak v jeho těle cosi procitá, a musel odvrátit pohled od její tváře k něčemu bezpečnějšímu.Sledoval, jak si pohrává s čepicí, zahlédl logo a zamračil se.

Devlin měl odjakživa averzi k těm nesmírně bohatým, roztěkaným lidem, které koňský svět někdy přitahoval. Ačkoliv všichni příslušníci dobře situovaných elit nebyli špatní, nesnášel ty, kteří se cpali do sportu jen proto, že jim připadal atraktivní. To pak snadno docházelo k týrání nebo zranění koní.

A jakkoli žena, kterou měl před sebou, působila v džínech

a pracovní bundě skromně, věděl o bohatství její rodiny víc než o jejích jezdeckých dovednostech. Připohledu na logo, které ždímala a obracela v rukou, byl víc než dost v pokušení odstrčit ji z cesty a odejít.I bez ohledu na peníze jejího tatínka to poslední, oč stál, bylo vyjadřovat se o nadějích a snech jiného jezdce.

Strávil už tak dost ošklivý rok ve snaze vypořádat se se ztrátou vlastních nadějí a snů.

Nakonec Devlin znovu uvízl v jejích očích a nedokázal jí

odepřít odpověď. Zahleděn do té modři zjistil, že se s ním děje něco nevysvětlitelného. Připadal si jaksi

očištěný. Méně cynický, méně znavený životem. Probudilo to v něm touhu sblížit se s ní.

„Neznám tak dobře vás ani vašeho koně, abych se mohl

vyjádřit,“ odpověděl opatrně. „Pilná práce a trénink vás zřejmě oba dostanou přes překážky, pokud vás

neshodí čistě jen pro zábavu. Ale vítězit? To chce týmovou práci, a ta se nedá naučit.

Koně ani lidi.“

Ve tváři se jí zračila obava, ale ta se záhy proměnila

v optimismus.

„Potřebuju trenéra,“ prohlásila.

Devlin pocítil fyzický šok, když pochopil, kam míří. „Při vašich prostředcích nějakého určitě najdete.“

„Chci vás.“

„Ne, nechcete.“

„Ale vy jste nejlepší a já chci…“

„Chcete divotvůrce. A mně zázraky došly na loňské

Kvalifikaci.“

Vztáhla ruku, dotkla se jeho paže. Byl omráčený tím, jak na něj ten jemný dotek zapůsobil. Bylo to, jako by ho popálila, jenomže se mu to líbilo. Prudce se odtáhl, i když ho ten pocit zaujal.

„Prosím, mohu zaplatit…“

„Peníze nevyřeší všechno,“ řekl.

Dřív, než stihl znovu přijít o rozum, otočil se a odcházel; jeho kulhání bylo zřetelnější než obvykle.

A. J. zůstala stát před Sabbathovým stáním, nechala Devlina odejít a cítila se mizerně. Očividně ho urazila, což bylo to poslední, co měla v úmyslu. Ale připadalo jí to jako opravdu dobrý nápad. Kdo by jí mohl lépe pomoci při napravování toho koně?

Opřela se zády o dveře stání a vzpomínala, jak to s McCloudem bylo. Asi před deseti lety zčistajasna vtrhl na skokanskou scénu a ze dne na den si vydobyl úspěch. I když mu bylo málo přes dvacet, rychle se proslavil jako tvrdý, neochvějný soupeř s bezkonkurenčním instinktem, pokud šlo o koně. Když vyhrál celou řadu soutěží na koních, kteří byli s jinými lidmi v sedle dobří, ale sním úžasní, našel si ideální protějšek v podobě bledě šedé grošované klisny. S tímhle koněm jménem Mercy pak dominoval sportovnímu jezdectví tak dlouho, že si většina fanoušků ani nepamatovala dobu, kdy ti dva nebyli na špici.

Ať už to bylo na závodišti, nebo v přespolním závodu, byli

neporazitelní a diváci je milovali. Nejen proto, že ti dva vyhrávali.

Byli spolu krásní, muž a zvíře se pohybovali jako jedna bytost propojená sedlem, nikoli oddělená. Se svouskvělou klisnou a úžasným talentem působil Devlin McCloud, jako by patřil k těm králům sportu, jejichž panování trvá věčně.

Jenže tragickou shodou okolností tomu tak nebylo.

Při skokových soutěžích dochází ke zraněním lidí. A také koní. To byla nebezpečná, temná stránka sportu a pro leckoho možná tahle rizika patřila ke vzrušení ze hry. Většinou pády končily boulemi a modřinami, ale ne vždycky. Tragickou shodou okolností právě Devlin a Mercy takové štěstí neměli, když se časně ráno před Kvalifikací rozehřívali. Devlina odnesli z jízdárny na nosítkách. Mercy museli utratit přímo na místě, kam dopadla.

Zpráva o nehodě se rozšířila jezdeckou veřejností během hodiny. Celé sportovní jezdectví okamžitě upadlo do smutku a chtělo vyjádřit Devlinovi svou soustrast. Ale aťsi se mu pokoušelo pomoci sebevíc lidí, veškerou laskavost odmítal. S jeho samotářskou reputací nikoho nepřekvapovalo, že se pak uchýlil do ústraní. Odmítal podporu koňské komunity, zabředl do své bolesti a uzavřel se před světem. Kolovaly řeči, že se odstěhoval z Virginie a už nikdy se tam neukáže, ale A. J. věděla, že to není pravda. Čas od času, když zajížděla nebo vyjížděla z klikaté příjezdové cestySutherlandových stájí, ho zahlédla za volantem pick-upu; vypadal temně a zamyšleně.

Rezignovaně vzdychla smutkem nad vším, co ztratil. Byl

záhadou. Oslnivě hezký, drtivě sexy chlap, se kterým si po pěti minutách hovoru připadala, jako byspolykala litr nějakého opojného kouzla. A ten jeho hlas… Přistihla se při úvahách, jaké by to asi bylo,kdyby přitiskl své rty na její.

„Možná je to tak lepší,“ zamumlala nahlas a ucítila, jak jí tvář zalévá ruměnec. Když si přiložila dlaně klícím, připadaly jí studené jako led.

Koneckonců, opravdu stojí o trenéra, který na ni působí tak jako Devlin McCloud? Sotva by vydržela v jeho přítomnosti pár minut, než by si začala připadat, jako že přichází o rozum. Vzhledem k tomu, jak se hřebec choval, bude dost těžké dožít se ve zdraví Kvalifikace i bez toho, že by cvičení komplikoval trenér, který ji takhle fyzicky zajímá.

„Tak to jste vy s tím koněm, non?“ Ze zadumání ji vytrhl hlas se silným cizím přízvukem.

A. J. se otočila a musela potlačit grimasu, protože se k ní blížil Philippe Marceau. Obecně o něm bylo známo, že je lepší jezdec než člověk, a jí bylo, jako by k ní kráčel někdo se silnou rýmou. Prostě měla sto chutí rozběhnout se opačným směrem.

Když si vyšlapoval uličkou, hodně jí připomínal Petera. Byl

podobně přehnaně nastrojený, měl na sobě světlý hedvábný

oblek a pastelovou košili s vázankou oslnivě růžové barvy. Když se přiblížil k A. J. a hřebci, teatrálně si tukřiklavou kravatu narovnal, malíčky vytrčené jako kohoutky pistolí. Připadalo jí, že vypadá jako barovýzpěvák, který cestou do práce zabloudil; usoudila, že by ho s největší radostí přesměrovala na jakékoli jiné místo planety.

„Je to dobrá koupě,“ ukázal na hřebce. „Pokud sháníte

divokého mustanga.“

„Máte pěkný oblek. Vystupujete někde dnes večer?“

„Vždycky máte na všechno odpověď. Škoda, že tak krásná žena marní svůj půvab uličnickým oblečením a své krásné rty špiní špatným humorem.“

Sabbath, který se po Devlinově odchodu vrátil ke své píci,

zvedl hlavu, když ucítil nový pach. Prohlédl si Philippa od hlavy k patě a stáhl uši k hlavě.

„Tak povídejte,“ Philippe přistoupil blíž, až ji překonala vůně jeho kolínské. „Kdy spolu půjdeme na tuvečeři? Na dobré francouzské jídlo, trochu vína, trochu hovoru. Třeba i něco víc…“

A. J. si pomyslela, že by radši jedla konzervy s kozlem.

A pokud šlo o to něco víc, byla ta poslední, která by skočila na ty jeho kontinentálně teatrální výstupy.Věděla, že Philippe kolem sebe hází pozornostmi s diskrétností někoho, kdo zasévá trávu, a i když mělaráda sebevědomé muže, nehodlala se stát dalším jménem na konci překvapivě dlouhého seznamu.

„Díky za pozvání, Philippe, ale já nerandím.“

„To jsem slyšel. Ledová královna, co žije v rodinném hradu.“

„Lepší si vybírat, než se dostat do špatné společnosti.“

„ C’est vrai, když se nezmůžete na nic lepšího.“

A. J. se kousla do jazyka, aby mu nepřipomněla, že jí právě učinil návrh.

Místo toho řekla: „Budu mít moc práce s přípravou Sabbatha

na Kvalifikaci.“

„Vy s ním chcete jet Kvalifikaci? Copak jste zapomněla?

Bude to už za dva měsíce, cherie. Budete potřebovat jiného koně nebo celou věčnost, než budete mocisoutěžit na takové úrovni.“

„No, pak určitě chápete, proč s vámi nepůjdu na večeři.“

„ C’est dommage,“ přejel ji očima. „Jste blázen, že se chcete pokoušet o účast na takové akci v sedle

tohohle bezcenného koně, ale na druhé straně, stejně by nikdo nečekal, že vyhrajete.

Když neuspějete, nikoho to nepřekvapí, a tak nemáte co ztratit.

V tomhle směru máte štěstí.“

A. J. by mu byla s chutí pověděla ledacos o tom, jak vážně bere soutěže, jenomže on už se pouštěl do svého oblíbeného tématu. Jeho dramatický vzdech zněl, jako když si zpěvák ladí hlasivky.

„Neumíte si představit, jaké je to břímě, být šampion. Ten tlak na výkon, na vyniknutí. Já osobně tomu čelím pokaždé, když vstupuju na závodiště, i když jde jen o trénink.“

Stejný hovor vedl s každým, kdo měl tu smůlu, že se ocitl na jeho oběžné dráze. Bylo známo, že leckdo raději nacouval na hrábě, jen aby se osvobodil, a A. J. sama už byla několikrát jeho posluchačkou, a tak by se klidně vsadila, že rána násadou do hlavy je méně bolestivá než poslouchat jeho brebentění.

Zatímco pokračoval, sledovala, jak se ze stání vynořuje

Sabbathova hlava. Philippe byl však příliš pohroužen sám do

sebe, než aby si všiml, jak hřebec pomaličku vystrkuje hubu. Měla pocit, že kůň nemá za lubem nicdobrého, ale dopřála mu výhodu pochybností. Na zásah je času habaděj, ujišťovala se v duchu apozorovala Sabbatha, jak se blíží k Philippovi. Pro dnešek už si hřebec určitě užil zábavy ažaž.

Ukázalo se, že se v obou odhadech mýlila. Během mžiku

hřebec vyrazil, popadl Philippův rukáv a pořádně škubl. Muž se ve svých botách na platformě zapotácel apak padl jako pytel zrní; sesul se na dveře stání.

Philippova tvář zrudla vzteky a oprašoval si oblek rukama,

které se třásly. A. J. usoudila, že příval slov hrnoucích se z jeho rtů jsou pravděpodobně kletby a nadávky.I když byly ve francouzštině a ona jim vůbec nerozuměla, měla pocit, že nejde o výčet výhod pádu na zadek.

Když se dostatečně vzpamatoval, přešel zpátky do angličtiny. „Z tohohle koně nikdy šampion nebude. Má způsoby obyčejného osla a nečekal bych, že ho uvidím skákat přes překážky, to spíš začne chodit po zadních. Je pitomý a vy taky, když jste za něj zaplatila víc než čtvrťák.“

Philippe dotčeně a nasupeně odpochodoval; cestou se stále ještě snažil očistit si oblek.

A. J. se obrátila k Sabbathovi a střelila po něm sarkastickým

pohledem.

„To nebylo moc hezké. I když musím říct, že párkrát jsem

taky měla sto chutí srazit ho z toho jeho piedestalu.“

Když A. J. vyzvedávala Sabbathovu chudičkou výbavu z jeho

předchozí stáje, už se stmívalo. Rozhovor s posledním majitelem hřebce byl stručný, jako by se bál, aby sito nerozmyslela; předával jí registrační doklady, jako by se zbavoval dynamitové patrony s hořícím doutnákem.

To poslední, co musela udělat před odjezdem, bylo uhradit

cenu v kanceláři dražební síně. Když procházela davem, znovu jí v hlavě zazněla slova nevlastního bratra.Zarazilo ji, že označil Sutherlandovy stáje za své. Vždycky měla tolik práce s tréninkem a soutěžemi, že o obchodní stránce stájí nikdy moc neuvažovala.

Kromě koní, které trénovala, sídlilo v Sutherlandově areálu

ještě nějakých dalších padesát skokanů, jež sem ubytovali jejich jezdci nebo trenéři. Díky vysoké ceně,kterou za to platili, tu byly k dispozici všechny dostupné tréninkové prostředky, včetně bazénu pro koně.Měli také značný počet jízdáren, drah a skokanských arén, ohrad a cvičišť. Byl to velký podnik, který vynášel spoustu peněz.

Na začátku to tak nebylo. Když se matka a otec A. J.

nastěhovali na své panství jako novomanželé, dal Garrett postavit stáj a jízdárnu pro koně své milovanémanželky. Nejhezčí vzpomínky na maminku měla A. J. z doby, kdy společně pracovaly s koňmi, a po maminčině smrti se upnula na jezdectví ještě víc. Spolu s jejími dovednostmi a zájmem rostl i areál a A. J.

věděla, že otci působí mimořádnou radost sledovat, jak se jí

i stájím daří. Rozhodně ji těšil pohled na to, jak rostou nové budovy a přicházejí nové tváře, které se pro

ni staly širší rodinou.

V jejím srdci nebyly Sutherlandovy stáje jen podnik; byl to

maminčin odkaz a také komunita, jež A. J. přijímala za svou. Byl to pro ni domov, víc než sídlo, v němž

žila.

Její nevlastní bratr se k tomu stavěl jinak. Peter se po vysoké škole začal zabývat obchodní stránkou věci,protože jeho matka vyžadovala, aby dělal něco užitečného, zatímco se snažil stát hercem. Protože sipředstavoval, že bude mít spoustu nabídek a brzy se stane hollywoodskou hvězdou, souhlasil, že se ujme vedení účetnictví, a záhy projevil finanční nadání. Naneštěstí se nedal ovlivnit svými finančními úspěchy ačas strávený ve stájích bral jako připomínku hereckého neúspěchu. Po mnoha letech konkurzů se zdálo, že celostátním vyvrcholením jeho herecké kariéry bude ta jediná reklama na zubní pastu.

I když se hádali o peníze a skoro o všechno ostatní, musela

A. J. uznat, že Peter řídí podnik dobře. Vyznal se v číslech, i když s lidmi jednat neuměl, a ona věděla, žeSutherlandovy stáje by bez něj nebyly zdaleka tak úspěšné. Bohužel však nerad chodil do stájí a dbal nato, aby o tom všichni věděli. Nelíbilo se mu, jak to tam páchne a jak se mu na oblečení lepí koňské chlupy.

Nenáviděl jarní bláto, letní hmyz a podzimní i zimní chlad. A bez ohledu na roční dobu nesnášel svoukancelář. Původně to bylo skladiště ovsa a ještě to tam vonělo po starém krmivu, když zapršelo, bez ohledu na to, kolikrát dal vyšamponovat koberec, který tam nechal položit.

Jediné, co se mu líbilo, bylo vydělávat peníze, a nejraději

měl, když se hromadily na účtech. Pokaždé, když A. J. chtěla do stájí něco koupit, musela přijít jako

žebračka a podbízet se mu.

Nesnášela žebrání. Peníze pro ni měly pouze užitnou hodnotu.

Dávaly lidem možnost plnit si své sny, a její sny byly drahé.

Odkud se peníze berou, to A. J. nikdy nezajímalo. Byla příliš zaměstnaná oškrabováním kopyt, rozvážením balíků sena a pytlů ovsa a aplikováním odčervovacích injekcí. Připadalo jí, že nemá smysl marnit čas starostmi o to, kolik utrácí za něco, co potřebuje, nebo čekáním, jestli se nenabídne lepší cena.

Vinou koexistence dvou odlišných filozofií v jednom podniku

docházelo ke spoustě bojů a hádky se neomezovaly jen na areál stájí. Protože oba žili v rodičovském domě, veškeré potyčky, k nimž došlo ve stájích, odcházely s Peterem a s ní na kopec do sídla a servírovaly se k večeři. Regina se stavěla na Peterovu stranu a otec A. J., na kterého šly mrákoty při jakémkoli konfliktu, prosil, aby si všichni zachovali chladnou hlavu a mírnili své výrazy.

Garrett bral spoustu léků proti překyselení žaludku.

A. J. i jejímu bratrovi bylo kolem pětadvaceti; věděla, že je nejvyšší čas, aby se odstěhovali, ale měla moc práce s tréninkem, než aby si hledala vlastní bydlení, a věděla, že Peterovi náramně vyhovují všechny vymoženosti, které měl v sídle k dispozici. Také tušila, že zmatčina vlivu ho neodstraní nic menšího než chirurgický zásah. Regina Conradová, nyní Sutherlandová, byla dominantní žena s nenasytnou touhou po uznání. V důsledku toho chtěla mermomocí dokázat, že ona ijejí syn jsou ve všem nejlepší. Pro A. J. bylo těžké snášet tu ustavičnou kanonádu propagandy a nevěděla, jak to Peter dokáže vydržet.

Cenou útěchy byla podle jejího názoru pekelná fixace na

matku.

Jí osobně ti dva připadali jako drahá souprava zavazadel, ale Garrett působil spokojeně. Jeho štěstí bylo důvodem, proč se pořád snažila s nevlastním bratrem a Reginou vyjít. Nebylo to snadné.

A. J. vstoupila do dražební kanceláře; otevřela dveře, které přátelsky zavrzaly, jak to dveře na farmách dělávají, a vešla dovnitř. Margaret Meadová, irská šedesátiletá vdova, vzhlédla zpoza pultu a usmála se. Znaly se spolu už léta.

„Ale, podívejme, A. J., dneska bys měla vypadat veseleji.“

„To jsi asi neslyšela, do čeho jsem vlezla.“

„Bodejť, že jsem to slyšela.“

„Takže se přidáš a taky mi řekneš, že jsem blázen?“ A. J. položila batoh na pult a naklonila se přes něj.

„To že ti říkají?“

A. J. se jen sarkasticky zatvářila.

„Tak je prostě ignoruj,“ Margaret vytáhla složku. „Řídila ses

u toho koně svým instinktem. Lidi se dostanou do těžkého maléru, jen když si myslí, že cizí hlasy majívětší pravdu než jejich. Ten hřebec je teď tvůj a máte čistý stůl. Začínáš s ním od nuly.“

Margaret přesunula přes pult několik dokumentů a vytáhla

pero z hrnku na kávu plného rozmanitých psacích potřeb. A. J. si doklady prohlédla, zvedla tužkovou fixua užuž chtěla načmárat dolů své jméno, když se podívala na záhlaví faktury. Stálo tam Sutherlandovy stáje, k rukám Petera Conrada.

Impulzivně ji roztrhla.

„Vypíšu místo toho osobní šek,“ řekla A. J. a vyndala

peněženku.

Netušila, co to dělá, ale rozhodnutí vycházelo ze stejného

zdroje, který ji přiměl přihazovat na hřebce. Postdatovala šek, aby stihla dostat na účet dost peněz, neždojde k inkasu, a trochu se dusila, když vyplňovala všechny ty nuly. Udělá to monstrózní díru do jejíchúspor, ale instinkt jí říkal, že je lepší tu investici udělat než riskovat, že by Peter odmítl platbu, zatímco sebudou hádat, zda má A. J. právo toho koně koupit.

Když vytrhla šek a podala ho Margaret, v duchu uvažovala,

jestli se nezbláznila. V průběhu let se jí podařilo našetřit si pěknou sumičku z nadbytečných peněz, ježdostala od otce. Byl to symbol nezávislosti, který ještě nikdy neuznala za vhodné použít, a teď se ho zbavovala.

Možná na té Peterově šetrnosti něco je, říkala si, když

poprvé vnímala, jak pomíjivé mohou peníze být. Bylo jí zatěžko uvěřit, že právě vložila všechny svérezervy do čtyřnohého nepřizpůsobivého spratka s kopyty.

Margaret převzala šek. „Netvař se tak ustaraně. Ta

prázdnota v břiše je jen kupecká lítost. Párkrát se zhluboka

nadechneš a přejde to, každého to přejde.“

A. J. se snažila potlačit šok. Peníze budou vždycky a bude jich víc, říkala si. A jestli se Sabbath stane šampionem, patrně bude moci prodat podíl na něm stájím anapravit tak své ztráty, přičemž pořád zůstane jejím koněm.

Než se vrátila do Sabbathovy stáje, cítila se o trochu líp.

Pomohla taky skutečnost, že hřebec měl zjevně radost, když ji

uviděl. Jen co zachytil její pach, zařehtal, natáhl se dopředu a nechal si od ní hladit sametovou hubu.

„No, už to máme na papíře. Jedeme v tom spolu,“ řekla mu.

„Tak co říkáš, chceš vypadnout z tohohle chlívku?“

Trvalo jí půl hodiny, než ho připravila na

stopadesátikilometrovou cestu do Sutherlandových stájí.

Zabandážovala mu nohy, přehodila deku přes štíhlý hřbet a pak

vyšla ven a předjela s kamionem, který patřil do Sutherlandovy flotily přepravníků na koně. Když vyvedlahřebce na rampu, dávala dobrý pozor pro případ, že by se rozhodl utéct, ale nezdálo se, že by se muchtělo vyvádět.

Bez obecenstva není divadlo, říkala si, když ho uvazovala do

jednoho z těsných stání. Ujistila se, že je hřebec v bezpečí,

zavřela zadní dveře, vlezla do kabiny a otočením maličkého klíčku nastartovala mamutí naftový motor.

Když vyjížděla z areálu, přistihla se, že je radostně vzrušená všemi možnostmi, které mají před sebou.

Kilometry dálnice ubývaly a začínala padat noc; A. J. zalétla

v myšlenkách zpátky k Devlinu McCloudovi. Dokázala si vybavit

chraplavý zvuk jeho hlasu, to, jak jeho hezká tvář vypadala

zblízka, každičký záblesk oříškových očí. Její tělo reagovalo, jako by seděl vedle ní; při těch představách sipřipadala, jako by na ni svítili zahřívací infralampou.

Co je na něm tak opojného? Něco v jeho sebevědomí

a inteligenci, v těch přivřených očích, v energických pohybech, v tom těle…

„Už bys toho mohla nechat,“ řekla nahlas. „Je to chlap, ne

fantazie.“

A. J. si však dopřávala další snění. V zemi nikoho mezi

dražební síní a stájemi si představovala, jak by na něj mohla zase narazit. Bylo těžké něco vymysletvzhledem k jeho samotářské povaze, ale jí se nejvíc zamlouvala ta nepravděpodobná možnost, že bymohla píchnout pneumatiku na silnici, hned u jeho příjezdové cesty. Přijel by v náklaďáčku; povídali by si, zatímco on by uvolňoval matky, možná by si domluvili společnou večeři.

A kino. Pak by ji odvezl domů a potmě políbil…

Samozřejmě to byly úplné a naprosté výmysly. Nebyla z těch

žen, které muži zvou na rande, a těžko by sehrála křehkou ženu, jež se neobejde bez pomoci velikéhochlapáka. A každopádně jí Devlin McCloud nepřipadal jako jeden z těch, co marní čas v kině.

Tak co by si asi počal s ženskou, uvažovala. Je to ten typ, co radši uvaří večeři doma? Nepřipadalo jí, žeby jezdil na rallye monstertrucků. Slavnostní večeře v pětihvězdičkové restauraci?

Piknik na vrcholku hory? Jízda na koních po lesních cestách, při níž dochází k výměně dlouhých pohledů?Obzvlášť ji zajímalo to, co by pak následovalo. Jaký by byl milenec? Něžný a pomalý nebo plný běsnícívášně? Říkala si, že patrně záleží na tom, s kým je a jak moc po dotyčné touží.

Zamračila se, vlastní myšlenky ji rozčilovaly. Jako vždycky se ubíraly praktickou cestou, romantikazůstávala stranou. A erotika už vůbec. Byla spíš zvyklá hroužit se do snů o tom, jak najde ideálníhokováře nebo veterináře, který se zvesela dostaví do studené stáje ve dvě hodiny po půlnoci. Ale na druhé straně –ještě nikdy nepotkala nikoho, kdo by se Devlinovi podobal, a nedokázala se rozhodnout, zda umírá touhou znovu ho spatřit, nebo je ráda, že k tomu nejspíš nedojde.

Působil na ni silně, a i když byl pobyt na jeho oběžné dráze vzrušující, připadalo jí, že se ocitá nanebezpečném území.

Návrat do reality a skutečnost, že dojela ke stájím, ji přiměly vrátit se myšlenkami k hřebci. Když zajížděla mezi majestátní bílé sloupy vyznačující vjezd do areálu stájí, uvažovala v duchu, jak se asi budeSabbathovi v novém domově líbit.

Nakonec nedostal ani šanci dotknout se kopyty země.

Když zastavila kamion před rozlehlou budovou stájí pobitou

překládanými prkny, vynořili se z kanceláře Peter a její otec.

Výraz jejich tváří jí sděloval, že je v maléru. Peter se tvářil vážně a otec měl na tváři tu bolestnougrimasu, kterou vždycky nasadil, když se jí chystal něco odepřít.

Aniž by je pozdravila, vystoupila A. J. z kabiny a otevřela postranní dveře návěsu, aby mohla zkontrolovat hřebce. Následovali ji dovnitř.

„Ten kůň musí pryč,“ řekl Peter. „Tvůj otec se mnou

souhlasí.“

„Arlington, drahoušku,“ naléhal Garrett, „prosím tě, měj

rozum.“

A. J. rozhořčeně vydechla. „Koukejte, nemám čas s vámi

dvěma diskutovat. Moje první priorita je dostat tohohle chudáka koně z té krabice od bot, kde je užpůldruhé hodiny.“

„Ten hřebec do stájí nesmí,“ zdůraznil Peter.

„Nezdá se, že bys měl moc na vybranou, viď?“

„Na vybranou nemáš ty. Našel jsem pro něj kupce.“

„Cože!“ Otočila se na patě. „Nemáš právo prodat žádného

z našich koní bez mého souhlasu!“

„Řekni jí to, Garrette.“

„Co mi má říct?“ Prsty třesoucí se hněvem našly diamant.

„No, má milá, já…“

„Došlo k malé změně v administrativě,“ oznámil Peter. „Díky tvému husarskému kousku jsem teď prezidentem obchodní společnosti, které Sutherlandovy stáje patří.“

„A co to přesně zmanená?“

„Teď můžu svobodně řídit podnik, aniž bych si dělal starosti s tvým utrácením. Mám právo veta. Můžu zefektivnit operace, snad i diverzifikovat. A můžu odtud poslat tohohle démona tak daleko, jak chci.“

„To není žádný démon!“

„Pak to slovo každý chápeme jinak. Jediné, co vím, je to, že

koupě tohohle hřebce je další ukázka tvé neschopnosti něco si promyslet nebo chápat finanční realitu.“

„Finanční realitu! Já mluvím o šampionovi. Mluvím

o vyhrávání. Tahle stáj potřebuje vítěze, ne pytle brambor.“

„Zaplatilas za něj mnohem víc, než odpovídá tržní ceně.“

„Stojí za to.“

„Stojí tak za polovinu toho, co jsi za něj dala.“

„Jak to víš?“

„Protože za tolik jsem ho prodal.“

A. J. pohlédla omráčeně na Garretta. „To nemůžete myslet vážně.“

„Peter má pravdu,“ řekl prosebně. „Ten kůň je nebezpečný a tys ho patrně přeplatila.“

„Takže mu předáváš stáje?“

„Nikdy by nezneužil…“

„Jak bys nazval jednostranné rozhodnutí prodat koně, na kterém mám v úmyslu soutěžit?“ Sledovala, jak otec hrabe v kapsách a hledá prášky na žaludek. Když strčil dva do úst a zoufale je žvýkal, vyprskla: „Tohle je směšné. Je to zbytečné.“

„Arlington, mám starost o tvé bezpečí.“

„To chápu, ale úspěch vyžaduje riziko.“

„Přiměřené riziko,“ namítl Peter.

„Promyslela jsem si to. Budu riskovat.“

„Ale musíš se naučit akceptovat autoritu,“ namítl Garrett. „Nemůžeš běhat po světě, jednat z rozmaru a vysvětlovat své rozhodnutí až dodatečně. Tenhle podnik je teď velký. Podílejí se na něm i jiní lidé. Už to není jen rodinný koníček.“

Se strnulou páteří začala kontrolovat Sabbathův postroj. „To

všechno vím.“

„Ani se nenamáhej vyvést ho z návěsu,“ pokračoval Peter.

„Nový majitel ho chce doručit ještě dnes v noci.“

A. J. se užuž chtěla do svého nevlastního bratra pustit, když se rozpomněla, jak vypisovala všechny ty nuly. To, co byl zpočátku jen další impulzivní počin, se teď projevilo jako geniální tah.

Když se k němu znovu otočila, usmívala se. „Máš před

sebou jeho novou majitelku.“

„Nevtipkuj,“ odvrátil se Peter. „Prostě ho nech tady v návěsu…“

„Patří mně, ne stájím. Takže si můžeš ten svůj krásný nový předsednický titul strčit do…“

„Lžeš.“

Vytáhla stvrzenku. „Doklad mám tady.“

Peter jí vzal dokumenty z rukou a sevřel rty, když je přelétl pohledem. „No, to máš dobré. Ale tady ho ustájit nemůžeš.“

„Jak to myslíš?“ A. J. hledala pohledem pomoc u otce.

„Ale Petere,“ ozval se Garrett, „nemůžeme jen tak…“

„Tady velím já a právě nám došla volná stání.“

A. J. mu vyškubla dokumenty. „Fajn, tak vypadni z tohohle

návěsu a já pojedu dál.“

Oba muži na ni civěli, jako by zešílela.

„Co je? Dali jste jasně najevo, že můj kůň a já tu nejsme

vítáni, takže jedeme jinam. Zaplatím stájím běžnou taxu za použití kamionu a ráno ho vrátím, až si přijedupro své věci.“

„Ale počkej moment…“ začal otec.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Peter.

„Do toho ti nic není.“

Kromě toho, říkala si A. J., to sama nevím.

„Miláčku, jsme rodina,“ prohlásil Garrett. „Ty stáje jsou tu kvůli tobě.“

„Ale neudělal jsi mě rovnoprávnou účastnicí jejich budoucnosti, viď?“

„Vrať se domů a ještě si o tom promluvíme,“ žadonil otec.

„Domů se nevrátím.“

„Nemyslíš, že jednáš trochu zbrkle?“

„Zbrkle? Neměl bys to říct svému novému prezidentovi?

Právě mě vyhodil z mých vlastních stájí. Jestli máš problém s tím, jak se situace vyvíjí, objednej se u něj a

promluv si s ním.“

Peter zavrtěl hlavou. „Tohle je přesně ten důvod, proč bys nikdy nemohla uspět v podnikání. Jsi moc emocionální.“

A. J. na to rýpnutí nereagovala. Debata ji přestala bavit, věnovala se plánování svého dalšího tahu. Vlastnila zvíře o velikosti autobusu, které neměla kam dát, připozdívalo se a ani ona sama teď nemá kde hlavu složit.

Musí vymyslet nějaký plán, a to rychle. Za tím účelem se musí zbavit Petera a otce a najít si nějaké místo,kde by si utřídila myšlenky.

Pochopila, že ti dva návěs neopustí, dokud nevystoupí ona,

přešla tedy ke dveřím a seskočila na zem. Muži ji těsně

následovali. Než jí v tom stihli zabránit, zavřela dveře a naskočila do kabiny. Zařazovala jedničku, když

otec skočil před auto.

„Kam jedeš?“ V otcově hlase zněla panika a rozpřáhl ruce,

jako by se chystal zablokovat kamionu cestu. Vypadal absurdně, když tam tak stál v tvídovém obleku

šitém na míru a s klubovou kravatou.

Peter vrtěl hlavou a snažil se odtáhnout otce z cesty.

„Garrette, nech ji jet. Radši ať vychladne někde jinde. Do rána bude zpátky.“

A. J. vystrčila hlavu z otevřeného okna. „Změna prostředí mě

neuklidní.“

Nato šlápla na plyn a mamutí kamion vyrazil kupředu. Nevěděla, co bude dělat, jestli otec neuhne.

Peter strhl Garretta z cesty.

„Ty se vrátíš!“ řval za ní nevlastní bratr, když odjížděla.

V tom se Peter mýlil, ale když nějakou chvíli bezcílně jezdila po okolí, začalo se A. J. zmocňovat zoufalství.

Bezradně zpomalila a zastavila kamion na parkovišti u bufetu s celonočním provozem, umístěného uokresní silnice. Většinu zákazníků tvořili místní farmáři a A. J. tu byla mezi štamgasty dobře známá, alenechtělo se jí dovnitř, ať to tam vypadalo sebeveseleji. Těžko by se jí vysvětlovalo, proč je sama venku skamionem potmě, aniž by přitom prozradila rodinnou roztržku.

A. J. seděla v kabině, zírala na osvětlenou palubní desku

a probírala si v duchu svou situaci. V koutku duše už několik let uvažovala o tom, že je nejvyšší čas seosamostatnit. Jen ji nikdy nenapadlo, že k vyhlášení nezávislosti dojde tak okázale, a bylo těžké necítitosamělost a obavy. Aťsi ji Peter a otec omezovali sebevíc, poskytovali jí ochranu a finanční jistotu. Kdyžteď byla odkázaná sama na sebe, připadaly jí rozhodnutí, k němuž dospěla, i odpovědnost, kterou na sebe vzala, neudržitelné.

Měla ten pocit poprvé. Vždycky byla impulzivní, a pokud

všechno nevycházelo přesně tak, jak zamýšlela, obvykle dokázala na poslední chvíli něco vymyslet. Teď jí

studnice dobrých nápadů vyschla. Seděla za volantem, neměla kam jet a nic ji nenapadalo.

Věděla jen tolik, že návrat nepřipadá v úvahu.

A. J. se znovu podívala na hodinky a snažila se soustředit. Ostatní velké stáje budou už mít v tuhle hodinu zavřeno, ale znovu v duchu procházela ty nejbližší, jednu po druhé. K ničemu to nevedlo. Na seznamu, který si v duchu promítala, nenašla nic už předtím a nenalézala tam nic ani teď.

Protáhla si šíji ztuhlou napětím a zahlédla přitom svou

baseballovou čepici. Zvedla ji a dostala šílený nápad. Na mysli jí vytanuly podmanivé oříškové oči.

Troufne si?

Okamžik nato už byla zase na silnici a mířila, odkud přijela.

Když míjela Sutherlandovy stáje, aniž by k nim odbočila, připadalo jí to úplně špatné, znepokojivásměsice hněvu, provinilosti a stesku po domově. Jela dál.

Za pár kilometrů uviděla nalevo mrňavý nápis, který hledala.

Na rozdíl od vznešené rozmáchlosti označující Sutherlandův areál byl tohle jen kus překližky na sloupku.Stálo na něm MCCLOUD.

A. J. sjela s náklaďákem na prašnou cestu, která byla široká a rovná, dokonale vhodná pro kamiony s koňmi a zemědělské stroje. Po silničce projela lesem, odkud se brzy vynořila mezi loukami, rozdělené tmavými ohradami z klád. Krajinu zalévalo měsíční světlo, které jí dodávalo nezemský jas; bylo to jako ve snu.

Před ní se objevily budovy. Byly to dvě stáje, v porovnání se

Sutherlandovými malé, ale usoudila, že se do každé vejde

nejméně šest koní. Ohrada s parkúrovou tratí byla nalevo a napravo několik výběhů. Za nimi bylo v dálce vidět budovu farmy; jedno okno bylo slabě osvětlené.

Zastavila kamion před jednou budovou stájí, zhluboka se

nadechla a vystoupila z kabiny. Bez rozmýšlení zašla dozadu

a zkontrolovala Sabbatha. K její úlevě působil spokojeně. Hlavu měl skloněnou a jednu zadní nohuohnutou, opřenou o špičku kopyta. Vypadal, jako by spal. A. J. zkontrolovala, má-li vodu a jestli mu držíohlávka a otěž připevněná na přední straně stání.

Nezamlouvala se jí představa, že ho tu nechá samotného, ale

věděla, že nebude dlouho pryč. Zeptá se na pár věcí, a jak tak Devlina McClouda znala, nebude naodpověď čekat dlouho.

Užuž chtěla vystoupit z postranních dveří, když se zarazila,

protože zahlédla svůj odraz ve vysokém zrcadle, před kterým se jezdci oblékali před soutěží. Kaštanové

vlasy měla zkrepatělé a rozcuchané. Na džínech měla špínu a seno, jako by nikdy

nepoznaly pračku, a flanelová košile byla vytažená z kalhot,

plandavá a zmačkaná. Pracovní bunda to moc nevylepšila,

vzdouvala se kolem ní jako velký béžový pytel.

Vypadala jako bezdomovec. Což nebylo, jak usoudila, daleko od pravdy.

Nechtěla však, aby ji Devlin McCloud takhle uviděl. Ve všech

těch fantaziích, co si spřádala, vždycky vypadala aspoň trochu slušně, když na sebe náhodou narazili. V

jejích snech měl přinejmenším možnost vidět v ní ženu, ne jenom stájníka,

a v hloubi duše, ať už k tomu měla sebehloupější důvody –

chtěla, aby mu připadala krásná. Aby v ní viděl záhadný předmět touhy. Aby se jí toužil dotýkat a líbat ji a

pohroužit se do ní svým tělem.

A. J. zaujala před zrcadlem svůdnou pózu, našpulila rty a předsunula jeden bok.

Co kdyby.

Snažila se nepřipadat si příliš poraženecky, když zvedla

ruce, stáhla si vlasy a uhlazovala zatoulané pramínky. Rukama si smetla co nejvíc smetí z kalhot a pak si

do nich zastrčila košili.

Otřela si šmouhu z tváře, naposled se na sebe podívala

a pomyslela si, že bude mít štěstí, jestli na ni nezavolá policajty.

Vystoupila z kamionu, zhluboka se nadechla a vtáhla do plic

nebeskou vůni trávy a hlíny. Byla svěží podzimní noc, nepříliš chladná a majestátně jasná. Cestou k bílébudově farmy vzhlédla a uviděla nad sebou obrovskou rozlohu Mléčné dráhy a vlny hvězd mihotavě setetelících v tmavém sametovém moři.

Když podpatky jejích kožených holínek udeřily o pěšinku

dlážděnou plochými kameny, zpomalila; snažila se přiblížit

k domu co nejtišeji. Byl to jednopatrový prastarý dům, na pohled útulný, se spoustou oken v průčelírozdělených příčkami do čtyř tabulek. Střecha byla černá a svažovala se v tupých úhlech, z jejích vrcholkůa údolíček vystupovalo několik komínů. Vzadu vybíhalo z domu další křídlo a za ním byla zahrada.

To musí být původní farma, žasla A. J., když zaznamenala,

že si někdo dal velkou péči s údržbou. Dům byl stejně jako zbytek areálu stájí puntičkářsky udržovaný,zářil čerstvými nátěry a bedlivou pozorností majitele.

U domovních dveří neviděla žádný zvonek ani klepadlo.

Snažila se nepovažovat to za znamení a zabubnovala kotníky

prstů na lesklé dřevo. Následovalo dlouhé ticho a pak uslyšela zevnitř nerovnoměrné kroky.

Jak se kroky blížily, vyvstal před ní se strašlivým jasem nesmírný dopad všeho, co udělala. Vyhodila své úspory za nedisciplinovaného koně, opustila stáje a svou rodinu a právě se chystá vydat na milost a nemilost muži, o němž je obecně známo, že nemá moc ohledů ani sám k sobě. Natož pak k ostatním.

Když Devlin McCloud otevřel dveře, A. J. pocítila jeho přítomnost jako fyzický úder. Na účinek dalšího setkání s ním nebyla připravena, navzdory všemu svému snění, a při pohledu do jeho očí jí bylo, jako by ji stahoval vodní vír, ve kterém se utopí. Už jen ty oříškové oči byly dostatečný šok, ale pak si všimla, že má na sobě pyžamové kalhoty a jinak už nic.

Nebylo možné uhnout pohledem.

Měsíční světlo mu dopadalo na hruď a paže s něhou, která ještě výrazněji ohraničovala svaly pod jeho hladkou pokožkou. Tělo měl jako socha, silné, dokonalá ukázka muže v rozkvětu sil, od impozantních ramenou přes vyrýsované břišní svaly až po náznak kyčlí, viditelných přes pásek pyžama. A. J. vyschlo v ústech a musela se v duchu ptát, jak asi vypadá dolní polovina Devlina McClouda.

Cítila, jak ji přejel pohledem, a když vzhlédla, zpozorovala,

že v hloubi jeho očí něco zablikalo, jakási reakce, kterou rychle skryl. Byla si jistá, že si všiml, jak sečervená, a bojovala s nutkáním zakrýt si tváře rukama. Usoudila, že ho asi dopaluje, když na něj tak civí,a zoufale se snažila vymyslet nějaká inteligentní slova, když promluvil jako první.

„Tušil jsem, že to nebudou skautky, co prodávají sušenky,

ale vy jste mě fakt překvapila.“

Počkej, až uvidíš, co mám v návěsu, pomyslela si.

Než ztratila kuráž, stihla vyhrknout: „Potřebuju od vás

pomoc.“

Tvář se mu okamžitě sevřela. „Odpověděl jsem vám už

dneska odpoledne. A i když si vážím vaší vytrvalosti, nehodlám ten rozhovor reprízovat. Zvlášť když stojímuprostřed noci ve dveřích a v pyžamu.“

Hlavou jí prolétlo, že jí skutečně nemusí připomínat, že je

polonahý. „Ale já…“

„Nebudu vás trénovat. Teď se vraťte do Sutherlandových stájí a pokračujte si ve svém nóbl životě. Já se potřebuju trochu vyspat.“

Otočil se k odchodu.

„To nejde.“

Její tichá slova ho zarazila, vrátil se k ní pohledem. „Jak to myslíte, že to nejde?“

„Už nepatřím k Sutherlandovým stájím.“

Obočí nad oříškovýma očima se zdvihlo. „Zřekla jste se svého rodového původu, nebo co?“

„V podstatě ano.“

„Proč byste to dělala?“

„Řekněme, že jsem se názorově rozešla s vedením.“

„Kvůli Sabbathovi.“

„Vypadá to, že on i já jsme teď sirotci.“

Nešťastně vydechl. „A co s tím mám podle vás společného já? Nejsem zrovna typ matky představené. Nevedu útulek pro zatoulané děti a jejich domácí mazlíčky.“

„Ale já ho potřebuju někde cvičit a ustájit.“

„Nejsem trenér a nepronajímám stání.“

„Můžu vám zaplatit.“

A. J. si nebyla jistá čím, ale teď nebyl čas zabíhat do

podrobností.

„O tom nepochybuju,“ řekl suše.

„Koukejte, nechte ho tu aspoň přes noc.“

„To zvíře je pořád ještě v kamionu?“

„Ano, ale…“

„Přišla jste o rozum?“

„Neměla jsem to v plánu.“

„To je zřejmé,“ odvrátil se. „Vsadím se, že vůbec moc

neplánujete.“

„To není pravda!“

Aspoň v širším smyslu, pomyslela si A. J., když usoudila, že

tahle noc není zrovna mistrovským dílem racionálního uvažování.

„Kam jdete?“ zavolala.

„Žádné malé drama mezi vámi a vaší rodinou mě nezajímá,“

procedil přes rameno. „Ale ať mě vezme čert, jestli budu stát

a koukat, jak to zvíře pyká za lidské divadýlko.“

Zmizel v domě a nechal A. J. stát na zápraží, neschopnou

slova. Otupěle zaznamenala, že zezadu vypadá stejně dobře jako zepředu.

Měla sto chutí si to s ním vyříkat. Ať její počínání působí, jak chce, nikdy by neohrozila bezpečí ani blahokoně, ale měla pocit, že si nemůže dovolit ten přepych a prosazovat své názory. Zdálo se, že Sabbath mána noc zajištěné stání, a ona to neohrozí jen proto, že se v ní někdo plete.

Místo aby na něj čekala, potlačila zívnutí a vydala se zpátky ke stájím, přičemž uvažovala, kde stráví noc ona. Rozhodně ne v sídle. Když se ocitla u kamionu, zadívala se zamyšleným zrakem na kabinu; usoudila, že je patrně dost prostorná, aby se tam mohla natáhnout. Nebyl to žádnýpřepych, ale aspoň bude moct zaujmout horizontální polohu.

S nacvičenou zručností toho, kdo už to dělal nesčetněkrát, spustila A. J. rampu, uvolnila Sabbathovu otěž a pozadu ho vyvedla z návěsu. Zdálo se, že je naprosto spokojený s její přítomností u své hlavy; vodila ho dokola, aby si protáhl nohy, a přitom čekala na McClouda. Hřebec u země radostně uždiboval trávu, když se z domu vynořil muž.

Když se blížil, ucítila, jak v ní cosi procitá. Bylo to horké

a naléhavé jako zásah blesku a připadalo jí, jako by její tělo komunikovalo jakousi tajnou řečí. I když tenpocit zaplašila a soustředila se na otěž ve svých rukou, uvažovala, jestli to cítí i on.

Mlčky prošel kolem ní a odemkl dvojité dveře stáje. Nehlučně sklouzly po dobře naolejovaných kolejnicích; sáhl dovnitř a rozsvítil. Když nakoukla do stáje, uviděla šest velkorysých stání, na každé straně tři, oddělená prostornou uličkou. Nalevo bylo vidět sedlovnu a napravo malou kancelář. Prostor byl bez poskvrnky a bylo tu vše, co kůň a jezdec mohou potřebovat, ale v okamžiku, kdy zavedla Sabbathadovnitř, zaznamenala, že něco není, jak má být.

Padlo na ni ticho. Nebylo tu slyšet nic z těch šustivých zvuků v pozadí, které byla ve společnosti konízvyklá slýchat. Neozývalo se dusání kopyt, ani zvědavé ržání na uvítanou, ani chrastění mosazi při potřásání ohlávkami. Bylo to tu jako v městě duchů.

Zabolelo ji u srdce.

„Můžete ho dát sem.“ Devlin odsunul branku jednoho

z prvních stání.

Zavedla hřebce dovnitř, sundala mu ohlávku a všimla si, že na podlaze je čerstvá hlína, ale žádná voda ani krmení.

„Mám v návěsu trochu sena,“ vyšla do uličky, „a kdybyste mi

ukázal, kde je hadice…“

„Mám automaticky napájecí systém,“ odpověděl a zavřel

dolní polovinu dveří. „Ale budete si muset přinést nějaké krmivo.“

Zamířila ven.

Když se A. J. vrátila, uviděla, jak se Devlin a Sabbath

navzájem měří pohledem jako dva boxeři v ringu. Hřebec měl

hlavu vystrčenou ze stání a zuřivě hleděl do očí muži, který stál nehybně jako socha pár centimetrů od

něj. Zpomalila a čekala, co se stane.

Sabbath zafrkal do bundy, kterou měl Devlin na sobě, a dupl

kopytem. V obavách, aby ho nekousl, vyrazila A. J. kupředu, ale zastavil ji zvuk Devlinova hlasu.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl. „Tohle je mezi jím a mnou.“

Zaraženě poslechla.

Hřebec nabral do plic obrovské množství vzduchu a vyfrkl ho

na Devlina. Muž zůstal stát, hůl našikmenou, jak se vzpíral proti síle, která ho zasáhla. Stejně jako těloměl klidné i oči, nezakolísal, ani když Sabbath kopl do stěny stání, zaklonil hlavu a zařehtal.

A. J. upustila seno, rozběhla se a vzápětí se překvapeně zarazila. Když ty výhrůžky skončily, hřebcovy uši se uvolnily a sám od sebe zacouval do stání.

„První kolo nerozhodně,“ prohlásil Devlin a za rovnou linií rtů mu hrál úsměv. „A ten kůň je pekelný.“

A. J. se přistihla, že opětuje jeho úsměv, když házela seno

do stání. Jakmile se ujistila, že Sabbath má veškeré pohodlí,

zavřela horní polovinu dveří a vyšli zpět do noci.

„Děkuju,“ zastavila se u kamionu.

Pokrčil rameny. „Na noc bude mít pohodlí.“

„Jsem vám za to vděčná.“

„Kdy si ho zítra přijedete vyzvednout?“

„Abych řekla pravdu, vadilo by, kdyby vám dneska v noci ten povoz zabíral trochu místa na příjezdové cestě?“

„Ovšemže ne. Ale jak se dostanete domů?“

„Nejedu domů.“

Nato A. J. otevřela dveře u volantu a vlezla do kabiny, tak

unavená, až to bolelo.

„Co to děláte?“

„Jsem vyčerpaná, a jak už jste se zmínil vy a skoro každý, na koho jsem dneska narazila, nemyslí mi to docela jasně. Kdyby vám to nevadilo, hodlám přenocovat tady.“

„To nemyslíte vážně.“

Zavřela dveře, svalila se na bok a hlavu položila na paži. Zčistajasna měla slzy na krajíčku.

Ozvalo se ostré zabubnování na okénko.

A. J. si druhou paží zakryla ucho a pokusila se tak ten zvuk

odblokovat. To poslední, po čem toužila, bylo plakat před ním.

V klepání pokračovala rukojeť hole.

Vymrštila se a pootevřela okno. „Co je?“

„Tady venku spát nemůžete.“

„Pokud budete dál dělat rámus, máte pravdu.“

„Tady venku spát nebudete.“

„Proč? Přece nemůžete mít s tímhle kusem hlíny na dnešní

noc žádné velké plány.“

„Je zima a já nemám ve zvyku nechávat si lidi před domem

zmrznout na kost.“

„Co navrhujete?“

„Pojďte dovnitř.“

Jeho hlas byl vlídný, jako by věděl, že je na pokraji svých sil.

Naneštěstí ji jeho starostlivost jen ještě víc rozrušila.

„Mně tu bude dobře,“ vypravila ze sebe přidušeně a zápolila

s oknem. Jakmile bylo zase zavřené, lehla si a znovu si přitiskla paži na ucho.

Bubnování začalo nanovo.

„Ignoruju vás,“ zavolala A. J.

„A já nepřestanu, dokud nebudete vevnitř.“

„Dojdou vám síly dřív než mně.“

„Tím si nebuďte tak jistá,“ uslyšela.

Ukázalo se, že Devlin má pravdu.

Pár minut nato se A. J. vynořila z kabiny. Unavená a zoufalá.

Nevěřila si natolik, aby něco řekla, a tak si jen založila paže na hrudi a vystrčila bradu. Devlin vyrazil k

domu a ona za ním.

Mrazivý noční vzduch a touha nevypadat před ním jako slaboch způsobily, že už se lépe ovládala, když dorazili k domovním dveřím. A. J. ho následovala dovnitř a ocitla se v hale, kde měla před sebou schodiště a za zády kuchyni. Nalevo byl skromný obývací pokoj, spoře zařízený, ale zářící teplou barvou obložení z třešňového dřeva a žhavými uhlíky, které uhasínaly ve starém kamenném krbu. Na protější straně vstupní haly byla jídelna s nádherným starožitným stolem uprostřed a sadou vyřezávaných židlí přistrčených těsně k němu.

Široká dubová prkna podlahy ve všech místnostech

pokrývaly perské koberce a stropy byly vysoké a smetanově bílé.

Kam se podívala, tam byla okna od podlahy až ke stropu;

poznala, že ve dne budou místnosti zalité světlem. S nádhernou vyhlídkou a starožitnými detaily to bylpřekrásný dům, ale bylo na něm cosi sterilního. Všimla si, že tu nejsou žádné rodinné portréty, ani fotkypřátel, ani tretky dovezené z dovolených. A kde jsou všechny jeho trofeje a medaile?

„Budete muset spát na gauči,“ ukázal Devlin na pohovku s tmavě modrým snímatelným potahem. „Ostatní ložnice používám jako kancelář a… skladiště.“

Zdráhavě vzhlédla, ale jeho tvář nic neprozrazovala. Odložil

hůl do stojanu na deštníky a pověsil si kabát. Následovala jeho příkladu, svlékla si pracovní bundu azavěsila ji na háček na zdi, vedle jeho. Oba kabáty tu visely těsně vedle sebe, rukávy se dotýkaly. Tenpohled jí připadal lákavý, a jak se vzpamatovávala, pocítila závan trýznivé rozkoše už jen z toho, že je vjeho domě.

Devlin zmizel v chodbě a vrátil se s čerstvě vypraným pánským tričkem, ještě teplým ze sušičky. „Přinesu vám nějaké polštáře a deky.“

S jeho tričkem v rukou sledovala, jak zdolává schody

s opatrností dvakrát větší než u starého člověka. Pokaždé, když přenesl váhu na poraněnou nohu,nedokázala se ubránit, aby sebou necukla. I když zachovával lhostejnou tvář, poznala, jaká je to pro nějnámaha. Zračila se v ruměnci, který měl ve tváři, a v tom, jak svíral rukou zábradlí.

Z okamžitého popudu odložila A. J. tričko a vydala se za ním.

Nad schodištěm uviděla několikery dveře a rychle do jedněch

strčila hlavu. Protože chodba byla osvětlená jen tlumeně, neviděla ve tmě nic než podivné obrysy.

„Co to děláte?“ Jeho hlas zněl jako prásknutí bičem. Natáhl

se přes ni a zavřel dveře.

„Chtěla jsem vám ušetřit cestu zpátky do…“

„Nejsem invalida a nechci, abyste tu šmejdila. Co kdybyste

šla dolů a zůstala sedět, abych vás mohl obsloužit?“

A. J. spolkla námitky a spěšně odešla, přičemž uvažovala,

proč ty cavyky. Čím víc však o tom přemýšlela, tím lépe chápala, že je na svoje kulhání citlivý a že hopatrně urazila. Vzhledem k tomu, že přenocuje na jeho pohovce a její kůň se nalézá v jednom z jeho stání, usoudila, že mu dluží trochu shovívavosti.

Pár minut nato se vrátil po schodech dolů. Tentokrát se dívala jinam a litovala, že na stěnách nevisí něco, čím by se mohla zaměstnat. Byl by jí milejší i ručně malovaný Elvis na sametu než snaha předstírat, že ji fascinuje dřevěné obložení.

Mlčky jí podal lůžkoviny a pak zmizel v kuchyni. Jakmile

osaměla, vypustila dech, který zadržovala, a rychle si ustlala na pohovce. Pohledem přes rameno seujistila, že ho neoslní, a převlékla se do jeho trička.

Když jí přilehlo k nahému tělu, užasla nad zjištěním, že má

na sobě tričko Devlina McClouda. Podle toho, jak byla bavlna

měkká, ho určitě nosil často a A. J. zasáhla trýznivá představa, že to, co má teď na kůži ona, měl na sobě

kdysi on. Znovu se rychle podívala směrem, kam předtím odešel, a pak zvedla rukáv k nosu a zhlubokase nadechla. Vůně jeho aviváže byla přímo nebeská a tehdy usoudila, že už je úplně mimo. V okamžiku,kdy člověk začne brát avivážní prostředek jako kolínskou, je vypolštářovaná cela určitě na dohled.

Devlin McCloud, poněkud vykolejený, vstoupil do místnosti právě ve chvíli, kdy se žena, na kterou myslel celé odpoledne a celý večer, shýbala a zasouvala se mezi jeho prostěradla. Což znamenalo, že mohl věnovat dlouhý pohled jejím štíhlým nohám, a ruka se mu pevně sevřela na sklenici skotské, kterou v ní držel. Nemohl si pomoct, sledoval ji dál, jak leze do improvizovaného lůžka a přitahuje si prostěradla k bradě.

„Co jsem zase udělala?“ zeptala se.

„Nic. Proč?“

„Koukáte na mě jako tygr na antilopu, proto jsem se radši

zeptala.“

Místo odpovědi Devlin zhasl stropní světlo a důkladně si lokl

hnědé lihoviny. Nebyl nijak velký piják, ale měl pocit, že si spánku dneska moc neužije. A to ještěpředtím, než zahlédl hladkou plochu jejího lýtka a stehna. Teď mu v útrobách vířil žár a on věděl, že honezpůsobila jen skotská.

„Koupelna je přes chodbu. Sprcha je nahoře, kdybyste ji ráno potřebovala.“

„Ještě jednou díky,“ zamumlala A. J., očividně podléhající vyčerpání.

Dlouho stál ve tmě a ženu sledoval, než zamířil ke schodišti,

totálně rozrušený. I pak mu bylo zatěžko odejít. Stál s jednou nohou na dolním schodu a hleděl na ni vodrazu záře z ohně v krbu, který už před několika hodinami shrabal tak, aby neplápolal. Kaštanové vlasy se jí rozprostíraly po polštáři, jenž od něj dostala, jako nádherná temná vlna,a v šeru působily dokonale utvářené rysy její tváře přímo nebesky, jako by nebyly z tohoto světa. V duchuse viděl, jak k ní přistupuje, zasouvá ruku pod hedvábnou tíži jejích vlasů a zvedá její rty ke svým.

Chutnala by jako med. Samá vlahá, zlatavá sladkost.

Do prčic, pomyslel si. Proč nepřišla kvůli něčemu tak

nekomplikovanému, jako je rande?

Ačkoliv když tak o tom uvažoval, pochopil, že večer s ní by vůbec nebyl jednoduchý. Dokázala prosvětlit místnost tak, že ho to přivádělo k nepříčetnosti, ještě nikdy na nic takového nenarazil.

Tady mě možná čekají problémy, pomyslel si.

Síla její přitažlivosti ho překvapovala a říkal si, že je to asi tím, že už dlouho se žádnou ženou nebyl. Přednehodou nikdy neměl moc času na soukromý život. Potom už se o něj nezajímal.

Již dlouho nepocítil nic jiného než bolest a zapomněl, že jeho srdce může mít kapacitu i pro něco jiného.Teď měl poprvé od nehody před očima něco, co mu připadalo krásné.

Nebo spíš někoho.

A. J. se zavrtěla, vydala tichý vzdech.

Dolehl mu k uším jako šeptaná výzva; shledal, že začíná mít

erekci.

Nemotorným pohybem do sebe Devlin hodil zbytek skotské a vydal se nahoru.

Druhý den ráno se A. J. probudila spolu se sluncem, navlékla

si džíny a holínky a co nejtišeji urovnala pohovku. Když se plížila z domovních dveří směrem ke stájím,podívala se nahoru, k oknům prvního patra. V duchu se ptala, jestli Devlin spí. A jak asi přitom vypadá.

Patrně už je zase v těch pyžamových kalhotách, pomyslela

si. Nebo si je jen v rychlosti navlékl, když šel otevřít dveře, protože spí nahý?

Zčistajasna jí ranní chlad vůbec nepřipadal mrazivý.

Ze všech sil se snažila zaplašit nepřístojné myšlenky a hnala

se ke stájím. První světlo úsvitu dopadalo na louku se vší svou broskvovou nádherou, ale A. J. se

nezastavila, aby si vychutnala ranní siestu. Spěchala za hřebcem a ulevilo se jí, když uslyšela, jak duplkopytem a zaržál na pozdrav, když odsunula širokánské dveře.

Takhle to má znít ve stáji, pomyslela si, když otevírala horní polovinu dveří Sabbathova stání. Natáhl se kní, šťouchl ji do ramene a očenichal jí bundu.

„Taky ti přeju dobré ráno,“ promluvila a podrbala ho za

ušima. Potěšilo ji, jakou má radost, že ji vidí. „Víš, začínám si říkat, že jsi možná fakt mazel.“

Sabbath zastříhal ušima a pak jí strčil hubu pod paži, až ji

zvedl z podlahy.

Se smíchem vstoupila do stání, zkontrolovala mu vodu a pak

došla do kamionu pro trochu ovsa a sena. Když se vrátila, měl

vystrčenou hlavu do uličky a prohlížel si nové okolí. Protáhla se pod jeho šíjí, pověsila kbelík s krmivem namosazný hák vedle napajedla a počkala, než začal žrát. Usoudila, že by se asi rád nasnídal v klidu, a tak stání opustila.

Jen co zavřela dveře, měl Sabbath zase vystrčenou hlavu do

uličky a začal ržát. V obavách se k němu vrátila, jen aby byla svědkem, jak zatáhl hlavu zpátky dovnitř aznovu se pustil do píce. Se shovívavým úsměvem se opřela o dveře a mluvila na něj, zatímco žral; využilaté doby, aby se pokusila vymyslet nějaký plán. Když vylizoval dno vědra, nebyla jejich společnábudoucnost o nic jasnější, ale ta klidná chvilka s ním ji potěšila. Když zavírala horní polovinu dveří,usoudila, že dovede být hodně milý, když chce.

A. J. vyšla ven, na okamžik se zastavila a zahleděla se na

dům. V něžném ranním světle vypadal jako křížková výšivka,

všechno bylo hezké a útulné, a podzim mu dodával ještě větší

lákavost. Ve výhni barev začínaly syté červené a žluté odstíny podzimu obnažovat špičky větví stromů,

čímž ještě zvýrazňovaly zářivě bílý exteriér usedlosti.

Je to dokonale malebný obrázek, učiněná pohlednice, říkala si. Jen ho poslat poštou a připomenout někomu představu domova, po jakém každý touží. Škoda, že jí při kýčovitých představách amerického venkova bylo, jako by spolykala krabici napínáčků.

A. J. si pohladila břicho a pomyslela si, že ten otcův problém se stresem a antacidy bude možná dědičný.

Připadala si, jako by uvízla mezi nadšením, že zase vidí

Devlina McClouda, a vědomím, že musí odejít. Bylo to půl na půl.

Pochybovala, že na něj ještě někdy narazí, a to ji prapodivně

trápilo. Také se ocitla zpátky tam, kde byla včera večer, neměla kam dát hřebce.

Proč by nemohli prostě zůstat tady?

Zařízení přesně odpovídalo jejím potřebám. Dokonale

vybavené, bez rozptylování ze strany jiných koní nebo jezdců.

A pracovat s někým, jako je Devlin, to by byla příležitost, jaká se jezdci naskytne jednou za život. Jedinou

nevýhodu představovalo to, jak na ni působil, ale i to bylo zajímavé. Říkala si, že práce s ním by bylapodnětná v mnoha ohledech, a pokud by si dokázala udržet soustředění, byl by to báječný způsob, jakzjistit, jestli by mezi nimi nemohlo něco vzniknout.

Když se to bralo takhle, těžko si dokázala představit, co je lákavější. Trénink nebo muž.

Co má tedy říct, aby si to rozmyslel?

Dobré ráno, pěkné povlečení, mimochodem, víte jistě, že nechcete strávit příští dva měsíce se mnou a s mým velkým černým hřebcem?

Pomyslela si, že to na něj asi nezapůsobí.

Všude panoval klid, když A. J. vstupovala dovnitř

a uvažovala, zda by neměla prostě odejít. Patrně by to tak bylo správné, ale pokud šlo o ni, nepřipadaloto v úvahu. Chtěla ho ještě jednou vidět, vydala se tedy do kuchyně a uvažovala, kde je kávovar. Našlaho vedle kameninové dózy plné čerstvě mleté kávy. Zatímco se místností šířila vůně černé tekutiny, sedlasi k otlučenému dubovému stolu a zadívala se širokými okny na pohoří za domem. Vysoko na obloze, nadzvlněnými výběžky hor, lenivě plachtili ptáci v neviditelných vzdušných proudech.

Obdivovala jejich nonšalanci. Převalovali se ve větru, jako by se spokojeně nechávali unášet nečekanýmisměry.

Když byla káva uvařená, hledala chvíli hrnek, pak si do něj

nalila trochu vařící tekutiny a pokračovala v čekání. Zanedlouho uslyšela seshora hluk. Když se chvíli natoobjevil Devlin, byla jeho chůze pomalejší než obvykle.

„Dobré ráno,“ pozdravila A. J. a pohlédla na něj. Už se

osprchoval a oholil, cítila čistou vůni jeho mýdla. Něco štiplavého s nádechem cedru.

Mňam, pomyslela si.

„Vidím, že jste tu jako doma.“

„Jen se snažím být trochu užitečná.“

„Díky, že jste začala kafem.“

A. J. ho kradmo pozorovala, když přecházel místností ke

kávovaru. Vlasy se mu leskly vlhkostí a flanelová košile, kterou měl na sobě a která zdůrazňovala jehoširoká ramena, měla rukávy vyhrnuté k loktům. Na sobě měl hodně seprané džíny, vybledlé na stehnech a, jak si s uzarděním povšimla, taky na zadku. Vypadal spokojeně, ležérně, a přesto tak, jako by měl naprostou kontrolu nad sebou i svým okolím.

Dokázala bych si zvyknout na to, že vídám takového muže po ránu, pomyslela si.

To v ní vzbudilo zvědavost, kolik žen s ním sestupovalo po těch schodech po noci strávené v jeho lůžku; kolik jich s ním sedělo u hrubého dubového stolu, kde teď sedí ona. S kým vším se tohle tělo milovalo? A srdce? Má teď někoho?

A. J. potřásla hlavou a řekla si, že jí do toho nic není.

Nepomohlo to. Vzhledem k tomu, jak na něj reagovala, byly pro ni jeho vztahy se ženami nepatřičnou,

avšak nepopiratelnou prioritou.

Devlin zasténal, když si sedal. Postřehl její ustaraný pohled

a zamumlal: „Není se čeho bát, jen chvíli trvá, než se mi noha ráno rozhýbe.“

„Trápí vás hodně?“

„No, dává o sobě vědět.“

„Budete ještě někdy moct jezdit?“ vyhrkla.

Ztuhl, hrnek v půli cesty ke rtům. Bolest mu stáhla rysy tváře, odkrvila ji.

„Promiňte,“ omluvila se. „Nechtěla jsem…“

„Ne,“ řekl tiše, „ne, to nic.“

Mlčel tak dlouho, až si myslela, že snad úplně zapomněl, že

naproti němu sedí. A pak odpověděl.

„Ani tak nejde o to, že už bych nemohl jezdit… Jde o to, že

už nemůžu padat.“ Zadíval se do hrnku s kávou. Napil se. „Tuhle mou nohu drží pohromadě železnéšrouby a destičky. Ještě jeden úraz a je po legraci. Momentálně je to tak, že ještě cvičím, aby se mivrátila hybnost. Nejspíš bych měl být rád, že to nedopadlo hůř.

Jsou lidé, kteří se po takovém úrazu už nikdy nepostaví.“

„To byla hrozná nehoda,“ zašeptala A. J. „Muselo to být strašné, ztratit…“

„Mercy? To bylo horší než ztratit kariéru. Utratit ji bylo to

nejtěžší rozhodnutí, co jsem kdy musel udělat.“ Civěl před sebe, pohroužený ve vzpomínkách. „Neumímpopsat, jaké to bylo, když jsme dopadli na zem. Zmítala sebou, přední nohu měla roztříštěnou. Absolutně roztříštěnou. Nenapravitelně. Byla překroucená v koleni, kopyto mířilo na opačnou stranu.“

A. J. k němu vztáhla ruku, toužila nějak uchlácholit jeho bolest. Její dlaň mu spočinula na předloktí. Pokožku měl na dotek teplou a cítila jemné chloupky, které z ní vyrážely.

Sjel pohledem k místu dotyku a ona viděla, že ho šokovala.

Oříškové oči se přimhouřily. V jejich hlubinách kypělo podezření.

Představovala si, že média a kdekdo z branže po celý rok usilovali o možnost nahlédnout do jeho vnitřní

trýzně. Nechtěla na něj tlačit, a tak ruku odtáhla.

„Nevím, proč vám to povídám,“ podotkl tiše. „Ale asi to nějak

souvisí s vašima očima.“

Cítila, jak se zadýchává. „S mýma očima?“

Kývl. „Obyčejně jsem vůči lidem opatrný. Ale vůči jasně

modré obloze je těžké být podezíravý.“

A. J. polkla; bylo jí, jako by stála na okraji útesu. A jako by skočit dolů byl opravdu dobrý nápad.

Devlin pokračoval. „Zůstal jsem u Mercy, když jí veterinář

dával injekci. Měl jsem její hlavu v klíně, když jí uhasínalo světlo v očích. Říkal jsem jí, že ji bolest opouští,že přechází, jak se jí čím dál víc zpomaloval pulz. Že její utrpení brzy skončí. Vůbec to nepomohlo.“ Zalétlpohledem k řadě oken. „Připadám si jako hrozný sobec. Že jsem chtěl, aby zůstala, i když trpěla.“

„Byla to vaše partnerka. Samozřejmě, že jste ji nechtěl

ztratit.“

Vrátil se pohledem k ní a pak se pohnul. Myslela, že chce

vstát, ale místo toho ucítila na hřbetě ruky dotek jeho prstů.

Ztuhla. Zvolna přejížděl po jemných modrých žilkách, které jí

ubíhaly těsně pod pokožkou. Byl to jemňoučký dotek, sotva víc

než závan vzduchu, ale ničilo ji to. Bylo jí, jako by sáhl do jejího nitra a vzal do dlaně její srdce.

Zůstali sedět u stolu, propojeni jeho něžnými průzkumy,

dokud stojací hodiny v hale neodbily osmou. Zvonkohra přerušila kouzlo a oni se vrátili z míst, kde byla

jejich srdce propojená.

„No, asi bych měla jít,“ řekla A. J. Nenamáhala se skrývat

zklamání.

„Kam máte namířeno?“ Poposedl a kontakt jejich rukou se

přerušil.

„Vážně nevím.“ A. J. vstala. Odnesla svůj hrnek ke dřezu,

vypláchla ho a odložila na linku. „Ještě jednou díky za stání a za pohovku.“

„Rádo se stalo.“

Zarazila se cestou z místnosti, protože doufala, že něco

řekne nebo že ji půjde vyprovodit. Zůstal však u stolu, pil kávu a do kuchyně proudilo sluneční světlo.Zvedla ruku a zamávala, nebyla si jistá, jestli to viděl, a pak odešla.

Cestou ke stájím uvažovala, jestli ještě někdy bude mít

možnost se s ním setkat. Usoudila, že to hned tak nebude,

a věděla, že to určitě nebude v klidné intimitě jeho kuchyně. Obojí, říkala si, je důvod ke smutku. Stačilojen dvacet minut v ranní záři a v jeho společnosti a už jí bylo, jako by poznala pravou lásku.

Sabbath ji uvítal zaržáním, když vstoupila do stáje.

„Je čas vrátit se do návěsu,“ sdělila mu sklíčeně. „Nemá

smysl, aby sis zvykal na tohle prostorné stání, když tě budu muset v dohledné budoucnosti nechatvakuově zabalit jako buráky.“

Zvedla ohlávku a už mu ji navlékala přes uši, když uslyšela,

jak do stáje vstupuje Devlin.

„Za moment nás budete mít z krku,“ řekla A. J., aniž by vzhlédla. Vyvedla hřebce ze stání.

„Dostanu vás s tím koněm do Kvalifikace, ale tím to hasne.“

A. J. se zarazila. „Cože?“

„Můžete ho tady ustájit za provozní náklady a budu vám účtovat slušné trenérské poplatky.“

Nemohla uvěřit jeho slovům.

„Vážně?“

Kývl.

„To je fantastické!“ Srdce se jí rozbušilo štěstím a měla sto chutí ho obejmout. „Ale proč ta změna názoru?“

„Myslím, že jsem připravený…“ Dál to nerozváděl. „Začneme

dneska. Kde máte sedlo a postroj?“

A. J. se zatočila hlava. „V Sutherlandově areálu. A musím

vrátit kamion.“

„Fajn. Odvezte ho zpátky a za hodinu buďte připravená na

trénink. Sejdeme se na jízdárně.“

Devlin odešel a A. J. pohlédla na Sabbatha. Hřebec zvědavě

opětoval její pohled, jako by věděl, že jejich budoucnost provedla prudký obrat.

„Vypadá to, že máš přece jenom domov,“ usmála se široce.

„Aspoň na příští dva měsíce.“

Vrátila hřebce do stání a podívala se na hodiny zavěšené na

postranní zdi. Jestli si pospíší, stihne to do Sutherlandových stájí, vyzvedne si všechny věci, a přesto se

nebude muset bavit s Peterem. Ten bude hrát squash ve svém klubu a do práce se

dostaví až později dopoledne.

Když A. J. dojela do areálu, ulevilo se jí, když viděla, že jeho elegantní sedan skutečně není nikde na

dohled. Plavným pohybem zajela s kamionem do vyhrazeného prostoru na

parkovišti a spěchala do své osobní sedlovny. Zatímco si balila věci, zastavovali se u ní ostatní jezdci ajejich zvědavé pohledy jí sdělovaly, že mnozí nemají zdání, proč odchází. Bylo jí zatěžko odpovídat najejich dotazy jinak než krčením ramen a nejistými úsměvy. Její komplikované pocity se nedaly jen taksnadno vyjádřit v jednoduchých odpovědích.

Když se u dveří vršila hromada postrojů a zásob, předjela

s autem. Třešňově červený kabriolet mercedes dostala od otce

k narozeninám, a aby řekla pravdu, moc se jí nezamlouval. Štíhlý evropský design a závodní motor, tobylo moc pěkné, když jste si jen tak vyjeli na oběd, ale nebylo to vůbec k ničemu, když jste muselistěhovat náklad věcí. Ve skutečnosti potřebovala pořádnou dodávku se širokou korbou, ale věděla, že by otci zlomilo srdce, kdyby mu dárek vrátila, a tak si auto nechala.

Zatímco měřila pohledem svůj náklad a velikost zadního

sedadla, střelila A. J. závistivým pohledem po pick-upu,

zaparkovaném naproti. Rychle si uvědomila, že jediná možnost,

jak všechno naložit, je stáhnout střechu. Když skončila, trčely ze zadního sedadla koňské deky, bandáže

na nohy, sedla a uzdy, které visely i přes okraje auta.

Vypadá to jako bizarní verze saní Santa Clause, pomyslela

si, když se sunula do koženého sedadla. A v tomto případě má

sob Rudolf halogenové reflektory.

Když A. J. vyjížděla mezi sloupy vjezdu, byla připravena

zamířit rovnou zpátky k Devlinovi, ale zarazila se, ještě než se ocitla na hlavní silnici, protože ji napadlaještě jedna komplikace.

Je bezdomovec.

Kde bude spát? Její ložnice v sídle nepřipadá v úvahu o nic víc než včera. Prostě se do otcova domu nemůže vrátit. Zatím ne. To, že ji rodina takhle obešla, bylo jako vystřižené z Dynastie a rozhodně jí to při tréninku na Kvalifikaci nijak nepomůže.

Představa hotelu ji naplnila děsem. Když si to v hlavě

spočítala, bylo jí jasné, že až provede převod ze svého spořicího účtu na pokrytí faktury za Sabbatha, mocjí nezbude. A otce prosit nepůjde.

Prsty jí vyjely k diamantu a začaly si s ním pohrávat, zatímco zvažovala situaci. S nervózním smíchem siuvědomila, jaká je to ironie, že sedí v mercedesu a dělá si starosti, jak co zaplatí. Zčistajasna ji napadlo, že by mohla kabriolet prodat, ale tu myšlenku rychle zaplašila. Potřebovala auto a věděla, že bude patrně stejně vedené jako firemní, vzhledem k Peterově náklonnosti k odčitatelným položkám.

Pohovka Devlina McClouda měla několik výhod. Byla laciná,

blízko u hřebce a blízko u svého majitele. Představa, že by spolu pobývali v tom krásném starém stavení,byla lákavá. Chladné večery, oheň v krbu. Trochu vína…

Tak moment, řekla si. Zacouvej s tím láskobusem. To, že se nabídl, že ji bude trénovat, ještě neznamená, že má v plánu jiné skoky než přes překážky na kolbišti. Ať už její libido doufá v opak sebevíc.

A. J. se znechuceně podívala na své džíny.

Jedna věc je jasná, usoudila. Ať už to bude McCloudův penzion U Nerozumu nebo motel, nemůže strávit dva měsíce v jednom oblečení. Ty zatracené věci budou za pár dní chodit samy.

Musí zajet do otcova domu.

S otrávenou grimasou sjela s autem na příjezdovou cestu

a dojela k nedalekému sídlu.

Na konci soukromé cesty se tyčil velkolepý dům s velebným průčelím, jediný domov, který kdy poznala. Milovala ho, ale nemohla tvrdit, že by tam žila ráda. Cenila si těch několika málo vzpomínek na maminku a Vánoce v elegantní knihovně, oslavy Čtvrtého července dole u rybníčku, hledání velikonočních vajíček v terasových zahradách. Ale to všechno byla minulost.

Každodenní existence, kterou znala z poslední doby, nebyla

snadná.

Když vypínala motor auta, doufala, že ji štěstí neopustí

a Regina se bude ještě oblékat v hlavní ložnici. Jestli všechno půjde hladce, bude moct vběhnout dovnitř,popadnout své věci a zmizet, než se kdo naděje.

Její modlitby zůstaly nevyslyšeny.

Právě když se A. J. ocitla na posledním z mramorových

stupňů, vedoucích k velkolepému vchodu, otevřela její nevlastní matka zdobné domovní dveře. To bylonezvyklé už samo o sobě a A. J. věděla, že si něco vyslechne.

Regina, stojící zlověstně ve dveřích, na sobě měla jeden ze svých dokonale padnoucích kostýmů, na jehož límci se třpytila diamantová jehlice jako souhvězdí. Nenápadná broskvová barva úboru podtrhovala dramatické vybarvení šperku, zvýrazňovala nakadeřené černé vlasy a tmavé oči. Zdůrazňovala také její hněvivý ruměnec.

„Tentokrát se ti to povedlo,“ řekla. „Tatínek leží v posteli

s bolestmi žaludku, Peter si musel vzít den volna a jet na masáž a moje dnešní slavnostní večeře budepokažená kvůli tomu, jaké v tomhle domě panuje napětí. Doufám, že jsi spokojená!“

Tohle je přesně důvod, proč v sídle nemůžu zůstat,

pomyslela si A. J.

Pokusila se projít dveřmi, ale Regina jí zastoupila cestu.

„Nechápu, jak můžeš být tak sobecká. Tatínek ti dal všechno, cos kdy chtěla, a ty se mu soustavně odměňuješ jenom trápením.“

„Koukej, upřímně mě mrzí, že je rozčilený,“ promluvila A. J., udělala klamný výpad doleva a pak proklouzla do domu. Rychle zamířila přes vznosnou halu k točitému schodišti, vzala schody po dvou a opustila tak macechu, která za ní křičela.

„V kolik hodin se dneska večer vrátíš? Hosté přijedou v sedm a v osm usedáme k večeři. Nechci, aby ses ukázala při polévce v oblečení do stáje jako minulý víkend.“

Macecha ještě soptila na úpatí schodů, když se A. J. deset

minut nato znovu objevila se svými zavazadly.

„Co s tím děláš?“ otázala se Regina.

„Budu nějaký čas pryč.“

„Jak to myslíš, pryč?“

„Jako že ne tady.“ A. J. prošla kolem macechy, která náhle

uhýbala z cesty až příliš ochotně.

„Co mám říct tatínkovi?“

„Nic. On už to ví. Brzy mu zavolám. Jen mu vyřiď, že se

ozvu.“

„To mu tedy řeknu,“ opáčila Regina tiše. Zdálo se, že si

ledacos přemílá v hlavě a zamlouvá se jí pohled do budoucnosti, v níž se bude s nevlastní dcerou vídatméně.

A. J. kývla na rozloučenou a vytratila se z domu. Vecpala zavazadla na vršek hromady náčiní a vydala se po příjezdové cestě, pohroužena hluboko v myšlenkách.

Tohle je můj život. Volím si tohle. Jsem svobodná.

Připadala si tak silná jako ještě nikdy; víc než kdy dřív si byla jistá svým rozhodnutím koupit hřebce avzdálit se z okruhu vlivu své rodiny. Když zastavila u Devlinovy stáje, vyskočila z auta připravená postavitse celému světu. S náručí plnou kůže a mosazi spěchala dovnitř, hnala se do sedlovny.

A střetla se s Devlinem.

Vycházel z místnosti, právě když vyběhla za roh, srazili se

a zase se od sebe odrazili. Postroje se rozlétly všude kolem. A. J.

vyprskla leknutím a chytila se toho prvního, co jí přišlo pod ruku, aby nespadla na zem spolu s uzdami a

podbřišníky. Byl to Devlin.

Jak po něm sáhla, ucítila ocelovou sílu jeho paží kolem těla;

přitáhl si ji k sobě.

A. J. se zajíkla a pohlédla mu přímo do očí. Byly přivřené, plné žáru. Ňadry se tiskla na jeho hruď, podobnou pevné zdi, a mezi nohama měla jedno jeho stehno, jejich boky splynuly. Pocítila, jak ji to k němu neodolatelně smyslně táhne. V tom okamžiku nedokázala myslet na nic jiného než na jeho polibek.

Bylo jí jedno, že existuje mnoho dobrých důvodů, proč to

neudělat. Bylo jí jedno, že je bílý den. Bylo jí jedno, že se má stát jejím trenérem. Bylo jí všechno jednoaž na to, jak se jí pod jeho vlivem rozproudila krev a zatočila hlava a tělo roztálo.

Devlinova ústa se opojně vznášela nad jejími, ve vzdálenosti

pouhých několika centimetrů. Sugerovala jim, aby se přiblížila, a sunula mu ruce po ramenou k zátylku.Když mu zabořila prsty do vlasů, ucítila jejich hedvábnou strukturu a pak pevnou kost lebky.

„Není vám nic?“ zeptal se tlumeným a vzrušujícím hlasem.

Dokázala jen zavrtět hlavou, i když to byla lež. Bylo jí všelijak, ale nedalo se říct, že by jí nic nechybělo.

Dál ji podpíral a ona ucítila, jak jí jeho ruka putuje po zádech nahoru, až jí podepírá šíji. Naskočila jí husíkůže. Zarazil se, jako by se snad chtěl odtáhnout, a ona se k němu přivinula pevněji.

A pak velmi zvolna, jako ve snu, překonaly jeho rty vzdálenost mezi nimi a pevně se jí přitiskly na ústa.

Bylo to jako zásah blesku.

Když mu nebránila, začaly se jeho rty na jejích pohybovat,

laskaly ji, lákaly, až musela otevřít ústa, protože nemohla dýchat.

Když to udělala, vnikl jeho jazyk dovnitř a vklouzl hluboko do ní.

Přivinula se k jeho šíji, přitáhla si ho blíž a přimáčkla se k němu kyčlemi.

Jedna Devlinova dlaň jí sklouzla na boky, třel se o ni

podbřiškem. Z lůna se jí šířil žár a její tělo plakalo touhou. Do polibku se vkrádala žhavá naléhavost, která hraničila se zoufalstvím, a právě když myslela, že už víc nevydrží, jeho ústa jí sjela k šíji, zuby lehcekousaly jemnou pokožku a ušní lalůček.

Vykřikla. Reflexivně zaťala nehty do flanelu jeho košile a vážně uvažovala o tom, že se mu oddá přímotady, na zemi, před sedlovnou…

Vyrušilo je Sabbathovo dotčené zaržání. Při tom zvuku

Devlin vzhlédl od šíje A. J. a zamračil se na hřebce, jehož hlava vyčnívala nad okrajem stání. Když kůňznovu zařehtal, zdráhavě se napřímili, celí zadýchaní.

„Zřejmě nerad soupeří o tvou pozornost.“ Devlinův hlas byl

hluboký a znělo v něm silně mužské napětí. Ještě pořád ji objímal kolem pasu a nezdálo se, že by nějakspěchal s přerušením kontaktu. Což jí zcela vyhovovalo.

A. J. se chvějivě zasmála. „Je mi, jako by mě nachytali rodiče.“

Devlin odstoupil. Strčil ruce do kapes a odkašlal si. „Mám pocit, že bych se měl omluvit. Ale nelituju, že jsem tě políbil.“

A. J. toho taky nelitovala a užuž mu to chtěla říct, když

pokračoval. „Vynasnažím se, aby se to už neopakovalo. Není dost dobře možné, aby tvůj trenér byl takytvůj mi… aby byl cokoli jiného než jen trenér.“

I když A. J. věděla, že má pravdu, bylo těžké nepřipadat si odmítnutě. A ze sexuální frustrace jí bylo na omdlení.

„Jasně. Ehm, nejspíš bych si měla vzít věci…“

„Pomůžu ti.“

Nastalo trapné ticho, v němž sbírali nepořádek vzniklý jejich

srážkou. Ruce, obvykle klidné, se zmateně štrachaly v postrojích; rozpačité věty začaly a pak zůstaly visetve vzduchu nedokončené.

Polibek změnil centrum gravitace mezi nimi, vyvedl je z rovnováhy. Někdejší hypotetická přitažlivost se změnila ve velice reálnou, protože ochutnali rozkoš, a oba se uchýlili ke svým myšlenkám a začínali chápat důsledky svého jednání.

Když zase vyšli ze sedlovny, Devlin řekl: „Víš co, vyložím ti auto. Ty připrav monitor.“

Ohlédli se na hřebce, který na ně dosud vážně a káravě

zíral. A. J. se musela smát.

Zvuk jejího smíchu se Devlinovi líbil; zůstával na ni hledět,

když kráčela ke koni. Při pohledu na to, jak se houpe v bocích, se znovu dostavila erekce, upravil si džínya připadal si jako puberťák. Při té myšlence se chmurně usmál a ve snaze zapomenout, jak A. J. voněla levandulí, nabral do náruče další náčiní a zásoby. Když odnášel náklad do sedlovny a rozděloval ho na různé prázdné věšáky a stojany na sedla, rozhodl se, že bude myslet na něco jiného než na to, jak mu byla její náruč příjemná.

Na cokoliv jiného, krucinál.

Aby se rozptýlil, prošel Devlin podél řady zaprášených sedel

a uzd k osamělému oknu na druhém konci místnosti. Viděl odtud

na jízdárnu a na středně vysoké překážky, které pracně připravil, zatímco byla A. J. pryč. Fyzická práce se

stěhováním dlouhých dřevěných tyčí a úpravou stojanů, aby změnil výšku skoků, nebyla náročná.Problém představovala jeho noha. Kulhání způsobovalo, že příprava prvního tréninku mu zabrala dvakrátvíc času, než měla.

Přimělo ho to k zamyšlení. Bude potřebovat pomoc.

Aby připravil A. J. a koně ke Kvalifikaci, bude muset s těmi dvěma pracovat na nejrůznějších skocích a kombinacích, a to znamená, že se na kolbišti bude hodně stěhovat. I když velmi nerad bral své zranění na vědomí, musel uznat, že sám tu práci efektivně nezvládne. Ušetřilo by jimspoustu času, kdyby tu byl někdo, kdo může znovu nastavit překážku, když ji kůň shodí, měnit kombinace a nosit píci. Vypadalo to, že bude muset zavolat Chesterovi.

Nikdy mě nenapadlo, že to bude třeba, žasl v duchu Devlin a vrtěl přitom hlavou.

On a Chester byli spolu od té doby, co Devlin sám začínal jako stájník. Starý pán se ohromně vyznal v koňské duši a byl neúnavný pracant a tvořili spolu senzační tým. To, že musel svého milého přítele po nehodě propustit, byla pro Devlina další ztráta, ale Chester vždycky říkal, že se vrátí. Devlin mu tehdy nevěřil.

Teď je všechno jinak, uvažoval, když slyšel, jak se A. J.

venku pohybuje.

Při odchodu z místnosti ji Devlin zahlédl, jak vychází ze Sabbathova stání a vyvádí hřebce ven k překážkám. Měla na sobě obnošené džíny, které jí obepínaly stehna a boky jako druhá kůže. Vybavil se mu pohled na záblesk jejích nohou pod okrajem trička a musel potlačit toužebné zasténání.

Budou to dlouhé dva měsíce, když bude muset pracovat s někým, po kom tak prudce touží. A nebylo pochyb, že musí všechno udržet na profesionální úrovni. Věděl, že kdyby navázali vztah, ocitli by se oba v nesnadné, ne-li nemožné situaci.

Potřebný trénink s hřebcem bude znamenat vyčerpávající rozvrh

prací a dlouhou pracovní dobu. On bude muset být objektivní vůči jejím jezdeckým výkonům i úsilí a oba

si budou muset zachovat chladnou hlavu, což by nešlo, pokud by mezi ně vstoupila vášeň.

A nic jiného než vášeň mezi ně vstoupit nemůže, vzhledem k té

explozi, k níž došlo před sedlovnou.

Udržuj s ní pouze pracovní styky, domlouval si, když

vycházel pro další náruč nákladu.

Hodně štěstí, dobíral si ho vnitřní hlas.

Když Devlin vyložil celý obsah auta, sundal z háčku na zdi

vedle sedlovny odřenou psací podložku. Byla stejně nedílnou

součástí jeho dřívějších tréninků jako sedlo a holínky, tabulka, kam si čmáral své myšlenky a plány.Okamžik ji držel v rukou a zarazilo ho, jak mu ten známý pocit připadá prazvláštní. Myslel si, že už ji nikdynevezme do ruky. Vysunul z držáčku nahoře pahýl tužky a ucítil hrubou strukturu dřeva tam, kde ho kdysi okusoval zuby; připadal si odpojený od vlastní minulosti. Kolik času strávil s touhle podložkou v klíně,hluboce zamyšlený, při plánování svého útoku na další závodiště? Přípravou strategie k dalšímu vítězství.

Víc hodin, než kolik má noc hvězd.

Devlin se opřel o hlavní dveře stáje a znovu přiložil tuhu k papíru. Pohroužil se do myšlenek, v duchu viděl překážky a přepisoval trasu uhánějících kopyt. S čelem svraštělým soustředěním se dal unést zpátky do světa, který si tak dobře pamatoval. A po kterém se mu tolik stýskalo.

Zpod Sabbathova břicha, kam se A. J. zaklínila, aby mu

očistila jedno kopyto, pohlédla na Devlina. Tělo jí pořád ještě běsnilo jako přehřátý motor a bylo jí, jakoby ji jeho polibek nesmazatelně označkoval. Nepodobal se ničemu, co dosud zažila, byl tak osobitý, až toděsilo.

I když slova, která pak pronesl, pálila, musela souhlasit s tím, že je správné, aby si mezi sebou udrželi

jakýsi odstup. Kdyby se spolu zapletli, nebude to nic nezávazného. Ten polibek byl příliš elektrický a onauž teď cítila vůči Devlinovi emocionální pouto v důsledku ranního rozhovoru.

Přišla sem jezdit a vyhrávat, připomínala si. Ne zaplést se do poměru, který by jí mohl těžce ublížit.

A. J. se přesunula k druhé přední noze hřebce. Zaprotestoval, když po něm žádala, aby ji zvedl, a musela se

o něj opřít, aby odlepil kopyto od země. Sabbath měl, jak už začínala chápat, velice citlivé nohy. Ucukl, když rýpla nástrojem do upěchované hlíny, již potřebovaladostat ven, ale A. J. ho ignorovala a dál přemýšlela o Devlinovu polibku.

Takový polibek!

Ještě pořád cítila jeho rty na svých a v duchu se ptala, zda

i on žasne nad tím, co mezi nimi zaplálo. Pro ni to bylo cosi

jedinečně mocného. Cítí to stejně i on? Nebo je prostě jen

vášnivý?

Ale jdi, pokárala se v duchu A. J. Páchneš po koních, máš na

sobě ty samé džíny co včera a jediná kosmetika, kterou jsi použila, je hydratační krém. Na takovéhle svůdné nástrahy muži zrovna nereagují. Nebo myslíš, že všechny ty plakáty s holkama v bikinách jsou jen reklama na plavky?

Znovu se na něj podívala.

Devlin se opíral o dveře, slunce si pohrávalo s výraznými rysy jeho tváře a dopadalo mu při práci na paže a ruce. V duchu se ptala, jaké by to asi bylo, kdyby se dotýkaly její pokožky.

„Na co koukáš?“ zeptal se, aniž by vzhlédl.

„Na nic.“ Zarděla se a odvrátila pohled.

Sabbath škubl nohou a ona ho pustila. Když se vztyčila,

zahlédla své auto, které už bylo prázdné až na její zavazadla.

Když uviděla tašky, rozpomněla se, že si ještě musí najít nějaké ubytování. A s uzarděním si uvědomila, žeDevlinova pohovka už zdaleka není jen jednoduché a laciné řešení jejího problému s ubytováním.

Když byl Sabbath osedlaný, A. J. odstoupila a s uspokojením

si ho prohlédla. To ona ho nakrmila, vyhřebelcovala a vykydala mu stání. Její prsty mu opatrně nasadilyuzdu a udidlo. Na hřbetě měl její sedlo a brzy ponese její váhu. Je to její kůň. Jen a jen její.

A k tomu všemu byl celé dopoledne neuvěřitelně poslušný.

A. J. mu na to ovšem neskočila.

Právě proto mu nasadila martingal. Kožený řemen, který mu

vedl od hlavy k široké hrudi a byl upevněný k uzdě a podbřišníku, mu zabrání pohazovat hlavou nebo sevzpínat. Byl to běžný kus vybavení a Sabbath ho už nejspíš dobře znal.

Až se tedy rozhodne přestat hrát komedii a začne lítat kolem

kruhu, budu mít aspoň trochu šanci, říkala si A. J. Jako když má v autě zapnutý bezpečnostní pás.

Sakra, kdyby se dal vybavit airbagem, udělala by to

okamžitě.

Než ho A. J. vyvedla na kolbiště, navlékla si své staré

kožené chrániče. Když si je před léty kupovala, byly z béžového semiše. Teď, po nesčetných hodinách vsedle, potemněly do sytě hněda a povrch byl hladký jako smetana. Zapnula si je kolem štíhlého pasu azačala zapínat zipy na kůži podél obou nohou, až měla úplně zakryté džíny.

Devlin se vytrhl ze zadumání a okamžitě ztratil sled

myšlenek. První, čeho si všiml, bylo, že její jezdecká výstroj je oblýskaná stářím. S ohledem na bohatstvíjejího otce byl překvapen, že nenavlékla hřebci zbrusu nový postroj nebo mu nepřivázala k hlavě takovou tu nylonovou uzdu. Místo toho neslo sedlo na Sabbathově hřbetě známkyznačného opotřebení.

Původně to byl určitě velmi drahý kus výstroje, tím si byl jist, protože poznával práci slavného sedláře.Bylo však hodně používané a on si nemohl pomoct, musel v duchu pochválit to, jak o něj někdo pečoval.Kůže byla v prvotřídním stavu, stejně jemná jako pevná, a určitě to nebylo sedlo rozmazlené bohatéholčičky.

Byla to výbava skutečného jezdce, který chápe, že užitná hodnota skvělého postroje časem roste, pokudse pečlivě udržuje.

Pak sjel pohledem k chráničům. Při pohledu na to, jak si je obléká, záviděl kůži, která se jí ovíjela kolem stehen. Žár hromadící se mu v útrobách ho přiměl zatnout zuby; přistihl se, že si představuje, jaké by to bylo, putovat dlaněmi po jejích nohou po mosazném zipu.

Ačkoliv kdyby to bylo na něm, nesjížděl by ten zip dolů, ale nahoru, a vzápětí by spadly na podlahu i její džíny.

Devlin se pokusil vzpamatovat.

„Jste oba připravení?“ zeptal se.

„On je určitě připravený na všechno.“

Hřebec se cukal dychtivostí, velmi dobře věděl, co znamená

postroj.

Při pohledu na osedlaného koně rozpumpovaného k pohybu

a na záblesk nedočkavosti v očích A. J. si Devlin uvědomil, že už skoro rok nepřipravoval žádného koně vesvé stáji k výcviku. Až ho zabolelo v břiše, když si prudce uvědomil, co ztratil.

A. J. na něj pohlédla a usmála se. Řekl: „Panebože, co bych dal za to, abych byl na tvém místě.“

Sabbath pohodil hlavou, škubl břevnem, ke kterému byl přivázaný.

„Víš to jistě?“ vyhrkla. „Spojuju tady svou profesionální hvězdu s neřízenou střelou.“

Sledoval, jak se zarděla, když si uvědomila vlastní slova.

„Co to plácám?“ zamumlala a pak mu soucitně pohlédla do očí. „Samozřejmě že chceš jezdit. Panebože, omlouvám se.“

„Neomlouvej se,“ vstal. „Abych řekl pravdu, skoro mi stačí jen vidět tvou nervozitu a rozčilení. V očích tiposkakují všechny možnosti úspěchu i pádu.“

„Víš, právě tak si momentálně připadám. Nevím, co se stane, takže si můžu dopřát ten luxus a předpovídat úspěch.“ Sabbath dupl kopytem a ona se na něj tázavě zadívala. „Copak je? Aha, tady je přetočený martingal.“

Devlin sledoval, jak pečuje o hřebce, a přistihl se při naději, že si té chvilky umí vážit. On si jí nevážil,když býval na jejím místě. Neměl čas, protože se snažil dosáhnout svých cílů; nikdy neocenil to, že cestak nim je stejně důležitá jako vítězství. Lopota a napětí byly tím, co ho na životě bavilo skoro nejvíc, teď sito uvědomoval a pohled na zápal A. J. mu to všechno připomínal.

Náramná ironie, říkal si Devlin, že se člověk musí ocitnout na suchu, aby pochopil, jak moc ho vlastně

bavilo nosit vodu do kopce.

Když A. J. skončila s úpravami, popadla helmu a odvázala Sabbatha. Vyvedla hřebce do chladného podzimního vánku a kůň začal skotačit; jeho kopyta stepovala po štěrkové pěšině, která vedla k venkovní jízdárně. Zmítal hlavou a chřípí se mu vzdouvalo, jak vdechoval vůně začátku října; krev se mu rozproudila očekávanou zátěží.

„Je jako drát pod napětím, co?“ zastrčil si Devlin psací

podložku pod paži a chopil se své hole.

„A navíc ho svrbí nohy.“

Všichni tři vykročili k jízdárně.

A. J. zastavila Sabbatha a nasadila si helmu, zatímco Devlin za nimi zavíral branku. Jízdárna byla velká asi jako polovina fotbalového hřiště, ovál ohrazený pažením, se sypkou hlínou na zemi, přístupný všem živlům. Bylaprostorná, i když střed zabíraly překážky. A. J. tu měla dost a dost místa, aby mohla prohánět hřebce poobvodu a využívat uliček mezi skokovými překážkami k práci na změně kroku a směru.

Uprostřed bylo rozestavěno asi patnáct překážek

v pravidelných intervalech, v kombinacích i sólově. Byly vyrobené hlavně ze zářivě zbarvených břeven a

každičká z nich byla v dokonalém stavu, na jaký si už u Devlinova vybavení zvykla.

Byly to překážky nejrůznějších typů a výšek, poskytovaly jí

výtečnou možnost naučit hřebce pohodlně zvládat to, nač narazí v soutěži.

Byl to skokanův ráj.

A hřebci se vařila krev při pohledu na jeho nové hřiště. Kůň

věděl, co ho čeká, a v očích měl rozkoš válečníka, který má před sebou kvalitního protivníka. Netrpělivápráce nohou a horečné ržání sdělovaly A. J., že je připraven dát se do toho.

Ještě ne, Supermane, pomyslela si.

Nejdřív budou nějaká ta pořadová cvičení. I když to bylo mnohem méně zajímavé než cválat přes překážky, byla to zásadní součást tréninku. Když budou společně cvičit různou rychlost kroku, budou mít s hřebcem možnost lépe se poznat a také rozcvičit před namáhavějším tělocvikem.

Devlin se zeptal: „Potřebuješ vysadit?“

„Díky,“ řekla, přehodila Sabbathovi otěže přes hlavu a podržela je levou rukou. Druhou ruku položila na zadní část sedla, zvedla levou nohu a čekala, až ji Devlin vyhodí na koňský hřbet.

Přistoupil k ní zezadu, takže se jeho tělo ocitlo těsně u jejího.

Když se sklonil a dotkl se jejího lýtka, znovu ucítil tu jemnou levandulovou vůni z vln vlasů sepnutých vtýle. Nemohl se ubránit úvahám, zda její pokožka bude vonět stejně.

Trénink, připomínal si, když se dotkl jejího kotníku. Jsi tady kvůli tréninku.

A. J. zaskočil dotek jeho ruky, a pak už se odlepila od země

a ocitla se na hřbetě hřebce. Ucítila pod sebou sedlo a Sabbath přenesl váhu, ale ona se soustředila naDevlinovu ruku, která zůstávala na jejím lýtku.

„Jsi usazená?“

„Jo,“ zasípala.

A. J. se svíral žaludek, když ho sledovala, jak odchází

doprostřed jízdárny. Uvažovala, jakou barvu mají jeho oči při

milování, a musela se kousnout do rtu, aby nahlas nezaklela sexuální frustrací.

Jediná barva, která jí musela dělat starosti, byla hnědá, barva hlíny, do které se zaryje obličejem, pokud nebude dávat pozor. Sedí na neznámém koni, který je proslulý potížista, a jestli nebude mít navrch, shodí ji. V tom okamžiku Sabbath pohodil hlavou a hrábl do země, jako by chtěl zdůraznit pravdivost jejích myšlenek.

Dobře, že se budeme rozehřívat pomalu, pomyslela si, když se namáhala udržet ho na uzdě. Trochu klidné práce na rovince, na víc se momentálně necítila.

Hřebec měl jiné plány.

Právě když se sklonila, aby naposled zkontrolovala martingal, v myšlenkách stále u Devlina, nastoupil Sabbathův pronikavý smysl pro správné načasování. Věděl, že když přenesla váhu, znamená to, že je něčím rozptýlená, a využil to co nejlépe ve svůj prospěch. Napůl se vzepjal na zadní, vyrazil ke středu jízdárny a hnal se krkolomnou rychlostí ke skoku.

A. J. musela rychle uvažovat. Pouhým instinktem znovu

získala rovnováhu, jen taktak se ubránila, aby ji Sabbath svým mocným startem neshodil. Rychlostí blesku

překonávaly mohutná hruď a zadek hřebce metry vzdálenosti a ona musela rychle

zhodnotit, kam míří. Při pohledu na blížící se překážku neměla pochyb, že ji dokážou zvládnout, aleSabbath sotva vyšel ze stání a ona nechtěla, aby se zranil. A co bylo ještě důležitější, musela ho naučit,že nemůže jen tak vyletět a hnát se, kam chce, podle své nálady.

A. J. se zabořila tělem do sedla a celou vahou se opřela do

třmenů a tahala otěže, jako by se snažila vytrhnout ze země

dubový pařez. Dunění hřebcových kopyt trochu zpomalilo a ona

se chopila příležitosti, aby přenesla váhu ke straně. Změna

rovnováhy ho vyvedla z kurzu, takže minul překážku a na druhém konci jízdárny přešel do cupitavého

poskakování.

Stalo se to všechno tak rychle, že to Devlinovi málem uniklo,

až na zvuk dunících kopyt. Ohlédl se za zvukem a uviděl, jak

mohutný černý kůň vyráží kupředu; sledoval reakci A. J., protože věděl, že mu to o jejích jezdeckýchschopnostech poví víc než týden organizovaného tréninku. Místo aby se vyplašila nečekanou událostí,soustředila se a stočila koně, aniž by k němu byla příliš tvrdá nebo způsobila sobě či jemu zranění. Byla to přiměřená reakce skutečného profíka a Devlin pocítil úlevu. Když kůň takhle vystřelí, nepomůže jezdci sešpatnými instinkty žádný trénink na světě. V sedle nezvladatelného zvířete má jezdec buď správnéimpulzy, nebo mu chybí a pak skončí na zemi.

Instinkty téhle ženy byly dobré.

A bude je potřebovat, říkal si cestou k dvojici.

„Dobrá defenzivní jízda,“ prohodil.

A. J. uslyšela v jeho hlase pochvalu a bylo jí to příjemné.

„No, jednu věc už víme. Je silný a rychlý.“

„Taky má skvělé načasování.“

Sabbath se pod ní netrpělivě ošíval. Pevně mu držela hlavu otěžemi.

„Měla jsem být líp připravená.“

„Vedla sis dobře. Musel si to vyzkoušet.“

Devlin se na ni usmál a A. J. pocítila optimismus. Kůň byl

přesně tak atletický, jak doufala, a její trenér v roli spojence působí skutečně slibně. No a co, jestli se jíten první pokusil vyhodit jako fotbalový míč a druhý ji jednoznačně přitahuje? I když ji ukvapenérozhodnutí stálo spoustu peněz a hádku s rodinou, říkala si, že to možná nakonec přece jen všechnodobře dopadne.

Sabbath zařehtal, pohodil hlavou a hrábl kopyty do vzduchu.

Anebo možná ne, pomyslela si, když ho znovu dostávala pod kontrolu.

„Teď se projevil jako rebel,“ hleděl Devlin klidně hřebci do očí, „a můžeme se podívat, co se stane, když po něm budeme chtít, aby se choval slušně.“

A. J. kývla a nasměrovala Sabbatha k obvodu kruhu, přičemž

ho udržovala v klusu. Bojoval s ní o svou hlavu na každém kroku a ona začínala mít pocit, že se ocitla veválečné vřavě. Hřebec zkoušel její sílu, hodnotil její odhodlání. Jen doufala, že ho to přejde dřív, než bude mít ruce vytahané až na zem.

Devlin sledoval, jak A. J. nechává koně, aby ze sebe dostal své počáteční nadšení z toho, že se ocitl na jízdárně. Ruce měla pevné, ale jemné a držela se v sedle sjistotou a pohodlně, jako rozený talent. Oběma to spolu slušelo, i když se setkali na jízdárně poprvé a kůň tahal za udidlo, jako by byly otěže ze žvýkačky. Hřebcova výška a očividná síla způsobovaly, že nesl vysoké tělo A. J. docela snadno, a její klidná sebejistota k jeho neklidnému našlapování skvěle pasovala.

Prostě se k sobě očividně hodili.

Vzpomněl si na Mercy, a aby se vyhnul svým pocitům, začal vyvolávat změny kroku a směru. A. J. a hřebec strávili příští hodinu postupně eskalujícím cvičením. Když byl s jejich úsilím spokojen, přivolal je Devlin do středu jízdárny.

Úsměv A. J. byl oslnivý jako odpolední slunce. „Není

báječný?“

„Má světlé chvilky, ale čeká nás ještě spousta práce. Ten

kůň má vlastní představy o tom, jak by měly věci probíhat, musí se naučit větší disciplíně.“

„Dobré na tom je, že už přes hodinu se mě nepokusil shodit.“

„Ale je to docela boj, ne?“

Kývla.

„Jaký z něj máš pocit?“

„Jako když jsem ve vodě,“ A. J. si sundala helmu a shrnula vlasy z obličeje. „Je to jako plavat. Pokud se se mnou nepere.“

Při pohledu na ni si Devlin uvědomil, že se mu moc líbí její pohyby. V její síle bylo cosi vrozeně vláčného, něco ženského a veskrze lákavého. Byla sice štíhlá, ale také pevná a odolná, a přesto pořád velice ženská.

Usmál se. „Když nasadí správný krok, je to na pohled docela fešák.“

A kůň není to jediné, na co je pěkný pohled, pomyslel si.

A. J. se na něj shora široce usmála a znovu si nasadila sametovou helmu. „Možná se prostě jen snadno začne nudit.“

„Tak mu dáme něco na přemýšlení.“

Devlin zvedl svou psací podložku a popsal sled skoků. Jeho

sekvence začínala několika jednoduchými, nízkými překážkami se stoupající obtížností. Nejnáročnější bylakombinace oxerů. Každý oxer tvořily tři překážky z břeven, které se postupně zvyšovaly a testovaly výškui vzdálenost. Kombinace znamenala, že dva či více stejných skoků byly od sebe vzdáleny na jediný krokkoně.

„Rád bych, kdybys zkusila vodní příkop, ale nestihl jsem ho naplnit,“ řekl. „Jestli přijde Chester, připraví ho.“

„Chester?“

„Jeden starý kamarád,“ odpověděl Devlin a změnil téma.

A. J. potlačila zvědavost a zeptala se na několik podrobností

ohledně vzdáleností a kroků. Odpověděl jí na otázky a sdělil, oč mu jde. Každý skok byl testem nějakékonkrétní dovednosti, buď její, nebo Sabbathovy, a jeho uvažování na ni udělalo dojem.

Promyšlené plánování stranou, jedna věc jasně svědčí v můj

prospěch, říkala si, když obracela koně. Můj trenér sakra dobře ví, co dělá.

A. J. vedla Sabbatha lehkým klusem a k první překážce se

blížili napjatě, bojovali spolu o otěže. Sabbath vyhrál a dosáhl svého, překonal jednoduchý kolmý skok vtrysku jediným obrovským skokem, a zdolal ho hladce. Přistáli, jako když na zem dopadne pytlíkpomerančů. Pokračovalo to čím dál hůř, a než překonali poslední oxer, A. J. si připadala, jako by vylezla z mixéru.

Když nasměrovala koně k Devlinovi, cítila se poražená,

čekala kritiku. „Tak to by byla ta vodička. Myslím, že se mi viklají stoličky. To byla fraška.“

A. J. se zamračila, když spatřila jeho výraz. „Proč se, pro všechno na světě, usmíváš?“

„Je to temperamentní obr. A potřebuje obrousit hrany, ale má výborný krok a je rychlý jako blesk. Mohl by být skvělý.“

„Zbláznil ses?“ zeptala se; vlastní paže jí připadaly ochablé jako vařené nudle, jak s hřebcem bojovala. „Klidně jsem mohla stát na zemi a mávat rukama jako semafor, poslouchal by mě asi tak stejně.“

„Můžeme ho naučit, aby si tě všímal.“ Devlinovy oříškové oči

hleděly dychtivě. „Nemůžeme ho ale motivovat. Tenhle kůň úplně šílí touhou po tom, cítit pod kopytyvzduch, a přeskakuje ty překážky, jako by to byly loužičky bláta.“

„Myslím, že je moc nafoukaný,“ mudrovala. „Pořád má svou hlavu. Já jsem pro něj jen zavazadlo.“

„Od toho je trénink.“ Devlin ukázal na překážky. „Teď si to

zopakujte.“

Už se stmívalo, když A. J. odnášela sedlo do sedlovny

a zastavila se u Sabbatha, který žvýkal ve svém stání seno. Paže měla znecitlivělé, v dlaních jí pulzovalo acítila, že ji začíná bolet hlava. Jako by strávila celé odpoledne v uhánějícím vlaku, a i když už stálanohama na pevné zemi, pořád jí připadalo, že se pohybuje.

Tak to by byl ten silný start, říkala si, když se prohnula

v zádech a necítila nic než bolest a ztuhlost.

Zbytek skoků neproběhl o moc lépe než první kolo

a odpoledne jí splývalo v rozmazanou šmouhu skoků a tvrdých

přistání. Jak tak truchlila nad uplynulým tréninkem, usoudila, že pokud jde o zkrocení fantazie, není nadrealitu. Teď se zdálo, že jejím cílem bude absolvovat pěkné kolečko na jízdárně, do háje s vítězstvím v šampionátu.

A. J. vycítila, že se blíží Devlin.

„Dneska jsi odvedla dobrou práci,“ zůstal stát ve dveřích

stáje.

Otočila se, aniž by se namáhala skrýt své zklamání,

a nalezla jakousi útěchu. Za jeho širokými rameny zapadalo

slunce za zvlněné zelené kopce. Jeho vláčné zlaté světlo se

rozlévalo po trávě a pronikalo do stáje jako tekutý med. Cítila sladkou vůni čerstvého sena a slyšelauklidňující chroupání Sabbathových zubů. Ale především byla v Devlinových očích něha, které se dařilo povznést ji na duchu víc, než by to dokázala jakákoli slova.

Při pohledu na ni Devlin pochopil, že má před sebou člověka,

který ze sebe vydal veškerou energii. Čišela z ní jakási křehkost, jako by se mohla každou chvílirozpadnout na kousky. Ne že by jí to zazlíval. Znal jen hrstku jezdců, kteří by vydrželi zápolit stvrdohlavostí té černé bestie celé odpoledne.

Jednoznačně na něj zapůsobila. Nesčetněkrát vzdorovala

Sabbathovi u překážek, před každým plotem ho stočila, protáhla kolem ohrady, bojovala, aby šelsprávným krokem. Bylo vyčerpávající už jen to sledovat, ale ona vydržela. Pokaždé, když jí Devlin nařídilprojet trať, udělala to, zas a znova, ani slovem si nepostěžovala. Říct, že ho její výdrž překvapovala,zdaleka nevystihovalo skutečnost. Takhle se rozmazlené bohaté holčičky nechovají. Sakra, vždyť anispousta profesionálních jezdců by nesplnila požadavky, které na ni kladl, ani by nezvládla špatné způsobytoho hřebce.

Jenomže ona ho skutečně ohromila. Aniž by požádala

o pomoc, i když vypadala, že každou chvíli omdlí vyčerpáním,

pečlivě se starala o potřeby hřebce, tak puntičkářsky, jako by strávila lenivé odpoledne zevlováním vestáji. To, co předvedla na jízdárně, byla věc odhodlání, ale její chování mimo kolbiště vypovídalo o charakteru.

„Asi je nejvyšší čas dát si padla,“ pověsil psací podložku zpátky na hřebík.

„Už jen zkontroluju postroj.“

„O to se postarám já,“ řekl. „Ty musíš jít domů.“

„Potrvá mi to jen…“

„Jdi domů a trochu si odpočiň.“ Sledoval, jak se hřbetem ruky pokouší zakrýt zívnutí. „V kolik hodin tu zítra můžeš být?“

A. J. udělala grimasu.

„Cože?“ podivil se. „Neříkej mi, že chceš spát tady u něj. Copak ti to za jeden den nestačilo?“

„Abych řekla pravdu…“

„Můžeš si být jistá, že mu tady bude dobře. Nechceš takovou tu chůvičku pro mimina?“

„Chci tvou pohovku,“ vyhrklo z ní. „Vadilo by ti, kdybych

dneska zase přenocovala u tebe v obýváku?“

Devlin se zatvářil překvapeně. „To jsi tak unavená?“

„Ne.“

Zamračil se. „Sídlo tvého otce je tak velké, že by se do něj

vešla malá univerzita. Rozhodl se ji založit, nebo je to další výsledek tvé roztržky s rodinou?“

„Problém není v nedostatku prostoru.“

„Nejde jen o jednu noc, viď?“

„Ne.“

Do Devlinových očí se vetřel nepřítomný výraz; viděla, jak usilovně přemýšlí.

„Můžu ti zaplatit,“ nabídla se.

Obrátil oči v sloup. „Už zase. Jak jsem řekl, peníze pro mě

nejsou nijak velké lákadlo.“

„Nechtěla bych zneužívat tvé pohostinnosti. Vím, že se

vtírám.“

„O tebe starost nemám,“ poznamenal polohlasem. Nebyl si

jistý, jestli dokáže sdílet koupelnu s někým, kdo v něm budí

takové pocity jako ona.

Jestli se ke mně tahle ženská nastěhuje, říkal si, budu mít

štěstí, jestli si neobrousím zuby až ke kořenům, jak jimi budu vrzat sexuální neukojeností. Budu cucatjídlo brčkem a nesrozumitelně mumlat, než uplyne týden.

Zčistajasna si ji Devlin představil, jak vystupuje z vany,

pokožku zardělou od horké vody, zahalená párou jako vtělení

extáze. Pokusil se tu představu zahnat, ale nepodařilo se mu to.

Prudkým pohybem zarazil ruce do kapes, aby měl jistotu, že se jí nedotknou.

Jestli zůstane tady, usnadní se tím trénink, říkal mu jakýsi

vnitřní hlas. Nestráví tolik času dojížděním, bude víc s koněm.

V jeho hlavě propukla debata mezi profesionální

odpovědností a základními instinkty, souboj muzikantů, který ho přiváděl k šílenství.

Nakonec rozhodl: „Jestli chceš vyměnit měkkou postel za

staré kanape, nevadí mi to.“

A. J. ochabla úlevou. „Díky. Vím, že to nemusíš dělat.“

„Momentálně to beru spíš jako službu veřejnosti. Nevypadáš

na to, že bys zvládla obsluhovat těžké stroje, včetně luxusních červených kabrioletů.“

Vyšli ven k autu pro její zavazadla, přičemž si oba byli plně

vědomi toho, v jaké situaci se teď nacházejí. Byli dva lidé spojení mocnou přitažlivostí, které nesmějí

podlehnout. A budou spolu dva měsíce bydlet. A jednoho z nich čeká nejnáročnější akce

jezdeckého světa.

Nemůžu uvěřit, že to dělám, říkala si A. J. s pocitem, že se

každou chvíli začne hystericky hihňat. Budu bydlet u Devlina

McClouda.

„Dobře, že jsi přijela připravená,“ zvedl jednu její tašku.

„Buď ty, nebo ten exotický jednohvězdičkový motorest,

Nero’s Palace.“ Vyndala druhou tašku a pak zatáhla střechu auta.

Když došli k domu, Devlin jí podržel dveře a ona se o něj

cestou dovnitř otřela. Dotek jí otřásl.

„Postarám se o večeři,“ položil její tašku vedle pohovky. „Víš, kde je sprcha.“

A. J. měla pocit, že její hostitel opouští místnost ve velikém spěchu. Po jeho odchodu odložila zavazadlo,které nesla, pověsila si kabát a uvažovala, zda by mu neměla jít do kuchyně pomoct. Při pohledu na svéšpinavé ruce ucítila, jak ji svědí vlasy, které byly celé odpoledne pod helmou; to překonalo touhu pozdvořilém chování, a tak se vydala nahoru.

Koupelna nebyla velká, ale nepostrádala nic z moderních

vymožeností včetně vířivky, kterou pozorovala s neskrývanou

dychtivostí. Pustila vodu a dychtivě sledovala, jak se hluboká vana začíná plnit a trysky se pouštějí dosvých kouzel. Zalovila ve své tašce a našla koupelovou sůl, kterou nasypala do zpěněné vody, až seuvolnila líbezná levandulová vůně.

Kdy se naposled koupala? Vybavila se jí jakási mlhavá

vzpomínka na loňskou zimu. Byla tenkrát nemocná, pokud si to

pamatovala správně, nos měla červený jako klaun a hýkavý kašel imitoval cirkusovou houkačku. Tenkrátšlo o léčebnou koupel.

Teď to bude pro radost.

Navzdory svému vyčerpání shodila A. J. s rozkoší oblečení

a vstoupila do zvlněné, voňavé vody. Vana byla tak velká, že si v ní mohla lehnout a úplně se ponořit,zatímco trysky pulzovaly teplou vodou do jejích rozbolavělých svalů. Když mnohem později vystoupila zvířivky, růžová a projasněná, připadala si jako nová.

Osušila se, vklouzla do pohodlných plátěných kalhot

a smetanového pleteného svetru. Vlasy si nechala rozpuštěné ve vlnách splývajících přes ramena, abyuschly, a zamířila dolů; už si zase připadala ve své kůži.

Všechno se ještě zlepšilo, když A. J. dorazila do přízemí.

Z kuchyně se linula nebeská vůně a v žaludku jí zakručelo

nedočkavostí, jakmile tam vstoupila. Devlin stál u sporáku

a míchal obsah v hrnci. Na stole stály dvě hluboké misky a vedle nich velké lžíce na úhledně složenýchlátkových ubrouscích. Na zvrásněné desce stolu už jinak byly jen dřevěná slánka s pepřenkou a košík chleba.

„Sedni si a já to naservíruju,“ řekl Devlin.

„Voní to báječně.“

Ke všem viditelným krásám a talentům ještě navrch umí

vařit, říkala si, když usedala a rozprostírala si do klína kanafasový ubrousek.

Když se Devlin natáhl pro její misku a vrátil ji naplněnou

hutným gulášem z hovězího masa a zeleniny, usmála se. Tohle

jídlo mělo daleko k malým, labužnickým porcím, které se

servírovaly v otcově sídle na jemném porcelánu. Jídelníček

Regininy kuchyně se omezoval na nepatrné kousky masa nebo

ryb, doplněné nádhernou, ale málo vydatnou zeleninou. Pro

někoho, kdo provozoval jediný pohyb, když se obdivoval před

zrcadlem, to je skvělá strava, říkala si vždycky A. J. Pro sportovce však zdaleka nedostačovala a ona se už

dávno naučila brát si s sebou do postele rezervní sendvič.

Ale tomuhle říkám večeře, žasla při pohledu na jídlo.

„Už na to můžeš přestat civět,“ usedl Devlin ke své porci.

„Vím, že to není humr, ale věř mi, že se tím neotrávíš.“

„Zrovna jsem si říkala, jak jsem ti vděčná. Už mě otravujou

večeře, které se těžko připraví a lehko snědí. Kdybych už nikdy v životě neuviděla list ledového salátu,vůbec by se mi po něm nestýskalo.“

„No, tady ti to nehrozí.“ Zasmál se. „Já si potrpím na maso s brambory.“

Devlin sledoval, jak ochutnává guláš, a říkal si, jaká je v ní změť protikladů. Bohatá amatérka, co si samačistí postroje a chce spát radši u něj na pohovce než na hradě. Odhodlaná závodnice, která vypadá příliš křehce, než aby celé odpoledne bojovala s hřebcem. Svůdkyně, z níž se mu vaří krev, ale zjevně vůbec netuší, jak je krásná. Žena, jež jeodchovaná na labužnické stravě, ovšem teď pojídá jeho guláš, jako by nikdy neochutnala nic lepšího.

Možná mě nepřitahuje, říkal si. Jenom jsem z ní zmatený.

Když si vložila do úst další sousto guláše a spokojeně

vzdychla, zvedla k němu oči. „A když si představím, že kdysi pro mě bylo vrcholem blaha prádlo čerstvěvyndané ze sušičky.“

„Určitě jsi už jedla něco lepšího,“ řekl a snažil se neutonout v té modři, která ho tak přitahovala.

„No, rozhodně v menších porcích. To, co běžně dostávám, je

velké jako špendlíková hlavička a je to spíš umělecky zpracované než jedlé.“

Zvedl jedno obočí.

„Reginin kuchař se s oblibou vyjadřuje trojrozměrně. Barva,

struktura a prezentace mu jdou skvěle. S kaloriemi už si tak dobře nevede.“

„Regina je zlá macecha?“

„Spíš všudypřítomná,“ odpověděla A. J. mezi sousty. „Na

malou ženskou dovede zabrat spoustu prostoru.“

„Osobnost dokáže přidat centimetry, když se to nepodaří vysokým podpatkům.“

„To máš pravdu. Otec ji ale vážně miluje a vypadá spokojeně, tak co já můžu soudit? Prostě si nenápadně odnesu nahoru pár sendvičů. Stejně jako on.“

„Kde je tvá matka?“

Mírně zaváhala, než odpověděla. „Ta už tu dlouho není. Umřela, když jsem byla malá.“

Slova zněla uměřeně, neprozrazovala nic než fakta.

Pronášela je už od nepaměti, patřila k tomu, co lidem pravidelně sdělovala, jako svou adresu nebotelefonní číslo. Veškerý skutečný pocit ztráty si nechávala pro sebe.

„To je mi líto.“

A. J. pokrčením ramen odmítla účast, jako vždycky. „Byla jsem hodně malá a vlastně jsem ji neznala.“

„Stejně je to obrovská ztráta.“

„Snažím se nad tím nedumat.“

„Nechybí ti?“

„Samozřejmě že ano, ale nemyslím na ni pořád.“

„Neuvažuješ o tom, jaké by to bylo, kdyby žila?“

„Nikdy jsem nic jiného nepoznala. Všechny normální věci, co

dcery s matkami dělávají, jsou pro mě jen hypotetické. Je těžké postrádat něco, co jsi nikdy neměl.“

„Jsi hodně silná ženská.“

Vzhlédla k němu, vycítila z něj přes stůl respekt, který ji

naplnil blažeností. Hluboce ji dojímal svým klidným přístupem.

„Nevím, jestli je to síla. Prostě nerada zabředám do životního období, kam se nikdy nemůžu vrátit, apatrně si ho stejně jasně nepamatuju. Bývá příjemné schoulit se pod duchnu sešitou z kousků dětskýchpředstav, ale není to náhrada za skutečný život.“

„Jak to dokážeš tak snadno přejít?“ V jeho slovech zazněl

osten.

„Nemám na vybranou, ne?“ podotkla tiše. „Nejspíš jsem se

s tou ztrátou smířila. Představa, že všichni budou žít navěky

a nikdy se nic nezmění, to je jen iluze.“

Jeho oči se upřeně zahleděly do jejích. „Já na tom smíření

pořád ještě pracuju. Zjišťuju, že pohřbít iluzi je stejně těžké jako pohřbívat mrtvé.“

Devlin odvrátil pohled a zastesklo se mu po dnech, kdy věřil,

že ho nikdy nic nedokáže zkrušit, že bude vyhrávat věčně. Po

době, kdy mu dělal starosti jen příští závod.

„Zlepšuje se to časem, víš,“ řekla mu. „Vážně. Já si na svou

ztrátu zvykám daleko déle než ty. Maminka umřela o hodně dřív

než Mercy.“

Sledovala, jak se Devlinova tvář uzavírá, a nijak ji nepřekvapilo, když změnil téma. Po zbytek jídla si povídali o Sabbathově tréninku, ale když sklidili ze stolu, zase se mu na tváři objevil ten vážný výraz. Stál vedveřích kuchyně, prsty na vypínači, když prošla kolem něj. Zastavil ji rukou položenou na rameno.

„Jsem rád, že jsi tady,“ promluvil tiše. „Líbí se mi, když tě tu mám.“

Překvapená a nadšená jeho přiznáním zapátrala pohledem v jeho tváři. „Nejspíš jsi tu musel být dost osamělý. Zjišťuju, že když mě něco bolí, pomáhá mi být mezi lidmi.“

„Nejde jen o lidi. Je příjemné mít tady tebe.“

Hbitým pohybem se sklonil a přitiskl své rty na její. Zajíkla se překvapením a on pohltil její dech a přivinulji k sobě. Jeho ústa se pohybovala na jejích, A. J. našla rukama jeho hruď a spočinula na límci košile.Okamžitě byla připravená sblížit se s ním ještě víc.

Čas zpomalil, pak se zastavil.

Najednou Devlin zoufale zasyčel a odtáhl se, jako by si uvědomil, co udělal. Pohlédl do jejích očí a chtěl jí to nějak vysvětlit, ale věděl, že musí rychle odejít, než ji znovu políbí.

Když mířil ke schodům, zahlédl pohovku. Šest polštářů, dvě opěrky a patnáct metrů modré potahové látky, ale teď to bylo o mnoho víc než místo k sezení, protože tady bude spát ona.

Co jsem si to pustil do domu? uvažoval a srdce mu bušilo

v hrudi. S touhle ženou sem vstoupilo něco nebezpečného,

uvědomoval si, něco v tak těsném závěsu za ní, že si toho zprvu ani nevšiml. Teď cítil všude kolem sebehrozbu. Počínaje jejím kabátem, který visel vedle jeho, až po její holínky postavené vedle dveří, jako byjejí stín padal na každý předmět, jenž kdysi tak dobře znal, a teď mu byl cizí.

Co jsem to udělal, říkal si cestou nahoru; jako zombie

vstoupil do koupelny. Okamžitě zachytil ve vzduchu přetrvávající vůni levandule a polohlasem zaklel. Jakodrobečky z hostiny ho to dráždilo a vyostřovalo hlad v jeho útrobách. Představoval si její tělo natažené ve voňavé vodě, ničím nezaštítěné před jeho očima.

Na tu vidinu zareagovalo jeho tělo přívalem žáru, krev mu bouřila v žilách a nutila ho přehodnotit to, codříve považoval za nesnesitelné.

Zabořil si ruku do vlasů, přistoupil k umyvadlu a zadíval se

na svůj odraz v zrcadle. Vypadal, jako by mu došel vzduch, a taky se tak cítil. Hruď se mu svírala a hlavatočila. Jediné, co vnímal s jistotou, byly vášeň v jeho těle a bolest v srdci.

Místo aby se něčemu z toho poddal, chrstl si do obličeje trochu vody a zaťal zuby.

Vzpamatuj se.

Poté, co energicky použil zubní kartáček, odešel do své

ložnice, kde se svlékl do naha a vlezl do postele. Zíral v šeru do stropu a neviděl nic než představu jejíhotěla, kterou mu vytvořily oči a ústa; těla, jehož obrysy a struktury ještě nepoznal.

Neklidně se obrátil, rázně praštil pěstí do polštáře a podíval se na noční stolek.

Ta kniha o baseballových legendách dneska nepomůže,

pomyslel si. Abych usnul, potřeboval bych spíš ránu kladivem do hlavy. A je to sakra škoda, že to kladivo

je až ve stáji.

A. J. strávila čekání, až uslyší zavírat dveře Devlinovy ložnice, stlaním gauče a převlékáním do čistého trička. Vinou ztuhlosti paží se stal z těch jednoduchých úkonů bolestivý zážitek, ale v myšlenkách byla jinde.

Mechanicky vykonávala pohyby, přesouvala se po místnosti v nepřítomném omámení, a teprve když se pořádně praštila nárazem do konferenčního stolku, chytila se za holeň a sedla si.

Udržovat jejich vztah na pracovní úrovni je absolutně

správné. Bylo těžké soustředit se na trénink poté, co byla v jeho náruči a dotýkala se jeho jazyka tímsvým. Teď to bylo ještě horší, když ji políbil na dobrou noc, protože jí to připomínalo, že mezi nimi jeněco víc než vášeň, než žár, než bušení krve, než elektrické výboje chtíče…

A. J. potřásla hlavou.

Teď to bylo ještě horší, protože v tom polibku šlo také o jejich emoce. O to, že jí sděloval, jak moc je rád,že ji má v domě, a o její pocit, jako by se jí kousek po kousku otevíral.

Musí mít na paměti, že je u něj, aby trénovala na Kvalifikaci, říkala si přísně. Ne aby se zamilovala.

A. J. se otřásla nad významem slova „láska“.

Srdce jí bušilo strachem a bála se, zda nevyčetla z jejich

rozhovoru u večeře příliš. I když říkal něco v opačném smyslu, možná se jí otevřel jen proto, že mělnáladu na svěřování.

Vyvstala otázka, jestli si to sám uvědomuje?

A pomyšlení na jejich polibky ji rozladilo ještě víc. Devlin McCloud je muž se silným nutkáním. Očividně. Znovu si pomyslela, že oheň, který mezi nimi zaplanul, pro něj možná není nic neobvyklého, i když to pro ni bylo blaho.

A. J. skutečně nebyla podle svých zkušeností žena, kvůli

které by muži šíleli a vyráželi dveře. No, možná, že kdyby hořel dům a dotyčný muž byl dobrotivýmsamaritánem se sekerou a kyslíkovou maskou. Ale nikdy nezažila, že by to činili z romantických pohnutek.

Ne že by neměla mezi kolegy muže. V Sutherlandových stájích se vždycky zúčastnila přípravných schůzí ohledně strategie závodů, porad s veterinářem a týmové práce. Ale nebyla z těch, které by ostatní zvali, aby si s nimi zašli do místního hostince na kulečník a vlažné pivo.

A randění? Jestliže uplynula dlouhá doba od chvíle, kdy A. J. naposled seděla ve vaně, pak si naposled vyšla s mužem někdy v době kamenné. Sdílet teplo něčího těla, vyměňovat si kradmé polibky, prožívat oboustrannou touhu, která by smazala celý okolní svět, nic z toho ji už dlouho nepotkalo.

Nebo spíš nikdy.

Jako by jí chyběly nějaké součástky a muži to poznali. Potíž byla, že až do setkání s Devlinem jí nic nechybělo. Koně a soutěže stačily. Dny měla vždycky naplněné a noci… Noci byly k odpočinku, ne k romantice, ale to jí nevadilo.

Tak co ji tedy na Devlinu McCloudovi nutí k myšlence, že

život v nevinnosti je tak nedostatečný? Pouhými dvěma polibky se mu podařilo vzbudit v ní dojem, žeživot poběhlice má fakt něco do sebe.

Myšlenky vynervované A. J. uskočily před dalšími úvahami

o jejich vzájemné přitažlivosti, jenže se zasekly na pocitech, které se objevily, když si spolu povídali o své minulosti. Nemohla si vzpomenout, kdy naposled mluvila o mamince. Tohle téma si nechávala pro sebe a znervózňovalo ji, jak hluboko nechala Devlina proniknout do nejskrytější části své mysli. Když s ním seděla u stolu a navzájem se svěřovali sesvou bolestí, připadalo jí její vyznání jen přirozené, ale teď, když zůstala sama, byla na vážkách. Tenpolibek a odhalení… dovolila si zabřednout do fyzické i emocionální zranitelnosti v době, kdy nejvícpotřebuje veškerou sílu. Kvalifikaci nezvládne, pokud se nedokáže ovládat.

Zadívala se do stropu a uvažovala, jak tu akci ve zdraví

zvládnout. A mlčky čekala na odpověď, která nepřicházela.

Jakmile uslyšela, jak se Devlinovy dveře zavírají, vystoupila

A. J. tiše po schodech nahoru a rychle došla do koupelny,

obvyklou rutinu zvládla za poloviční čas. Když na odchodu míjela jeho zavřené dveře, zarazila se přizjištění, že mezi nimi zdaleka není po všem, bez ohledu na všechny ty sliby, že vztah bude pouzepracovní. Tahle předtucha ji polechtala na páteři a musela si říct, že ten strašidelný pocit má z toho, jak je vyčerpaná a znepokojená, ne proto, že by předpovídala budoucnost.

Kdybych byla médium, už bych o tom dávno věděla, říkala si

cestou dolů. A kupovala bych si mnohem víc losů.

O několik hodin později procitla A. J. celá zmatená. Otočila

se a vyhlédla z okna. Noční oblohu zakryl příkrov mraků, uhasil světlo hvězd a měsíce. Rozhlédla se pomístnosti, protože nevěděla, co ji vzbudilo. Mžikala do tmy, zadržela dech a snažila se určit, co ji vyrušilo.

Byl to sen nebo něco skutečného?

Zaposlouchala se a čekala, jestli se zvuk ozve znovu. Přitom

se snažila přesvědčit, že to je jen její podvědomí. V nočním tichu slyšela, jak se o dům otírá podzimní vítra okenice vržou ve staromódních pantech, ale tyhle zvuky nebyly ničím pozoruhodné.

Když nějakou dobu setrvala v napětí, chtěla užuž znovu

usnout, ale uslyšela tlumený sten, zvuk někoho, kdo trpí bolestmi.

Odhodila přikrývky a vyskočila z pohovky. Slabý zvuk se ozval

znova a A. J. si uvědomila, že přichází z prvního patra. Rozběhla se do schodů.

S vidinou kardiopulmonární resuscitace před očima otevřela

A. J. dveře Devlinovy ložnice. Ležel na starožitné posteli a sténal utrpením, zmítal se jako na mučidlech.

Pokrývky mu ovíjely nahé tělo jako had, svíraly mu končetiny a přispívaly k trápení noční můry. Hnala se kněmu.

Devlin pohroužený do své trýzně něco nesrozumitelně mumlal; natáhla se k němu a volala ho jménem. Jakmile se rukama dotkla jeho paže, prudce otevřel oči, jako by ho udeřila. Dezorientovaně se pokoušel vstát, ale lůžkoviny se mu lepily ke zpocené pokožce. Předklonila se, aby mu pomohla vyprostit se, a snažila se nevnímat jeho nahé tělo, které měla před očima.

Bleskurychlým pohybem ji popadl za ramena, naléhavě na ni hleděl, ale před očima měl něco jiného.

„Já věděl, že má něco s nohou,“ prohlásil důrazně.

V hlase měl bolestnou lítost a zdálo se, že jeho pocity jsou čerstvé, přestože souvisely s událostmi starými téměř rok.

„Byla to moje chyba. Vůbec jsem ji neměl přes ty překážky

vést.“

A. J. opatrně zvedla ruku a pohladila ho po vlasech, ale nevěděla, jak dalece ho to uklidní. Byl pohroužený ve vzpomínkách, vězel v žaláři své mysli.

Jeho oříškové oči, obvykle tak bystré, byly jako matné kameny, když vrtěl hlavou. „Jen kdybych ji tak nehnal…“

„Psst,“ konejšila ho něžně. „Párkrát se zhluboka nadechni.“

Prudce, jako když oblohu protne blesk, se na ni zadíval. Pod

jeho náhlým pohledem si A. J. připadala, jako by ji přistihl při tom, že za dveřmi špehovala, a začala seodtahovat s vědomím, že v zamotaných prostěradlech je nahý.

Devlin ji nepustil.

Rozhodně a rychle si ji k sobě přitáhl a zuřivě se zmocnil

jejích úst. A. J. omráčil dotek jeho těla a zareagovala instinktivně: rozevřela rty. Když ale mezi ně vnikljeho jazyk, spustil hlas rozumu v její hlavě poplach. Ještě pořád byl dezorientovaný a úplně nahý a onavěděla, že setkat se potmě v jeho posteli je jako hodit zapálenou sirku do nádrže s benzinem. I když bylajako očarovaná, začala se odtahovat, snažila se udělat, co je správné.

Daleko se nedostala. Když se jí jeho paže sevřely kolem zad

na znamení protestu, zkusila to ještě jednou a pak ten nepříliš odhodlaný boj vzdala, nechala se unéstspolečnou vášní.

A. J. se odpoutala a z celého srdce opětovala jeho polibek,

popustila uzdu své touze a zaryla mu nehty do nahých ramen.

Jejich jazyky sváděly souboj, srdce jí bušilo a hlava se točila horečným žárem. Cítila, jak se jí nohy samy od sebe pohybují.

Rozestoupily se a obkročily jeho pevné tělo, prostěradla a její boxerky tvořily jen slabé bariéry mezi jehopulzujícím údem a jejím žhavým lůnem. Nadvlády se ujalo její tělo a vědomé uvažování se ocitlo v šerém koutku, jako pouhé smetí.

Ani v nejmenším se jí po rozumu nestýskalo.

Když jí vjel rukama pod tričko, ucítila A. J. na pokožce jeho dotek. Spočinul jí dlaněmi na hrudním koši, tiskl žebra pod ňadry.

Když ucítila, jak jí špičkami prstů laská jejich citlivé spodní strany, zasténala mu do úst. Jeho ruce senaléhavě sunuly vzhůru a uchopily ji, palci jí přejížděl po zahrocených bradavkách, až jí připadalo, že zešílí dychtivostí.

Během okamžiku se svět naklonil a roztočil, jak ji Devlin

překulil, a pak už ucítila přes tenkou bavlnu trička jeho rty.

Podívala se dolů a sledovala, jak jí jazykem přejíždí po ňadru a hledá ten pevný hrbolek. Jak ji líbal, tričko nad bradavkou se jí zmáčelo, přilnulo k pokožce a násobilo její pocity. Tělo se jí prohnulo vstříc jehoústům, zasténala a zaklonila hlavu. Využil toho pohybu a vyhrnul jí tričko až ke krku. Když ucítila na holékůži jeho dech, vykřikla a zvedla kolena. Tlačil kyčle vstříc jejímu tělu, hledal její žár. Uchopil bradavku do úst a A. J. se poddala teplému, vlhkému tahu, který ji odzbrojil.

„Devline!“ vykřikla.

Zvuk jeho jména ho zarazil.

Ztuhl, zvedl hlavu a ona si uvědomila, že místnost je plná

jejich zrychleného dechu. Čekala a modlila se, aby pokračoval.

Jenže se stejně staccatovou změnou, s níž došlo k jeho

prudkému objetí, se od ní odtáhl a ponechal ji chladu svého

ústupu a jejích rozpaků. Bylo jí, jako by se před ní zavřely brány ráje, i když už byla větší částí těla uvnitř.

Tvář A. J. zaplavil stud; slezla z postele a cítila se ještě hůř, když se Devlin začal omlouvat. Lítost v jehohlase pálila stejně jako její ponížení.

„Promiň,“ zamumlal a přitahoval si přes sebe prostěradla,

aby se zakryl. „Nechtěl jsem…“

„S tím si nedělej starosti. Radši na to prostě zapomeneme.“

Tiše zaklel. „Ale…“

„Prosím, nic neříkej.“

S planoucí tváří beze slova odešla.

V tiché noci slyšela tlumený zvuk jeho kleteb, když prchala

po schodech dolů.

Když první světlo dne proťalo tenký závoj ranní mlhy, vylezl

Devlin z postele. Ne že by spal. A ne že by měl v tuhle

bohapustou hodinu něco na práci, to taky ne. Zbývala mu jen

naděje, že přesun do svislé polohy pomůže gravitaci, aby mu

vyčistila hlavu. Bůh ví, že jemu se to vleže naznak nedařilo.

Rychle se oblékl, odplížil se po schodech dolů a zůstal stát

ve dveřích obývacího pokoje. A. J. spala, paži přehozenou přes oči, aby ji chránila před světlem.

Improvizované lůžko se proměnilo ve změť prostěradel a přikrývek, znamení, že se

v noci také zmítala a převalovala.

Aspoň že teď už spí, pomyslel si při vzpomínce, jak celou

noc seděl opřený o čelo postele a civěl do prázdna. A přemýšlel o nich dvou.

Pořád ještě zmatený vlastní podivnou motivací, nedokázal

vysvětlit, proč ji k sobě přivinul. No, v určité rovině věděl proč a ta rovina se znovu zvedala, když sivybavoval, jaké to bylo dotýkat se jí. Co však nechápal a skutečně si nedokázal odpustit, bylo, pročpodlehl své touze i poté, co se oba shodli, že jejich vztah bude pouze profesionální. Přičítat vinu té staréznámé noční můře, to tak docela nepomáhalo. Když A. J. k sobě přitahoval, nemyslel na minulost. Byl oběma nohama v současnosti.

A vida, kam ho ten impulz zanesl. Další lítost, další věc,

kterou by rád odčinil. Ne že by litoval jediného okamžiku, kdy pod sebou A. J. cítil. Sakra, to si bude

pamatovat až do hrobu.

Vadil mu výraz v jejím obličeji, když se obracela k odchodu.

Bylo v něm příliš mnoho rozpaků a studu, než aby to dokázal jen tak strávit. To břímě by měl nést on, neona. To on přenesl jejich pracovní vztah do roviny, kde by neměl být. Políbil ji jako první. To on porušil hranice. Několikrát.

A. J. se zavrtěla a Devlin se vzdálil do kuchyně, rovnou

k telefonu. Cítil potřebu udělat něco rozumného, provést změnu, která by dávala jakýsi smysl. I když byloteprve těsně po páté, vytočil známé číslo.

„Jo,“ ozval se hlas na druhém konci.

„Chestere, to jsem já.“

„Jo.“

„Chceš se vrátit?“

„Jo.“

„Za půl hodiny?“

„Jo.“

Devlin zavěsil.

Tomuhle se tedy podle něj říkalo „dobrý pracovní vztah“.

Jasná, souvislá komunikace. Bez komplikací.

Svraštil čelo.

Ale na druhé straně je to možná snadné hlavně proto, že

nijak netouží pozorovat Chestera Raymonda, jak vylézá z vany.

Strnule se pohyboval po kuchyni, noha se mu postupně uvolňovala. Devlin uvařil kávu, vyndal tři hrnky a právě krájel tlusté krajíce celozrnného chleba na toasty,když do domovních dveří vstoupil Chester. Nemusel klepat. Od téhle formality ustoupili už před léty.

Devlin sledoval, jak se jeho přítel zastavil a zadíval na spící postavu na pohovce.

Chesteru Raymondovi už táhlo na sedmdesátku, byl sukovitý

a hubený jako prastará vrba a tvrdý jak severská zima. Taky ho hned tak něco nezaskočilo.

„Brýtro,“ zabručel, když nakráčel do kuchyně. Sundal si rozdrbanou baseballovou čepici a odhalil tak chumáče bílých vlasů nad obličejem, do kterého se vryla léta těžké lopoty. Když se usmíval, což bylo často, vypadal, jako by mu kůže na hlavě byla moc velká.

„Dobré ráno,“ opáčil Devlin, nalil kávu do hrnku a postavil ho k židli, na které Chester vždycky sedával.„Díky, že jsi přišel.“

„Rádo se stalo. Co to máš na kanapi?“

„Představím ti ji, až se vzbudí.“

„Ji?“

Devlin kývl.

„Má to něco společného s tím, co máš dole ve stáji? Slyšel jsem nějaké řehtání, když jsem parkoval, tak jsem se mrknul.“

„No jo. Chceš snídani?“

„Jasně, že chci.“ Chester pochopil, že na Devlina nemá naléhat. Nakonec se všechno dozví; byl z těch, co na nic nespěchají.

Okamžitě zapadli zpět do starých kolejí. Stájník usedl na své

místo ke stolu a nasypal si do kávy tři vrchovaté lžičky cukru, zatímco Devlin vyndal misku a naplnil jidvěma odměrkami obilných vloček, jednou lžící arašídového másla a zalil mlékem tak, že to všechno bylotěsně zakryté. Chester snídal jedno a to samé už padesát let. Dodávalo mu to mladickou svěžest.

Devlin před něj postavil misku a sedl si s vlastním hrnkem

kávy. „Proč mi připadá, že jsem jediný, koho překvapuje, že spolu zase snídáme?“

Chester pokrčil rameny a pustil se do jídla. „Protože taky

jedinej jsi.“

Po Devlinově tváři přelétl stín úsměvu. „Tys byl vždycky

kliďas.“

„Ne, akorát bezstarostnější než ty. Ty jsi našponovanej od

chvíle, co jsem tě poznal. Dycinky bojovník, i když bylo všecko po tvým.“

„Už pěkně dlouho po mém není.“

„To není pravda. Akorát momentálně nevíš kudy kam.“

Nastalo dlouhé ticho, v němž mezi nimi na stole tančily

přízraky uplynulého roku.

„Takže, dlouho jsme se neviděli,“ řekl Chester mezi sousty.

„Jak to jde?“

„Jakž takž.“

„Viděl jsem v ohradě rozestavěný překážky.“

„Ty nejsou pro mě.“

„To mě ani nenapadlo.“

„Já už jsem se soutěžemi skončil, a i kdybych mohl jezdit, nevím… Ztráta Mercy byla prostě děsná.“

„Jako bych to nevěděl. Samotnýmu se mi po ní stejská.

Jenže ledacos ti do života vstoupí a vodejde a tak to už chodí.

Nemůžeš se držet stranou, protože to bolí. Ty teď potřebuješ vyhlížet něco, co ji nahradí.“

Nato vstoupila do kuchyně A. J. A Devlin měl dojem, že ho ta

symbolika snad zadusí.

„Dobré ráno,“ řekla a přelétla ho pohledem, než se podívala

na Chestera. Její ruměnec Devlinovi sdělil, že si pamatuje, co se odehrálo v jeho ložnici, a připadalo mu,že s těmi zardělými tvářemi přímo září. Měla na sobě džíny a pracovní košili a ještě si nesepnula vlasy,takže jí jejich jantarová tíže splývala přes ramena jako nádherná štóla. Úsměv, jímž staršího muže pozdravila, prosvítil místnost jako táborový oheň.

Chester zamžikal, jako by spatřil anděla.

„Já jsem A. J.,“ podala mu ruku.

„A já jsem rád, že můžu u snídaně koukat na něco lepšího než na McCloudův ksicht,“ odpověděl Chester a nemotorně jí stiskl ruku. „Chester Raymond.“

Zasmála se. Chester odvrátil pohled a zase se jím vrátil k A. J.

Devlin se zamračil, šel udělat A. J. kávu a přitom mumlal:

„Koukej si dát bacha. Na zatvrzelého starého mládence je to fakt sukničkář.“

„Ten hřebec ve stání je tvůj?“ zeptal se Chester.

„To je moje koule na řetěze, ano.“

„Dobrá figura, chytrý oči, spousta problémů. Spasí tě jeho

srdce. Se správným člověkem podá dobrej výkon.“

A. J. přijala od Devlina hrnek. „Vy ho znáte?“

„Ani nemusím. Nakouk’ jsem do stání, když jsem přijel.“

Chester dojedl zbytek obilných vloček. „Stačí na zvíře kouknout a vím, co má v sobě. Je to jako přečíst si

titulek v novinách.“

„To je úžasné.“ A. J. si sedla.

„On je rychločtenář, to zas jo,“ prohodil Devlin.

„No, když člověk viděl za život tolik koní jako já, začne se řídit instinktem.“

A. J. se naklonila přes stůl. „Víte, moc se mi ulevilo, že to

o Sabbathovi říkáte. Já si to o něm myslela od chvíle, co jsem ho poprvé uviděla, ale po tom, co jsem sním včera zažila na jízdárně, už sama pochybuju. Skákání přes překážky nebyl ani pro jednoho z nás příjemný zážitek.“

„O instinktech nepochybuj. Člověk udělá chybu, spíš když je ignoruje, než když se jima řídí.“

„To máte náramnou pravdu,“ řekla.

Devlin si začal připadat přehlížený.

„Budete vy dva pokračovat v tom osobním povzbuzování,

nebo se dáme do práce?“ zeptal se a založil si paže na hrudi.

Podívali se na něj, jako by byl protivný brblal, a on si připadal směšně. Jen si to představte, žárlí na sedmdesátníka. Který vypadá jako baset.

Z nespavosti člověk očividně může zešílet, usoudil.

A. J. vstala.

„Sejdeme se u stáje.“ Vzala si toast a hodila do sebe zbytek

kávy. Obdařila starocha zářivým pohledem a Devlina opustila bez ohlédnutí.

Devlin sledoval, jak odchází do předsíně, navléká si bundu s toastem v puse a pak spěchá ze dveří.

„Tak kdypak se s ní oženíš?“

Chesterova klidná otázka mu dopadla na hlavu jako vědro

s návnadou na ryby.

Devlin se zakuckal kávou. „Prosím?“

„Mně osobně se vždycky líbily svatby na jaře.“

„Koukáš na telenovely, nebo co?“

„Jen do toho, per se s tím jako se vším, co nemůžeš řídit. Ale nevím, proč se namáháš. Je zřejmý, co meziváma dvěma visí ve vzduchu.“

„Ne, počkat, ty ses dal na seznamku.“

Starší muž potřásl hlavou a odnesl misku ke dřezu.

„Říkej si, co chceš, ale jsi v tom až po uši.“

„Hrozně nerad ti to sděluju, ale jsi úplně mimo mísu. Spí na

pohovce, ne v mé posteli, a je tu jen do Kvalifikace.“ Devlin

prudce vstal. Odnesl svůj hrnek a talíř.

„No, jak myslíš.“

„Já nic nemyslím. Tak to prostě je.“

„Jak už jsem řek’, jak myslíš.“

Hašteřili se cestou ke dveřím, docela jako za starých časů.

„Nic se neděje.“

„Jo.“

„Myslím to vážně.“

„Vážný je i to, co se neděje.“

Devlin zaklel a zastavil se u věšáku. „Odkdy se z tebe stal

romantik?“

„Aspoň se s léty zlepšuju.“

„Bludy nejsou zlepšení. To je důkaz demence.“

„Lepší než oslepnout z čirý tvrdohlavosti.“

„Poslouchej, dědku,“ zašklebil se Devlin, „chceš mě dostat

do chomoutu, nebo co?“

„Já jsem připravenej. Loudáš se ty.“

Devlin si navlékl pracovní bundu. „Proboha, necháš už toho?“

„Já problém nemám.“

„No, já taky ne!“

„To vidím.“

Devlin právě otevřel dveře, když mu Chester položil ruku na rameno. Oči měl vážné.

„Já vím, že to nemáš snadný, hochu. Jsem rád, že jsi zase zpátky.“

„Já nejsem zpátky,“ řekl mrzutě. „Na tom hřebci nesedím já.“

„Nemusíš sedět na koni, abys byl zpátky ve hře.“

Devlin zjistil, že na to nedokáže odpovědět.

Než vyšli ven, podíval se po své dřevěné holi, která se

opírala o zárubeň dveří. Rukojeť byla ohlazená od jeho ruky, na bytelném materiálu byly vrypy a odřeninyod toho, jak narážela na všechno možné. Měl ji u sebe od té doby, co vyšel z nemocnice.

Dneska ji nechal doma a vydal se s Chesterem ke stájím.

Když oba muži prošli posuvnými dvojitými dveřmi, byl

Sabbath připoutaný k úvazišti a A. J. ho hřebelcovala.

„Od teďka ti ho budu hřebelcovat já,“ přistoupil k ní Chester.

Usmála se. „Díky, ale ráda bych to aspoň zčásti dělala já.

Máme přitom možnost se s tímhle magorem poznat navzájem. Ale

trochu pomoci bych uvítala. Je tu dost místa pro dva.“

„To bych řek’.“ Muž se chopil hřebla a přistoupil k hřebci,

který stáhl uši dozadu.

„Ale nech toho, prcku,“ řekl Chester ostře.

Šokovaný Sabbath nastražil uši a zdálo se, že ho tak

přehlíživý postoj urazil. Spokojil se s ostýchavým pohledem

a stájník se pustil do práce.

Devlin zaplašil pocit nostalgie, vzal si svou psací podložku

a procházel poznámky z předešlého dne. Místo aby vymýšlel

novou sestavu skoků, rozhodl se pracovat s hřebcem dál na trati, kterou rozestavěl včera. Doufal, žekontinuita pomůže koni v soustředění.

Když byl Sabbath osedlán, Chester vyšel ven zkontrolovat

překážky.

„Mám přinýst hadici a naplnit příkop?“ zeptal se Devlina.

„Dneska ne, Chesi, díky. Asi zůstaneme u toho, co jsme dělali včera.“

Nebesa vědí, že včerejšek skončil pěknou potopou světa, říkal si Devlin. Proč ještě přilévat vodu?

Sledoval, jak stájník odchází do ohrady, okusoval tužku

a nalézal na ní známé vrypy. Uvažoval, jak si hřebec poradí

s vodními příkopy. Nebylo nijak výjimečné, že s nimi nervózní

a přecitlivělí koně měli potíže. Lesklá hladina působila výhružně a někteří skokani měli problémy svizuálními podněty. Viděl už, jak divoká stvoření podobná Sabbathovi shodila jezdce, jen aby se vyhnulakaluži. Klíčové bylo zjistit, zda je váš kůň „plašan“, nebo ne. Tahle informace byla důležitá, ale jak takuvažoval nad denní prací, usoudil, že už tak má dost starostí. Vodní příkop musí počkat.

A. J. naposledy zkontrolovala svou výstroj a vyvedla hřebce

na jízdárnu. Den byl jasný a slunečný a čistá podzimní obloha, která se jí rozprostírala nad hlavou, bylajako obrovská modrá pokrývka. Když se Sabbathem došla k Chesterovi, který čekal, aby zavřel branku, A.

J. ho prozíravě požádala, aby ji vyhodil do sedla. Devlin nepřipadal v úvahu. Vzpomínka na jeho tělonatažené na jejím byla dosud živá; nechtěla se k němu moc přibližovat. Točila se jí hlava jen při vzpomínkách na uplynulou noc a neměla v úmyslu rozptylovat seještě víc.

Jakmile se ocitla v sedle, usmála se na Chestera a zapnula si pásek helmy pod bradou. Navedla Sabbatha do klusu podle plotu a cítila, jak pod ní nadskakuje; došlapoval lehce, stříhal ušima dopředu a dozadu. Devlin zaujalmísto uprostřed kruhu a začal vyvolávat změnu kroku. Kupodivu to šlo dobře a A. J. se snažila nepodléhat nadějím, i když bylo těžké necítit nadšení.

Přestože si připomínala, že musí držet svůj entuziasmus na uzdě, radovala se ze seznamování shřebcovými rytmy, z poznávání jeho pocitů při změně kroku a směru. Usoudila, že když se nepředvádí, reaguje správně a zatraceně dobře se dá ovládat.

Zanedlouho si je Devlin přivolal a znovu prošel trať.

„Můžeme na to jít?“ zeptal se, když si všiml, jak si A. J. protahuje paže. Zdálo se, že při tom nemá nejpříjemnější pocity.

„Samozřejmě.“

„Vypadá to, že tě bolí ruce.“

„To je dobré.“

Přistoupil k hřebci a položil jí dlaň na nohu. Představoval si, že cítí i skrze chrániče teplo její pokožky, akdyž ucukla, vetřel se mu do očí zasmušilý výraz.

„A. J., mluv se mnou. Nebuď tvrdá. Máš dost síly?“

„Jistě. Nenechám toho jen proto, že to bolí.“

„Vytrvalost je dobrá vlastnost. Taky je dobré vědět, kdy

potřebuješ pauzu.“

Sledoval, jak se rozhlíží po překážkách, protahuje si paže

a usazuje se v sedle. Sabbath dupl kopytem a netrpělivě pohodil hlavou.

Řekla: „Nemáme čas…“

„Čas je vždycky. To mi věř. Je lepší mít jasno o všech

slabinách, které můžete ty nebo kůň mít, než předstírat, že žádné nejsou.“

„Nic mi není. Proč mi nevěříš?“

A. J. otočila hřebce a Devlin se za ní díval, zaujat tím, jak

ovládá koně. I sebe. Radši by podlehla fyzickému vyčerpání, než aby před svým úkolem couvla.Uvědomoval si, že v tom jsou si hodně podobní.

Což znamenalo, že ji bude muset velmi bedlivě hlídat. Když

je soutěžící tak dychtivý jako ona, snadno tomu může padnout za oběť dobrý úsudek. O tom senepříjemně poučil. Přistihl se při naději, že ji dokáže ušetřit bolesti, kterou sám pocítil při poznání, cočlověk ztratí, když se soustředí na cíl a nevidí nic jiného.

U ohrady se A. J. zadívala na trať, zuby zaťaté, připravená

na boj, který má před sebou. Byla ze včerejška tak rozbolavělá, že pro ni i ranní čištění zubů bylonáročným úkolem. Rozcvička nebyla špatná, ale věděla, co ji čeká. Vydrží to dost dlouho?

Bolavé tělo nebylo to jediné, co ji znepokojovalo. Devlinova

starostlivost byla dojemná i frustrující. Copak snad nechápe, pod jakým tlakem všichni jsou? Na trénink hřebce budou muset využít každičký den. Udělat si volno jen kvůli pár rozbolavělým svalům, to jim nacestě k cíli nepomůže.

Rázně sevřela otěže a pobídla hřebce. Vyrazil kupředu

a blížil se k první překážce rychleji, než se jí zamlouvalo. Skok proběhl oslnivě skvěle. Nečekaně seprojevila trocha vláčnosti, kterou si spojovala s jeho chodem na rovině, jenomže pak, jako by serozpomněl, že musí zlobit, se s ní na otočce pral, pohazoval hlavou a ukračoval do strany. Musela přenéstváhu opačným směrem, aby ho zvládla.

A. J. se podařilo přimět ho k dalšímu skoku, což byla nízká

zeď, kterou zdolal, jako by přeskakoval stodolu. Při dalším skoku s ní bojoval, a když měl před seboukombinaci oxerů, zakousl se do toho a přeletěl je jako dělová koule.

„Stát,“ zavolal Devlin. Za normálních okolností by nikdy

nepřerušil koncentraci jezdce uprostřed tratě, ale tentokrát nechtěl, aby jeli dál. Kůň nebyl pod kontrolou, a kdyby pokračovali, jen by ho tím podporovali v neposlušnosti.

A. J. zastavila hřebce mocným tahem, zatímco Devlin se k ní pěšky blížil. Oddechovala, jako by uběhla dva kilometry.

„Nechceš si odpočinout?“ zeptal se.

„Ne.“

Zaváhal. „No dobrá, tak mi dej vědět, až budeš chtít.“

Kývla, ale věděl, že ji to ani nenapadne.

Devlin řekl: „Myslím, že musíme trénovat jednotlivé překážky.

Na trať momentálně nestačí. Prostě se s tebou nepřestane prát, nejdřív proto, že tě zkouší, a pak proto,

že si na to zvykne.“

Devlin ukázal nalevo.

„Začneme s prvním kolmým skokem. Jen ho s ním jednou skoč a přidrž si ho. Musíme to zvíře tak znudit, až otupí a přestane bojovat.“

Zbytek tréninku proběhl přeskakováním překážky

a zastavováním, až A. J. myslela, že se z toho zblázní. Ale

fungovalo to. Před polednem už hřebec zdolával jedinou překážku a zastavoval se, aniž by přitom sváděl

bitvu.

„Myslím, že to pro dnešek stačí,“ zavolal Devlin.

A. J. se nenamáhala skrývat úlevu. Vždycky byla ochotná

těžce pracovat, ale ty dva extrémy, ustavičná bdělost

a bezmyšlenkovitá jednotvárnost, ji začínaly unavovat. Hřebec taky vypadal vyčerpaně.

„Kde končí boj, nastupuje hypnóza,“ prohlásil Devlin

spokojeně, když k němu došli. Oba měli skelný pohled.

„Je to jen můj pocit, nebo došlo k nějakému zlepšení?“

zeptala se A. J.

„Ke konci se zdálo, že přichází k rozumu.“

„Díkybohu.“

I když měl Devlin sto chutí, nezeptal se, jak jí je. Kromě toho to poznal podle toho, jak vypadala. Obličejměla stažený a koutky očí pokleslé. Nic z toho nebylo dobré znamení.

„Necháme ho vychladnout a u oběda uspořádáme

strategickou poradu,“ oznámil.

„Dobrý nápad.“

Zatímco přesvědčovala hřebce k pomalé chůzi podél ohrady, Devlin přistoupil k Chesterovi. „Co říkáš?“

„Hřebec je rozenej talent, ale pěkná mrcha.“ Chester se poškrábal na bradě. „Ta holka je klenot. Jezdí jako dáma, ale tvrdá je jak starej škrpál. Nakonec ho zmůže, ale oběma jim to dá zabrat.“

„To jsem si říkal taky.“

Sabbath a A. J. kráčeli pomalým krokem, podobni páru vyčerpaných boxerů.

„Tak ty máš zálusk na Kvalifikaci?“

Devlin kývl.

„To je už za dva měsíce.“

„Jako bych to nevěděl.“

„Vyzkoušíš je předtím v nějaký soutěži?“

„Budeme muset. Za dva týdny bude nějaká akce. Bude tam pár dobrých soutěžících, ale média se tomu moc věnovat nebudou, protože nejde o velké peníze. Můžeme je nechat vyzkoušet zoubky relativně v klidu. Jen doufám, že stihneme odstranit pár zádrhelů. Nechci, aby ztratila kuráž nepovedeným začátkem.“

„Voni to zvládnou,“ prohlásil Chester.

Devlin se zazubil. „Miluju, když se mnou souhlasíš.“

„Dva týdny!“ Krůtí sendvič, který A. J. vypadl z ruky, přistál na talíři a rozpadl se. „Zbláznil ses?“

„Musíme vás dva dostat do soutěže co nejdřív.“ Devlin na ni přes stůl upíral klidné oči.

„Souhlasím, ale pokud sis toho náhodou nevšiml, ten kůň

a já zvládneme sotva jeden kolmý skok, aby se z toho nestal

ozbrojený souboj. Jak máme zvládnout za dva týdny celou trať? Natožpak jít do soutěže?“

„Neříkám, že budete bezvadní nebo že od vás očekávám vítězství.“

„To se mi ulevilo. Protože bych tě moc nerada zklamala, až mě shodí a zase se pokusí rozehnat diváky.“

„Tomu bych moc šancí nedával,“ vmísil se do hovoru

Chester, který právě vstoupil do kuchyně. Šel rovnou ke studenému masu připravenému na lince. „To zvíře tě má moc rádo. A ty jsi stejně moc dobrá jezdkyně, než abys mu něco takovýho trpěla.“

A. J. ho obdařila vděčným úsměvem a Devlinovi bylo, jako by ho píchla jehlou. Když viděl, s jakou náklonností hledí na Chestera, nějak ho to štvalo.

Řekl: „Příští dva týdny budeme brousit, co se dá.“

A. J. zasténala a Devlin se na ni zasněně zahleděl. Seděla

zády ke slunci a měla kolem sebe svatozář, v níž jí vlasy zářily sytou červení žhavých uhlíků. Ta hřejivostdodávala její bezvadné pleti perlový svit, a když zalétla pohledem zpátky k němu, zatajil se Devlinovi dech.

„Nemůžeme ten trénink nějak urychlit? Pokud tady někde nemáš schovaný stroj času?“

Nastala dlouhá odmlka; čekala na Devlinovu odpověď a Chester se usmíval. Připravoval si sendvič, pozoroval je a v duchu se chechtal. Byl u Devlina McClouda spoustu let a znal ho jako své boty. Práce ve vypjatých situacích vytáhne z lidí to dobré i to špatné a Chester už zažil svého přítele v nejrůznějších náladách. Nic ztoho se nedalo srovnat s tím, jak na něj působila tahle žena. Vypadal jako praštěný polenem.

Od nehody byl Chester svědkem toho, jak se Devlin stahuje do sebe a uzavírá před vším. Teď však sestoupil z nebes ten anděl s tmavě rudými vlasy a v očích jeho přítele se znovu objevilo světlo. Samozřejmě, Devlin je moc tvrdohlavý, než aby si uvědomil, že na obzoru je jeho spása, a bude se bránit vykoupení zuby nehty až do samého konce. Ale takový už je. Koneckonců, člověk se nesmí divit, když ze žaludu vyroste dub s tvrdým dřevem.

Chester si nabral na talíř nakládanou zeleninu a nalil si

chlazený čaj; pak usedl vedle A. J. Pořád ještě čekala na odpověď a on usoudil, že by ji měl poskytnoutsám, protože muž na druhé straně stolu je duchem jinde. Ačkoliv nezachraňoval přítele poprvé, situace,kdy Devlin McCloud přišel o rozum kvůli nějaké ženské, pro něj byla novinkou.

„Trénink se uspěchat nedá,“ řekl jí Chester. „Ale není to ani

nutný.“

A. J. na něj pohlédla s pochybností v očích.

„Ty to zvládneš. Akorát s ním musíš pracovat. Ten hřebec přijde k rozumu,“ prohlásil, zakousl se do sendviče a začal žvýkat.

„Ale to všechno dneska…“

„Musíš pustit z hlavy všecky pochybnosti.“

„To nejde.“

„Pak se zaměřuješ na nesprávný místo. Sílu máš v srdci, ne v hlavě.“

„Momentálně vidím jen samý neúspěch.“ A. J. odstrčila talíř.

„Tyhle myšlenky jsou jen tak silný, jak jim dovolíš.“

Devlin se vzpamatoval a zjistil, že A. J. hledí na Chestera,

jako by byl studnicí všech vědomostí světa.

„Už jsi skončil, mudrlante,“ podotkl suše, „nebo hupneš na stůl a předvedeš nám pár jogínských pozic?“

„Já jen říkám, co si myslím. Já jí věřím.“

Devlin zafuněl a A. J. se na jeho přítele usmála. Připadal si jako odstrčený chudinka. Vstal. „Moc nerad přicházím o záři vašeho vzájemného obdivu, ale jdu něco dělat.“

Chester s dobrosrdečným úšklebkem obrátil oči v sloup. „Tenhle stůl nejspíš není pro nás dva dost velkej, pracante.“

Odpovědí mu bylo zamručení.

Devlin věděl, že se chová jako pětileté dítě, ale nedokázal se přetvařovat. Odnesl nádobí do dřezu, vyšel zdomu a zjistil, že nemá zdání, co si počne. V pracovně měl vždycky něco k vyřizování, ale nepřipadalo vúvahu, že by znovu prošel kolem těch dvou, když teď tak nasupeně odkráčel.

S nadějí, že zakopne o něco smysluplného, zamířil do stáje,

kde nalezl podřimujícího Sabbatha. Jedno černé kopyto měl

opřené o špičku a uši mu lenivě plandaly. Nastražily se, když se Devlin opřel o čelo stání.

Hřebec pro jednou nezaujal bojový postoj a přiloudal se

k němu. Mrkl očima po nespokojeném muži u svých dveří a zdálo

se, že mu chce vyjádřit soustrast.

„Jak se na tu ženskou kouknu, vypálí mi všechny neurony

naráz,“ zabručel Devlin. „Hlava mi vypne, a to zdaleka není to nejhorší.“

Nehodlal však popisovat, jaké účinky má A. J. na jeho tělo,

přestože hřebec působil obzvlášť chápavě. Vzpomínka na to, jak držel A. J. v náručí, byla dost silná, i

když jí nedodal energii slovy.

„Co mám sakra dělat?“

Pokud hřebec znal odpověď, nesvěřil se s ní a Devlin se

odtáhl od stání s bezmocným zasténáním.

„A ještě ke všemu mě dohnala až k tomu, že se ptám na radu koně.“

Dva týdny do první soutěže se Sabbathem utekly jako voda, rozmazaná šmouha časného vstávání, těžké práce a neúnavného tréninku. Když si A. J. večer před závodem čistila zuby, měla rozpolcené pocity. Dosáhli s hřebcem určitého pokroku, ale nepřipadalo jí to dostatečné. Ačkoliv se Sabbathem pokročila od skličujícího opakování jediné překážky ke kombinovaným dráhám, souboj vůle na kolbišti pokračoval.

Vzdychla a vytáhla kartáč na vlasy.

Aspoň že mezi nimi nepanovala úplná zášť. Jako zázrakem

se z neposlušného skokana stávalo skutečné zlatíčko, když

zrovna neskákal přes překážky. Pokaždé, když A. J. vstoupila do stáje, vystrčil hlavu ze stání a zařehtal jína pozdrav. Vždycky se od ní ochotně nechával podrbat za ušima a oplácel jí to úsilí tím, že ji šťouchalhubou v podpaží nebo jí očichával ramena.

Postupně se hřebec naučil snášet i Chestera a Devlina, ale

patřil A. J. Nebo přesněji řečeno, rozhodl se, že ona patří jemu.

To znamenalo, že pokud šlo o jeho četné rozmary, musela A. J.

nastoupit, jinak se všechno rychle pokazilo. Obzvlášť choulostivý byl hřebec na nohy a jedině A. J. mu

směla čistit kopyta. Chester to jednou zkusil a Sabbath se vzpíral tak divoce, že vytrhl ze zdi půlkuúvaziště. A když došlo na kování, odmítal se kovář s podkovou přiblížit k hřebci blíž než na dva metry, pokud mu A. J.

nestála u hlavy. Nikdo mu to neměl za zlé. Když byl Sabbath

ponechán sám sobě, pokusil se sežrat kováři pracovní

kombinézu, počínaje zadními kapsami.

Pokud šlo o samotné krmení, měl hřebec zvláštní manýry.

Hrozně nerad byl při jídle sám. Pokud nebyla A. J. nablízku,

zůstaly oves či seno nedotčené. Jenom když se opírala o dveře

stání, dívala se na něj a tiše na něj mluvila, sklonil Sabbath hlavu a začal žvýkat.

Při všech těch fobiích, bizarních návycích a při tom, jak se

choval na jízdárně, bylo snadné pochopit, proč šel Sabbath od

jednoho majitele ke druhému. Nebýt toho, jak očividně

a nepřekonatelně ji miloval, byla by s ním A. J. nejspíš ztratila trpělivost nejpozději do týdne.

Rozčesala si vlasy a vrátila kartáč do toaletní taštičky. Pak si navlékla tlusté ponožky, aby měla nohy vteple, a sebrala kosmetiku. Užuž byla na cestě dolů a v duchu si probírala seznam všeho, co musí ránopřed odjezdem na soutěž udělat, když uslyšela klení. Zvědavě se vydala za peprnými výrazy do Devlinovy pracovny. Zoufale dřepěl v koutě místnosti.

Když uslyšel, jak se blíží, vzhlédl. Jejich oči se v šeru setkaly a záblesk přitažlivosti, který zaplanul vždycky, když spolu byli sami, jí rozlil útrobami teplo.

„Promiň mi to barvité výrazivo.“ Jeho hlas byl hluboký

a tlumený.

„Vysoce výstižné a taky poučné.“ Pokusila se o nonšalantní úsměv. „Nevěděla jsem, co dokážeš udělat s kartotékou.“

Opřela se o veřeje a udržovala odstup. Nebyli spolu sami od

té noci, kdy se líbali v jeho ložnici; byla to tichá dohoda. Zvykl si příhodně zmizet, kdykoli musela použítkoupelnu, a ona každé ráno předstírala, že spí, když sešel dolů a začal dělat snídani. Po zbytek času byl s nimi Chester.

Nepřipadalo jí, že by ten nucený odstup nějak pomáhal. Protože své sexuální napětí nemohla ventilovat v realitě, vypomáhaly jí sexuální fantazie. Místo aby vzpomínka na polibky bledla a mizela, pronásledovala ji anabývala bájných proporcí.

Což se stává, říkala si, když v noci moc dlouho civíte do zdi. Perspektiva odejde jako první. Těsně za ní následuje dobrá nálada.

„Můžu ti s něčím pomoct?“ zeptala se.

„Můj systém zakládání selhal.“

A. J. se rozhlédla po místnosti. Všude ležely papíry.

Pokrývaly podlahu, vršily se na kartotékách, tvořily hromady. Byla to džungle.

„Zakládání bych tomu zrovna neříkala. Spíš papírnická

krajinotvorba.“

„Snáz všechno najdu, když to mám rozložené,“ dřepl si nad další stoh papírů. „Většinou.“

„Co hledáš?“

„Stvrzenky od dodavatele krmiva. Jsi připravená na zítřek?“

„Neřekla bych připravená. Spíš smířená. Podobné to bylo,

když mi trhali zuby moudrosti. Tak nebo tak, zítra večer bude po všem.“

Byla nesvá kvůli zítřejší soutěži a proto, že s ním byla

konečně o samotě; pohrávala si s dolním okrajem trička,

odtahovala roztřepený lem a vytvořila tam díru. Tričku bylo nejmíň deset let a nosila ho pro štěstí. Vpředu byl název fotbalového týmu místní střední školy a taky velká lví hlava. Na zádech stálo: BACHA NAKOČKY.

Devlin ani tentokrát nic nenašel, vstal a protřepal si ztuhlou nohu. „Vy dva jste od prvního dne urazilipořádný kus cesty. Ještě větší kus máte před sebou, ale nezůstali jste trčet na místě.“

„Co budeme dělat, jestli bude zítra na trati voda?“

Tak pilně pracovali na základních skocích, že vodní příkop zůstal nenaplněný. To byl další zdroj obav. Ani jeden z nich nechtěl, aby vedla hřebce poprvé přes vodní příkop zrovna v soutěži.

„Pokud tam bude voda, budeš se snažit, co to půjde,

a doufat, že to zvládne, ale vsadím se, že si s tím nebudeš muset dělat starosti. Tohle je regionálnísoutěž. Bude tam pár dobrých jezdců, ale není to nic velkého. Nebudou si moc vymýšlet.“

„Vím, že máš pravdu, ale prostě se mi to pořád motá v hlavě.“ Její ruce zrychlily činnost.

„Přestaň se nimrat s tím tričkem, nebo z něj nic nezbude,“ řekl temně. Ne že by mě veskrze nelákala představa, že se ta zatracená věc rozpadne na cáry, dodal Devlin v duchu.

Ruce znehybněly. „Jsem trochu nervní.“

Devlin pohlédl na díru, kterou vytvořila, a vnímal sílu své touhy. Držet se dva týdny od A. J. co nejdál, to bylo učiněné peklo, a ctnostné sebeovládání už ztrácelo schopnost posilovat sílu jeho vůle. To poslední, co potřeboval, bylo mluvit s ní a představovat si, jak by vypadala s obnaženými ňadry.

Pouhá myšlenka stačila, aby mu navodila erekci. Každou noc k němu A. J. ve snu přicházela, vyplouvala po schodech nahoru, skrz jeho dveře a do jeho lůžka. Cítildotek její pokožky, ztrácel se v jejích ústech, vnímal vůni levandule z jejích vlasů. A pak se probouzel a vduchu se ptal, proč sakra A. J. spí jinde než vedle něj.

Zaťal zuby.

„Vypadáš zuřivě,“ podotkla tiše.

„Promiň. Nejspíš jsem taky nervní.“

Lháři, říkal si. Nebyl z té soutěže nijak nadšený. Ani na ni nemyslel. Hlavu měl plnou A. J. Skutečnosti, že jsou v jeho domě sami. Že by stačily dva kroky, aby ji mohl políbit. Na rty. Na šíji. Na…

„Chci, abys věděl, že nás nezklamu. Zítra se budu snažit ze

všech sil.“

„Samozřejmě, že budeš,“ snažil se soustředit. „Snažíš se ze

všech sil každý den na jízdárně. Je na tebe úžasný pohled. Jsi o moc lepší, než jsem čekal.“

„Neumíš si představit, jak moc to pro mě znamená.“ Modré

oči měla sklopené a tvář zardělou, jako by ji jeho chvála přiváděla do rozpaků a současně těšila.

Odkašlal si s pocitem, že by ji měl ještě víc podpořit. „Na

zítřku nezáleží celá tvoje budoucnost. Ani jezdecká kariéra, ani šance, že uděláš ze Sabbatha šampiona.Je to jen jedna soutěž, doufejme, z dlouhého seznamu těch, které na něm pojedeš. Jsi teprv na začátku, a jestli na prvních pár metrech škobrtneš, neznamená to, že nedojedeš na konec.“

A. J. se na něj usmála a on měl pocit, jako by mu vyrazila

dech. Stála ve dveřích, na sobě flanelové boxerky a staré tričko, a byla to ta nejsvůdnější ženská, co kdyviděl. Vlasy jí splývaly přes ramena v těžkých vlnách a pleť v šeru zářila. V těle mu pulzovalo auvědomoval si, že je jedno, co má A. J. na sobě; vždycky by ho přitahovala. I pytel od brambor by mu na ní připadal jako krajkové negližé.

Devlin si odkašlal. „Poslyš, vím, že si chodíš pro vzpruhu

spíš za Chesterem, ale jestli dneska potřebuješ podpořit, snad bych se na něco zmohl.“

Chraplavě se zasmála, až ho začaly svrbět ruce touhou.

„Co bys doporučoval?“ zeptala se. „Něco jako ‚Věř si

a všechno je možné‘?“

„Myslím, že bych to spíš podlil skotskou.“

„Já moc nepiju. Chovám se pak praštěně.“

„Pak ti jako tvůj dnešní guru radím, aby ses držela té víry

v sebe.“

„Dobrá rada,“ broukla a otočila se k odchodu. „Uvidíme se,

hned jak se rozední?“

Devlin kývl.

A ve všech mých snech, dodal v duchu.

Když odcházela, hrábl si rukou do vlasů a zhluboka se

nadechl, aby se uklidnil. Usoudil, že dobře dělá, když jde dolů. Už věděl, že v noci jeho tužby sílí, takže jepro oba lepší, když jsou každý v jiném patře. Sakra, podle téhle logiky by měl spát ve stáji u Sabbatha.

Devlin se rozhlédl po pracovně a snažil se rozpomenout, co

hledal. V hlavě se mu vybavovaly jen vidiny A. J., takže pátrání zanechal. Když zhasínal světlo, říkal si,

jaká je to škoda, že by musel projít kolem ní, kdyby si šel pro skotskou.

Bylo chvíli po sedmé ráno, když tahač McCloudových stájí

zajížděl na výstaviště, kde se konala soutěž. Přívěs nebyl tak velký jako ten, na který byla A. J. zvyklá, alena druhé straně už viděla i kamiony pro dva koně menší než Sutherlandův obr.

Zábavné na tom bylo, že se jí Devlinův zamlouval víc než ten, ve kterém jezdívala. Snáz se s nímmanévrovalo a byl daleko méně okázalý.

Devlin seděl za volantem a řídil při hodinové cestě napříč virginským venkovem, zatímco A. J. a Chester seděli pohodlně v kabině vedle něj. Všichni tři byli vzhůru od rozednění; absolvovali rutinní kontroly před závodem, aby byla jistota, že se na nic nezapomnělo a že nedojde k ničemu nepředvídatelnému.

Devlin je navigoval do prostoru pro soutěžící, což bylo po

prašné cestě podél řad aut zaparkovaných na trávě; A. J. bedlivě pozorovala okolí. Teenageři, na pohledznudění a rozpačití v oranžových reflexních vestách a stejných baseballových čepicích, řídili provoz po obou stranách vozovky. Výstaviště za nimi představovalo rozlehlou otevřenouplochu ohraničenou bílými ploty a několika skrovnými budovami. Pole se kdysi používalo po celé generacek pěstování kukuřice a pšenice, až padlo za oběť velkokapacitnímu zemědělství. Teď patřilo obci a byl tovelký tahák, konala se tu rodea, skokanské soutěže a tu a tam zde hostoval i kočovný cirkus.

A to letní autokino s Godzillou taky nebylo špatné,

zavzpomínala A. J. Není nad to vidět vymyšlenou nestvůru na velikém plátně.

Zatímco Devlin hledal volné místo k parkování, přistihla se,

jak se připravuje, že uvidí Sutherlandovo logo nalepené na boční stěně kamionu nebo na zádech tričkaněkterého stájníka.

Sutherlandův tým se soutěže zúčastní; tím si byla jistá. Vědomí, že bude muset soupeřit s lidmi, kterébyla zvyklá vídat dennodenně, ale teď už nepatří do stejné stáje, jí dávalo pocítit závažnost jejíhovyřazení. Pokud byla v izolaci u Devlina, bylo to, jako by areál neexistoval. Dny měla tak naplněné a mysltak zaneprázdněnou tréninkem, že neměla čas myslet skoro na nic jiného.

Teď jí příval energie ze soutěže připomínal všechno, co opustila, včetně otce. Jediný kontakt, který s ním měla, byl vzkaz, jenž mu nechala na pracovním telefonu a jímž mu sdělovala, kde je, pro případ naléhavé potřeby. Byl to chladný odchod a A. J. ho litovala, ale stejnouměrou se jí ulevilo.

Nechtěla se od otce odříznout natrvalo, ale potřebovala čas, aby se dostala přes svou bolest a uraženost,a jeho rozhodnutí předat velení Peterovi, aniž by se s ní poradil, dosud pálilo.

Devlin ukázal na volné místo na konci pozemku, a když jeho

výběr všichni odsouhlasili, zavezl je do klidného koutu. Ve stínu stromu, daleko od většiny aktivit –ideálně se to pro ně hodilo.

A. J. vystoupila z kabiny, protáhla se a rozhlédla. Za jejich

odlehlým stanovištěm byla tréninková jízdárna se zahřívacími

skoky, řada stánků s občerstvením a firemní stany, přetékající jezdeckou výstrojí a oblečením. Opodál odobchodních aktivit se nalézalo závodiště. Aréna s řadou tribun a spoustou okolního prostoru, kde mohlidiváci sedět na trávě, byla dvakrát větší než ta, ve které trénovala u Devlina.

Všude se hemžili lidé s kelímky kávy, ze které stoupala pára,

a programy zastrčenými v podpaží, pokud patřili k divákům, nebo se pohybovali rychle, jestliže náleželi korganizátorům soutěže nebo k soutěžícím. Byli tu stájníci a trenéři, sudí s odznaky, svěží dobrovolníci, zekterých vyroste příští generace šampionů. Na okamžik A. J. snadno zapomněla na své obavy a pohroužilase do čirého úžasu nad tím průvodem lidí. A uprostřed toho všeho ucítila, jak jí projelo radostné vzrušení.

Neexistovalo místo, kde by byla radši.

„Půjdu zkontrolovat startovní tabuli a ujistit se, že jsi zapsaná,“ řekl jí Devlin. Chester už se vrátil k Sabbathovi.

„První kolo začne až v devět, ne?“ zeptala se.

„Času habaděj.“

Byla to lež. Oba věděli, že dvě hodiny uplynou jako voda.

Skoková soutěž se měla konat jako první a po ní bude odpoledne následovat drezura a soutěže nováčků. Nečekala, že by tu zůstali celý den, se Sabbathem sotva. Zvládnout dopoledne bude vyčerpávající, a čím dřív ho vzdálí od davu diváků, tím líp.

A. J. obešla návěs, právě když z něj Chester pozadu vyváděl hřebce. Kůň byl nervózní, když se ocitl na zemi, kroutil krkem a oči měl trochu zdivočelé. To nebylo dobré znamení.

„Tohle je soutěž,“ káral ho Chester. „Teď nemáš co myslet

na ženský.“

A. J. se nervózně zasmála, přistoupila k Sabbathově hlavě

a snažila se ho uchlácholit. „Nejsem ještě připravená na to, abys začal s někým chodit.“

„On taky ne.“

Sabbath poskakoval sem a tam, lesklá černá srst se mu

blýskala v jasném ranním slunci jako obsidián. Chester naopak

stál pevně na svém místě, ocelovým stiskem třímal vodicí otěž.

A. J. na sobě cítila pohledy davu, který míjeli; oči diváků poměřovaly koně s nezastíranou zvědavostí a s podobným výrazem si prohlíželi okolní lidé i ji. Chtěla věřit, že je vzezření koně upoutalo a přejí jí všechno nejlepší, ale věděla, jak je to ve skutečnosti, a ze všech sil se snažila čelit jejich pohledům klidně. Trpěla sice úzkostí, co se bude dít na závodišti, ale hodlala vynaložit zatracené úsilí na to, aby to nedala najevo.

Když byla spokojena s tím, jak je hřebec pod kontrolou,

rozhodla se pro prohlídku závodiště. „Projdu si trať. Potřebuješ něco?“

„To, co potřebuju, tu nejspíš neprodávaj,“ řekl Chester, když

hřebec znovu pohodil hlavou. „Moc fajn by byla kotva, kterou bych moh’ tomuhle pověsit na čelo. Taky by vydržela dýl než moje ruka.“

„Myslím, že s námořní výstrojí máme smůlu, ale třeba splaším nějakou jinou zátěž.“

Teď by se mi hodil Peter, kdybych na něj narazila, pomyslela

si s humorem.

Zamířila k předváděcí ohradě, chtěla najít Devlina, dostat se

co nejblíž k návěstní tabuli, aby si zkontrolovala pořadí jezdců, a prostudovat pořadí skoků. Soutěžící atrenéři už se shlukli kolem tabule, takže si musela stoupnout na špičky, aby přes ně viděla. Natahovala sedopředu, když ucítila, jak ji někdo objal kolem pasu.

„A tak jste s tím mustangem zase tady.“

Francouzský přízvuk se jí zařízl do mozku jako motorová pila. Obrátila se k Philippu Marceauovi a současně o krok odstoupila.

„Á, ale že vám to ranní světlo sluší.“ Jeho široký, konejšivý

úsměv předváděl vynikající zubařskou práci.

Rezervovaně mu pokynula a přišlo jí úžasné, jak může tak

melodický francouzský přízvuk znít z jeho úst tak skřípavě. Má na všech zubech korunky?

„Vidím, že jste v pořadí za mnou,“ říkal a zaujal ležérní pózu.

Jeho jezdecký oděv byl konvenční a kvalitní, ale na nose měl

výstřední panoramatické sluneční brýle. „Jste velice kurážná, když jdete s tou bestií závodit. Prý máte

pomocníka, non?“

„Mám trenéra,“ potvrdila a v duchu hledala únikovou cestu.

Stát v těsné blízkosti tohohle člověka je jako uvíznout ve

výtahu, usoudila. Slibujete Bohu kdeco, jen abyste se z toho dostali ven.

„Ale není to jen trenér. Tahle dáma nejenže zvládá hřebce,

kterého nikdo jiný nedokáže zkrotit, ale taky křísí mrtvé, n’est-ce pas? Zázračně jste zase rozproudila vMcCloudovi krev, aspoň já to tak slyšel.“

A. J. spadla brada nad tou urážkou. „O čem to mluvíte?“

„Jistě žertujete. Je toho všude plno.“ Zagestikuloval

ochablým zápěstím. „Ačkoliv musím říct, že jste nevěrnice, když opustíte svou rodinu kvůli muži, kterýnení vaším manželem. Aťsi vám jeho služby vyhovují sebevíc.“

Zorné pole se jí zúžilo na jeho krční tepnu. „Vy jeden…“

Po jejím boku se objevil Devlin. „A. J.! Je čas projít trať.“

„Á,“ vyslovil Philippe rozmáchle. „A zde je váš dobrý učitel, muž, kvůli kterému jste se všeho vzdala. Já osobně si neumím představit, že bych opustil svou rodinu kvůli cizí stáji, ale já jsem Francouz a my jsme známí svou loajalitou. Ovšem na druhé straně taky nepotřebuju ten konkrétní druh instrukcí, které tenhle McCloud nabízí.“

A. J. cítila, jak ve tváři rudne jako cihla, a připadala si jako boxer připravující se k ráně.

„Jdeme,“ prohlásil Devlin.

„Ano, běžte, vy dva. Nejspíš spolu máte hodně co dělat.“

A bylo to. Ztratila nervy.

„Ty uslintaná žvanivá drbno…“

Měla svrbění zajít ještě dál, ale Devlin jí rázně položil ruku na rameno a začal ji odvádět.

„A když je řeč o drbech,“ zavolal za nimi Francouz, „měli byste napínat uši. Já sám brzy něco oznámím.“

„Na to nemusíme napínat uši, ty…“

„Dost,“ zasyčel Devlin a vlekl ji pryč.

Když byli mimo dosah davu, A. J. se k němu prudce otočila, oči jí tyrkysově planuly.

„Jak jsi to mohl nechat jen tak? Nedals mi příležitost, abych

nás bránila!“

Devlin nic neříkal, což ji rozzuřilo ještě víc. Jen tam stál a klidně na ni hleděl. Copak nemá žádnou hrdost?

„No tak! Marceau nás šíleně urazil a tys mě odtáhl dřív, než

jsem stihla zareagovat.“

Když se ani teď nedočkala odpovědi, svraštila čelo.

„Haló?“

„Už jsi skončila?“ zeptal se. „Nebo mu chceš udělat ještě větší radost?“

A. J. se zatvářila zmateně.

Vyzval ji: „Pověz mi, na co momentálně myslíš.“

„Jak bych mu ráda narazila na hlavu pytel s krmením.“

„Ještě něco?“

„Jak se v nás mýlí. Jak je to absurdní, že ten člověk mluví

o loajalitě, když chodí s tolika ženskými zároveň, že by měl mít u postele čekárnu.“

„Dobře. Teď mi řekni, proč jsme tady.“

Zadívala se na něj, jako by se zbláznil. „Soutěžit.“

„Jasně. A ty vyplýtváš veškerou energii a koncentraci na Philippa Marceaua zhruba půl hodiny předtím, než musíš nastoupit na start.“

„Ale to, co říkal…“

„Bylo přesně to, o čem věděl, že tě rozhodí.“

Zavrtěla hlavou. „Ale proč by se namáhal?“

„Protože vidí, že jsi pro něj hrozba.“

„To pochybuju. Sabbatha nikdo nezná a já nejsem tak

ošlehaný závodník jako Marceau. Nemá se čeho bát.“

„Doháníš ho rychleji, než si myslíš. I když je Sabbath drsňák, dokázal by vyklepnout všechny Marceauovykoně a ty máš od přírody víc talentu, než si on dokáže natrénovat za celý život.“

„Nemůžu uvěřit, že by se mě bál. To, co předvedl, nebyla strategie, ale prostě jeho povaha.“

„Nevsázej na to. Má skvělé instinkty, pokud jde o lidskou přirozenost, a využívá je ve svůj prospěch. Vždycky.“

A. J. otevřela ústa, ale přerušil ji.

„Už jsi párkrát soutěžila, ale očividně nemáš dost zkušeností

s těmi psychologickými hříčkami, co hrají lidi jako Marceau. Při vzestupu bys na to měla být připravená.Soutěž dokáže lidi zkazit a Marceau, ten byl pěkný prevít ještě předtím, než začal soutěžit.“

A. J. se nad tím zamyslela a začala chápat, oč Devlinovi jde.

Viděla, jak hrála Marceauovi do ruky, a začala si připadat jako pitomec.

Při pohledu na to, jak splaskla, se Devlin neubránil, natáhl

ruku a zastrčil jí za ucho uvolněný pramínek vlasů. Bylo to poprvé, co se jí dotkl od té noci, kdy se líbali.Jeho ruka jí spočinula na tváři.

„Technicky nejlepší jezdec vždycky nevyhrává,“ podotkl

jemně. „A Marceauova hvězda díky tomu vystoupila mnohem výš. Umí skvěle rozčilovat soutěžící. Už jsem ho při tom viděl.“

Těžce vzdychla. „Jak jsem mohla takhle naletět?“

„Koukej, měla bys to brát jako kompliment. Ten člověk nikdy nemarní čas s jezdci, u nichž si je jistý, že je dokáže porazit.“

A. J. okamžik mlčela a pak mohl sledovat, jak se vzchopila a ty její podmanivé oči znovu zasvítily cílevědomým odhodláním.

„No,“ řekla ostře, „příště už mě nedostane. Projdeme si trať.“

„Hele,“ broukl.

Pohlédla na něj.

„Jsem na tebe hrdý.“

Začervenala se a po tváři se jí zvolna rozlil úsměv. Je to,

jako bych doma pozoroval východ slunce nad horami, pomyslel si.

Krásné, zářivé, magické.

„Díky,“ zamumlala a pak zamířila zpátky k davu kolem návěstí.

„Nemusíš se tam strkat,“ zastavil ji. „Už jsem načrtl trať a ty půjdeš předposlední z patnácti.“

„To je skvělé.“

Společně se sklonili nad jeho psací podložkou a analyzovali uspořádání tratě. Bylo tam jedenáct překážek, z toho dvě kombinace. Chválabohu Devlin předpovídal správně, že vodní příkop tu nebude. Když se A. J. obeznámila s půdorysem, vstoupili na závodiště a prošli si trať; odkrokovali vzdálenosti mezi překážkami. Dělali devadesáticentimetrové kroky a počítali čtyři jako jeden Sabbathův. Ostatní soutěžící a trenéři dělali totéža všichni dohromady vypadali jako četa zmatených vojáků, vykračujících si parádním krokem různýmisměry.

Když prošli trať, Devlin jí radil, jak zvládat otočky.

„První tři skoky jsou v řadě. Pak následuje otočka a ty ho musíš začít obracet hned, jak to půjde, než zamíříš k první kombinaci kolmých skoků. Šestka bude první opravdová zkouška.

Je to ostrý obrat a bude se ti vzpírat. Sedmička a osmička jsou relativně snadné, ale pak přijde oříšek. Potom rovném úseku před obratem k devítce a desítce se bude hnát jako blázen. Budeš ho muset co nejvícudržet, aby nevletěl do rohu a neminul tu poslední kombinaci oxerů. Jak se přes ně dostanete, čeká vásuž jen zeď na jedenáctce a jste doma.“

A. J. kývla a položila mu několik konkrétních otázek ohledně

toho, kde musí jít na skok šikmo, aby byl hřebec v co nejlepší pozici na zdolání obratu. Věděla, že je proni výhodou, když startuje až na konci. Může sledovat prvních pár skokanů a zjistit, kde mají problémy.Typické bylo, že na trati se vyskytlo pár překážek, které soutěžící nejspíš pokazí, a zjistit, které to jsou, tobyla důležitá informace. Někdy bylo až překvapivé, kde vyvstaly problémy.

Cílem soutěže byl „plný počet“, což znamenalo, že kůň a jezdec zdolali všechny překážky, aniž by shodili břevno. Bodovací systém založený na „trestných bodech“ sledoval každou odchylku od plného počtu. Sražené břevno znamenalo čtyři trestné body pro jezdce a existovaly i další přestupky, když například kůň odmítl skočit nebo nepřekročil startovní či cílovou čáru. Trať měla také časový limit, a pokud ho jezdec nesplnil, byl diskvalifikován.

Bude-li po ukončení prvního kola jen jeden jezdec s plným počtem bodů nebo nejnižším počtem trestných, stane se vítězem a ostatní místa budou seřazena podle výsledků. Pokud však skončí s plným počtem bodů či nejnižším počtem trestných víc soutěžících, bude následovat rozskok přes půl tuctu překážek. Jezdec s nejlepším časem bez trestných bodů pak zvítězí, anebo pokud nikdo neprojede bez trestných bodů, zaujme první místo ten, kdo dosáhne nejnižšího počtu trestných bodů.

A. J. i všichni ostatní soutěžící znali pravidla zpaměti. Také věděli, že pravidla jsou to jediné, co se nazávodech dá předvídat.

Nedalo se tušit, k čemu dojde, až někdo vstoupí na závodiště.

Během těch dvou minut, než jezdec a kůň projedou trať, se může stát všechno a cokoli. Takovéhletriumfy a tragédie je všechny, soutěžící stejně jako diváky, nutily k návratům.

Když si znovu v hlavě procházela uspořádání tratě, říkala si

A. J., že nemá zdání, jak se její hřebec zachová. Inu, věděla, co špatného by se mohlo stát. PřivéstSabbatha na cizí jízdárnu a obklopit ho lidmi, z nichž někteří se budou pohybovat, zatímco on bude skákat, to byl velký požadavek. Bude to vizuálně poutavé, pastva pro zvídavé oko a A. J. věděla, jak snadno Sabbath ztrácí koncentraci.

Když si znovu prošli trať, zamířila s Devlinem zpátky do ohrady soutěžících. Než se vrátili ke kamionu, měl už Sabbath chrániče na všech nohou, aby se zabránilo zranění, pokud by narazil do břevna, a na hřbetě už měl sedlo.

„Máme dobrou pozici,“ oznámil Devlin Chesterovi, když se

přiblížili. „Jak se chová?“

„Myslím, že se zasnoubil tamhle s tou klisnou, ale nevím to

jistě.“

Devlin se zasmál. „Možná se přece jen dočkáš té jarní

svatby.“

„To doufám.“

A. J. po obou střelila zvědavým pohledem, ale muži už změnili téma.

Vstoupila dovnitř do kamionu a vyndala tašku, ve které měla

oblečení na závod. V jednom z prázdných stání si zula pracovní boty a svlékla se; ranní vzduch studil. Vespěchu, aby se zahřála, si rychle oblékla běloskvoucí košili s kolárkem a zastrčila ji do béžových rajtek. Ztašky vylovila ponožky pro štěstí. Byly zářivě růžové, s obrázkem prasátek s andělskými křídly letících veformaci; schovala je do naleštěných černých jezdeckých holínek sahajících až ke kolenům.

Z kabelky vyndala A. J. zlatou jehlici, kterou si vpředu

připnula k hrdlu, a zapletla si vlasy do dlouhého copu, jenž si pevně stočila v týle do drdolu. Rozhlédla sepo zrcadle, ale žádné nenašla, a tak se pokusila získat představu o tom, jak vypadá, pomocí zrcátka vpudřence.

Zoufalá z toho, že se nevidí, a s protichůdnými pocity z toho, že uvažuje o tom, co by asi jejímu úboruřekl Devlin, když by se raději měla soustředit na závod, sundala A. J. z dřevěného ramínka blejzr ahladkým pohybem do něj vklouzla. Na míru šitý černý kabátek byl podšitý červeným hedvábím a vpředuměl dva mosazné knoflíky s vyrytým logem Sutherlandových stájí. Snažila se nad tou insignií nedumat,když si blejzr zapínala. Rázným popotáhnutím za dvojitý rozparek vzadu dokončila úpravy a vyzbrojena do ušlechtilé bitvy vyšla ven, sametovou helmu zavěšenou na jedné ruce. Byla připravena vstoupit do ringu.

Devlinovi potemněly oči, když vzhlédl od Sabbathova nánosníku, který upravoval. Při všech přípravách a chaosu závodního dne nepřemýšlel o tom, co mu chybí, ale všechno mu to vytanulo na mysli, když ji uviděl stát v ranním slunci oblečenou do závodního úboru. Věděl, jak jí v tom saku je. Mravenci v břiše, pořadí překážek, které umí nazpaměť jako mapu pokladu, líbezná agoniečekání, až na ni přijde řada na závodišti. Tyhle věci soutěžící nikdy nezapomene. A i když z ní měl radost, trápilo ho to, co sám ztratil.

„Hotovo?“ zeptal se, když k němu přistoupila.

A. J. vztáhla ruku a položila mu ji na předloktí. „Není ti nic?“

Devlina překvapila její starostlivost, protože se původně

domníval, že si nechává své emoce pro sebe.

„Jasně že ne. Proč se ptáš?“

„Vypadáš, jako by tě něco bolelo.“

Zvažoval, zda má její péči odmítnout, nebo ne. To poslední, čím by se měla zatěžovat cestou na závodiště, jsou jeho problémy, ale bylo mu zatěžko něco před ní tajit. Těm pronikavým modrým očím, které na něj hleděly a viděly mu až do morku kostí, až do jeho bolesti, nemohl neodpovědět.

Zalétl pohledem k závodišti. „Stýská se mi. Fakt se mi stýská… po tom všem. Nebyl jsem na závodech od…“

„Nemusíš tu zůstávat,“ řekla. „Jestli je to moc těžké…“

„Nikdy bych neodešel. Jsem tu kvůli tobě.“

Setkali se očima a neuhnuli. Zčistajasna dav zmizel, šum

kolem nich umlkl, závod přestal existovat. Na zlomek okamžiku

byli na světě sami dva.

A pak Sabbath dupl kopytem a Chester zavolal nějakou

otázku ohledně postroje a někdo za nimi zaklel, protože převrhl vědro vody.

Devlin bojoval s nutkáním vzít ji do náručí; ukázal na hřebce.

„Tak co říkáš, zjistíme, jak mu to půjde v dětském kolektivu?“

Oba se zadívali na Sabbatha, který koulel očima, jako by to

byly pingpongové míčky, a pak směrem ke cvičné jízdárně. Jezdci už tam zkoušeli skoky a klusali podélohrady. Všichni soutěžící měli společnou jízdárnu se stejnými třemi až čtyřmi překážkami na rozcvičení.Současně.

„Nemohli bychom mu na to náhodou navléct přes hlavu

pytel?“ zažertovala, když přistupovali ke koni. Uchopila otěže do rukou a Devlin ji vyhodil do sedla.

„Něco ti řeknu,“ poznamenal. „Jestli bude zlobit, má zaracha.

Žádné telefonování, žádná telka. Nebudeme se s ním mazat.“

Zasmála se.

„A. J.,“ oslovil ji tiše.

Ještě se usmívala, když na něj shlédla. „Copak?“

„Díky, že mě tak dobře znáš. Že mi rozumíš.“

Jeho ruka jí stiskla nohu.

„Já… tě mám ráda,“ přiznala šeptem.

„To mám velké štěstí.“

Vyrazili ke cvičné jízdárně a srdce A. J. přetékalo radostí.

I když bylo těžké soustředit se na něco jiného než na

Devlina, Sabbath se dožadoval pozornosti a také se mu jí naplno dostalo, hned jak vstoupil do ohrady.

Vzepjal se, královsky zaržál a oznámil tak svůj příchod ostatním koním, kteří se rozcvičovali.

Zatímco se ho A. J. pracně snažila ovládnout, znovu si pomyslela, jak je to nebezpečné začít si něco s

trenérem.

„Nejdřív ho pustíme podél ohrady,“ doporučil jí Devlin.

S určitými obtížemi navedla A. J. hřebce do klusu. Hlavu měl zdviženou jako kohoutek pistole, toužil si něco s někým začít a všichni ostatní v ohradě poznali problém na první pohled.

Vyhýbali se Sabbathovi širokým obloukem.

Zatímco se A. J. snažila udržet hřebce co možná v klidu, byl už první soutěžící připravený vstoupit na závodiště. Hleděla jedním okem před sebe a druhým na závodní trať, nemohla se dočkat, co se bude dít. Když zazněl bzučák, jezdkyně vyrazila; její kůň zdolával vzdálenosti mezi skoky a vznášel se nad překážkami ohromnými poryvy síly. Byla to pěkná jízda, ale ne bezvadná. Kůň udělalchybu na druhé kombinaci, problémovém místě, které Devlin předpověděl.

I když by ráda viděla ze závodu víc, A. J. věděla, že se musí

zaměřit na Sabbatha, a než trať projelo prvních osm soutěžících, podařilo se jí zdolat s ním několikcvičných překážek. Výsledky nebyly nijak slibné. Hřebec se snažil neposlouchat její povely, bránil se jí v každé zatáčce, rozbíhal se. Vypadali jako amatéři, jako by nevěděla, co dělá, a hřebec už vůbec ne.

Na Devlinův povel ho zastavila, protáhla si paže a snažila se klít jen v duchu. Měla pocit, že udělala nejhorší chybu svého života a předvádí ji obecenstvu, které ani v nejmenším nebude shovívavé.

„Jdeme odtud,“ rozhodl Devlin.

„Ale brzo na mě přijde řada.“

„Já vím, ale věř mi. Máš skelné oči a vypadáš, jako bys už prohrála. Musíš se soustředit.“

A. J. mu předala otěže a nechala ho vyvést hřebce z ohrady do stinného prostoru. Za rohem stáje tu měli trochu soukromí.

„Podívej se na mě,“ řekl.

Zvolna se otočila, jako by procitala ze sna.

„V téhle chvíli už jsi prohrála, a to ne kvůli koni. Jestli se neprobereš, nebudeš litovat jen toho, že jsiriskovala a momentálně jsi z toho na kaši.“

„Mně je to tak trap…“

„Nech toho. Když půjdeš na závodiště tak, jak jsi na tom teď, zadupe tě ten kůň do země jako sedmikrásku. Vrhne se na ty překážky a bude dělat problémy a ty budeš rozladěná z toho, že ses tady, v téhle chvíli, nevzpamatovala, místo aby ses ve všem utápěla.“

A. J. zavrtěla hlavou, myslí jí vířily vidiny nezdaru.

„Co jsem udělala?“

„Už je pozdě odvolávat rozhodnutí, které jsi provedla před

kolika týdny. Vykašli se na něj po tomhle závodě, jestli musíš, ale neházej ručník do ringu deset minutpředtím, než máš nastoupit na start. To smrdí zbabělostí a ty to víš.“

Okamžik jí trvalo, než jeho radu absorbovala. Měl pravdu.

Uhnout není řešení, protože později by toho litovala ještě víc.

V duchu si představovala, jak se vrací do stájí, aniž by vůbec vstoupila na závodní trať, s vědomím, že zesoutěže vycouvala.

Ať se stane cokoli, usoudila A. J., nemůže to být horší, než

kdyby to vzdala.

Kývla a začala Sabbatha otáčet.

„Dobře to dopadne,“ řekl jí.

Když na něj pohlédla, čelil jí Devlin s takovou jistotou, až ji rozjařilo, jak jí důvěřuje. V duchu se ptala, jakby mohla vstoupit na trať bez jeho podpory. Uprostřed všeho chaosu a pochybností se tyčil pevně jakoskála. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by tu nebyl, aby ji povzbuzoval, řídil, zvedal, pokud by snad spadla.

„Když jsi tady,“ prohlásila, „tak tomu věřím.“

Cestou k závodišti se jí myšlenky potulovaly všude možně.

V hrudi měla pocit, který vzdoroval veškerému popisu. Nutilo ji to k úvahám, zda pravá láska neníspojením konejšivého tepla jistoty s intenzivním žárem vášně. Je to pekelná směsice, říkala si.

Společně se zastavili před hlavní branou závodiště

a prohlédli si aktuální výsledky soutěže. Plného počtu bodů ještě nikdo nedosáhl a před A. J. zbývali užjen dva jezdci, z nichž jeden se chystal vstoupit na trať. Když uslyšela jméno Philippa Marceaua, A. J. se nenamáhala skrývat své znechucení.

Francouz seděl na vysoké grošované klisně, na které

jezdíval často. Byla to dobrá skokanka ve vrcholné formě, a jen co se ozval bzučák, pustila se do skákání,

snadno a energicky.

Marceau na jejím hřbetě ji zcela ovládal, dobře klisnu vedl a s jistotou ji naváděl na každou překážku. Když zamířil do poslední ostré zatáčky a pak ke kombinaci oxerů, A. J. zatajila dech spolu se zbytkem obecenstva. Jestli to ti dva zvládnou, skončí s plným počtem bodů; tím si byla jistá.

Klisna zdolala kombinaci i poslední skoky dokonale, a když ti

dva cválali přes cílovou čáru za potlesku obecenstva, pohlédla A. J. na Devlina. „Na takového mizeru tedyjezdí skvěle.“

„Ne, má dobrého koně. Kdybys jí dala na hřbet pytel koblih, zajela by to stejně dobře.“

Zašklebila se.

Před ní byl ještě jeden jezdec a A. J. netrpělivě čekala, až na ni přijde řada. Její napětí začalo přecházet ina Sabbatha, snažila se tedy být co možná nehybná a dýchat pravidelně. To poslední, co potřebovali,bylo, aby se ještě víc rozparádil.

Jakmile vyvolali její číslo, spolkla obavy a vyklusala s hřebcem na trať; klouzavě zastavili před sudími. Když se rozhlédla, všimla si, že veškerá činnost na závodišti ustala. Připadalo jí, jako by se všechny oči upíraly jen na ni a na vysokého černého hřebce.

Tak tohle je patnáct minut slávy, nebo spíš neblahé

proslulosti, říkala si; sundala helmu a uklonila se lehce sudím.

A. J. však nevěděla, že lidé sice vzhlédli, aby viděli, o čem se vedou všechny ty řeči, ale zůstali civět kvůlitomu, jak dokonale jí to s hřebcem slušelo. Sabbathova impozantní energie a výška spolu s jeho srstíčernou jako noc a planoucíma očima by stejně neunikly pozornosti. Dohromady s dlouhonohým půvabema klasickou krásou A. J. však celek působil přímo oslnivě.

A. J. si znovu nasadila helmu a navedla hřebce k ohradě. Když uslyšela bzučák, pobídla ho do cvalu a zamířila k první překážce. Bojoval s ní tvrdě, ale moc mu nepovolila a skok zdolali docela dobře. Cestou k druhému se pokusil vyrazit, ale ona ho držela pevně a příštích několik překážek zvládli bez chyb.

A. J. cítila, jak se Sabbath pod sedlem žene kupředu, jeho

mohutná klenutá hruď nabírala litry vzduchu, aby poháněla

obrovské svaly na zádi. Jak zdolávali terén a pak se vznášeli ve skoku během vteřin, které jí připadalyjako celá věčnost, cítila, že nalézají společný rytmus. Jeho energie do ní přecházela, překonávalipřitažlivost a pak zase dopadali na zem. Bylo to vzrušující, pulzující, úchvatné.

A okamžik byla ráda.

Naneštěstí její radost netrvala dlouho. Cestou k rovince před

posledním ostrým obratem se A. J. vzpurně pokusila zpomalit, ale hřebec neměl v úmyslu se jí podvolit.Aťsi přenášela váhu sebevíc dozadu, hnal se kupředu, jako by se připravoval přeskočit plot jízdárny. Doobratu najeli nezvladatelně, navzdory veškerému jejímu úsilí, a Sabbath se bránil, když se ho snažilaotočit, pohazoval hlavou a zadek mu podkluzoval.

Nepřipadalo v úvahu, že by zvládli oxery, říkala si A. J. zoufale, když se ho snažila otočit. Úhel byl úplně špatný.

Znovu se pokusila přenést váhu dozadu a do strany. Sabbath vyrážel dech v podobě ohromných explozí páry a ona cítila, jak se jeho tělo zmítá na mocných pístech nohou. Věděla, že jestli nezpomalí, oba si ublíží. Minout obrat v takovéhle rychlosti znamenalo, že by museli přeskočit plot závodiště nebo skončit na hromadě v rohu.

To určitě došlo i hřebci, protože ve zlomku vteřiny přišel

k rozumu a změnil směr jako vichřice. Bylo to příliš prudké a příliš rychlé. K prvnímu oxeru dorazilizeširoka a zdolali jeho mamutí šíři v tupém úhlu. To znamenalo, že museli zvládnout větší horizontální vzdálenost, než kdyby šli na skok kolmo.

A. J. uslyšela, jak Sabbath zadním kopytem prudce narazil

o břevno, ale neměla čas dumat nad tím, zda ho shodil. Byli už tak daleko, že ho musela strhnout prudcedoprava, aby si neztížili druhý skok, nebo co hůř, aby ho úplně neminuli. Ještě znepokojivější bylo, že naopravu směru měla jen jeden krok.

Věděla, že jestli se moc nakloní nebo mu moc přitáhne uzdu,

vyvede je to při skoku z rovnováhy, a to by nebyla jen formální chyba; bylo by to nebezpečné. Oba bymohli na vysoké překážce spadnout, a to by při jejich rychlosti a výšce překážky mohlo znamenat těžké zranění.

Ve zlomku sekundy ji napadlo, že jediná možnost, jak se

dostat přes oxer bez úhony, je pustit ho a nechat, ať je po jeho.

Jestli Sabbath chce skočit, skočí. Jestli oxer mine, je to pořád lepší, než kdyby přistála obličejem v hlíně,potloukla se o břevno, nebo kdyby se Sabbath zranil.

Jakmile ho pustila, zareagoval Sabbath rychlým škubnutím

doprava. Přes překážku se přenesli, ale chyběl dobrý odraz, který by jim umožnil zdolat ji čistě. Kdyžpřistáli, slyšela nezaměnitelný zvuk břevna, dopadajícího na zem.

Když se ocitla za cílovou čárou, pocítila A. J. do jisté míry

úlevu. Dobré to nebylo, ale taky to nebyla úplná katastrofa.

Vzhledem k tomu, že Sabbath měl sklon dělat i větší problémy,

než byla pouhá genetická neposlušnost, usoudila, že z toho vyšla ještě docela lehce.

Ale nezvítězili. To ani zdaleka ne.

Hlasatel oznámil jejich čas a osm trestných bodů. Vzhledem

k tomu, že Philippe získal plný počet a byli tu i další jezdci s pouhými čtyřmi trestnými body, A. J. věděla,že se na stupních vítězů neumístí.

Devlin byl jediný, koho v davu viděla.

„Jak je ti?“ volal na ni cestou k nim. Převzal otěže, aby si mohla odpočinout.

„Nejspíš je to dobrý.“

Připadalo mu, že vypadá sklíčeně, a soucítil s ní. Bylo to

vyčerpávající i pro něj, a to se jen díval. Sledoval každičký pohyb dvojice, sugeroval jim, aby čistě zdolalikaždou z překážek, zatínal pěsti a zase je povoloval pokaždé, když se odlepili od země a opět se na nivrátili. Drama ho uchvátilo stejně jako všechny ostatní diváky, ale stres se násobil velice osobní starostí o ni.

„Odvedla jsi dobrou práci.“

A. J. si stáhla helmu. „Vzhledem k možnosti naprostého chaosu nejspíš ano.“

Devlin přesně věděl, jak jí je. Narodila se se závodnickou

touhou vyhrávat, a ta byla neměnná, stejně jako barva jejích očí.

I když s hřebcem dosud nebyla připravená převzít soutěžní trofej, cítil její zklamání z toho, že nezvítězila,

jako by ho prožíval sám.

A. J. sesedla a odváděli Sabbatha od jízdárny, když dojel

poslední soutěžící a z amplionu zněly jeho výsledky. Mířili zpátky k tréninkové jízdárně, aby tam hřebceprovedli, a ticho panující mezi nimi vyplňoval hluk davu a krátce poté oznámení, že zvítězil Philippe Marceau.

Když Sabbath vychladl a Chester ho začal čistit, A. J. si dala pauzu a vydala se k různým stánkům, kde seprodávaly postroje a potřeby pro jezdce. Kličkovala mezi sametovými čapkami a koženými holínkami, vdechovala vůni čerstvé kůže okořeněnou závanem grilovaného masa, které se začínalo připravovat k obědu, a zas a znova si v hlavě procházela závod. Hřebcovo počínání a svoje reakce. To, jak zdolal ten či onen skok. Bitvu o poslední obrátku. Hřebcovo nenadálérozhodnutí zdolat ten oxer poté, co ho nechala, ať si dělá, co chce.

A. J. věděla, že Sabbath chce skákat. O tom se znovu poučila, když mu popustila otěže a nechala rozhodnutí na něm. Jeho nenadálá korekce, kterou z něj na tom krátkém úseku nedokázala vypáčit násilím, jí sdělovala, že se touží vznášet ve vzduchu nad překážkami stejně silně jako ona.

Tohle odhalení ji trápilo. Znamenalo, že s ní bojuje jen pro

potěšení z boje, a to bylo špatné znamení. Pohroužen do bitvy

o nadvládu si zřejmě cenil víc válčení než svých skokanských

instinktů, což by znamenalo, že její ctižádost skončí v prachu stejně jako ta břevna spadlá z překážek.

A.

J. se užuž chtěla vrátit do kamionu, když zaslechla

rozhovor dvou soutěžících.

„Není divu, že té příšeře říkají Sabbath,“ říkal jeden. „Z toho koně jde hrůza.“

„Bránil se jí zuby nehty,“ souhlasil jeho společník. „Na

každém skoku. Ta ženská musí mít ruce z ocele.“

„Aspoň že nevletěl do obecenstva. Slyšel jsi, co se stalo

v Oak Bluffs?“ Oba muži se zasmáli.

„Jasně že slyšel,“ odpověděl jeden. „Dokonce jsem o pár

kroků couvl, když projížděli ten poslední roh. Už jsem myslel, že to vezmou přes parkoviště.“

„Věřil bys, že kvůli takové potvoře odešla od Sutherlanda?“

„Myslím, že ten kůň nebyl jediný důvod.“ Hlas poklesl do

spikleneckého šepotu. „McCloud není žádný blbec. Sice už

s koňmi nedělá, ale pěknou kobylku pozná na první pohled. Tu

nohu má v háji, ale vsadím se, že jinak mu všechno funguje, jak má, jestli víš, co myslím.“

A. J. pobledla.

„No, aspoň od ní nic nehrozí. Ta ženská není nebezpečná, dokud bude jezdit na té vzteklé potvoře.“

„Má smůlu. Vypadala docela slibně.“

Oba odešli ze stanu a A. J. zůstala stát, nevěřícně

a omráčeně, s pocitem, že ji někdo polil studenou vodou. Měla

pocit, že zvládne zvědavé pohledy a neurčitou představu, že o ní lidé mluví. Dokonce se i rozhodlaignorovat Marceauovu sprostou poznámku a přičítat ji jeho nepříjemné povaze. Ale slyšet takové dohadyna vlastní uši, od běžných soutěžících, to byla jiná.

Kráčela davem zpátky ke kamionu a neuměla si představit,

že by se mohla ocitnout v ještě horším stavu mysli. Vytyčila si nemožný cíl v absurdním termínu a veškeré pokroky se dají měřit v centimetrech, ne v metrech. Její jméno jde od úst k ústům a vlastní kůň se k nína trati chová jako nepřítel.

A k tomu všemu se asi zamilovala do svého trenéra.

Copak to může být ještě horší?

Pak uviděla Petera a otce, stojící tváří v tvář proti Devlinovi. Rozhořčeně vzhlédla k nebesům.

„To byla řečnická otázka,“ prohlásila nahlas. „Po ukázce jsem vážně netoužila.“

Všichni tři muži byli napjatí jak struny. Devlin, převyšující

zbylé dva o hlavu, se tvářil zasmušile. Garrett měl ve tváři výraz člověka trpícího žaludeční nervozitou.Peter vypadal uraženě a vztekle.

A to si lidé myslí, že čarodějnický sněm je symbol všech problémů, napadlo A. J.

Když míjela Chestera a hřebce, kteří stáli za kamionem, zvedla tázavě jedno obočí.

„Na nás nekoukej,“ pokrčil rameny Chester. „Pro jednou se Sabbath chová na veřejnosti slušně a já se narodil ve Švýcarsku.“

Obrátila oči v sloup.

„Očividně ji využíváte,“ říkal Peter silným hlasem.

„Nevíte, sakra, o čem mluvíte,“ odsekl Devlin. „Jsem její

trenér, ne milenec.“

„To mě máte za blbce?“

A. J. se vložila do hovoru. „Pokud marníš čas takovými

dohady, moc chytrý nejsi.“

Nevlastní bratr se otočil na patě a poskytl jí tak kompletní

podívanou na svůj úbor. Byl to černý, na míru šitý oblek se žlutou vázankou a košilí. Vypadal jakopostavička z animovaných grotesek, nakreslená příliš smělými barvami, než aby působily opravdově.

„Ty a McCloud nám kazíte pověst. To nebudu trpět.“

„A jak to přesně děláme?“

„Nějaký novinář se zrovna před chvílí ptal tvého otce, jak

dlouho spolu vy dva jste.“

„No a? Je to můj trenér už skoro tři týdny.“

„Nemluvíme o parkúru, A. J. Prý má vaši intimní fotografii.“

„Cože!“

„Slyšelas dobře.“

„Počkej moment.“ A. J. vrtěla hlavou. „Nechápu…“

Garrett se zeptal: „Opravdu s ním žiješ?“

Otočila se a pohlédla do otcových ustaraných očí. „Ano,

a spím u něj na pohovce. Tak se mi snáz trénuje a Devlin je víc než pohostinný.“

„To věřím,“ podotkl Peter.

„Neurážej mě,“ odsekla.

„Myslím, že by ses okamžitě měla vrátit domů,“ poznamenal

otec. „Bude to tak pro všechny lepší.“

„O tom jaksi pochybuju.“

Peter se ušklíbl. „A myslíš, že zůstat u tohohle chlapa je lepší možnost? Není nic hezkého, když něco máš se svým trenérem.“

„My spolu nic nemáme! A o žádné fotce nic nevím.“

„No, tak budeme nejspíš všichni překvapeni, co bude zítra

ráno v novinách.“

Otec přerušil jejich rozpálenou přestřelku. „Prosím, buďte zticha.“

„Ale on neví, co mluví!“

„A ty nevíš, co děláš,“ opáčil Peter.

Garrett ji prosil pohledem. „Miláčku, chci, aby ses vrátila domů.“

„A co udělám se svým hřebcem?“

„Jestli se vrátíš, bude Sabbath ve stáji vítaný.“

„Ne, nebude,“ vložil se do hovoru Peter. „Když jsem řekl, že

tu bestii nikdy nevpustím na půdu Sutherlandových stájí, myslel jsem to vážně. Pokud trvá na tom, že sito zvíře nechá, může se aspoň chovat slušně a přestat šukat s tím kulhavým vysloužilcem.“

A. J. se zajíkla a sledovala, jak Devlin, který až dosud mlčel, zdolává vzdálenost, která ho dělila od Petera.Reakce nevlastního bratra byla penězi k nezaplacení. Vypadal jako někdo, kdo vstoupil do cesty lavině.

„Prokážu vám jednu laskavost,“ zavrčel Devlin, „a zapomenu,

že jste to řekl.“ Obrátil se k A. J. a jejímu otci, načež pokračoval s odzbrojující jemností. „Myslím, ženejlépe bude přenechat tuto diskusi pouze členům rodiny. Jakkoli je úchvatné sledovat kolektivnímoudrost Sutherlandů, raději budu dělat něco konstruktivnějšího. Jako třeba sledovat, jak schne omítka.“

Otočil se k odchodu.

A. J. okamžitě vyrazila za ním, natáhla se a vzala ho za paži. „Promiň, že je to takový…“

Devlin opatrně odsunul její ruku. „Myslím, že by sis to měla

nejdřív vyřídit s rodinou. Pak můžeme řešit, co se děje mezi tebou a mnou.“

Když splynul s davem, A. J. se otočila na patě k nevlastnímu

bratrovi.

„Kdybych si nemyslela, že ti udělá monokl, který by se tloukl

s tou tvou křiklavou kravatou, požadovala bych, aby ses mu šel omluvit.“

„Po těch problémech, co způsobil, bych šetřil dechem.“

„Problémech? Ten člověk mi ze všech sil pomáhal potom, co

mě vlastní rodina vystrčila ze dveří, a ty ses právě uráčil urazit nejen jeho fyzický stav, ale taky jeho

charakter.“

Peter hněvivě máchl rukou. „Nech si ty slečinkovské řeči

o vlídnosti k cizím lidem. Kvůli tvým výstřelkům má kdekdo plnou pusu Sutherlandů, a ne v dobrém. Jsiostuda rodiny a nebýt toho, že vzhledem k tvému šílenství vypadám jako hrdina, když jsem tě vyrazil, bylbych vážně rozčilený.“

„To bych ráda věděla, jaké konkrétní problémy stáji způsobujeme?“

Otec se vložil do hovoru. „Peter má jen starost, že všechny ty dohady by mohly uškodit podniku. Lidi se nechtějí nechávat spojovat s farmou, která se bere jako kontroverzní.“

„Já už se Sutherlandovými stájemi nemám nic společného.“

„Ale budeš se chtít vrátit,“ přerušil ji Peter a pohlédl na

Chestera a Sabbatha, kteří dosud stáli u McCloudova kamionu.

„Jak dlouho se spokojíš s tou mrňavou stájí? Za jak dlouho budeš potřebovat nějaký nový kus vybavení,

který stojí víc než dům, v jakém bydlí většina lidí? Co se stane, až ten tvůj trenér nebude mít prachy na

to, aby tě dál zajímal?“

„Ty hajzle.“

Garrett vstoupil mezi ně. „Petere, co kdyby ses vrátil do

auta? Hned tam budu.“

„Fajn,“ vyprskl. „Jen od ní nechtěj, aby přišla k rozumu. Tak dlouho čekat nevydržím.“

Když Peter odkráčel, uchopil Garrett její ruce do svých.

„Arlington, já vím, že je to pro tebe těžké, a mrzí mě to. Ale Peter má v lecčems pravdu.“

„Peter má poslední dobou pravdu často, viď?“

„Vím, že někdy zachází moc daleko, ale ty to děláš taky. Jen chci, abychom byli spolu jako rodina. Chci, aby ses vrátila domů.“

„To nejde. Teď ne. Možná nikdy.“ Otec vypadal, jako by mu

pukalo srdce, a tak A. J. stiskla jeho ruce tak konejšivě, jak jen to dovedla. „Nemůžu žít navěky u tatínka.Tahle roztržka se stájemi… asi to mělo svůj důvod a přišlo to v pravý čas.“

„Mám o tebe starost.“

„Já vím. Ale momentálně jsem šťastná. Vážně. Miluju toho koně a myslím, že ho dokážu změnit. Jsem nedočkavá, vyděšená a nadšená současně. Žiju. I když se mi po tobě stýská, je příjemné být svou paní.“

„Věř mi, jsem rád, že tě to naplňuje,“ řekl opatrně. „Ale stejně se musím zeptat. Jsou ty řeči pravdivé? Otobě a…“

A. J. zavrtěla hlavou a pohlédla mu zpříma do očí.

Vydechl. „Já si to myslel.“

Ale lhal. Poznala to, protože úleva v jeho hlase byla zbrusu nová.

„I kdyby ano,“ zeptala se, „co by na tom bylo tak špatného?“

„Je to tvůj trenér.“

„No a?“

„No, není…“

„Jedním z nás? Tahle slova hledáš?“

„Ne, to vůbec ne. Jenomže jeho původ je úplně jiný než tvůj.“

I když otce milovala, ztratila A. J. trpělivost.

„Koukej, musím odvézt hřebce zpátky do stáje. Musím ho připravit na cestu.“

„Arlington, prosím, neobracej se zády k rodině.“

„Nemám pocit, že to dělám zrovna já.“

Otočila se k odchodu, ale zastavil ji žádostí.

„Chci, abys přišla na oslavu mých narozenin. Je to za dva

týdny. Bez tebe by to nebylo ono,“ naléhal.

Spolkla vlnu zoufalství. Tohle bylo to poslední, oč stála, ale jak by mohla odmítnout?

„Tak dobrá.“

„Děkuju ti.“

Vrátila se k němu a škrobeně se objali.

„Miluju tě,“ řekl jí. „Prosím, nezapomínej na to.“

„Někdy je to těžké. Mám pocit, že mě nechápeš.“

„Ale vždycky se o to budu snažit. To přece víš, ne?“

A. J. se mu zahleděla velmi hluboko do očí. „Ano. Ano, asi

vím.“

Nemotorně zamávala a přistoupila k Chesterovi.

„Kde je?“

Pokrčil rameny. „Prostě zmizel v davu.“

A. J. se znepokojeně převlékla zpátky do pracovního

a pomohla Chesterovi balit. Oba pracovali mlčky, až už nebylo co zavěsit, složit nebo přivázat. Když bylovšechno uspořádáno, neměla se čím zaměstnat; nezbývalo než čekat na Devlinův návrat. Vyplnila volný čas formulováním vysvětlení a omluvy za rodinnou událost, které byl svědkem, alenebylo to nijak uklidňující rozptýlení. Daleko raději by něco čistila, ale měla pocit, že by Chester začal křičet, kdyby mu ještě jednou přerovnala kartáče.

Chvíli nato začalo Chesterovi kručet v žaludku, a tak se

nabídla, že zůstane hlídat, než si sežene něco k jídlu. Když se odporoučel, sedla si na okraj zadníhonárazníku kamionu; kov ji studil přes džíny. Sabbath, dosud přivázaný vedle nástupní rampy, k nípřistoupil, měkkou hubou se dotkl její pokožky a dýchal jí za krk.

„Jsi nespolehlivý spojenec, ale tvé starostlivosti si vážím.“

Vsunula mu paži pod šíji a pořádně ho poplácala. „A jsi překvapivě chápavý.“

Choulili se k sobě, podzimní slunce bojovalo s prvními

poryvy zimního větru a vítězilo. Široká, jasná obloha se nad nimi rozkládala do nekonečna, nepřetržitározloha prostoru zbarvená bezpečnou, konejšivou modří.

Obávala se, co si asi myslí Devlin. O její rodině. O ní. A hlavně o nich dvou.

A pak tu byl ten nesmysl s tím novinářem. V duchu sténala,

když se pokoušela představit si, jaké lži by takový článek mohl obsahovat. To poslední, oč stála, byla dalšípozornost věnovaná její práci s hřebcem, a věděla, že Devlin publicitu nenávidí, zvlášť pokud šlo oosobní záležitosti. A i když se s ní sama střetla poprvé, také nemohla tvrdit, že by v ní nalézala zalíbení.

Proč se všechno sype takhle najednou? Jako by se okolnosti spikly, aby ji od Devlina odloučily, když ona touží po jediném, sblížit se s ním ještě víc. Vlastně si jasně uvědomovala, že vážně chce, aby byli milenci. A do háje se vším a se všemi ostatními.

Když se ozvalo zašustění listí způsobené kroky a ne větrem, vzhlédla a zjistila, že před ní stojí Devlin.

„Ahoj,“ řekla.

„Nazdar.“ Přejel dlaní po Sabbathově šíji.

„Jak schla omítka?“

Zatvářil se nechápavě.

„Však víš, to s tím sledováním, jak schne.“ Pokusila se

o lehkovážnost, a nezdařilo se.

„Promiň ten vtípek.“

„No, vzhledem k tomu, jak dalece to Peter přehnal, ti to nijak nezazlívám.“

Vydal nic neříkající zvuk.

„Devline, já o žádné fotce nic nevím. A ty?“

Zavrtěl hlavou. „Možná to ten novinář jen tak zkoušel.“

„Možná.“

Nastala pauza.

„Musíme si promluvit.“ Jeho hlas byl tlumený, vážný.

Strach, chlad a vlhkost se jí při jeho tónu usadily mezi lopatkami. „O čem?“

„O nás. O našem vztahu.“

„Co je s námi?“

„Nevím, jestli bys měla zůstat na farmě.“

„Ale proč?“

„Tvůj nevlastní bratr má pravdu. Je to neprofesionální.“

„Neříkej mi, že ho bereš vážně?“

„I blbec může mít pravdu.“

Chester se objevil na rohu a žvýkal párek v rohlíku s čili omáčkou, velký jako jeho hlava.

„Hele, lidi, nepotřebujete se najíst? Tamhle mají dobrý

párky.“

„Vážně?“ odpověděl Devlin jakoby nic a začal hledat

po kapsách peníze.

Vypadá asi tak napjatě, říkala si, jako by se spolu právě

bavili o počasí. Pohled, který na ni však vrhl, sděloval, že hovor dokončí později.

„Jasná páka.“ Chester otevřel pusu dokořán a zhltl zbytek

oběda. „Ale jestli chceš vopravdu zahnat hlad, musíš si dát dva.“

„Dám si pozor.“ Devlin vyndal klíče. „Jestli se nepřestaneš

takhle cpát, budeme tě brzo převážet helikoptérou na úrazovku.

Jednoho krásného dne z těch extrémů pukneš. Dopoledne až

moc střídmý, po poledni divoch.“

„Ocelovej žaludek, ocelová vůle,“ prohlásil Chester a poplácal si břicho. „Kdyby to jinak nešlo, byl bych živej i z hřebíků a gumiček.“

„To už možná jsi,“ zamumlal Devlin. „Pánbůh ví, z čeho se ty párky dělají.“

Po strašlivé jízdě domů, během níž A. J. a Devlin seděli

mlčky a Chester chrápal, všichni tři společně vyložili hřebce

a vrátili postroje a ostatní náčiní, kam patřily. Když Chester odcházel ze stájí, bylo ještě odpoledne a A. J.s nelibostí pozorovala, že je stále den. Nemohla se dočkat, až si promluví s Devlinem a bude mít tenrozhovor za sebou, ale bála se, aby ji nepřinutil odejít.

Devlin už byl zpátky v domě, když se A. J. pustila do čištění

postroje, a jakmile byla hotová, vydala se ho hledat. Děsila se představy, že by musela bydlet někdejinde. Bolestně ji trápila myšlenka, že by neměla příhodnou záminku zasednout každý den k večeři naproti němu a že by ho neměla vídat denně ráno u kávy.

I když nemohla být s ním, potřebovala být aspoň v jeho blízkosti.

Sotva se A. J. dotkla kliky domovních dveří, otevřel je před ní. Vlasy měl ještě mokré ze sprchy a převlékl se do černých kalhot a černé košile. Nebezpečně mu to slušelo. Navlékal si koženou bundu.

„Jdu ven,“ prohlásil.

„Vrátíš se na večeři?“

„Asi ne.“

„Chtěla jsem dokončit náš rozhovor.“

Sledovala, jak ztuhl, a poznala, že trpí stejně protichůdnými

pocity jako ona. Dalo se to poznat z jeho zamyšleného výrazu

a z toho, jak uhýbal očima.

„A. J., potřebuju čas na rozmyšlenou. Nechci udělat žádnou

chybu. Fakt ne.“

„A co tedy není chyba?“

„Držet se od tebe dál. Být tvůj učitel a trenér a přítel. Bezpodmínečně tě podporovat, až půjdeš za svým cílem.“

„Ale chceš, abych se odstěhovala.“

Oči mu zaplanuly. „Aby ses odstěhovala, to je to poslední, co

chci. Já chci jen tebe.“

Přistoupil k ní a přitáhl ji k sobě. Cítila jeho tělo, horké a pulzující. Přejížděl ji pohledem s dychtivostí, která ji vzrušovala.

„Nemůžu na tebe přestat myslet,“ řekl. „Spaluje mě touha být

s tebou. Cítím tě ve snu a budím se celý rozbolavělý, když tam nejsi. Nechci, abys odešla. Chci s tebouspát. Chci být v tobě.“

„Tak si mě vezmi.“

Jejich rty se setkaly v plameni vášně; uvítala vpád jeho jazyka, na jeho naléhání odpověděla svým. Hladově se jí zmocňoval ústy, dožadoval se toho, co mu přeochotně dávala, a ona se k němu v odpověď přitiskla celým tělem, její ňadra se domáhala jeho doteků, její boky vítaly tvrdost Devlinovy touhy.

Pod rukama cítila jeho hruď jako pevnou zeď, v níž sídlilo bušící srdce, a radostně ji vzrušovalo vědomí,že je objektem jeho vášně. Nepřestávali se líbat a A. J. toužila, toužila až do morku kostí dosáhnout s nímvrcholného spojení. Měla ho v krvi jako horečku, jedinou příčinu a jedinou úlevu pro své toužení.

„Chci tě tak, jak jsem ještě nikdy žádnou ženu nechtěl,“ sténal jí do úst. „Ještě nikdy jsem po nikom tak netoužil.“

Jeho polibky jí dopadaly na pokožku šíje jako déšť, svírala jeho ramena a škrábala nehty o kůži jeho bundy. Chtěla, aby zašel dál, serval z ní oblečení a položil ji na pohovku. Chtěla cítit jeho nahou kůži, chtěla, aby do ní hluboko vnikl a dal jí pocítit planoucí rozkoš, až by vykřikovala jeho jméno.

Ale pak zpomalil a zanedlouho už se odtahoval. Něžným pohybem ji pohladil po tváři. Ruka se mu třásla.

„Tohle je nebezpečné,“ podotkl tiše. „Tenhle žár mezi námi. Nedokážu rozumně uvažovat, když mě tak přitahuješ.“

„Já nechci, abys rozumně uvažoval.“

„Budeš to potřebovat. Někdy cestou ke Kvalifikaci nebo během ní budeš potřebovat, abych se vůči tobě choval přísně profesionálně. Problém je, že nedokážu uvažovat jasně, protože mě spaluje touha tě mít.“

„Dokážeme to.“

„Ne, nedokážeme.“

„Chceš říct, že si mám vybrat, buď ty, nebo Kvalifikace? Buď budeme žít odděleně, nebo mě nebudeš trénovat?“

Devlin viděl v jejích očích tůně touhy a její tělo mu způsobovalo bolestnou trýzeň; po ničem jiném netoužil, ale byl rozhodnutý si to odepřít. Cítil, jak se mujejí ňadra tisknou k hrudi, jak se k němu pevně tiskne boky, cítil vášeň vířící ve vzduchu mezi nimi. Vůle,která ho znovu opouštěla, mu říkala, aby přitiskl svá ústa na její. Znovu toužil po medu z jejích rtů, po tom opojení, které mu chutnalo víc než jakýkoli nápoj.

Pracně od ní odstoupil.

„Asi už to nevydržím. Nemůžu tě mít v tomhle domě

a vstupovat do koupelny, kde ses koupala, a cítit v páře tu tvou levanduli. Nemůžu se převalovat sám vposteli a toužit po tobě.

Takhle to dál nevydržím a nenávidím se za to.“ Prudkým,

zoufalým pohybem si zapnul zip bundy. „Chci říct, že můžu být buď tvůj milenec, nebo tvůj trenér. A ty si musíš vybrat.“

Devlin na ni okamžik hleděl, sledoval rysy tváře očima, které

byly smutné a plné konfliktů. Pak vyšel z domu a vydal se ke své dodávce. Dívala se za ním, jaknastupuje a odjíždí po prašné cestě, až zmizel v lesní zátočině.

Trvalo dlouho, než A. J. dokázala zavřít dveře. Vysílala na

dálku, aby se vrátil a vzal ji do náručí a řekl jí, že si nemusí vybírat mezi svou vášní k němu a touhousoutěžit. Věděla však, že to neudělá.

S těžkým srdcem zavěsila bundu na osamělý věšák a pečlivě

se vyhýbala pohledem prázdnému místu, kde obvykle visela Devlinova. Potulovala se domem jako omámená, neschopna postavit se čelem k rozhodnutí, nad kterým byla nucená uvažovat, až nakonec vstoupila do kuchyně apohroužila se do vaření.

Žádná jiná činnost ji v domě, kde nebyla televize ani časopisy a všechny knihy byly jen o truhlaření a

baseballu, nenapadala.

Rozhodla se udělat lasagne, protože usoudila, že to bude jednoduché. Bez kuchařek, do kterých by se dalo nahlédnout, věděla, že bude nejlepší držet se prostých postupů. Koneckonců, co na tom může být těžkého navrstvit nudle a omáčku do pekáče a strčit to do trouby?

Byla to prorocká myšlenka. Vzhledem k nedostatku

zkušeností a své roztěkanosti proměnila během necelé hodiny

kuchyň v bitevní zónu. Při ohřívání připálila omáčku z konzervy a těstoviny se slepily do čehosi, copřipomínalo silikonový tmel, protože je zapomněla včas scedit. Když to všechno začala pěchovat dopekáče, zjistila, že nemají mozarellu. S pochybnou vynalézavostí ji nahradila zakysanou smetanou, kterou nakladla navrch po velkých lžících.

Při pohledu na hotový výrobek měla sto chutí to všechno vyhodit, ale už nemohla couvnout a doufala, že se v troubě odehraje nějaký zázrak. Žárem se situace nijak nezlepšila. Když se začalo z trouby kouřit, protože zapnula gril místo pečení, vyndala tu obludnost a přiznala si, že je to opravdu hrůza.

Jsem doktor Frankenstein, výrobce děsu, říkala si A. J. s pohledem na pekáč. Ale aspoň tím ubila hodinu času.

Když uložila svůj hrůzostrašný výtvor k věčnému spánku do

kompostu za domem, vrátila se do kuchyně a zadívala se na

stopy svého úsilí, které připomínaly trasu tornáda. Bude to chtít úklid. Zatímco A. J. stírala omáčku zledničky a v duchu se ptala, jak ji dokázala dostat až na zadní stranu, uvědomovala si, jak moc je zvyklána Devlinovu přítomnost. Dům bez něj působil hůř než prázdně.

Jak se mohla upnout na jediného člověka, který pro ni nepřipadá v úvahu?

Fyzicky byl nesmírně přitažlivý, ale nešlo jen o to. Během

posledních dvou týdnů cítila podporu, jakou nikdy v životě

nepoznala. Byla vždycky zuřivě nezávislá, nesvěřovala se snadno se svými niternými obavami, a přesto se při střetu s Devlinovou sílou stala zranitelnou. A on jí poskytl nesmírnou útěchu. Zdálo se, že to, co bypro ni udělal, nemá konce.

Se společným cílem, dostat ji s hřebcem do Kvalifikace –

a vzájemnou vášní mezi nimi vzniklo spojení ve všech možných ohledech: profesní, fyzické, emocionální. Dávalo to smysl.

Na rozdíl od jejích pokusů o italskou kuchyni.

A. J. poklekla a začala smetat bazalku, kterou vysypala pod stůl, na kus papíru.

Jenomže teď si musí vybrat.

Jako trenér byl Devlin prvotřídní. Měl trpělivost, uměl

vysvětlit, co bylo třeba, ustavičně ji podporoval, byl odborník. Jako milenec? No, ještě s tím nemělakompletní zkušenost, ale představovala si, že se mu žádný muž na planetě nevyrovná.

Jeho dotek, to, jak se pohyboval, ty silné paže… Všechno

ukazovalo na čiré, ničím nezkalené blaho.

Začala vstávat a praštila se hlavou o stůl.

Třela si bolavé místo, opatrně se narovnávala a jakýmsi

absurdním způsobem měla z té bolesti radost. Aspoň měla na

chvilku jiné téma k přemýšlení.

Když A. J. dokončila úklid, kuchyně se leskla čistotou

a zápach spálených rajčat a zakysané smetany se z domu

vyvětral. Spokojeně usedla ke stolu a opřela si bradu o ruce.

I když na tom byla pořád stejně bledě, aspoň už měla uklizeno.

Chvíli seděla a uvědomila si, že má hlad, avšak postrádá

inspiraci, takže nakonec povečeřela jídlo z konzervy. Protože

nezapomněla, co provedla s rajčatovou omáčkou, nastavila si při ohřívání časovač. Jednu čichovou hrůzu

už prožila a nechtěla vědět, jak páchne připálené kuře s rýží.

Při jídle ji každý zvuk, každý šelest v domě přiměly

pohlédnout ke dveřím s myšlenkou, jestli se už nevrací domů

Devlin. Naděje a úzkost vždycky mžikem vyvstaly a pak zmizely, jen aby zase vyletěly při dalším zvuku.

Bylo to vyčerpávající, protože dům často vydával vrzavé zvuky, jako stařecké klouby, a brzy usoudila,

že už ví, proč psi pořád spí. Strážní služba je těžší, než se zdá.

Když se venku setmělo, A. J. se uvelebila na pohovce s nohama složenýma pod tělem a přitáhla si přes kolena pléd. Hleděla do krajiny zalité měsícem, sledovala neklidnýma očima břevna ohrady a jízdárny a rozhodovala se.

Nemohla si vybrat. Přesněji řečeno, usoudila, že nebude volit

mezi milencem, po kterém toužila, a trenérem, kterého

potřebovala. Prostě to dokážou zvládnout a hotovo. A pokud jde o Devlinovy obavy, prostě mu vysvětlí,jak je důležité, aby se vyskytoval ve všech různých rovinách, jimiž se dotýká jejího života. Vysvětlí mu to.Prostě musí. A on určitě na její zdůvodnění přistoupí. Koneckonců, jestli si má něco vybrat, vybírá si jeho.

Celého.

S úlevou usnula, a když se probudila, stál nad ní.

„Kolik je hodin?“ zeptala se, ráda, že je doma.

„Pozdě.“

A. J. se posadila a shrnula si vlasy z obličeje.

Navzdory svému úsudku si Devlin sedl na pohovku vedle ní.

Chtěl znát její rozhodnutí, než se k ní příliš přiblíží. Jestli si ho vybrala za trenéra, bude muset rychleopustit místnost, než udělá něco, čeho budou oba litovat.

Než se stihl zeptat, řekla ospale: „Už jsem se rozhodla. Chci tě. Potřebuju tě. Víc nevím.“

Oči mu potemněly touhou.

„Polib mě,“ vyzvala ho.

„Moc jsem to chtěl,“ přiznal těsně předtím, než se políbili.

Devlin ztlumil její sten, když se jejich ústa spojila. Došel mu dech, uvolnil její rty, zabořil jí tvář do šíje a snažil se vzpamatovat.

Potřeboval víc, o moc víc. Přejížděl jazykem obrys jejích rtů, protože se nemohl nabažit jejich chuti, apřitom se odtáhl, setřásl bundu a hodil ji na zem. Spolu s bundou odletěla hradba sebeovládání, kterou sivybudoval a snažil se ji uhájit v uplynulých týdnech. Sesula se, jako by byla z písku, a on zůstal obnažený a vydaný na milost a nemilost svým vášním; když cítil, jak ho A. J.

stahuje k sobě na pohovku, otřásal se touhou tak velikou, až

myslel, že ho to snad zabije.

A. J. byla také překonána nedočkavostí. Přejela mu dlaněmi

po ramenou k předku košile, hledala knoflíčky, které bránily jeho pokožku před jejím dotykem. Věděla, žeuž není cesty zpět, a bylo jí všechno jedno, až na strnulé vyčkávání jeho těla a to, jak působil dotek jeho rukou putujících po její kůži. Svět se jí vzdaloval, až vnímala jen tíhu jeho těla na svém, líbezné klouzáníjeho rtů na své klíční kosti, lehké kousání do ušního lalůčku.

Rukama naléhavě zápolila s jeho košilí, trhala látku a snažila se dostat k jeho zádům. Uslyšela svůj

chraplavý hlas, jak volá jeho jméno.

Sledovala, jak ze sebe Devlin trhá košili a pak i z ní. Ucítila na kůži šimrání chladného vzduchu apomáhala mu, hromádka jejich oblečení rostla, jak ho odhazovali. Připadala si nestoudně a nespoutaně,odhalená, ale ne obnažená, a netoužila po ničem, než aby vyhledal žár jejího lůna údem, který mu pulzoval mezi boky.

Když se mu před očima vynořila její obnažená ňadra, Devlin

prudce nasál vzduch. Byla nádherná s vlasy rozprostřenými na

saténové pokožce, rty plnými a krvavě rudými od jeho polibků,

s lososově růžovými hroty bradavek, vyzývavě zahrocenými.

V blaženém očekávání přiložil ústa k jejímu prsu a tahal za tvrdou, mramorovou pecičku, až se pod ním A.

J. svíjela. Zvolna sjel rukama po jejím napjatém břiše a začal jí rozepínat zip džínů.

I když byl jako v horečce, nechtěl na ni spěchat, když ale

nadzvedla boky a usnadnila mu to, zaťal zuby. Třesoucíma se

rukama jí stáhl kalhoty ze smetanových stehen a přitom hladil její jemné kotníky, poznával sílu jejích lýteka nalézal citlivá místečka v podkolení.

A. J. ho objala, přitáhla si jeho rty ke svým a cítila na sobě jeho pevné tělo. Zápolila s páskem jehokalhot, odtáhl se a hbitě si je stáhl, načež se k ní bleskurychle vrátil.

„Devline,“ zasténala A. J. „Devline?“

Vydal zvuk, který byl jako bolestný sten zakončený

otazníkem. Na nic lepšího se nezmohl.

„Devline.“ Měla co dělat, aby přiměla svá ústa fungovat. „Měl bys vědět, že jsem…“

Hlas jí umlkl, když jí přejel dlaněmi po horním okraji kalhotek.

„Je to…“ A. J. se kousla do rtu, když ucítila, jak hladí tenkou bavlnu.

„Není ti nic?“ Viděl v jejích očích vášeň a trýzeň. „Chceš přestat?“

Devlin se modlil, aby neřekla ano.

„Nevím, jak ti to mám říct,“ zamumlala rozpačitě.

S tělem pulzujícím a rozbolavělým, se zrakem zaslepeným vášní se ochraptěle zeptal: „Copak je?“

„Nedělala jsem… to,“ hlas jí přeskočil, jako když přenoska

narazí na škrábanec v gramofonové desce, „…dlouho.“

Nejmužnější část jeho mysli byla bez sebe radostným vzrušením. „Nemusíme dělat nic, co by ti bylo nepříjemné.“

„Chci tě,“ přiložila své rty na jeho. „Chci to dělat.“

Devlin do sebe vsál její odpověď a A. J. cítila, jak mu tělem probíhá chvění. Dodávalo jí to pocit moci a přitom poznávala pevné kontury jeho hrudi a břicha, rukama i ústy. Zmítal se pod ní, vykřikoval zoufalstvím, které ji nutilo zajít ještě dál. Trýznila ho a dráždila, přiváděla ho až na okraj, ale ne dál, až zamručel a převalil se na ni.

Kvapně z ní serval tenké kalhotky a přilehl na ni. Jejich oči se setkaly, zvolna se zasouval do jejího těla.Byl to ráj. V tom prvním okamžiku, kdy jejich srdce bušila společně a jejich těla i dech se spojovaly, obavěděli, že už nikdy nebudou, jací bývali.

Nejprve zvolna a pak s rostoucí prudkostí se v ní pohyboval.

Pevně se objímali, vyvrcholení se blížilo čím dál víc, až už mysleli, že to déle nevydrží. Nakonec s drsnýmivýkřiky a přerývaným dechem explodovala jejich těla vrcholnou extází.

Mnohem později, poté, co si všiml, že vzduch je chladný

a přikryl je oba plédem, aby zůstali v teple, shledal Devlin, že se nalézá ve stavu naprostého úžasu. Kdyžteď spolu jednou byli, nemohl se dočkat, až se v ní zase ocitne. Byla to milenka, kterou hledal, aniž by otom věděl. Oddávala se mu upřímně a nespoutaně, přijímala od něj rozkoš a vracela ji bez jakékolivyumělkovanosti. S ní poprvé poznal opravdovou intimitu.

A. J. se mu zavrtěla v náručí a jemu se zatajil dech, když

otevřela oči. Měla výraz kočky vyhřívající se na sluníčku.

Spokojený, zářivý, nasycený. Udělal by cokoli, aby tak vypadala pořád.

Devlin ji něžně políbil.

„Jak je ti?“ zeptal se.

„Báječně.“ Přejela mu dlaní po hrudníku a on se chraplavě, blaženě zasmál.

„Devline?“

„Jo?“

„Nevěděla jsem, že to může být takové.“

„Já taky ne.“

„A jsem ráda, že neodcházím z tohohle domu. Od tebe.“

„Já taky. Vůbec jsem nechtěl, abys odešla.“

Vzdychla úlevou, že všechno dobře dopadne a nic se

nezmění. Kromě nocí. A budou se jen zlepšovat.

Devlin cítil, jak se vedle něj uvolnila, a byl stejně jako ona rád, že je rozhodnuto. Teď se můžou pohnoutdopředu a zjistit, kam je všechny ty vášně a emoce zanesou. Hned ráno začne hledat jiného trenéra.Někoho z blízkého okolí, aby nemusela daleko dojíždět. Někoho dobrého, kdo se o ni při tréninku postará.

V pevném objetí na pohovce usnuli vedle sebe, zahříváni jen

přikrývkou. Když nad horský hřeben vykouklo vycházející slunce, překulilo se a rozlilo své světlo pokopcích a obloze, Devlin se probudil a natáhl se k ústům A. J. Beze slova se nasoukala pod něj a onvstoupil do jejího těla mocným poryvem. Když společně vyvrcholili, vyšlo její jméno jako sten z Devlinova nejhlubšího nitra.

Snášeli se zpátky k zemi a Devlin věděl, že musí vstát

a obléct se dřív, než do dveří vstoupí Chester. Otočil se, aby pohlédl do tváře A. J., a znovu ho zasáhla její líbeznost. Ještě nikdy nebylo ranní světlo tak něžné, ani mu klid úsvitu nepřipadal tak vlídný, jako když jilaskal očima. Opětovala jeho pohled a v jejím výrazu byla ostýchavá otázka, prodchnutá zapamatovanou extází. Zatočila se mu hlava.

„Mám sakra štěstí, že jsem tě potkal. A že se tohle stalo,“

řekl. Její úsměv byl plný štěstí a on cítil lehkost u srdce s pocitem, že všechno dobře dopadne. „Nejspíš bych měl jít nahoru, než přijde Chester.“

„Sprchuješ se první.“

„Radši bych se sprchoval s tebou.“

„Víš, co se říká: šetři vodou. Sprchuj se s přítelem.“

„Ty zdaleka nejsi jen přítelkyně,“ odpověděl a zmocnil se jejích úst. Jeho polibek byl horečný, přestože se právě pomilovali. Když se od sebe odtrhli, aby se mohli nadechnout, zabručel: „Radši půjdu.“

Rychle, než se zase ztratí v sobě navzájem, vstal z pohovky. Před odchodem A. J. pečlivě přikryl, aby nenastydla.

A. J. sledovala, jak se pohybuje po místnosti a sbírá své

oblečení, potěšená příležitostí vidět jeho tělo na světle. Při tom všem, co spolu sdíleli, se fyzická krásazdála triviální, a přesto byla A. J. uchvácena jeho silnými pažemi a plochým, svalnatým břichem. Teprvekdyž si všimla jizev na jeho zraněné noze, zmocnil se jí špatný pocit. Znetvořené křižovatky byly mapou míst, kde mu kdysi vyspravili končetinu, alestále ještě působily čerstvě a bolestivě. Toužila natáhnout ruku a pohladit ty hrbolaté čáry prsty, néstztrátu aspoň částečně za něj.

Devlin jí poslal polibek a vydal se po schodech nahoru.

S úsměvem se převalila naznak.

Není nad trochu milování, když se má holce zlepšit nálada,

říkala si; nahmatala pod zády nějakou bouli a vytáhla svoje tričko.

Navlékla si ho přes hlavu a podívala se na zmačkané rýhy, mapu vytlačenou do bavlny tíhou jejich těl.

Než se Devlin vrátil dolů, A. J. už vstala a skládala přikrývku.

Opřel se o zeď.

„Na co koukáš?“ zeptala se hravě.

„Snažím se představit si tě v uniformě francouzské komorné. Je to náramný obrázek, řeknu ti.“ Oči měl něžné a vlídné.

„Moc nerada ti kazím představy, ale nejsem zrovna kanýrkový typ. Ze spodniček jsem nervózní.“

Přistoupil k ní, vzal ji do náruče. „Nevadí. Takhle mi připadáš krásnější.“

„S rozcuchanými vlasy a v pomačkaném tričku?“

„Máš pravdu. Radši tě mám úplně nahou.“

Sevřel rukama její boky a přitáhl si je k sobě. Cítila, jak tvrdne, jen co se jejich těla dotkla.

Kroky na kamenném zápraží jim zvěstovaly, že dorazil Chester, a odtrhli se od sebe, právě když vrazil do dveří. Pod paží měl noviny a ve vrásčité tváři veselý výraz.

„Vyhrál jsem včera večer v bingu dvacet sedm padesát!“

„To je náramná trefa, dědku,“ prohodil Devlin jakoby nic.

Upíral oči na A. J., když se skláněla a brala si toaletní taštičku. Nemohl se dočkat, až bude večer a zůstanou zase sami. Také mu byly příjemné vyhlídky na svého náhradníka. Nahoře ve sprše si v duchu prošel trenéry a stáje, jichž si považoval, a našel nejméně dva nadějné kandidáty, které chtěl pozvat, aby se s A. J.

seznámili. Byl si jistý, že jí brzy dokáže najít jiného trenéra a že to její práci s hřebcem nijak znatelně nenaruší.

„Tak co, už je hotová snídaně?“ zeptal se Chester.

„Bude, až ji uděláme.“

Když se ti dva spolu vydali do kuchyně, Devlin na ni přes

rameno mrkl a A. J. se začervenala. Než se vrátila dolů, seděli už u stolu. Chester mezi sousty obilnýchvloček listoval novinami.

„No, na todle se teda koukni.“ Se zašustěním a lupnutím

přeložil noviny v půli a přistrčil je přes stůl Devlinovi. A. J. se do nich podívala.

Skoro přes půl stránky tu byla jejich společná fotografie

pořízená těsně předtím, než A. J. předchozího dne vstoupila na závodní trať. Devlin měl tvář těsně u její ahleděli si upřeně do očí.

Živě si tu chvilku pamatovala a při pohledu na fotografii viděla, že pouto mezi nimi je stejně silné jakozřejmé.

„Ach, bože,“ zasténala.

Titulek zněl SUTHERLANDSKÁ KRÁSKA SI ZAČÍNÁ S PADLÝM ŠAMPIONEM. Článek, který následoval, byl směsicí dohadů, drbů a výmyslů. Pomocí citací různých soutěžících se v něm nafukovala koupě hřebce, její roztržka s rodinou a jejich vztah.

„Co budeme dělat?“ uvažovala nahlas.

Devlin vstal, jeho židle skřípla o podlahu.

„Já bych si s tím moc velké starosti nedělal,“ řekl temně. „Jen co se odtud s hřebcem odstěhuješ, všechnose to utiší a ten novinář bude vypadat směšně, že udělal z komára velblouda.

Stačí jen, když to vydržíme do konce týdne.“

„Do konce týdne?“

„Myslím, že do zítřka seženu pár trenérů. Můžeme vybrat

toho, který pracuje nejlíp, a převezeme co nejdřív hřebce do nové stáje.“

Vzduch v kuchyni proťal ostře hlas A. J. „Já už trenéra mám.“

Devlin svraštil čelo.

Chester řekl: „Já radši půjdu do stáje.“

Ani jeden z nich si ho nevšímal, když odcházel a odnášel si s sebou misku se snídaní.

„A. J., já myslel, že jsme se na tom dohodli.“

„Včera večer jsem ti to řekla. Chci tebe. Potřebuju tě.“

„A slíbila jsi, že si vybereš.“

„Vybrala jsem si. Potřebuju vás oba.“

Začal vrtět hlavou. „Počkej moment. Já řekl velice jasně, co

chci.“

„Já taky.“

„Předpokládal jsem, že jsme se včera v noci milovali, protože chceš přejít k jinému trenérovi.“

„A já ti řekla, že nechci.“

„Ne, neřekla.“

„Ano, řekla.“

Neochvějně na sebe hleděli přes stůl.

„Nevybavuju si, že bych ta vzácná slova z tvých úst slyšel.“

Přemlouvala ho pohledem. „Koukej, my to dokážeme.

Dokážeme obojí.“

Devlin zaklel a zoufale si hrábl rukama do vlasů. „Nikdy bych s tebou nebyl, kdybych věděl, že si to představuješ takhle.“

Nad jeho slovy a lítostí v hlase jí vhrkly slzy do očí.

„A. J., proboha tě prosím, neplač. Mrzí mě, že to vyznělo takhle.“ Přistoupil k ní a pokusil se ji obejmout, ale odstrčila ho.

„Mě taky. Mrzí mě, že nám tak málo věříš.“

„Tady nejde jen o nás.“ Zvedl noviny a vzápětí je s opovržením odhodil. „Tyhle kecy si přečte každý.“

„Proč ti tolik záleží na tom, co nějaký idiot otiskne

v novinách?“

„Nemáš představu, jaké to je, když se o tobě mluví. Celý rok

si o mně špitají a civí na mě. Kam přijdu, tam se spustí šum. A to jsem se ani neproslavil ničím lascivním.Spadl jsem z koně, krucinál. Po zbytek tvé kariéry tě budou strkat do postele s každým chlapem, se kterým promluvíš nebo na kterého se podíváš.“

„No, díky za povzbuzení,“ setřela si slzy hněvu, „ale já nebudu měnit svůj život jen pro to, že se někomu nelíbí, jak působí navenek.“

„Chceš být jako Philippe Marceau? Všichni se mu smějou, protože spal s tolika ženskými. U ženy to bude ještě horší. Roztrhají tě na kusy a z těch pak nadělají fašírku.“

„O Marceauovi se mluví, protože je to nafoukaný blbec.“

„A ty máš zas jiné slabiny.“

„Jaké? Ví se o mně, že neumím z hlavy dělit čísla se

zbytkem? Najednou se zjistilo, že jsem potají závislá na komiksech?“

„V koňské branži jsou sice velké peníze, ale moc lidí nemá

taťku, co by jim postavil areál stájí. Tvůj nevlastní bratr vypadá jako vystřižený z obálky Gentleman

Quarterly a chová se hnusně.

Ty si jezdíš po světě v kabrioletu, který stál víc, než na kolik má většina lidí hypotéku, a…“

„Takže nemůžu být s chlapem, kterého chci, a u trenéra,

jehož potřebuju, protože Peter je fanda do módy a tatínek se

překonal s dárkem k narozeninám? To je absurdní.“

„Jen ti povídám, co řeknou lidi.“

„A já odmítám na ty řeči skočit.“

„Ale o to mi právě jde. Už teď říkají, že se snažíš koupit si

cestu na vrchol. Chceš, aby k tomu přidali, že to bereš taky přes postel?“

Jeho upřímná otázka ji omráčila.

„Poslouchej,“ domlouval jí Devlin tišeji. „Musím ti říct, jak to je. Čím jsi viditelnější, tím spíš se do tebetrefujou. Tvoje rodina a to, že jsi koupila toho hřebce, tě zrovna nenechá splynout s davem. A když budeš spát se svým trenérem, moc to nevylepšíš.“

Znovu k ní přistoupil a tentokrát se od něj nechala obejmout

kolem ramen.

„A. J., soutěžit na nejvyšší úrovni je těžké. Neztěžuj to ještě víc.“

„Víš jistě, že je to jediný důvod, proč chceš, abych odešla?“

zeptala se.

„Já nechci, abys odešla. Jde jen o to, aby tě trénoval někdo jiný. Někdo, kdo dokáže být objektivní.“

„Ale já nikoho jiného nechci!“ Odtáhla se. „A nepotřebuju,

abys byl objektivní. Chci, abys byl zapálený do toho, co chceme se Sabbathem dosáhnout, a myslím, že

takový jsi. Vidím ti to na očích, když spolu pracujeme. Jsme senzační tým. To přece víš.“

„A. J., musíš odvézt toho hřebce někam jinam.“

„Nemůžu uvěřit, že nás vyhazuješ.“

„Já vás nevyhazuju.“

Neslyšela ho, protože začala přecházet po místnosti.

„Nejdřív Peter, teď i ty. Od něj jsem to čekala. Od tebe je to překvapení. Myslela jsem, že pro tebe

znamenám víc.“

„Pamatuješ, jaké to bylo, když jsem byl v tobě?“

Tlumená slova ji zarazila a tělem se jí rozlilo horko.

Nemusela mu odpovídat. Když se otočila, její výraz mu sdělil

všechno, co potřeboval vědět.

„Na mou duši si myslíš, že si to teď dokážeme odpírat, když

už víme, jaké to je? Nevím, jak ty, ale pochybuju, že já bych měl tu sílu.“

A. J. mu neodpověděla, protože věděla, že má pravdu. Nepřipadá v úvahu, že by se vrátili na začátek.

Ale kvůli jejich situaci se na něj zamračila. „Momentálně, McCloude, vůbec nevím, jestli s tebou vydržím. Sakra, moc nechybí, abych tě začala nenávidět.“

„Nenávist je rub lásky.“

„Tak to jsem se tedy asi obrátila naruby, protože zrovna teď se mi na tebe chce jedině řvát.“

„Musíš to pochopit. Dělám to jen proto, že nám chci dát šanci. Máme tu něco fakt vzácného. Prostě to nechci ztratit.“

Unikl jí zoufalý vzdech. „Proč to nemůžeme aspoň zkusit?“

„A. J., měj rozum…“

„Mluvíš jako můj otec. Měj rozum. Buď seriózní. No, já myslím, že rozum mám. Byl jsi se Sabbathem a semnou skoro měsíc a podívej, jak daleko jsme se dostali. Znáš můj jezdecký styl. Znáš chyby i silnéstránky hřebce. Jsi sakra jistě nejlepší trenér, co jsem kdy měla. Ten kůň a já to můžeme dotáhnout daleko, ale sami to nezvládneme. A bez tebe to nejde.“

Odvrátil pohled.

„Devline, přiznej si to. Chceš nás trénovat stejně, jako to chci já. Víš, že něco znamenáš, a líbí se ti, žezase soutěžíš. Po roce na střídačce zase cítíš to vzrušení. Viděla jsem to na tobě.

Opravdu od toho dokážeš odejít? Jak ti bude za ohradou, až bude se mnou a se Sabbathem na jízdárněněkdo jiný?“

Bedlivě sledovala jeho tvář. Na povrchu působil klidně, ale už se v něm naučila číst jako v otevřené knize.

„To není nic slavného, viď?“ naléhala. „Muset volit mezi námi

a prací?“

A. J. umlkla, zatímco si Devlin přemílal vzniklou situaci

v hlavě.

Byl v pasti a věděl to. Dříve se soustředil jen na to, jak

sehnat jiného trenéra, který by s hřebcem pracoval. Připadalo mu, že vzdálit se ze scény nebude nicstrašného, jenomže na druhé straně vlastně vůbec neuvažoval o tom, jaké to bude sledovat, jak někdojiný trénuje s A. J. a se Sabbathem. Pozná ten člověk, kdy potřebují pauzu? Kdy se musí postrčit?Pochopí, jak se někdy musí s A. J. probrat celá trať třikrát nebo čtyřikrát, dokud není úplně v pohodě s tím, jak na to musí jít?

Bude na tom někomu jinému záležet tolik jako jemu?

A i kdyby nebyl úplně nejobjektivnější, dokáže s nimi někdo

jiný pracovat tak dobře jako on?

Když se k ní vrátil pohledem, uvědomil si, že je nemůže svěřit nikomu jinému.

Devlin hlasitě zaklel. Když mu to moc nepomohlo, zkusil to

znovu.

„Řekla bych, že tím je to celkem shrnuto,“ poznamenala A. J.

a cítila se o trochu lépe. Vzhledem k jeho kyselému výrazu

a vulgárnímu výrazivu bylo jasné, že přichází k rozumu. Teď bylo na čase přitlačit.

„Já ti něco řeknu,“ podotkla jemně. „Zkusíme to tak týden.

Uvidíme, jaký z toho budeme mít pocit. Pokud nám bude připadat, že to nefunguje, můžeme to udělat

podle tvého.“

Přitočila se k němu a ulevilo se jí, když se od ní nechal

obejmout kolem pasu.

Devlin zafuněl. „Pokoušíš se mě ošálit ženským kouzlem?“

„Jestli tím dosáhnu svého, tak jednoznačně ano.“

Objal ji. „Není to dobrý nápad.“

„Jak to víš? Existuje spousta lidí, kteří spojili práci s radostí, a vyšlo jim to.“

„Jo, jako třeba kdo?“

„George Burns a Gracie Allenová. Captain a Tenille.“

„Co takhle nějaká dvojice z tohohle století?“

„Bill a Hillary.“

„Těmi bych si nebyl tak jistý.“

Vztáhla ruku k jeho tváři a něžně se jí dotkla. „Vyjde to.

Uvidíš.“

„Já tě prostě nechci ztratit,“ prohlásil.

Navzdory stresující diskusi dokázali odejít do stáje jako

jednotná fronta. Devlin nebyl s jejich rozhodnutím úplně

spokojený, ale nehodlal couvnout. Jestli se ukáže, že je nemůže trénovat, musí aspoň věřit, že je dokážepřenechat někomu jinému a že ona bude mít dost rozumu, aby přešla k novému trenérovi.

Denní práce probíhala podle plánu, s drobnými krůčky

směrem k lepšímu. Sabbath byl plný energie, takže trénink trval déle než obvykle a A. J. i Devlin byli s výsledky hodně spokojení.

Potom spolu s Chesterem absolvovala rituál čištění Sabbatha,

zatímco Devlin procházel své poznámky a plánoval překážkovou

trať na příští den. Byl to den jako každý jiný, až na to, že ranní bouře pořád ještě visela ve vzduchu.

A. J. se opírala o Sabbathovo stání a sledovala, jak pátrá

hubou po posledních kouscích krmivové směsi ve vědru, když ucítila, jak na ni padá vyčerpání. Usoudila, že posledních čtyřiadvacet hodin bylo jako pít ze sklenice, o které jste si mysleli, že je plná vody, jenomže to byla vodka. Přenáramné překvapení.

Ačkoliv ji povzbudil Devlinův slib, že ji bude dál trénovat,

prožívala na vlastní kůži jednu z jeho obav. Na jízdárně cítila, jak mezi nimi zaplanul žár pokaždé, když sena ni podíval. Každý pohled, který si vyměnili, byl jako kniha plná úžasných obrazů.

Příslib toho, co je čeká, hned jak spolu budou o samotě. Otázky kladené a zodpovězené beze slov. Amocné spodní proudy, v nichž bezvýznamné maličkosti působily nesmírně důležitě, prostá kývnutí se měnila v přísahy, běžný rozhovor se povznášel na úroveň, která dřív vůbec neexistovala.

Bylo to opojné. A nebezpečně rozptylující.

Uslyšela, jak se Devlin blíží, jako na zavolanou.

„Začnu dělat večeři,“ přistoupil těsně k ní.

„Přijdu, hned jak skončím s postrojem.“

Umlkli a ona myslela, že se jí dotkne, ale pak ji obdařil úsměvem, který ji srazil na kolena.

Bylo to skoro tak hezké jako polibek, usoudila, když odcházel.

Když A. J. vstoupila do stísněných prostor sedlovny, vyndala kus jelenice, který už byl pěkně opotřebovaný, a lahvičku Murphyho olejového mýdla. Jakmile kůži navlhčila, pozdravila ji známá citronová vůně jako dobrý duch; zhluboka ji vdechla.

Zatímco třela sedlo krouživými pohyby, které provozovala už od svých devíti let, zabloudila v myšlenkáchna nebezpečné území.

Co pro ně chystá budoucnost? Je to jen krátkodobý úlet? Nebo začátek něčeho, co znamená o mnoho víc?

S hlavou skloněnou a pohledem příliš soustředěným na

takový jednoduchý úkol, prostě nevěděla. Chester stál chvíli ve dveřích, pak si odkašlal. Vzhlédla azarazilo ji jeho vzezření.

S vidlemi v jedné ruce a v kombinéze, která na jeho hubené

postavě visela jako záclony, byl jako vystřižený z obrazu

American Gothic. V tom okamžiku, jak stál v podvečerním slunci, byl jen jedním z dlouhé řady farmářů anádeníků, tradiční ztělesnění hrdosti.

Je nadčasový, říkala si, stejně jako vůně citronu a kůže

v téhle místnosti.

„Má sem tendle tejden přijít kovář?“ zeptal se.

A. J. si shrnula hřbetem ruky s jelenicí kadeř vlasů z čela. Voda s mýdlem jí stekla do rukávu, potlačila zaklení.

„Asi radši ano. Pravá přední podkova nechce držet.“

„Jak se furt uvolňuje, člověka ledacos napadá. Nevím, co se

tady děje po setmění, ale zdá se mi, že ten kůň chce bejt druhej Fred Astaire. Po nocích určitě stepuje,nebo něco eště horšího.“

„Jazz?“ zasmála se A. J.

„Kankán.“

Zasmála se. „Spíš má měkká kopyta.“

„Věř si, čemu chceš, ale než se naděješ, bude tady poskakovat na jehlách a v tangáčích.“

A. J. se usmála té představě, setřela ze sedla poslední

zbytek mýdla a vstala.

„Zjistíme, jestli by se tady ten chudák mohl stavit začátkem příštího týdne,“ řekla a myslela kováře. „Doufám, že když mu dáme vědět trochu předem, bude nás mít radši. Nejspíš se aspoň stihne na ten zážitek připravit.“

„Svatá pravda. Řek’ bych, že si bude muset objednat patřičný náčiní.“

„Lepší hřebíky?“

„Hokejový chrániče,“ prohodil Chester a obrátil se k odchodu.

Smích A. J. se rozlehl stájí. „Za jak dlouho bude večeře?“

Podíval se na hodinky.

„Tak za dvacet minut. A když je řeč vo čase,“ dodal, „jsem rád, že jste do toho s Devlinem konečně praštili. Vláčeli jste se tu jako dvě čekanky, kterejm furt nehrajou tu jejich.“

Jelenice dopadla na podlahu a vzala s sebou předstíraný klid

A. J. „Cože?“

„Život je moc krátkej na to, abyste nedělali, co máte. Voběma

vám bez toho druhýho kus chybí.“

Ach, můj ty bože, pomyslela si, mám na čele vypálený cejch.

Aniž by si to uvědomila, promnula si místo nad obočím.

„Nevím, co jste…“

„Na tom není nic špatnýho. Devlin je dobrej chlap a ty se

k němu hodíš. A teď ten kovář, myslíš, že úterý by bylo dobrý?“

Po Chesterově odchodu žuchla A. J. na bednu s chrániči.

Copak je to tak zřejmé? Myslela si, kdovíjak nebyli celý den

diskrétní.

Čert vem tyhle týpky, co mají koňský instinkt, říkala si. Člověk se v jejich přítomnosti nemůže ani v klidu zamilovat.

Žaludek se jí svíral a bylo jí, jako by jí život unikal mezi prsty.

Koupě koně, roztržka s rodinou, očekávání Kvalifikace

a pobláznění do Devlina, všechno jí to připadalo, jako by ji hodili do mixéru. Ještě hůř, měla pocit, že jize všech stran někdo pozoruje.

S pocitem, že se ocitla v pasti, vstala a zvýšila hlas. „Už jsi domluvil, nebo se momentálně mám bát ještěněčeho?“

Vtom převrhla lahvičku sedlářského mýdla a vylila si ho do

bot.

No jasně, pomyslela si. Teď potřebuju suché ponožky.

„Jen si koleduj,“ zamumlala, když stírala nepořádek.

Jak se A. J. vracela do domu, ozýval se čvachtavý protest

pokaždé, když došlápla na pravou nohu. Bylo to, jako by ji

pronásledovala pískací hračka. Jen co vstoupila z rostoucího chladu dovnitř, shodila kabát, opřela se o dveře a sundala si mokrou botu i s ponožkou. Když vzhlédla, stál ve dveřích kuchyně Devlin.

A koukal na ni, jako by byla jeho oblíbený předkrm.

Záře v jeho očích ji hřála; usoudila, že na tenhle výraz by si dokázala zvyknout.

Devlin udělal krok kupředu, právě když se Chester vyklonil z kuchyně a zahájil konverzaci. „V úterý necháme toho vobra vokovat…“

Mluvil dál, i když své obecenstvo zdaleka nezaujal. Devlin

a A. J., neochotně jako dva lidé, kterým se nechce vstávat od dobrého jídla dřív, než dojedí, nechalioheň mezi sebou doutnat, aby ho rozdmýchali později, až budou sami.

„Brzo to dokončíme,“ zašeptal, než vstoupil do kuchyně.

S oslnivě nedočkavým úsměvem se A. J. odebrala nahoru,

aby se převlékla.

Když stála před zrcadlem v koupelně a rozčesávala si vlasy,

nemohla si nevšimnout, jak se její odraz změnil. V očích měla

jiskru vzrušení, jako by měla nějaké líbezné tajemství, a na tvářích ruměnec, který nezpůsobil jen vítr. I ve vlastních kritických očích jen zářila.

Kdo potřebuje marnit čas pleťovými maskami a líčidly, když

stačí přihodit do života trochu vášně a chaosu, aby člověk dosáhl stejného efektu?

Když se umyla a převlékla, vrhla se A. J. ke schodům

s daleko větším nadšením, než by odpovídalo mírnému hladu,

který pociťovala v žaludku. Šla za domáckou vůní sekané do

kuchyně a usmála se, když uviděla, jak se Devlin sklání nad

sporákem a buší šťouchadlem do hrnce brambor, jako by to byla

sbíječka.

Vzhlédl, jen co vstoupila do dveří. „Skoro hotovo. Nechceš

zachránit Chesterův salát?“

„Jasně,“ řekla a potlačila nečekaný ostych.

Když uslyšela, jak Chester zoufale sténá, přistoupila k němu. S hromadou čerstvých listových salátů a zeleniny se mu moc nedařilo. Oháněl se nožem s jemností bagru, který se snaží zaorat do země macešky, a natropil přitom víc škody než užitku. Obrovské kusy červených paprik padly za oběť jeho úsilí a ubohá okurka vypadala, jako by ji rozžvýkal pes.

„Jak to jde, šéfe?“

„Zatracená zelenina,“ rozčiloval se a málem si uřízl prst. „Kdo sakra vůbec tuhle řezanku potřebuje?Vypadám jako nějakej blbej králík?“

„Ne, vypadáte jako šílenec. A myslím, že to poslední, co vám

patří do ruky, je nůž,“ řekla a odstrčila ho stranou.

„Ale jdi,“ bručel Chester dobromyslně. „Vždyť jsem učiněná kočička.“

„To povídejte téhle paprice,“ zvedla A. J. znetvořenou mrtvolku. „Vypadá, jako by ji přejelo auto.“

Zanedlouho seděli všichni za stolem. Jídlo bylo dobré, ale

A. J. vlastně nevnímala, jak chutná. Byla příliš zaneprázdněná tím, co ji čeká po jídle, a Devlinovy oči, planoucí na druhé straně stolu, její netrpělivost ještě podněcovaly a budily v ní touhu, aby večeře skončiladřív, než začala.

Chester, na pohled nevnímající spodní proudy, které se

proháněly kolem něj, nepřestával klábosit, ačkoliv konverzaci

musel udržovat sám. Když zrovna nemluvil, loudal se s každým

soustem a zdlouhavě vychutnával jídlo způsobem, který u něj jeho dva společníci ještě nikdy

nepozorovali.

Když dojídal třetí nášup, říkal si, že ti dva už se ošívají jako děcka v kostele. A. J. postrkovala po talířikousek sekané jako fotbalový míč a Devlin stavěl a zase rozebíral věžičku ze slánky s pepřenkou snaléhavostí, která Chesterovi připadala vysoce zábavná.

Stájník se široce usmál, výraz, po němž se oběma stýskalo.

„To byla dobrota,“ řekl, zaklonil se a třel si hubené břicho,

spokojený s úzkostí, kterou v nich probudil.

„Ano, bylo,“ vyhrkl Devlin a vstal, jako by v troubě něco hořelo. A. J. vyskočila ze židle a začala sbírat talíře jako zběsilá.

„Cože, žádnej moučník?“ zeptal se Chester.

„Tumáš,“ prohlásil Devlin, otočil se na patě a otevřel dveře mrazáku. S výrazem zoufalství hodil přes místnost zmrzlinu v oplatce.

„Moh’ bych ještě pomoct mejt nádobí,“ zašveholil stájník, přičemž pečlivě rozbaloval papír.

„Ani nápad,“ zavrhl to Devlin.

„Jste host,“ zvedla A. J. Chesterův talíř.

„Ty taky,“ zažertoval. Když dojedl moučník, začal skládat ubrousek s precizností mechanika. „Asi bych měl nějak…“

„Ne!“ vykřikli oba a ztuhli nad dřezem.

Ještě než se odmítavý sbor pustil do dalšího refrénu, Chester se nahlas rozesmál. Když se před ním objevila jeho bunda a bylo mu rázně popřáno dobré noci, připadal si, jako by ho vykopli na mráz, ale nevadilo mu to.Na jeden večer se už na jejich účet pobavil dost a dost.

Chester vyšel na chladný vzduch a zastavil se, aby si zapnul

zip na bundě. Když se otočil a ohlédl na dům, uviděl oknem

Devlina a A. J. v objetí, lhostejné k celému světu.

Na odchodu se spokojeně usmíval. Devlin je čím dál víc ve

své kůži. A ta holka, no, je pěkná jako obrázek a má šťávu. Hodí se k sobě, usoudil.

Vsadil bych se, že to nádobí nebude umytý dřív jak zejtra,

pomyslel si.

O týden později se A. J. převalila v Devlinově posteli a uvědomila si, že ho miluje. Při procitání z toužebného snu, něco o tom, jak se projíždí na Sabbathovi nejlepším loveckým terénem Virginie, ucítila kolem sebe ovinuté velice mužné paže a na zádech podušku pevné hrudi.

Pomalu se otočila, opatrně, aby ho neprobudila.

V šedém světle časného rána byla jeho tvář plná výrazných stínů, od prohlubní ve tvářích a hlubokých očních důlků až po železný oblouk čelisti. Byl krásným, nádherným modelem mužské postavy, oživlým snem, který dýchá.

A v nejhlubší, nejženštější části své bytosti věděla, že patří jí.

Stejně jako ona jemu. Spojili se srdcem i myslí. Sblížili se tolik, že si ani nebyla jistá, kde končí on azačíná ona, a ztráta individuality jí vůbec nevadila. Bez něj byla jen poloviční, s ním víc než celá.

A. J. mu přiložila rty k hrdlu, na silnou žílu, která pulzovala tepem jeho srdce. Vstříc jeho proudící krvi zašeptala: „Miluju tě.“

Bylo to poprvé, co ta slova nějakému muži řekla.

Tohle zjištění jako by dodávalo jejímu prohlášení ještě větší

sílu.

Pokud šlo o muže, nikdy se jim nevzdávala snadno. Na

vysoké měla pár chlapců, ale byla tak zaměřená na koňský sport, že ty vztahy byly krátké a náhodné. Tak to pokračovalo, i když se stala profesionálkou. Před Devlinem jí muži vždycky připadali jako zbytečnákomplikace v životě, který obsahoval hodně náročných úkolů a málo času. Jenže on byl jiný. Srdce jí toříkalo.

Vzhledem k nedostatku romantických zkušeností ji jistota,

s níž dokázala říci „miluju tě“, překvapovala. V předchozích

vztazích nikdy nedokázala opětovat city. Nevěděla, co je to láska; věděla jen, že ji nepociťuje. Teď tobylo jasné. Co jiného by mohlo být tak vzrušující, tak děsivé, tak opojné, tak vzácné, tak nepřekonatelnéjako právě láska?

Napůl měla chuť šťouchat do Devlina, dokud se neprobudí,

a tu novinu mu sdělit, ale zdržela se. Předpokládala, že on cítí totéž, ale nebyla si jistá. Byla ochotnápřijmout vůči němu závazek, společnou budoucnost životních partnerů a profesních spojenců, ale ve své nově nalezené lásce k němu byla náhle zranitelná. Chtěla, aby to vyznání pronesl nahlas jako první on.

A. J. se protáhla a ucítila, jak její nohy kloužou po

Devlinových. Zasténal ze spaní a přitáhl si ji blíž k sobě, přitiskl si ji k boku. Když se jeho dech vrátil dotichého, pravidelného rytmu hlubokého spánku, přistihla se při úsměvu, přestože ji myšlenky tížily. Být sním, to mělo velmi mnoho výhod. Kromě nočních smyslných výbojů tu byl další bonus, spát zase v opravdové posteli. Nepřestala si tak docela považovat toho, že má v noci trochu prostoru k pohybu, i když Devlin obvykle zabíral víc než poctivou polovinu postele. Pohovka byla docela dobrá na krátkodobý pobyt, alekdyž se mohla A. J. natáhnout, aniž by riskovala pád na koberec a náraz do konferenčního stolku, byl to učiněný luxus.

Úsměv jí dlouho nevydržel. Bolestným skokem se její

myšlenky přenesly k otci. Příští víkend bude mít narozeniny.

Děsila se představy, že tam půjde, a přála si, aby s sebou mohla vzít Devlina.

Začal ji líbat na šíji. „O čem dumáš?“

„Jaks to poznal?“

„Jsem psychotronik.“

„Vážně?“

„Nikomu to neříkej, ale přivydělávám si jako věštec.“

„Tak kde máš křišťálovou kouli?“

„Žádnou nepotřebuju. Místo nich jsou teď webové stránky s linky na onen svět.“

Zasmála se. „Internet je už nejspíš všude.“

„No, dokud do toho nevstoupil Gates, bylo to fajn. Teď už

existuje jen jeden server, kde se můžeš spojit s Elvisem, a jediný vyhledávač na hledání minulých životů amrtvých příbuzných.“

Když se přestala hihňat, znovu se zeptal, co se jí honí

hlavou.“

„Co kdybych tvrdila, že jsem se jen kochala ranním

světlem?“

„To bys lhala.“

„Co bys řekl na to, kdybych tě požádala, abys šel příští týden na oslavu tatínkových narozenin? Vím, že tobudou muka, ale vážně bych byla ráda, kdybys tam byl se mnou. Potřebuju se o tebe opřít.“

Sklonil hlavu. „Pak nemůžu říct ne, viď?“

Jeho úsměv byl mírný a zabarvený vášní, ale když ji chtěl

políbit, zarazila ho dlaní položenou na tváři. „Devline, potřebuju to vědět. Vyhovuje ti to?“

„Jasně že ne. Ovšem pokud je pro tebe důležité, abychom tam šli, samozřejmě půjdeme.“

„Ne… já myslím nás.“

Tak to bychom měli to čekání, říkala si.

Devlin přitiskl boky k její pánvi. „Vyhovuje, to je trochu slabé slovo. Fantazie. Delirium. Zoufalství. Tobude asi maličko výstižnější.“

„Myslím jako, že pokračujeme v tréninku.“

Zhluboka se nadechl. „Řekl bych, že se nám spolu pracuje dobře. Děláme pokroky. Co myslíš ty?“

„Já jsem s tím problém neměla.“

Jeho slova zněla pomalu, byla pečlivě vyslovována.

„Z objektivního stanoviska jsem ještě pořád přesvědčený, že to prostě není chytré. Ale nemůžu se těvzdát a nechci, aby tě trénoval někdo jiný, takže nejspíš máme jeden druhého na krku.“

A. J. se usmála a políbila ho na rty. „Já věděla, že tě přesvědčím.“

Když jí jeho jazyk vklouzl do úst, usoudila, že o jejich vztahu si mohou popovídat později. Teď je čas namilování. A pak snídaně a trénink a oběd a večeře. A pak spolu můžou jít zpátky do postele.

„Myslím, že dneska už můžeme zkusit vodu,“ řekl Devlin později, když sedlali Sabbatha přivázaného k úvazišti.

A. J. kývla na souhlas a Chester zamířil na jízdárnu napustit vodní příkop.

O něco později, když vyvedla hřebce ze stáje a nechala se

vyhodit do sedla, všimla si A. J., že je Sabbath obzvlášť neklidný; vycítila, že tenhle trénink bude dlouhý.Na rozdíl od koně byla malátná. Poté, co se s Devlinem milovali, znovu usnula a zaspala by i snídani,kdyby ji neprobudilo volání zezdola. Bylo jasné, proč tak zabrala. Náramně se jí ulevilo při zjištění, že seDevlin upsal jí i jejímu tréninku. Bylo jí, jako by teď mohli volně pokračovat kupředu; některé ze svýchnejvětších starostí mohla hodit za hlavu. Naneštěstí bylo důsledkem dřímoty to, že měla zpomalenéreflexy a nejezdila tak dobře jako obvykle. Hřebec to vycítil. Na rozdíl od několika posledních lekcí, kdy sezklidnil a začal se soustředit, dnes vyváděl; vadilo mu, že se A. J. dostatečně nekoncentruje.

Když rozcvička skončila a A. J. zavedla hřebce k němu,

pohrával si Devlin s myšlenkou, že by trénink ukončil. Při

rozcvičce se nedařilo a zbytek lekce patrně nebude o moc lepší.

Říkal si, že by bylo moudré odložit pokus o vodní příkop, ale A. J.

měla na tváři výraz plný odhodlání.

„Ještě pořád jsi ochotná zkusit tu vodu?“ zeptal se.

„Koukej tomu věřit.“

Zvedl psací podložku a podrobně popsal pořadí skoků.

„Jenom pomalu a klidně. Uvidíme, jak to zvládne.“

Kývla a otočila hřebce.

Sabbath pohodil hlavou, nemohl se dočkat, až se pustí do

skákání. Vždycky ožil, když začali skákat přes překážky, ale dnes bylo v jeho nadšení jakési ostří. Když hopobídla do cvalu, shledala, že ho musí přidržovat.

První dvě kolmé překážky zdolali drsným způsobem

typickým pro počátek tréninku a cestou do rohu hřebec potřásal hlavou, bránil se změně směru.Následující série oxerů se jim nevydařila, břevna za nimi dopadala na zem jako víření bubnů neúspěchu. A. J. sevřela rty i otěže; s pocitem zklamání obracela Sabbatha k vodnímu příkopupřipravenému přímo uprostřed jízdárny.

Byl to nenápadný nízký plůtek z břeven a za ním čtvercový bazén. Cílem bylo vyzkoušet schopnost koně zdolat vzdálenost a současně jeho reakce na vizuální podněty. V závislosti na počasí mohla voda působit relativně dobrotivě nebo velmi strašidelně, jak tomu bylo i v tomhle okamžiku. V šedém dopoledni čeřil hladinu vody vítr, který oživoval odraz chmurné, studené oblohy.

Jakmile Sabbath zahlédl, k čemu mají namířeno, ucítila A. J.,

jak se napjal. Během rozcvičky střed jízdárny nepoužívali, takže si překážky všiml poprvé. Povzbudila honohou a zachovala klid, připravena na problém. Kupodivu se zklidnil a zdálo se, že se soustředí; nezastavoval se. Na zlomek sekundy se A. J. nechala ukolébat až k úlevě, ale pak hřebecuskočil doleva tak prudce, až ztratila rovnováhu a sletěla z něj jako hadrová panna. Stalo se to tak rychle,že ani nestačila vydechnout.

Tohle bude bolet, říkala si, ještě když letěla vzduchem.

Země se jí hnala vstříc s dychtivostí, bez níž by se klidně

obešla. Dopadla na ni a ucítila v ústech chuť hlíny a v horní části trupu pronikavou bolest. Zasténala,převalila se, aby si uvolnila paži, která utrpěla nárazem nejvíc, přitiskla si ji k hrudi a mžourala vzhůru kelhostejné obloze. Bylo jí, jako by jí někdo propichoval rameno a loket rozžhaveným pohrabáčem.

Devlin k ní běžel a přitom křičel na Chestera, aby chytil hřebce, který zběsile cválal kolem jízdárny.

Když se jí v zorném poli objevila Devlinova tvář, všimla si

A. J., že je bledý jako stěna.

„To zas bude ráno,“ procedila skrz zaťaté zuby.

„Můžeš se posadit?“

„Nemáš po ruce jeřáb?“

S jeho pomocí se jí podařilo zvednout horní část trupu od

země, a když párkrát zamrkala, zjistila, že hvězdičky, které jí poskakovaly před očima, zmizely.

„Asi nemá rád vodu,“ zvedala se pracně na nohy. Opřela se

o Devlina, udělala zkusmo několik krůčků a snažila se

inventarizovat všechny ostatní škody. Naštěstí ji zřejmě bolela jen paže. Když se trochu vzpamatovala,setřásla Devlina a sama došla k Sabbathovi. Chesterovi se ho podařilo chytit. Hřebec měl oči vytřeštěnéstrachem, tělo se mu křečovitě cukalo.

„Kulhá?“ zeptala se napjatě.

Chester zavrtěl hlavou. „Vodneslas to jen ty.“

„Vyhoďte mě do sedla.“

Devlinovi za jejími zády se udělalo špatně.

„Myslím, že bychom si měli prozatím dát pauzu,“ snažil se

zachovat klid.

Nezamlouvala se mu divoká panika koně ani bolest, vrytá ve tváři ženy.

Ve skutečnosti se mu na tom, co se právě stalo, nelíbilo tolik věcí, že bylo těžké vybrat, co mu vadí nejvíc.

V okamžiku, kdy viděl, že A. J. spadne, se jeho život zadrhl, protože se střetl s možností její ztráty. V ténekonečné vteřině, kdy letěla vzduchem a pak dopadla na zem, mu srdce přestalo bít a prasklo hrůzou vpůli.

A ona se teď chce na toho zatraceného koně vrátit.

Sledoval, jak přebírá od Chestera otěže.

„A. J., nebuď směšná,“ promluvil Devlin ostře. „Ten hřebec je odjištěný granát a ty máš možná zlomenou ruku.“

„Vysaďte mě na to zatracený zvíře,“ vyštěkla na Chestera a netrpělivě zvedla levou nohu.

Devlin se původně domníval, že ví o utrpení všechno, ale když se usazovala v sedle, objevoval úplně nové peklo.

„To nemyslíš vážně!“ V hlase mu rezonovaly emoce.

Když A. J. zamířila zpátky k překážkám, ucítil na rameni

Chesterovu ruku.

„Spadneš, nasedneš. Dyť to znáš.“

Devlin sám to udělal už nesčetněkrát. Až na ten poslední

pád.

„No, ale je to zatraceně pitomej nápad! Co ji to k čertu

napadá?“

„Ty bys to udělal úplně stejně.“

„A koukni, jak jsem dopad’, sakra,“ odkulhal k ohradě. Měl

sto chutí opustit jízdárnu, ale nešlo to.

A. J. na Sabbathově hřbetě byla oslepená bolestí. Hřebec pod ní uskakoval, ale ne hravě. Kůň byl nervózní a tím pádem nevyzpytatelnější než obvykle. Skutečnost, že mohla používat jen jednu ruku, činila její situaci obzvlášť nebezpečnou.

Pokaždé, když kopyto dopadlo na zem, jí od lokte k rameni

projela ta žhavá bolest. Horší bylo, že neměla sílu, aby držela paži pevně u těla, a zraněná končetina jíplandala, což způsobovalo nesnesitelnou bolest. Rázně si zastrčila ruku za pásek kalhot, aby omezilaotřesy, a všimla si přitom, že ztrácí cit v prstech.

Nevěděla, jak dlouho ještě vydrží neomdlít, ale byla rozhodnutá zdolat jednu překážku.

A. J. zápasila s bolestí a říkala si, že neumře. Stačí jen překonat jednu překážku a pak si může fňukat. Dlouho to nepotrvá.

Povzbudivé řeči moc nepomohly, takže zaťala zuby, srovnala Sabbatha, jak nejlíp to šlo, a přeskočila s ním dvě kolmé překážky, přičemž se vodě úplně vyhnula. Než skončila, kůň už se zklidnil, ale ona byla zpocená bolestí.

Zavedla hřebce k oběma mužům a při sesedání spadla na

zem.

Devlin jí pomohl vstát, tvář staženou jako nehybnou masku.

„Vo bubáka se postarám já,“ oznámil Chester jen tak do

éteru a odvedl koně.

„Musíme tě odvézt k doktorovi.“ Devlinův hlas zněl bezvýrazně.

„Jdu se vykoupat.“

„Nastup do auta.“

A. J. ho ignorovala, zaneprázdněna při odchodu z jízdárny

svou bolavou paží. Opatrně vytáhla ruku zaklesnutou pod páskem a snažila se do ničeho nevrazit. Bylo jíšpatně od žaludku a točila se jí hlava, ale cítila se líp než dříve v sedle. Jejím jediným cílem bylo vlézt dohorké vody a představa nehybnosti byla skutečně lákavá.

Devlin ji následoval. „Potřebuješ rentgen.“

Když bez zastavení prošla kolem dodávky, dlouze zaklel.

„A. J.!“ vyštěkl a ona se neochotně otočila.

Byla v šoku. Třásl se vzteky.

„Není to zlomené,“ prohlásila.

„Jak to sakra poznáš?“

Pracně se snažila nesesypat; tiše podotkla: „Kdyby ses laskavě uklidnil a pustil mě do domu, byla bych ti vážně vděčná.“

„Copak jsi spadla na hlavu? Chovej se jednou v životě rozumně a vlez do tý zatracený dodávky.“

„Ne.“

„Potřebuješ doktora! Vypadáš, jako bys měla každou chvíli

zase spadnout.“

„A tahle hádka mi fakt moc pomáhá.“

„Tak se chovej jako dospělá a přestaň blbnout jako dítě.“

Slova se jí odrazila v hlavě a proťala mlhu bolesti. Modré oči se srazily s oříškovýma.

Řekla: „Pokud si nevzpomínáš, právě jsem spadla z koně.

Potřebuju pauzu. Nepotřebuju se s tebou dohadovat, kdo tady má větší moc, jasný? A nejsem dětinská.“

„Když tě něco bolí, jdeš k doktorovi. Pro většinu lidí je to fakt takhle jednoduché.“

Zatímco se vzduchem linuly zvuky hádky, vyšel ze stáje

Chester. Stačil mu jeden pohled do světle zelené tváře A. J. a poplašil se. „Vopatrně s ní, McCloude. Je v šoku.“

„Nepleť se do toho,“ zněla pichlavá odpověď.

„McCloude!“ Chesterův hlas zněl jako prásknutí bičem. „Zacouvej, než řekneš eště něco, čeho budeš litovat.“

Devlin se k němu otočil, plný vzteku. „Co máš sakra za

problém?“

„Vodchod!“ rozkázal Chester, zatímco se mu díval zpříma do očí. „Akorát si na ní vybíjíš svoje vlastní strachy.“

„Tvou rychlokvašenou psychologii fakt nepotřebuju,“ zavrčel.

„A vona nepotřebuje takovouhle leteckou akrobacii.“

„Tak jděte oba do háje.“

Devlin odkráčel k dodávce, otevřel dveře, nastartoval motor a vyrazil po příjezdové cestě, až zmizel z dohledu.

A. J. ucítila, jak se jí podlamují kolena, a Chester byl to

jediné, co ji drželo na nohou. Nepozorovaně se jí začaly koulet po lících slzy a pak se celá roztřásla.

„Vůbec to nemyslel vážně,“ konejšil ji Chester. „Akorát z něj

mluví strach.“

Pokusila se kývnout, ale emoce vyvřely a překypěly, ramena

se jí otřásala vzlykotem. Jako by zvládal nevyvážený náklad, vedl ji Chester opatrně ke dveřím domu.

„Teďka se běž vykoupat. Postarám se vo Sabbatha a pak

uvidíme, jak to bude s tím doktorem.“

A. J. neměla dost vůle, aby s ním diskutovala, a tak poslechla; do schodů kráčela jako stařena. Když se v koupelně svlékla, prohlédla si v zrcadle paži, viděla, že rychle natéká a že v lokti se vytvořila velká fialová podlitina. Opatrně ruku natáhla a pak zase pokrčila; ulevilo se jí, že určitý rozsah pohybu má. Namáhavě se soustředila na to, aby přistoupila k vaně a otočila kohoutky; sledovala, jak natéká voda, apřitom si připadala prázdná a osamělá jako ještě nikdy.

Když vklouzla do vody, zašklebila se, jak se snažila uložit si paži tak, aby nebolela. Nešlo to. Nebylo možné nalézt pohodlí, ani přesnou kombinaci výšky či ohybu, které by jí ulevily od bolesti. Říkala si, že je to patrně tím, že značná část jejího utrpení není fyzického rázu.

Rozhlédla se po koupelně se vzpomínkou na chvíle s Devlinem, které byly příjemné a intimní, a ty obrázky jí projížděly celým tělem jako rezavý nůž,zařezávaly se hluboko a zubatě.

Opřela si hlavu dozadu o porcelánový okraj vany, slzy jí stékaly po lících a padaly do vody obklopující jejítělo.

Teď potřebuje jeho něhu, a on je pryč. Uvnitř cítila veliký chlad, i když lázeň byla teplá.

Když se o půl hodiny později vrátil do domu Chester, čekala

A. J. dole na pohovce. Vedle sebe měla zavazadlo.

„Pojedu k tomu doktorovi,“ řekla s pohledem na své ruce.

Prsty poraněné paže byly pořád ještě znecitlivělé a byl to divný pocit, když je promnula s těmi, kteréfungovaly jaksepatří.

„Chceš tam vodvízt a zase přivízt?“ zeptal se s nadějí, i když moc dobře věděl, jaká bude odpověď.

Zavrtěla hlavou. „Nevrátím se sem. Vezmu si pár dní volno.“

„To je nejspíš moudrý,“ přikývl zvolna. „Potřebuješ chvíli na

uzdravení.“

To je tedy pravda, pomyslela si, když vstávala.

A. J. se sklonila pro svou tašku, ale Chester byl rychlejší.

„Pudeš k vašim?“ zeptal se.

„Asi ano.“ A. J. jen věděla, že musí pryč. Cíl jí nepřipadal důležitý.

Než nastoupila do auta, zašla k Sabbathovu stání. Dřímal

v protějším rohu, ale hned jak zachytil její pach, vzhlédl a přihrnul se k ní.

„Provedl jste ho fakt pořádně?“ zeptala se Chestera, který ji následoval dovnitř. Přejížděla zdravou rukou po hřebcově nose.

„Fakt pořádně.“

„Nekulhá?“

„Zejtra bude ztuhlej, ale vezmu ho na lonž a za den bude

jako rybička.“

Kývla; ulevilo se jí, že si Sabbath neublížil, a byla ráda, že je pod Chesterovým bdělým dohledem. Jemněpolíbila hřebce na čelo a vyšla ze stáje.

„Mám něco vyřídit Devlinovi? Bude z toho mít děsnej pocit.“

Zaváhala a nakonec řekla: „Vyřiďte mu, že se ozvu. Potřebuju být chvíli sama.“

„Dobře.“

Chester uložil její zavazadlo do kufru a odstoupil od

okázalého červeného auta.

„Nashle,“ rozloučila se.

„Brzo se vrať.“

A. J. místo odpovědi jen zamávala a odjela.

Na hlavní silnici zjistila, že s jednou rukou se těžko řadí

a řídí, ale nevydala se k doktorovi nejkratší cestou. Místo toho jela po klikatých silničkách, které znala uždávno, zátočinami a serpentinami. Začalo drobně pršet a jemným dotekem deště kůra okolních dubů a javorů zčernala, takže žluté a oranžové barvy podzimu vyvstávaly jako cákance barvy.

Když konečně zastavila na parkovišti u ordinace svého

doktora, byla už klidnější, ale necítila se o nic líp. I když nebyla objednaná, doktor ji hned vzal. DoktorRidley, kterému už bylo přes šedesát, pečoval o její rodinu už léta a vždycky si udělal na kohokoli odSutherlandových čas. Tuhle laskavost prokazoval nejčastěji jí, vzhledem k tomu, že byla už od puberty blázen do skákání.

Doktor byl malý, podobal se ptáku, měl příjemný, vysoký hlas a veselý byl jako andulka. Přiběhl do vyšetřovny a ani se nenamáhal usednout, ale postával, zatímco jí vyšetřoval paži a nechával ji zrentgenovat. Když si prohlédl snímky a opatrně ji prohmatal, prohlásil, že končetina je těžce namožená a má stresovou zlomeninu, která se docela dobře zhojí, pokud se A. J. bude chovat slušně. Čiperně ruku stáhl obvazem z elastického obinadla, který začínal na předloktí, pokračoval přes loket a končil uprostřed bicepsu.

Zatímco si navlékala košili, napsal jí recept a s bujarým

úsměvem jí ho podal.

„Ledujte to, hned jak přijedete domů, tohle berte na bolest a za dva týdny byste měla být jako nová.“

A. J. zasténala. „Dva týdny?“

„Slyšela jste dobře.“

Při pohledu na její truchlivý výraz dodal: „Já vám něco

povím. Přijďte tak za týden a já se na to znovu podívám. Možná se nějak dohodneme.“ Doktor Ridley sepokusil o přísný výraz, ale vzhledem k jeho slunné povaze to bylo těžké. „Jen nezapomínejte, že čím vícbudete nehybně sedět a nechávat to zhojit, tím dřív budete zpátky v sedle.“

Se smíchem zazpíval poslední slova na nápěv známé westernové písně.

„Netvařte se tak sklesle,“ uklidňoval ji. „Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“

„Mohla jsem spadnout na hlavu?“

„Mohl jsem vám zpívat něco, k čemu si pamatuju víc slov.“

Pousmála se.

„Tak je to lepší. Na lízátka jste moc stará, ale aspoň vás můžu na rozloučenou rozveselit.“

Mírně zlepšená nálada jí vydržela až na parkoviště. Nechtělo se jí do rodinného sídla, ale v houstnoucím soumraku neměla energii na nějaký tvůrčí přístup k vyřešení své situace. Rozsvítila světla a v netečném omámení odjela k otci. Když zajela na kruhovou příjezdovou cestu a spatřila dům v celé jeho slávě, připadalo jí, že zářivé světlo, vycházející z množství oken z olovnatého skla, je falešným prorokem klidu a míru. Vzhledem k odcizení s otcem, Reginině škrobené formálnosti a Peterově svárlivosti pro ni tenhle dům nebyl útočištěm, aťsi působil zvenčí sebevíc idylicky.

Zajela za dům a zaparkovala kabriolet v příslušném

garážovém stání. Hodila si tašku na zdravé rameno a vešla do

domu zadním vchodem, který vedl do olbřímí kuchyně. Právě se připravovala večeře a kuchař, Evropan, který netrpěl žádné vyrušování, po ní střelil zatracujícím pohledem.

A. J. ho ignorovala a zamířila do jídelny, kde se zastavila s pohledem na obrovský mahagonový stůl. Na jednom konci bylo prostřeno pro tři osoby, plátěné ubrousky naškrobené a složené, příbory obklopující navršený porcelán srodinným erbem Sutherlandů. Před každým tím elegantním uspořádáním stály tři sklenice, jedna na vodu a dvě na víno, a po celém stole se jako hmyz hemžily stříbrné mističky se solí,pepřem a kostičkami másla.

Vypadá to jako sklad porcelánu, pomyslela si A. J.; už teď se jí stýskalo po prostotě a ležérnosti života na farmě.

U Devlina se lidé ládovali obědem opření o kuchyňskou

linku. Byl to dům, kde se utěrka mohla pověsit na kliku a pracovní bunda přehodit přes opěradlo židle.Chodila tam v ponožkách a nechávala si rozpuštěné vlasy uschnout na vzduchu, dokonce tam skotačila i nahá jen proto, že se jí zachtělo.

Takovouhle svobodu nebylo v sídle možné nalézt. Ani

zdaleka ne. Sakra, mohla by se dočkat i trestního oznámení,

kdyby se u večeře objevila v džínech.

S bolestí v srdci pohlédla na hodinky. Aťsi měla Regina

jakékoli chyby, daly by se podle jejího rozvrhu řídit hodiny, a to byla jedna z mála věcí, kterých si na ní A.

J. vážila. Večeře se bude podávat za hodinu, což znamená, že Peter bude ještě v baru svého klubupopíjet něco ovocného a Regina se bude ve svém pokoji šlechtit do večerní nádhery. Šest hodin, to také znamenalo, že tatínek bude sám ve své pracovně s pořádnou sklenicí skotské u ruky a bude kontrolovat korespondenci.

Rychle vyšla z jídelny a zdolala rozlehlý prostor haly. Prošla knihovnou a ocitla se u otcovy pracovny, jejíž bytelné dubové dveře byly pootevřené.

Garrett vzhlédl, když vstoupila.

Radost se smísila s obavou, když uviděl její tvář a pak ruku

v pásce.

„Co se stalo?“ Vstal od stolu.

„Ahoj, tati,“ zamumlala A. J. do jeho ramene, když se objali.

Zhluboka se nadechla a smutně usmála. Tatínek voněl jako

vždycky, líbezná kombinace neznámé anglické kolínské, kterou si nechal dovážet, a dýmkového tabáku,

jenž tolik miloval. Ta vůně ji odnesla zpět do dětství, kdy bylo snadné najít v jeho náručí bezpečí aútěchu.

Je to škoda, říkala si, že se komplikace života dospělých

nedají uchlácholit tak lehce jako ukopnuté palce a odřená kolena v dětství.

„Povíš mi už, co se stalo?“

„To nic není.“

„Když to nic není, proč máš ruku v pásce?“

„Aspoň že to není sádra.“

„To je pravda.“

Vedl ji ke staré kožené pohovce.

Tatínkova pracovna byla odjakživa jednou z jejích

nejmilejších místností v sídle. Byla zařízena červenohnědě a zlatě a byla konejšivě tmavá. Smahagonovými obklady stěn a policemi plnými knih z takových oblastí, jako bylo stavebnictví a řízenípodniku, působila jako luxusní jeskyně, vhodná k přemýšlení a píli.

Také tu visel portrét matky A. J., jediný, k jehož odstranění nedokázala Regina svého novopečeného manžela přemluvit. Byl to nádherný obraz; žena na něm se navlas podobala A. J.

a hleděla ze záplavy vínově rudého saténu. Stropní světla zalévala umělecké dílo tak, že zářilo životem.

„Zůstaneš na večeři?“ zeptal se.

„A na pár dní.“

„To bude Regina moc ráda.“

„Ne, nebude.“ A. J. ho obdařila vědoucím úsměvem.

„Já jsem moc rád.“

„Tomu věřím.“

Mlčení se protahovalo.

„Proč jsi vlastně tady?“ zeptal se.

„Prostě se potřebuju pár dní léčit.“

„Z jakého zranění?“

„Takhle jezdit nemůžu.“

„Naposled sis vzala den volna, protože jsi měla otřes mozku,

jak jsi na nějaké překážce přistála na hlavě. A to jen proto, že jsme ti vyhrožovali nemocnicí, proto jsisouhlasila, že zůstaneš ve svém pokoji. Ruka na pásce by ti sice zabránila lézt na koně, ale nepřiměla bytě udělat si volno.“

Odvrátila pohled.

„Tak je to tedy pravda, co se povídá,“ pochopil Garrett. „Máš

s ním poměr.“

A. J. byla v pokušení lhát. Stačilo by jí jen věrohodné zapírání, ale nechtělo se jí do toho.

Z mlčení vycítila jeho zklamání. Tatínek vždycky doufal, že si vezme nějakého podnikatele, jako je on, apovede klášterní život dámy ze společnosti. Takovou existenci by chápal, v takových vodách se vyznal.Věděla, že podle jeho představ by takové manželství bylo snadné, že by to byl nekonečně roztomilý proud večírků a šatů v čele s mužem, který ji má rád a postará se o ni. Pohlídá ji.

Věděla, že by to nikdy nepochopil, ale pro ni manželství bez vášně a vystlané drahokamy nebyl žádný přepych, jen moc hezké mauzoleum, kde ženy tlely zaživa i v botičkách od Manola Blahnika. Když už bylo jasné, že A. J. směřuje k něčemu jinému, než co jí naplánoval, přestali o její budoucnosti mluvit. Tatínek byl ve svém přesvědčení stejně pevný jako ona ve svém, a tak se spolunehádali. Místo toho oba čekali na jakýsi okamžik, kdy se tomu druhému konečně rozsvítí.

Tatínek se tvářil bolestně a ona věděla, nač myslí. Její poměr s jezdeckým šampionem, který se tragickyzměnil v poustevníka, je jen další z mnoha součástí jejího života, s nimiž se otec nedokáže ztotožnit. Vočích měl lásku, ale také smutek.

„To bude dobré.“

Snažila se je oba uchlácholit.

„Nepotřebuješ něco?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

To, co potřebuje, jí on poskytnout nemůže.

O týden později stál Devlin u ohrady jízdárny, jednu botu opřenou o dolní břevno, aby ulevil noze. Ve tváři byl zasmušilý. Měl za sebou dlouhé, těžké odpoledne, kdy nedělal nic, než uklízel binec. Tak to šlo už několik dní.

Bránit se chaosu není pokrok, říkal si. Jen sebezáchova.

Od toho dne, kdy A. J. odešla, se nic nedařilo. Nejdřív začal

téct hlavní přívod vody ve stáji. Tahle kalamita způsobila potopu ve skladišti, kde bylo krmivo, aproměnila osm pytlů ovsa v ovesnou kaši. Potom splašená vichřice ulomila větev stromu, která Devlinovi přistála na dodávce a proměnila korbu v jakýsi ušák.

Nejhorší ze všeho ale byla nepochybně kovářská katastrofa.

Kovář, který tu už jednou byl, odřekl bez vysvětlení to ráno,

kdy měl přijít. Naštěstí se našel nový. Přijel s nástroji svého řemesla a s dobrou náladou, jen aby o hodinu později odjížděl s náplastí na čele a přísahou, že se už nikdy nevrátí. Sabbath se choval nemožně, aťDevlin a Chester dělali cokoli. I když mu dva dospělí chlapi viseli na hlavě jako náušnice, podařilo sehřebci trefit kováře pěkně naplno zadní nohou.

A jakmile byla uvolněná podkova připevněná, kovář

jednoznačně odmítl přiblížit se k ostatním kopytům hřebce blíž, než co bys kamenem dohodil; prohlásil, žekombinace choulostivých nohou a dobré mušky je u tohohle koně takové pracovní riziko, bez jakého se rád obejde. Náplast s obrázkem kocoura Garfielda, kterou mu nalepili na čelo, tomu moc nepomohla. Protože jinou nenašli, pojilo se ke zranění ještě ponížení.

Devlin ještě pořád žasl nad tím, že je jako klienty mohl

odmítnout někdo, kdo je zvyklý na nervózní zvířata. Bylo to, jako když vás vyhodí z rodinné restaurace,protože vaše děti stanovily nová pravidla házení jídlem.

Přenesl váhu, uslyšel protestní zapraskání a ucítil, jak jeho

noha dopadla na zem.

Už vím, jaké to je být prokletý, říkal si při pohledu na spadlé břevno.

Devlin je vrátil na místo a v duchu si poznamenal, že to musí

opravit. Zajel pohledem do ohrady a znovu začal pozorovat, jak Chester lonžuje hřebce. Stál uprostředarény a držel jeden konec dlouhé lonže připevněné k Sabbathově ohlávce. Teoreticky měl kůň trochucvičit různé chody v kruhu.

Hřebec měl jiné představy a vůbec se mu nechtělo od nich

ustupovat. Když ho poprvé zkusili lonžovat, vláčel Chestera za sebou, z lonže si udělal tažné lano a zestájníka vlečnou kotvu. Ani po několika dnech si Sabbath představu soustředných kruhů nijak neoblíbil. Cválal kolem po nerovné a nevábné trase, porušoval disciplínu a na protest kolem sebe kopal.

Příčina hřebcova špatného chování nebyla žádná záhada.

Už to s ním šilo, aby se vrátil ke skákání, a teatrální výstupy na jízdárně byly jen jedním ze způsobů, jimižprojevoval svou frustraci. Kromě fiaska s kovářem si kůň serval ze hřbetu dvě pokrývky, roztrhal je na cáry a okousal pažení svého stání, až to vypadalo, jako by do něj vnikl bobr.

Sabbath se zlobil a oni ztráceli dobyté území, ale nedalo se

toho moc dělat. Chester rozhodně neměl na to, aby s ním trénoval skoky přes překážky, a Devlin se svouchromou nohou na tom nebyl o moc líp. Všichni tři, včetně hřebce, jen čekali, až přijde A. J.

Už je na čase, aby se vrátila, říkal si Devlin po x-té. A nejen kvůli tomu zatracenému koni.

Stejně jako ta hnusná smůla ho celý týden pronásledovala

i touha omluvit se jí. Jakmile se tenkrát zklidnil, hnal se zpátky do stáje. Chtěl jí říct, jak lituje, že na nitak tlačil a opustil ji, když potřebovala pomoc. Nevěděl přesně, jaká slova se na to nejvíc hodí, ačkoliv horozhodně napadaly výrazy jako zbabělec a hajzl.

Jenže když se vrátil, byla už pryč. A poté, co mu Chester

předal její vzkaz, ocitl se Devlin v podivném meziprostoru. Měl sto chutí ji vyhledat a přimět, aby hovyslechla, ale musel respektovat odstup, který mezi nimi vytyčila.

Věděl, že chodí každý den hřebce navštěvovat. Vždycky se ukázala v poledne, což bylo potvrzení, jako by nějaké potřeboval, že se mu vyhýbá. Z kuchyně slyšel hrdelní předení kabrioletu při příjezdu a pak všeho nechal a šel koknu a sledoval ji, jak jde do stáje. Pokaždé doufal, že se ohlédne na dům a půjde dovnitř, a přistihl se, že drží každodenní hlídku, když pojídá polední sendviče vestoje u okna. Čekal, až u ní zpozoruje sebemenší náznak, že je ochotná si promluvit. Samozřejmě se dočkal zklamání. Pokaždé, když skončila s hřebcem, vynořila se A. J. ze stáje s hlavou skloněnou, vklouzla do svého silného vozu a odjela.

Za ty dny, co byla pryč, se Devlin o nehodě hodně napřemýšlel. Děsilo ho, když viděl A. J. padat. Když uvažoval o tréninku A. J., vždycky se zabýval tím, čeho je třeba dosáhnout.

Zaměřoval se na práci a na vítězství. Ani jednou ho nenapadlo, jaké by to bylo sledovat její pád. V tomstrašném okamžiku, kdy letěla ze sedla a dopadala na zem, ho zaplavila bolest a emoce tak hluboké, žeho to pekelně vyděsilo. Dosud předpokládal, že ztráta koně a kariéry jsou to nejhorší, čím ho život mohlpostihnout. Mýlil se. Kdyby se něco stalo A. J., bylo by to mnohem strašnější, a střetnutí s toutozranitelností a bolestí ho přimělo vybuchnout.

V noci, když ležel v posteli, vídal před sebou její tvář

a vzpomínal, jak moc jí svými bezohlednými slovy ublížil. Vnitřně ho to užíralo. Každou noc spal sám,stýskalo se mu a doufal, že příští den už za ním přijde.

A pak v něm konečně procitla jiskřička naděje.

Dnes v poledne se A. J. vynořila z auta bez ruky na pásce.

Čekal u okna, zatímco byla uvnitř ve stáji, a krocaní sendvič na žitném chlebu se v jeho ruce vznášelvzduchem společně s nadějí. Devlin se napjal, jakmile vyšla zpět na denní světlo a vykročila ke svémuautu. S rukou na dveřích se zastavila.

A konečně se na něj podívala.

Jejich oči se na okamžik setkaly a on jí sugeroval, aby šla dovnitř. Zoufale toužil po její vůni, po jejím hlase, chtěl ji vidět zblízka. Při sebemenším náznaku z jejístrany byl připravený vyřítit se ven, pokusit se všechno mezi nimi napravit, mluvit…

Jenže ona odvrátila pohled a pak odjela. A z jeho špatné nálady se stalo něco ještě temnějšího.

Z téhle změny postoje nebyl jeho partner u oběda nijak nadšený. Věděl, že Chester už má jeho mrzoutění plné zuby.

A kdo by mu to mohl zazlívat? Devlina samotného už vlastní

společnost taky otravovala.

To je právě ta potíž, říkal si. Kam se hneš, tam se potkáš.

Vrátil se duchem do současnosti a zaměřil se na Sabbathovo ubohé cvičení.

„To asi stačí, Chesi,“ zavolal.

Chester si přitáhl hřebce jako papírového draka a s dopáleným výrazem přistoupil k Devlinovi. Muž i kůň byli naštvaní a otrávení.

„Právě včas,“ podotkl Chester suše. „Už ho to na lonži otravuje a já jsem otrávenej z něj.“

„Já vím, Chesi.“

Vyčkávavý výraz ve stájníkových očích působil žádostivě.

„Co je?“ zeptal se Devlin.

„Dyť víš.“

Devlin se podíval přes ohradu k horám. Stačil ten oční

kontakt jako signál, že je A. J. ochotná ho vyslechnout?

Musí to zkusit.

„Pojedu s ní promluvit.“

„Už je na čase,“ zabrblal Chester, zatímco odváděl hřebce zpátky do stáje. Devlin osaměl se svým dilematem.

Když se rozhodl, že to riskne a osloví ji, přistihl se, že už se nemůže dočkat, až se A. J. zítra objeví. A to,co měl na srdci, bylo příliš důležité, než aby to říkal do telefonu. Chtěl to provést osobně.

Pak mu svitlo. Je sobota. Narozeniny jejího otce.

Okamžik uvažoval. Pak se rozhodl. Asi bude muset vytřepat

ze smokinku naftalín.

Později večer stála A. J. ve spodním prádle před zrcadlem v koupelně a zasouvala si do vlasů poslední sponku. Husté kaštanové vlny měla vyčesané a navršené na temeni v dosti zdařilém pokusu o drdol. Především jí šlo o to, aby nikde nepřekážely, ale nijak neškodilo, že tenhle účes zvýrazňoval její vysedlé lícní kosti a srdcovitý tvar obličeje.

Otočila se z boku a zadívala se přes rameno. S trochou očních stínů a rtěnky vypadala jako úplně jiný člověk. Samozřejmě, neměla na sobě džíny a gumáky a krajkové prádlo zvyšovalo její kouzlo.

A. J. těžce vzdychla a nechala ramena klesnout. Neměla

chuť tvářit se mile a předstírat, že je šťastná. Nechtěla se bavit se společností, která se dostaví. Toužilajen sedět ve svém pokoji, civět do prázdna a snažit se nezešílet, než se jí zahojí ruka.

Jenže povinnost volá.

Rezignovaně smířena s večerní oslavou se vydala k šatům zavěšeným na dveřích. Byl to průsvitný černý výtvor z vrstev tenoučkého šifonu, splývajících od přiléhavého živůtku bez ramínek. Koupila si ty šaty na nadcházející sváteční sezonu –jediný dobrý výsledek odpoledne stráveného s macechou.

Zřídkakdy spolu bývaly o samotě a nikdy společně nenakupovaly. Garrett však chtěl, aby mezi ženami jeho života bylo aspoň do jisté míry spojení a v tichosti a klidu uměl dosáhnout svého. Tím, že zapůsobil na lepší stránky povahy A. J. a Reginu uplatil příslibem týdne na Canyon Ranch, přiměl macechu a nevlastní dceru absolvovat se zaťatými zuby vysilující společný oběd a pak cestu do drahého butiku.

Ty šaty byly přímo nebeské už ve chvíli, kdy si je A. J.

navlékla, a když teď stála v koupelně, znovu cítila, jak jí jejich jemné vlny plují přes hlavu lehce jakodech. Zapnula si vzadu zip a cítila, jak jí živůtek přiléhá k ňadrům a dlouhá sukně se otírá o nohy. Zatočilase před zrcadlem a říkala si, že nepříjemné nakupování s macechou možná stálo za to.

Nepodobalo se to ničemu, co běžně nosila, dokonce i na

oficiální večírky. Když už se musela nastrojit, nosila obvykle hedvábné kalhoty s živůtkem nebovypracované dlouhé sukně s jednoduchými, klasickými topy. Představovala si, jak budou lidé překvapení,až ji uvidí s upravenými vlasy a nalíčenou. Zadívala se na svůj odraz a usoudila, že vypadá napůl jakodáma a napůl jako svůdnice. Působilo to velice žensky a elegantně.

V duchu se ptala, co by tomu asi říkal Devlin.

Myšlenka na ni zapůsobila, jako by najela autem na retardér.

Devlin nebyl od jejích myšlenek nikdy příliš vzdálený

a stýskalo se jí po něm, až to bolelo. Každodenně při návštěvách hřebce věděla, že ji pozoruje oknem zkuchyně, a moc se jí chtělo vydat se po kamenné pěšince k domu, zaklepat na dveře a padnout mu donáručí.

Ale ještě pořád se zlobila za to, jak na ni vyjel. A bála se.

Vyděsilo ji, jak moc to bolelo, když od ní odešel. Bála se síly své lásky. Hrozila se pomyšlení, že mělpravdu a vůbec se do toho neměli pouštět.

Kdyby byla obyčejná jezdkyně, patrně by jí doporučil

návštěvu lékaře a pak by ji nechal být. K té bohapusté hádce by vůbec nedošlo. Místo toho se chytli, onautekla a teď spolu nemluví. Je to přesně ta situace, před kterou ji dříve varoval.

Během ustavičného rozjímání A. J. často uvažovala, jestli

Devlin trpí stejně jako ona. Potřeba zjistit, jak mu je, byla důvod, proč se na něj dneska konečněpodívala. Přes vzdálenost, jež je dělila, viděla v jeho tváři lítost a touhu, které značně zlepšily její pocity.

Když se vrátila do sídla, usoudila, že je nejvyšší čas, aby si promluvili. Po téměř týdenním odloučení už nato byla připravená.

Zítra půjde po návštěvě u Sabbatha do domu. Poví mu, jak moc jí ublížil, a poslechne si, co on na to.

A modlila se, aby to stačilo.

Při představě, že ho uvidí zblízka, jí bušilo srdce opojnou kombinací emocí, které se těžko rozlišovaly. Do značné míry prostě zoufale toužila být s ním a hodit hádku za hlavu, ale taky tu byla směsice neradostných rozporů.

A. J. vzdychla a znovu zaměřila pohled na vysoké zrcadlo. Žena v něm působila krásně a sebejistě.

To je ale lež, pomyslela si. Ale jen ať to tak zůstane.

Odvrátila se od svého odrazu a vyšla z koupelny do ložnice.

Byla to elegantní místnost, již dobře znala, ale už jí nepřipadalo, že sem patří. Nábytek z dětství, který měla ráda, odtud zmizel, když přišla Regina a všechno nově zařídila. Barokní starožitnosti a těžké satény,které se tu ocitly, neodpovídaly vkusu A. J., ale naučila se s nimi žít. Byly ústupkem, aby si mohla nechatna stěnách vystavené trofeje a stužky.

Jediné, co se jí na pokoji ještě pořád líbilo, byla řada francouzských oken, která vpouštěla dovnitř hojnost světla. Oboje vedly do patia, vyhrazeného její osobní potřebě. Sedávala tam a měla vyhlídku do velkolepé, upravené zahrady tvořené půldruhým hektarem květinových záhonů, mezi nimiž se skvěly kvetoucí jabloně, třešně a hrušně spolu s majestátními javory, duby a vrbami. V dálce se nad linií lesa na konci zahrady zvedalo pohoří, jež bujnou květenu krásně rámovalo.

A. J. se rozhlížela po své ložnici a poprvé zapochybovala

o jejím přepychu. Když viděla své jezdecké trofeje na starožitném mahagonu a stužky z výstav zavěšenéna hedvábných tapetách, svitlo jí, kolik toho brala dřív jako samozřejmost.

Zaklepání ji vyrušilo z myšlenek; v punčochách přistoupila ke dveřím. Když je otevřela, stál na chodbě Garrett. Ve smokinku vypadal nádherně a při pohledu na její zevnějšek se zjevně zaradoval.

„Budeš tam nejkrásnější.“

„Jeden nikdy neví,“ přijala A. J. jeho polibek na tvář. „Ještě jsem se neobula a pořád ještě si můžu vzítgumáky. Jsou daleko praktičtější než ty špičaté jehly, co k těm šatům patří.“

„Jsem moc rád, že jsi zpátky doma.“

„Tati, už jsem ti říkala, aby sis na to nezvykal. Budu tady, jen dokud si nenajdu vlastní bydlení.“

„Já vím, ale pořád doufám…“ Po jejím varovném pohledu si Garrett odkašlal. „Nechám tě doobléct, ale chtěl jsem ti dát takovou maličkost.“

Vtiskl dceři do rukou koženou krabičku a přerušil tok jejích

námitek.

„Mám narozeniny. Nesmíš mě odmítnout.“

„To bys neměl.“

„Já vím. A až to budeme mít všechno za sebou, na konci

večírku se my dva sejdeme, ano? Jako vždycky.“

A. J., držící v ruce jeho dárek, se zamžily oči slzami, když si vybavila jejich každoroční rituál. „Ano. Ano, jako vždycky.“

Garrett ji pohladil po tváři. „Maminka by na tebe byla moc

hrdá. Na tvou sílu a na tvou nezávislost. Všechen ten oheň v sobě máš po ní.“

Chytla ho za ruku. „Mám tě ráda.“

„Děkuju, že to říkáš. Vážně to potřebuju slyšet, někdy ještě

víc než jindy,“ zabručel tiše. Pak zmizel v chodbě, zůstal po něm jen závan známé vůně té kořeněné

kolínské.

A. J. zavřela dveře, přistoupila k lůžku a šaty z ní splývaly jako vodopád, když usedla. Uvolnila zlatý uzávěr, otevřela krabičku a zajíkla se. V saténovém lůžku hnízdil pár náušnic s rubíny a diamanty. I jejímu nevraživému zraku připadaly nádherné. Jednu vyndala, podržela proti světlu a sledovala jiskření a odlesky kamenů. Nasadila si je, aby Garretta potěšila a aby si dodala trochu větší sebevědomí.

Vstoupila do střevíčků, uhladila si šaty v pase, překontrolovala uzávěry náušnic a narovnala se v zádech. Opustila bezpečný přístav svého pokoje, opatrně na vysokých podpatcích sestupovala po točitém schodišti a říkala si, že nesmí být nervózní. Podobné večeryabsolvovala už nesčetněkrát, a i když byly nepříjemné, nebude se dít nic, co by ještě nezažila.

Nakonec to ovšem dopadlo úplně opačně.

Když vstoupila do slavnostního obývacího pokoje, který byl

k prasknutí plný třpytivého davu, nebyla připravena na reakci přítomných. Tolerantní úsměvy se změnily v překvapení a úžas, když ji lidé uviděli a zarazili se v hovoru.

Připadala si jako Elvis, který vstal z mrtvých.

Pak začal šepot. Nevěděla, jestli komentují její návrat do

rodinného hnízda, hřebce, trenéra nebo šaty. Bylo jí, jako by se ocitla ve světle reflektorů na jevišti, a tazáře ji zdolala.

Tváří v tvář všem těm pohledům a polohlasitým poznámkám

se jen násilím přiměla neotočit a neutéct zpátky do svého pokoje.

Rázně se pohroužila do davu a začala se proplétat zástupem lidí, aniž by měla nějaký určitý cíl.

Stačil jen krok do místnosti a už ji odchytil nějaký prachatý

tupec se svou trofejní manželkou. Výrobce párátek a vyhlášený

sukničkář přejel A. J. hladovým pohledem, jako by byla umělecké dílo na prodej. Žena po jeho boku –jeho třetí manželka, pokud A. J. sloužila paměť, vypadala zuřivě.

„Vy jste ale samé překvapení,“ zapředl, pak přistoupil ještě blíž a pošeptal A. J. do ucha: „Proč jste skrývala takové nadání pod jezdeckým oblečením, to je pro mě záhada.“

Právě kvůli chlapům, jako jsi ty, pomyslela si. Co nejelegantněji se snažila setřást jeho paže.

K úlevě A. J. se z davu vynořil Garrett, aby ji zachránil.

Chlípník okamžitě nasadil spořádanou masku, i když se mu to

docela nepodařilo, a A. J. se ulevilo, když po krátkém konvenčním hovoru zamířila s otcem k baru. Kdyždržela v ruce sklenku chardonnay, začínala chápat, o čem dříve Devlin mluvil. Na každém kroku slyšela své jméno, vznášející se na vlně konverzace, která vířila místností jako čpavý kouř. Vnímala letmé pohledy a útržky hovoru a připadala si jako veřejný majetek.

Nelíbilo se jí to.

A ještě méně se jí zamlouvalo, jak večer plynul. Poté, co byl

v jídelně odhalen přepychový bufet a hosté se do něj pustili, vrátili se do velkého obývacího pokoje ktanci a moučníku. Pokud jí velkolepý nástup připadal špatný, pak ples už byl přímo nesnesitelný. Muži, kteří po ní celý večer pokukovali, měli konečně společensky přijatelnou záminku dotýkat se jí. Jakmile se ocitli na tanečním parketu, byly jejichúmysly zřejmé, a to jí vysloužilo další záštiplné pohledy jejich manželek. Po hodině už ji bolela hlava zesměsice desítek různých kolínských a byla vyčerpaná odstrkováním vtíravých rukou.

Život sirény se přeceňuje, usoudila A. J.

Další tanec už by nevydržela, a tak se pokusila nalézt

útočiště v konverzaci, jenomže padla do pasti bývalého profesora angličtiny, který odešel do penze zestálého zaměstnání na prestižní univerzitě, nicméně schopnost vymluvit člověku díru do hlavy si uchoval.Byl to mrzutý starý pán, celý zarostlý bílými vlasy a chlupy. Chumáčky mu trčely z uší, dvě křoviska mělnad očima a úsek plnovousu pod bradou, kterou naopak už dost dlouho neměl.

Zatímco repetil, A. J. přepnula na autopilota a už se nemohla dočkat, až začnou proslovy, rozřízne se bílý kaštanový dort a večer skončí. Skutečnost, že ztrácela cit v prstech u nohou a unavoval ji pocit, že chodí po kladině, jí čas nijak neukrátila.

„Takže, má milá, existuje rozdíl mezi drzým novátorstvím

a trvalou klasikou,“ stoupal hlas profesora Rogainea, když vtom k nim přistoupilo několik dalších lidí. Ikdyž poněkud naředila nudný hovor starého pána, A. J. se jen svíjela pod pohledem jednoho z mužů,který měl nadměrný zájem o to, co asi skrývá pod živůtkem. Měla sto chutí se ho zeptat, jestli tam nehledá svou peněženku.

Odtrhla se od skupiny a otočila se, jen aby uvízla v dalším

sevřeném hloučku lidí. Když se jí nepodařilo uniknout, pokusila se aspoň zhluboka nadechnout, alenajednou nebyl v místnosti žádný vzduch. Hruď se jí sevřela.

Zčistajasna poznala na vlastní kůži klaustrofobii. Zoufale

a žádostivě hleděla na dveře. Chystala se utéct, osvobodit se, i když to znamenalo přijít o tatínkůvnarozeninový přípitek, když vtom uviděla stráž, kolem které nepřipadalo v úvahu vyklouznout. Mezi ní a spásou schodiště stála Regina se svými dvořany.

Macecha rozmáchle promlouvala k davu. Stála mezi

Peterem a Garrettem, dvěma lidskými okrasnými keři, jež zalévala obdivnými pohledy, ale uměla je takézastřihnout do patřičného tvaru hbitou poznámkou, pokud se jim snad dostávalo větší pozornosti než jí.Okolní dvořané viseli na jejích ústech, jako by její slova byla stupně na věčnost, čímž se vysvětlovaloštěstí vyzařující z její tváře.

Anebo je to možná jen světlo, co se odráží od všech těch šperků, pomyslela si A. J., když postřehla obojek z diamantů a perel kolem Regininy šíje a stejné náušnice zavěšené v jejích lalůčcích.

Peter zaznamenal, že A. J. skupinku pozoruje, a škrobeně jí kývl. Na základě tiché dohody se oba celý týden pečlivě ignorovali. Když ho uviděla na druhé straně místnosti, její odhodlání odejít ještě zesílilo.

Otočila se ke dveřím vedoucím na zadní terasu, a náhle se

zarazila s podivným pocitem. Shlédla na svou sklenku

šampaňského. Zůstala nedotčená a jediné víno, které si dala nalít, ani nedopila.

Alkoholem to být nemůže, pomyslela si.

Možná na ni doléhá ta nespavost, kterou trpí?

I když se ho snažila zaplašit, pocit přetrvával. Letmé ohlédnutí jí nenabídlo vysvětlení, pořád ti samí lidé, od kterých se rozhodla utéct. Natáhla krk, aby vidělapřes víc pečlivě nakadeřených hlav; v duchu se přitom ptala, co má ten podivný pocit znamenat.

Pak uviděla Devlina.

Zajíkla se šokem a sledovala, jak přejíždí místnost

pohledem. Jakmile ji uviděl, začal se prodírat tlačenicí. V jeho výrazu byla umanutá cílevědomost, ale vočích, kterýma na ni hleděl, bylo cosi daleko vroucnějšího.

A. J. se rozbušilo srdce a zatočila hlava, zmocnil se jí pocit čehosi neskutečného. Hlasy lidí a cinkot skla,hudba a tanec, všechno zmizelo, až na Devlina kráčejícího davem.

Nepochopitelné emoce zablokovaly rozum. Byla nadšená, že

ho vidí, ale stále ještě ublížená a rozhněvaná. Ochotná

vyslechnout si, co má na srdci, ale také jistá si tím, že ten

rozhovor musí proběhnout mezi čtyřma očima. Byla ráda, že

vynaložil takové úsilí.

A překonaná tím, jak je krásný.

Ve smokinku byl Devlin smrtonosně pěkný. Jeho široká ramena vyplňovala černočerné sako, které mu padlo jako ulité, a oslnivě bílá košile se odrážela od opálené pleti. Pohyboval se elegantně a energicky jako vždy, jako by slavnostní oblečení nebylo nic zvláštního a nastrojení hosté jako by nebyli nic víc než stájníci a štolbové.

Byl sám sebou, bez ohledu na okolí.

To se jí na něm opravdu líbilo.

Tělo jí zalil žár a ruka svírala flétnu se šampaňským, až

myslela, že sklo užuž praskne. Zasáhl ji mocný impulz vykročit k Devlinovi, jako by byla střelka kompasu,kterou přitahuje magnetický sever. A ten tah sílil, čím byl k ní blíž.

„Co tady děláš?“ zeptala se, když se zastavil půl metru od ní. Vlastní hlas jí zněl zadýchaně.

„Říkala jsi, že je důležité, abych přišel. Nechtěl jsem tě nechat na holičkách. Zase.“

Zvuk jeho hlasu byl jako pohlazení. Podmanivý, a přesto

něžný. Cítila, jak putuje očima po jejích ramenou, po křivce ňader, dolů k útlému pasu. Sledovala, jak semu zorničky rozšiřují touhou, kterou neskrýval. Když se znovu setkali očima, byl v jeho pohledu divoký žár. Nemohla si pomoci, cítila pohnutí, i když zachovávala ostražitost.

„Jsi moc krásná,“ poznamenal drsně.

Než stihla odpovědět, někdo mezi ně vstoupil. Viděla, jak Devlinův výraz potemněl.

„Jsem Cosgood Rhett čtvrtý,“ prohlásil dotyčný panovačně

a objal A. J. kolem pasu. „Váš otec obchoduje s mým,

pamatujete? Každopádně mám za to, že je řada na mně. Čekám celý večer.“

Devlin k chlapíkovi přistoupil a položil mu ruku na rameno. Nebylo to přátelské gesto.

„A budete čekat dál. Až naprší a uschne.“

Vetřelcova tvář se zamračila, dokud se nestřetla s pohledem

ledových očí, jež se na něj upíraly. A. J. potlačila nepatřičné zahihňání, když jí ruka Cosgooda Rhettačtvrtého sklouzla rychle od pasu a zazněly nejrozmanitější omluvy.

„Díky,“ řekla po jeho odchodu. „Je to dlouhý večer.“

„To věřím,“ zavrčel Devlin a sledoval, jak druhý chlapík mizí.

Když se vrátil pohledem k ní, jeho výraz zněžněl.

„Ty šaty jsou…“ Hlas se mu vytratil. A větu za něj dokončily oči.

„Je to všechno lež, jestli chceš znát pravdu. Bolí mě nohy, zip škrábe a myslím, že mi za živůtek spadla oliva.“

„Musím to zopakovat. Jsi moc krásná.“

V jejím výrazu se zračila radost a obezřelost.

„Co dělá ruka?“ zeptal se.

„Každým dnem se lepší.“

„Sabbathovi fakt chybíš.“

„Snažím se ho udržovat v náladě, nosím mu mrkev. Nevím, jestli ty úplatky fungují, ale aspoň má dostatek beta-karotenu.

Chester se ho nejspíš pokouší lonžovat?“

„Přesně tak.“

„Musí z toho být chudák úplně nepříčetný.“

„Oba už se mají navzájem plné zuby. A mě taky nemají moc

rádi.“ Zareagoval na její zvědavý pohled. „Poslední dobou to se mnou není zrovna lehké.“

„Ale?“

Tlumeným hlasem dodal: „Chybíš mi. Až to bolí.“

Uhnula před ním očima, zaměřila je na sklenku se šampaňským.

„A. J., snažil jsem se držet stranou, přesně jak jsi žádala. Ale dál už to nevydržím. Nemůžeme si jít někam promluvit?“

„Vy jste určitě Devlin McCloud,“ promluvila Regina

pronikavým hlasem.

A. J. se otočila a viděla, že si macecha prohlíží Devlina od

hlavy k patě, jako by byl vepřová kotleta, kterou jí předložili ke kontrole. Určitě prošel na jedničku,protože okamžik nato k němu vztáhla ošperkovanou ruku.

„Vítejte. Já jsem Regina Sutherlandová,“ obdařila ho svým nejkrásnějším společenským úsměvem. Byl široký a vypočítaný, veselá fasáda, která nijak neskrývala ostré zoubky. „Nevěděla jsem, že přijdete.“

Střelila po A. J. pohledem a její tmavé oči se jako jevištní reflektory zaostřily na rubínové náušnice.

Za tohle tatínek zaplatí dvakrát, pomyslela si A. J.

„Já jsem vetřelec,“ odpověděl Devlin.

„No, jsem ráda, že jste se sem vetřel,“ zašveholila Regina.

Peter přistoupil k matce.

„Nevěděl jsem, že máš rande,“ prohodil suše směrem k A. J.

„Mého syna samozřejmě znáte,“ pokračovala Regina. „Když se zabýváte koňmi, určitě už jste o něm slyšel.“

„Jako většina lidí,“ přikývl Devlin.

Zazářila, unikl jí pravý smysl jeho slov.

„Teď mě laskavě omluvte, rád bych si s A. J. zatančil,“ řekl

Devlin.

„Na to bude čas později,“ odmítla Regina. „Skutečně se

musíte seznámit…“

„A. J.?“ Podal jí rámě.

Regina zamrkala, jako by byla oslovena cizí řečí. „Ale přece…“

Devlin se usmál a už A. J. odváděl.

Na odchodu ji Peter chytil za rameno. „Měla bys tu koukat být na proslovy. Možná se dozvíš něco zajímavého.“

A. J. ho setřásla. S Devlinem po boku měla důležitější věci na přemýšlení.

Jakmile se s Devlinem ocitli na tanečním parketu, ucítila, jak ji známé paže objímají a přitahují k sobě.Přestože byli oblečení, její tělo reagovalo, jako by se dotýkali přímo pokožkou; ucítila jeho erekci. Sesrdcem až v krku si dopřála tu nebezpečnou rozkoš, že se o něj opřela a vdechovala vůni jeho cedrového mýdla.

„Panebože, mně se stýskalo,“ zasténal jí do ucha.

Otevřela ústa, aby promluvila, ale nic z nich nevyšlo. I ona

uvízla v té chvíli, v něm. Říkala si, že si musí nejdřív promluvit, ale hlas rozumu se kdesi utopil. Jen jedentanec, pomyslela si. A pak se někam vytratíme.

Píseň skončila až příliš brzy; řekl: „Kam?“

Než ale A. J. stihla odpovědět, předstoupila Regina před hudebníky, rozpřáhla paže a usmála se jako lasvegaská hvězda. Devlin a A. J. zůstali uvězněni v davu, který se hrnul kupředu.

„Děkuji vám všem, že jste tu v dnešní mimořádný večer s námi,“ prohlásila Regina a třpytivou rukou k sobě lákala Garretta. Neochotně k ní přistoupil.

„Garrett a já jsme moc vděční, že jste nás poctili svou

přítomností.“ Říkala to, i když by se nikdo z přítomných neopovážil pozvání odmítnout, a ona to věděla.Prvotřídní večírky jsou prvotřídní večírky. Buď na ně jdete, nebo vás už nikdy nepozvou.

Dav se začal přesouvat a A. J. zpozorovala, jak se Peter

prodírá k matce. Někoho měl těsně v patách, ale nebylo vidět, kdo to je. Když se vpředu vynořili, viděla, že je to Philippe Marceau.

Za Francouzem kráčela nepředstavitelně vysoká, nohatá

blondýna, která měla víc třpytivých jiskřiček ve vlasech než

v očích. Ti dva s Peterem se připojili k Regině a Garrettovi před obecenstvem.

„Jméno Sutherland se spojuje s velmi mnoha úspěchy,“

hlásala Regina. „A já jsem hrdá, že v tom bude pokračovat i příští generace. Můj syn Peter, který

vybudoval ze Sutherlandových stájí veličinu, s níž se v koňském světě musí počítat, se právě chystá

ohlásit navázání významného nového vztahu.“

A. J. přestala dýchat.

Peter se postavil doprostřed pódia. „S radostí vám všem

představuji novou hvězdu Sutherlandových stájí, muže, který nám přinese vítězství v Kvalifikaci, Philippa Marceaua!“

Zazněl potlesk. Většina přítomných patřila k podnikatelům,

a i když tu bylo několik osob z prostředí jezdeckého sportu, šlo o majitele, nikoli jezdce. Jedině soutěžícíby se skutečně zajímali o nový přírůstek do Sutherlandova týmu a A. J. se musela v duchu ptát, pročvyužívá Peter oslavy otcových narozenin, aby tuhle zprávu přednesl.

Ledaže mu šlo o to, aby se jí dostal na kobylku.

A pak to bylo náramně srozumitelné.

Peter vyhledal očima v davu A. J. a ona si říkala, že radost

v jeho tváři je nemístná; v duchu se ptala, jak dlouho mu potrvá, než přijde na to, že se svým novým

favoritem to daleko nedotáhne.

„Sutherlandovy stáje nejsou jen volné společenství jezdců

a majitelů,“ říkal. „Jsme rodinný podnik v každém smyslu slova, protože všichni šampioni jsou duchemspříznění. Pouto mezi těmi z nás, kteří touží vyniknout, je silnější než krev, jež bývá dalekonespolehlivější.“

A. J. potřásla hlavou, překvapena jeho poznámkami.

Marceau nebyl zrovna proslulý svou věrností. Jeho profesionální loajalita nebyla o nic stálejší než ta,kterou poskytoval ženám, s nimiž spal a odkládal je spolu s ranními novinami. Přebíhal z jedné stáje dodruhé od toho dne, kdy se stal profesionálem, vždycky proto, že měl pocit, že jeho jedinečný talent je podceňován. Ve skutečnosti uzavírali lidé z branže sázky pokaždé, když začínal na novém místě. Vyhrávali zpravidla ti, kteří vsadili na data v rámci jednoho kalendářního roku. Klidně by odpřisáhla, že to Peter ví.

Ale i když to byl pro stáje špatný obchod, při pohledu na

Philippa Marceaua stojícího vedle jejího nevlastního bratra ve světle reflektorů se A. J. vařila krev. To, žeji v podstatě se Sabbathem vyhodili jen proto, aby ji nahradili neblaze proslulým Francouzem, bylaurážka. Podvědomě napjala paži. Ještě pořád to silně bolelo a A. J. měla v úmyslu zajít za pár dní znovu k doktorovi, ale teď cítila nutkavou potřebu vrátit se k tréninku.

Díky prohlášením nevlastního bratra byla teď ještě víc odhodlaná zvítězit a nehodlala už vysedávat nastřídačce.

A. J. se obrátila k Devlinovi a dlouze se na něj zahleděla.

Přestože se tvářil soustředěně, oči, s nimiž se setkala, byly klidné a přívětivé. Nevěděla, jak bude vbudoucnosti vypadat jejich vztah, ale věděla, že se musí vrátit do práce. A že ho potřebuje mít po boku.

Oznámila mu: „Zítra se vracím. A koukej, ať máš připravený vodní příkop.“

Kývl a ona spatřila v ošlehaných rysech jeho tváře úlevu.

Peter repetil dál, dokud ho nevystrčila Regina, která vstoupila zpět do světel reflektorů. Odstrčila syna aspustila afektovaný proud chvály na Garretta, cosi mezi příběhem z pera Barbary Cartlandové areklamou na auta. A. J. se z toho dělalo špatně od žaludku.

Zatímco jeho matka přednášela svůj monolog, vmísil se

Peter do davu. Marceau se svou blondýnou ho následovali

a všichni mířili rovnou k A. J.

„Nebudeš nám gratulovat k novému partnerství?“ zeptal se Peter, hned jak se ocitl na doslech.

„Samozřejmě,“ odpověděla A. J. „Myslím, že vy dva

nemusíte být zrovna předurčeni ke slávě, ale přeju vám všechno nejlepší.“

„Marceau Sutherlandovu stáj proslaví.“

„Možná. Nebo se třeba prostě přestěhuje do jiné stáje.“

Peter se zatvářil nadutě. „Až začne Philippe vyhrávat

všechny velké závody a všichni budou o Sutherlandových stájích mluvit v dobrém, pak budeš litovat dne, kdy jsi dala přednost koni před rodinou.“

„Zapomínáš, kdo mě k tomu dohnal.“

„Přivezla jsi ho ty. Teď uvidíš, co tě to bude stát.“

V A. J. se zvedl hněv, který zakryl přetrvávající bolest z toho, že otec předal stáje Peterovi. Její hlas zaznělostře. „Ten hřebec mě stál třicet táců a pochybnou rozkoš vídat tě denně u večeře.

Když se to vezme kolem a kolem, byl by laciný i za půl milionu.“

Tvář jejího nevlastního bratra nehezky zrudla. „My z tvého

odchodu taky nejsme zrovna zoufalí.“

Je čas odejít, říkala si A. J., když zaznamenala, že hádka začíná být ostřejší než obvykle. To poslední, oč stála, bylo pohádat se s Peterem na oslavě otcových narozenin.

„I když bych moc ráda pokračovala,“ řekla, „popřeju ti dobrou noc a hodně štěstí.“

„Vítězné týmy štěstí nepotřebují,“ odsekl prudce.

„Až nějaký najdeš, dej mi vědět.“

„Máš před sebou partnerství, které způsobí revoluci. A tobě zůstane na krku ten šílený náklad psího žrádla. Tvoje kariéra skončila.“

V A. J. se vzedmuly emoce; vybuchla: „To, že jsi zverboval

jediné cukrle v branži, které má stejný vkus na oblékání jako ty, ještě neznamená, že máš úspěch vkapse. Abys vyhrál na trati, na to ti nestačí omračující nedostatek vkusu a slepý krejčí.“

Peter se po ní vrhl, což všechny zaskočilo.

Ve zlomku vteřiny se před A. J. postavil Devlin a zablokoval

mu cestu.

„Zpátky, Conrade,“ zabručel temně.

Všude kolem nich se obracely zvědavé pohledy k potyčce; diváci prahli po dramatu, které se před nimi začínalo odvíjet.

A. J. byla z Peterova výbuchu v šoku. Hádali se odjakživa,

ale ještě nikdy takhle neztratil sebekontrolu. Slyšela jeho

přerývaný dech, cítila, jak jí srdce buší v hrudi, a opravdu litovala, že vztah mezi nimi je takovýhle. Pročto mezi nimi vždycky dopadá špatně?

Pohroužena ve vlastních myšlenkách němě přihlížela, jak

Peter před Devlinem couvá. Nevlastní bratr si urovnal smokink

rukama, které se třásly.

Když byla situace jakžtakž vyřešena, Marceau se chopil

příležitosti, aby se galantně postavil před svého novopečeného partnera. „Nestoupej na její úroveň.“

„Říká se nesnižuj se na její úroveň,“ opravila ho A. J. nepřítomně.

Devlin ji vzal za loket. „Asi bychom měli jít.“

„Ano, odveďte si ji,“ vyprskl Philippe. „S tou svou nohou se teď nejspíš hodíte jen na hlídání dětí.“

Znovu se v ní vzedmuly emoce a na jazyk se jí drala štiplavá

odpověď. Jenže místo aby se řídila instinktem, odkašlala si a napřímila ramena. „Dobrou noc, Philippe. Petere.“

Bratrův hlas zněl zle. „Budeš litovat.“

„Víš ty co, asi máš pravdu,“ odpověděla. „Abych řekla pravdu, asi už teď mi vás začíná být líto.“

Peter na ni hleděl naprosto nechápavě, dokud s Devlinem

nevyšla do haly.

Když se ocitli u domovních dveří, zastavili se.

„Mrzí mě, že ses na to musel dívat,“ podotkla. „Už zase.“

„Mezi vámi dvěma je spousta zloby.“

„Ano. Ale je nejvyšší čas to změnit. Jen bych ráda věděla

jak.“

I když Peter dokázal být zdrojem značného trápení, necítila

k němu nenávist a věděla, že není doopravdy zlý. Také začínala chápat svou roli v jejich nefungujícímvztahu. Když se nad tím zamyslela, věděla, že ji ve skutečnosti rozčilují nevyřešené problémy mezi ní aDevlinem a také to, o kolik času při tréninku ji připravilo zranění. Sdělení o Marceauovi a Peterovo popichování jí jen daly záminku, aby zareagovala a ventilovala své obavy.

K tomu všemu se přidala ještě skutečnost, že Peter věděl, jak na ni, a bác, už to bylo.

„Nerada se s ním hádám, fakt,“ řekla tiše.

Uvědomila si, že dlouho mlčí; vzhlédla do Devlinových očí a zapomněla na Petera a svou rodinu a starosti s tréninkem.

Všechno ostatní odplynulo.

„To má být dobrou noc?“ zeptala se ho.

„Jen jestli chceš. Přišel jsem si s tebou promluvit.“

Kolem prošla nějaká dvojice a zvědavě po nich pokukovala.

„Co kdybych tě doprovodila k autu?“ zeptala se.

Usmál se. „Není to mužská práce?“

„V tomhle kraji nikdy nevíš, co se po setmění může stát. Mohl by tě přepadnout obchodník s akciemi nebo pominutý mediální magnát.“

„Lepší než dvacetiletý internetový guru na skateboardu,“

otevřel domovní dveře.

Když vyšli z domu, uvítal je svěží noční vzduch. Hluk večírku se vytratil; v uších jí zvučelo ticho.

Než stihli něco říct, přistoupil k nim jeden z uniformovaných

parkovacích zřízenců, kteří byli pro tento večer najati. Chlapci ještě určitě nebylo dvacet a měl na soběčerný blejzr, který mu byl moc velký, a běžecké boty. Devlin pokrčil rameny, podal mu parkovací lístek akluk odpelášil z dohledu po příjezdové cestě.

„Pokud jde o soukromí, asi to nedává valný smysl,“ zašeptala

A. J. „Zapomněla jsem na služebnictvo.“

Ohlédla se na řadu mladíků zevlujících kolem.

„Můžeme zajet za roh a tam zaparkovat,“ navrhl.

„Jako dvě děti, co se schovávají před rodiči?“ zasmála se

A. J., zčásti proto, že jí ta představa připadala zábavná, ale hlavně proto, že cítila úzkost z toho, co jířekne, až spolu budou sami.

„Neumíš si představit, jak moc se mi stýskalo po tvém

smíchu.“

Zatajil se jí dech. Viděla, jak zvedá ruku a užuž se málem

dotkl jejího lokte, ale pak zaváhal.

„Dneska jsem tě přišel požádat o odpuštění,“ přiznal tiše. „Omluvit se. A poprosit tě, aby ses vrátila domů.“

A. J. se zarděla štěstím a byla v bolestném pokušení vrhnout se mu do náruče a říci mu, jak doufala, že od něj právě tohle uslyší. Jenže od něj potřebovala něco víc. Byla příliš zamilovaná, než aby mohla riskovat návrat na farmu bez jasné dohody o tom, jak se věci mezi nimi mají.

Kluk se vrátil bez vozidla. Vypadal ustaraně. „Promiňte, pane. Nemůžu najít vaše auto.“

„Možná proto, že je to dodávka,“ odtušil Devlin suše.

„Myslíte tamtu věc? S tou zohýbanou korbou?“

„Vím, že není hezká, ale pod kapotou má všech pět pohromadě.“

„Mně dělal starosti spíš zadek.“ Chlapec se prudce zarděl

a umlkl.

„Co se stalo s dodávkou?“ zeptala se A. J.

Devlin plácl kluka po rameni a strčil mu do ruky pár dolarů.

„Žádné strachy. Já si pro ni dojdu sám.“

„Hele, díky,“ pohlédl chlapec na peníze. „Ale tohle jsem si nezasloužil.“

„Je tam tolik lidí,“, ukázal Devlin za sebe, „že si to do rána určitě zasloužíš.“

Puberťák se s radostným výrazem vrátil ke kamarádům.

„Co se stalo s dodávkou?“ opakovala A. J. otázku.

„Nic hezkého.“ Devlin pokrčil rameny a zaznamenal, že se

A. J. třese. „Neměla bys jít dovnitř? Sice mě to zabije, ale klidně vydržím čekat do zítřka, pokud toznamená, že nedostaneš chřipku.“

Zavrtěla hlavou a říkala si, že by jí nevadilo, ani kdyby sněžilo a ona byla bosá. Byla rozhodnutá ho vyslechnout.

„Dělej,“ pobídla ho a vykročila po příjezdové cestě zhruba směrem, odkud dříve viděla přicházet zřízence. Devlin ji dohnal, přehodil jí přes ramena svoje sako a srovnal s ní krok.

„Je to nalevo,“ řekl, když se ocitli na konci příjezdové cesty.

Slepě se otočila.

„Ne, to druhé nalevo.“

Zamířila opačným směrem.

Na konci dlouhé řady aut stála mezi mercedesy a jaguáry dodávka, jako tažný kůň v řadě plnokrevníků. Jako by tomu Prozřetelnost chtěla, parkovala přímo pod pouliční lampou; silné světlo nebylo nijak laskavé k oprýskané barvě ani nedávnému poškození.

Které bylo rozsáhlé, jak A. J. zaznamenala.

„Dobrý bože! Co se stalo?“ zvolala a šla se podívat

důkladněji. Při tom, jak byla korba pomačkaná a rozbitá, musela žasnout nad tím, že ještě drží u kabiny.„Nacouval jsi do něčeho?

Třeba do bagru?“

„Srážka s větví.“

„Ta musela spadnout z nebe jako meteor!“

„Jo, tak nějak,“ zamumlal Devlin.

A. J. podrobila dodávku krátké prohlídce. „To jsou krásné

náušnice,“ poznamenal, když se vrátila a stoupla si před něj.

„Děkuju. Je to dárek od otce.“

„Mají nádhernou barvu.“ Sledovala, jak zvedl ruku a pohladil

jeden z kamenů. „I když mně se víc líbí ta červeň ve tvých

vlasech.“

Chraplavá touha skrytá v jeho slovech ji rozehřívala, ale měla na paměti, že musí být ostražitá. „Devline, já…“

„Omlouvám se,“ přerušil ji. „Sakra moc mě to mrzí. Nemůžu uvěřit, že jsem na tebe řval, když jsi byla zraněná a ublížená.

A pak jsem odjel. Nezazlívám ti, že ses naštvala. Celý týden

myslím pořád jen na tebe, snažím se najít nějaké rozumné

vysvětlení, proč jsem se tak choval, vysvětlení, proč mi tak ruplo v bedně. Když jsem tě viděl padat, byljsem vyděšený, absolutně bez sebe strachy. Představoval jsem si tě na nemocničním lůžku, jak už senikdy nepostavíš. Zpětně vzato to bylo vysoce nepravděpodobné, ale mně to vůbec nemyslelo. Když jsidokázala vstát, říkal jsem si: Tak jo, nic jí není. Ale když jsi pak nasedla na toho hřebce, který byl napůlšílený a vypadal, jako by chtěl vyskočit z kůže, připadal jsem si jak ve zlém snu. Byla to hrůza, dívat se,jak se držíš jen silou vůle a ženeš to zpanikařené zvíře přes překážky.“

Lítostivě potřásl hlavou. „Když jsi nechtěla jet k doktorovi,

ztratil jsem nervy. Měl jsem sto chutí tě uškrtit, že se o sebe nestaráš, že ve mně budíš takový strach.

Ženská, kterou miluju, mi málem omdlévala…“

„Počkej moment. Cos to říkal?“

„Připadal jsem si jak ve zlém snu…“

„Ne, ne. To potom.“

„Přestal jsem se ovládat.“

„Ještě o kousek dál.“

„Ženská, kterou miluju…“ Devlin se zarazil, naklonil hlavu ke

straně.

A. J. cítila, jak se jí tělem rozlévá horkost.

„Ženská, kterou miluju.“ Zvolna ta slova opakoval. „Já to řekl. Já to doopravdy řekl.“

„Vypadáš překvapeně.“ Usmívala se čím dál zářivěji.

Zasmál se. „Jen proto, že mi to připadá tak přirozené. Vzhledem k tomu, jak dlouho jsem nic takového neříkal, bych čekal, že to půjde spíš ztuha. No, a taky vzhledem k tomu, že naposled jsem to říkal kobyle.“

Když k ní vztáhl ruce, vstoupila mu do náruče.

„Vážně tě miluju,“ zopakoval důrazně. „Jsi pro mě vším. Vždycky, když se ti podívám do očí, neumím popsat, co se stane. Připadám si prostě nově.“

Tahle slova od něj chtěla slyšet, byla střízlivá, a současně otřásala světem. A věděla, že ho také miluje. Divoce.

Sklonil k ní hlavu a zašeptal: „Můžeš mi odpustit?“

„Ano,“ zašeptala do jeho rtů. „Myslím, že můžu.“

Jejich ústa splynula s mimořádnou něhou, jako by se líbali

poprvé, a A. J. cítila, jak jí jeho prsty něžně přejíždějí po straně šíje. V tom okamžiku si nedokázalavybavit bolest, kterou dříve cítila, ani odloučení, jež je od sebe odtrhlo.

Když se od sebe odtrhli, usmívala se.

„Kdyby mě napadlo, že se dostanu až sem, byla bych z toho hřebce spadla hned první den.“

Opřel se do nich vítr.

„Musíš do tepla,“ prohodil.

„A převléct se z těch šatů.“

„To je ale skvělý nápad. Pojeď se mnou domů.“

„Chtěla bych.“ Prohnula se ňadry vstříc jeho hrudi. „Neumíš si představit, jak moc to chci.“

„Tak nastupte do mého kočáru, sladká princezno.“

„Nejde to.“ Vzdychla. „Po oslavě tatínkových narozenin spolu vždycky jdeme do jeho pracovny a zapálíme svíčku za maminku. Je to jejich výročí. Dneska je to čtyřiatřicet let, co se brali.“

Devlin spolkl zklamání. „To nemůžeš propást.“

„Přijedu zítra ráno.“

„Na snídani.“

„Možná trochu dřív.“

„Slibuješ?“

Jeho jazyk jí vklouzl do úst, popadla ho za ramena. Sjel

rukama od jejího pasu, aby uchopil do dlaní zadeček, a přitáhl si ji k tělu. Když od sebe konečněodstoupili, třpytily se mu oči odraženým světlem měsíce.

„Radši pojedu,“ zaševelil, „dokud to ještě jde.“

„Škoda, že nemůžu s tebou.“

„Kdybys jela, musel bych zrušit dnešní rande.“

„Ty máš rande?“

„Se studenou sprchou. Hned jak vejdu do dveří.“ Ukázal na

dodávku. „Chceš svézt zpátky k domu?“

„Ne, asi půjdu pěšky.“ A. J. chtěla být chviličku sama, aby mohla vychutnávat to, co se právě událo, než vstoupí zpět do hluku a tlačenice večírku.

Otevřel dveře a nastoupil do kabiny, gentleman ve farmářské dodávce. Ta podívaná se jí zamlouvala.

„Tak se tedy uvidíme zítra.“ Začala si sundávat jeho sako.

„Ne, nech si to. Zpátky je to daleko.“ Z otevřeného okénka se na ni Devlin usmíval tak teskně, jak to u něj běžně nevídala. „Pojď sem.“

Přistoupila těsně k němu. Jemně vzal její tvář do dlaní.

„Dobrou noc, lásko moje.“ Slova jí něžně zazněla do rtů.

A pak už byl pryč.

Svítání příštího dne bylo studené, jen pár stupínků chybělo do mrazu. Ještě než se v domě někdo pohnul, A. J. vstala z postele, osprchovala se a zabalila si. Ve spěchu narážela taškou o rohy starožitných příborníků, stolů a židlí, když se hrnula místnostmi sídla; už byla v polovině cesty k zadním dveřím, když se rozpomněla na Devlinovo smokinkové sako. Všechno upustila, vrátila sepro kabát a vyběhla z domu, aniž by ji někdo přistihl.

Za volantem mercedesu uhánějícího k farmě už byla vzhůru a čilá, přestože v noci toho naspala jen málo. Po Devlinově odjezdu odplula zpět do sídla na obláčku blaha; vrátila se na večírek s tajným úsměvem, ve kterém jen tatínek rozpoznal známku smíření. Když oslava konečně dozněla, šla s Garrettem do jeho pracovny a zapálila tam jedinou bílou svíčku, kterou postavili na krbovou římsu pod matčin portrét.

„Zítra odcházíš, viď?“ zeptal se tiše, když oba upřeně hleděli do plamene.

Po krátké odmlce A. J. odpověděla: „Je nejvyšší čas, abych zase začala trénovat. Ruku už mám skoro zahojenou. Ale jak to víš?“

„Záříš a vím, že jsi na chvíli zmizela s… Vracíš se k němu?“

Nechtěla prozradit příliš, ale nechtěla ani lhát. „Měli jsme příležitost promluvit si.“

„A on napravil chybu, že?“

„Ano, napravil.“

„Prosím tě, buď opatrná.“

„Varuješ mě, protože se ti nezamlouvá?“

„Ne. Protože tě mám rád.“

„Neboj se o mě.“

„Kdy se vrátíš?“

„Nevím. Někdy zavolám.“ Obrátila se k odchodu.

„Arlington?“

„Ano?“ Znovu se k němu otočila.

„Tvé matce by se líbil. Je to silný muž a vidím mu na očích,

jak tě miluje.“

Tatínek se na ni nedíval. Místo toho hleděl upřeně na portrét.

Když se konečně otočil, A. J. ho viděla zarámovaného na pozadí matčiny podobizny. Do očí jí vhrkly slzy.

„Děkuju, že to říkáš,“ zašeptala.

Když se objali, zalétla A. J. pohledem k maminčiným očím na

obraze.

Ano, říkala si. Mamce by se určitě líbil.

Zajela na Devlinovu příjezdovou cestu a nemohla se dočkat, až vejde do domu, ale jen co vystoupila z auta, uslyšela, jak na ni Sabbath řehtá. Kvapně vklouzla dostáje a otevřela horní polovinu dveří jeho boxu. Koňská hlava se z nich vymrštila jako čertík z krabičky azačala ji očichávat.

„Jsem zpátky,“ ujistila ho a podstrčila mu kostku cukru.

Po několika minutách u hřebce, během nichž mu

zkontrolovala vodu a přejela dlaněmi po nohách, aby se po x-té ujistila, že po jejich debaklu nezchroml,se zhluboka nadechla. Je připravený ke startu. A ona taky.

A. J. zavřela dveře stání a s erotickou nedočkavostí, která ji rozpalovala, letěla zpátky k autu, sebrala smokinkové sako a svou tašku a utíkala k domu. Devlina našla v kuchyni, kde naléval vodu do kávovaru.

Jakmile vstoupila do místnosti, všeho nechal a sevřel ji v objetí, které ji málem zlomilo v půli. Ústa se spojila, ruce šátraly po zipech a knoflících, svlékali se celou cestu až nahoru do jeho ložnice a tam padli na postel v šílené změti. Když do ní vstoupil hlubokým, prudkým pohybem, vybuchlo jí ze rtů jeho jménoa těla se spojila, dorážela a pulzovala. V zajetí úžasných pocitů se divoce svírali, překonáni žárem.

Když se vrátili zpátky na zem, zvedl Devlin po chvíli hlavu

a promluvil.

„Promiň. Obyčejně se trochu víc ovládám.“

A. J. mu olízla dolní ret, až zasténal. „Disciplína se podle mě přeceňuje,“ řekla.

„Panebože, už tě zase chci.“

V ranním tichu uslyšeli zvuky doléhající ze stáje.

„Je tady Chester,“ zamumlal a litoval, že pro jednou neměl

jeho starý přítel tolik slušnosti, aby přišel do práce pozdě.

V tornádu košil a džínů se bleskurychle oblékli a stihli to do kuchyně jen taktak, právě když stájník vrazildo domovních dveří.

Na tváři měl radostný úsměv.

„No, to je náramný, že je rodinka zase pohromadě,“ podíval

se po A. J.

„Jasně, že je,“ Devlin se vrátil ke kávovaru. Nechal předtím puštěnou vodu a dřez už málem přetékal.

Chester zaznamenal hrozící nehodu s vědoucím úšklebkem, než se zeptal A. J.: „Už můžeš jezdit?“

S úsměvem usedla. „Ano a nemůžu se dočkat.“

„No, hřebec taky, to ti řeknu. Málem mi včera na lonži utrh’ ruku.“ Stájník se uvelebil u stolu a Devlin před něj postavil snídani. „Když je řeč vo rukách, jak je na tom ta tvoje?“

„Perfektně. Prostě perfektně.“ Ohnula paži, zabolelo to, ale zamaskovala to smíchem. „Sabbath měl dneska ráno takovou radost, že mě vidí, až málem začal mluvit.“

„Stýskalo se mu po tobě, bodejť,“ Devlin strčil pod gril dva

vdolky.

„A nebyl jedinej,“ podotkl Chester. „S tímhle votravou to bylo zoufalý.“

„Tak zlé to nebylo.“

„Možná by to bylo horší s někým, kdo má nohu v pasti na medvědy.“

Když byly vdolky hotové, hodil je Devlin na talíř a nabídl je A. J. Sám si také nabral, uvelebil se na své židli, natáhl dlouhé nohy pod stůl a podrbal A. J. chodidlem nakotníku. Usmála se na něj.

„Koukej se najíst, holka,“ řekl Chester. „S tím tvým hřebcem bude dneska spousta práce a snídaně je nejdůležitější jídlo dne.“

„Heleďte, musím se zeptat,“ prohodila. „Kolik let už jíte pořád tu stejnou snídani?“

„Od devětapadesátýho.“

„Co jste snídal předtím?“

„Banány.“

„Jenom banány?“

„Jo.“

„Nic jiného?“

„Ne.“

„Jsi to, co jíš,“ prohlásil Devlin.

„Vždycky jste měl takové divné stravovací návyky?“ otázala

se A. J.

„Rád začínám den jednoduše,“ vysvětloval Chester. „Život se komplikuje sám od sebe. Nemusíš přivolávat chaos ještě zmatkem u snídaně.“

„Ale odpoledne jíte pikantní věci. Ty párky v rohlíku s čili

omáčkou, co jsem vás viděla hltat na závodišti, by dokázaly

sloupnout nátěr z dveří u auta.“

„Koukej, mluvíš s člověkem, kterej jed’ do třiadvaceti jenom

bílý jídlo. Béžový burákový máslo bylo to nejtmavší, co jsem ráno sněd’, ale mám co dohánět.“

„Vy jste jedl jen bílé potraviny? Jak je to možné?“

„Bílej chleba, rejže, brambory, oloupaný jabka, špagety, kuře, krůtí. Tmavý maso ne, samozřejmě. Fakt jehodně z čeho vybírat.“

Devlin se zasmál. „Od teďka budu vždycky hodnotit drůbež

podle barvy.“

„Byl jsem ochotnej k určitejm ústupkům.“

„To je od vás velkorysé.“

„Nemá smysl bejt rigidní.“

„Samozřejmě.“

„Vy jste úžasný,“ rozplývala se A. J.

„Jako bych to nevěděl. Táhne mi na sedmdesátku, a furt jsem ve skvělý formě. Jak najdeš něco dobrýho, tak se toho drž.“

„To je pravda,“ ukázal Devlin na Chesterovu misku. „Už pět

let tu jíš ze stejného nádobí.“

„A je to sakra pěknej kousek kameniny.“

Všichni se zasmáli.

Když dojedli, zmizel Devlin na chvilku nahoře a Chester se naklonil přes stůl k A. J.

„Víš,“ podotkl tiše, „vážně to tady bez tebe nebylo vono.“

„To mi nemusíte říkat, ale díky.“

„Je to pravda. Pekelně se mu po tobě stejskalo. Byla to hrůza. Vy dva k sobě patříte.“

A. J. se usmála. „Abyste věděl, docela s vámi souhlasím.“

Dole ve stáji byl Sabbath bez sebe nadšením, nedokázal

klidně postát, když ho A. J. hřebelcovala přivázaného k úvazišti. Zatímco Devlin a Chester venku na jízdárně řešili překážky, povídala si s hřebcem a žasla nad tím, jak moc se jí po něm stýskalo.

Když se Chester vrátil dovnitř, řekl: „Venku máš všecko připravený.“

„Díky.“ A. J. vrátila nástroj na čištění kopyt do skříňky. „Všimla jsem si, že ta uvolněná podkova vypadá fakt dobře.“

„Vo kováři se to říct nedá. Ale na druhý straně, nikdo

nevypadá nejlíp, když má nad jedním vokem Garfielda.“

„Prosím?“

„Byl na tý náplasti, co jsme mu dali.“

„A první pomoc potřeboval, protože…“

„Tuhle Hbitá nožka se rozhod’, že si do něj kopne.“

„To snad ne.“ A. J. se na hřebce přísně zamračila.

Sabbath opětoval její pohled, ztělesněná nevinnost.

„Nezírej na mě takhle,“ řekla koni. „Až tu bude příště, koukej se chovat slušně.“

„Nebude.“

„Samozřejmě že bude. Budu tady a budu mu držet hlavu.“

„Ne zvíře, kovář.“

„He?“

„Už sem nepřijde.“

„Nikdy?“

„Nechci vopakovat přesně, co říkal, protože jsi dáma a tak

dále. Řekněme prostě, že to bude chtít dlouhej čas a jinýho koně, než zase vkročí do týhle stáje.“

„To si děláte legraci.“

„Kéž by.“

Do stáje vstoupil Devlin. „Už můžeme začít?“

„Skoro,“ řekl Chester a A. J. si šla pro sedlo a uzdečku.

Cestou do sedlárny si polohlasem mumlala něco

o zabedněných plnokrevnících. A narazila přímo do hromady pytlů zrní, vysoké jako ona sama. Vystrčilahlavu do uličky.

„Co tady dělá všechno to krmivo?“

„Dojdu ti pro věci,“ Devlin prošel kolem ní a nonšalantně

přestál její tázavý pohled. Zatímco se štrachal v malé místnosti, vyhledala pohledem Chestera, kterýobrátil oči v sloup.

„Řekněme, že se nám moc nedařilo, když jsi tu nebyla.“

„To máte nejspíš pravdu,“ zamumlala a snažila se nesmát, když Devlin zakopl a žuchl na hromadu pokrývek.

„Vidělas dodávku?“ zašeptal Chester.

A. J. kývla a zakryla si úsměv rukou, když se Devlin vynořil

s rozcuchanými vlasy a senem na svetru. Vypadal, jako by prošel bitvou.

„Je to dobrý, šampione?“ zeptal se Chester. „Ty pytle se

zrním dovedou natropit pěknou paseku, když na tebe takhle zaútočej ve smečce.“

Devlin po něm střelil pohledem a podal A. J. postroj. „Říkej si, co chceš. Aspoň že je to v suchu. Až se vy dva přestanete hihňat, můžete za mnou přijít na jízdárnu. Budu tam čekat.“

„Takhle bručí, když je v rozpacích,“ poznamenal Chester po Devlinově odchodu. „Odjakživa.“

„Vážně byste ho neměl zlobit.“

„Jinej pohyb poslední dobou neměl.“

Jakmile byl hřebec osedlaný, navlékla si A. J. rukavice, aby měla ruce v teple, a nechala se od Chestera vyhodit do sedla. Ještě než vyšli na jízdárnu, začal Sabbath házet hlavou a poskakovat.

„Budeme s ním pracovat na rovině,“ zavolal Devlin, když za nimi Chester zavíral branku. „Než vyskočí z kůže.“

A. J. kývla. Bylo příjemné držet zase v rukou otěže, ale okamžitě si uvědomila bolest v paži. Hřebec měl pod udidlem tvrdou hubu a pokaždé, když natáhl krk dopředu, bylo jí, jako by ji bodali do ramene. Říkala si, že končetina jen potřebuje rozcvičit; zaťala zuby a snažila se nedat najevo své potíže.

Když se A. J. a hřebec blížili ke středu kruhu, aby změnili chod, zahlédl Sabbath vodní příkop. Na protest se vzepjal a zastavil. A. J. musela vynaložit veškerou trpělivost a sílu vůle, aby ho přiměla proklusat kolem, a udělal to nakonec neochotně; celou dobu se tvářil, jako by na něj každou chvíli mělo něco vyskočit a zabít ho. A.

J. na jeho hřbetě si uvědomovala, že před sebou mají velký problém.

Devlin zavolal: „Prozatím se vodě vyhýbáme. Až se trochu

zklidní, všem nám bude líp.“

A. J. kývla a dál pracovala s hřebcem na rovině, držela se

u ohrady. Když s Devlinem usoudili, že už je čas, navedla

Sabbatha na několik menších překážek. Byl energický a silný, ale ne tak bojovný jako obvykle. I kdyžzkoušeli kombinaci skoků, reagoval hřebec dobře, projížděl rohy a na požádání zrychloval na rovinkáchjako vystřelený z praku.

Byl by to náramný trénink nebýt té bolesti.

Po hodině je Devlin přivolal.

„Tomuhle říkám skákání!“ prohlásil. A pak vycítil, že je tu problém. „A. J., co se děje?“

„Nic,“ odpověděla s nuceným úsměvem. V paži jí pulzovalo v rytmu srdce a cítila nevolnost. „Neměli bychom to ještě jednou projet?“

„Ne,“ řekl zvolna. Soustředěně ji pozoroval. „Víš jistě, že je všechno v pořádku?“

„Absolutně. Myslím, že bychom to měli zopakovat.“

Zavrtěl hlavou. „Na první den to stačí.“

A. J. kývla, snažila se nechat si svou úlevu pro sebe

a navedla Sabbatha krokem k ohradě, aby vychladl. Když byl

hřebec připravený jít dovnitř, odvedla ho k Devlinovi, který čekal u branky. S vědomím, že ji bedlivěsleduje, sesedla tak hladce, jak jen to šlo, a vedla hřebce zpátky do stáje, přičemž si dávala pozor, abydržela otěže ve zdravé ruce.

Jakmile byl Sabbath bezpečně přivázaný k úvazišti, řekla Chesterovi a Devlinovi, že si musí na chvilku zaběhnout do domu.

Devlin byl v pokušení ji následovat, ale nechtěl působit vtíravě.

Opřel se o dveře stáje a začal si zapisovat poznámky, ale daleko se nedostal, protože v myšlenkách už bylu A. J. Asi za dvacet minut se vrátila a vypadala, jako by byla zase ve své kůži.

„Asi už vím, jak na něj,“ přistoupila k hřebci. Chester dokončil hřebelcování a Sabbathova srst se lesklajako černý inkoust.

Devlin na ni tupě hleděl. Pořád myslel na to, jak byla bledá a roztřesená, když opouštěla trať.

„Vodní příkop,“ dodala.

„No jo. Jaký máš plán?“

„Chceš ho naučit plavat?“ zažertoval Chester a přehodil Sabbathovi přes hřbet přikrývku.

„Téměř. Stejně, jako jsme učili mou sestřenici létat letadlem.

No, skoro létat letadlem.“

„Drogy?“ zeptal se Devlin.

„Postupné seznamování. Poslali jsme ji na letní tábor pro lidi se strachem z létání. Tam se jim dokoncepovedlo dostat ji do letadla.“

„Takže už létá?“

„No, ne tak docela. Ale jednou v jednom vydržela sedět dvacet minut, než dostala astmatický záchvat.“ A. J. svraštila čelo. „To asi není ten nejlepší příklad.“

„Asi bychom to měli zkusit,“ souhlasil Devlin. „Postupné přivykání funguje u lidí i u zvířat. Je to dobrý nápad.“

A. J. potěšeně odvazovala Sabbatha od úvaziště. „Tak to vypadá, že půjdeme zpátky na jízdárnu, šampione.“

Vyvedla ho ze stáje, přičemž držela poraněnou paži těsně

u těla, aby do ní hřebec nenarazil, když natahoval hlavu. Pilulky, které jí předepsal doktor Ridley a které sivzala dříve v domě, už začaly zabírat a trochu jí ulevily od bolesti. Naneštěstí ji taky trochu omámily,takže se rozhodla, že v budoucnu se bude držet jen těch volně prodejných.

Každopádně to bude zítra lepší, říkala si. Patrně už nebude

muset nic brát.

Devlin jim otevřel branku, A. J. zavedla hřebce doprostřed jízdárny, kde zastavila kousek od překážky. Sabbath nervózně pozoroval vodu. Poskytla mu chvilku času na přivykání a pak ho vedla blíž, přičemž na něj tiše mluvila, ale on se stejně plašil. Odtahoval krk, začal divoce koulet očima a silou zapřel zadek. Hrabal do hlíny a odmítal se přiblížit k vodě víc než na dva metry.

Proti tuně živé váhy musela A. J. povolit a odvést ho, jen aby se obloukem vrátila a znovu se přiblížila kpřekážce. Udělali to mnohokrát a při každém okruhu se blížili k vodě víc a víc. Celou tu dobu byla klidná asoustředěná na koně, snažila se zvládnout jeho strach, pracovala s ním trpělivě. Když Sabbath opravdu zneklidněl, dopřála mu pauzu a odvedla ho k Devlinovi, který jim poskytl povzbuzení. Ke konci tréninku užse hřebec vždycky podíval na A. J., když se začal bát; čerpal sílu z jejího klidného, chlácholivého hlasu.

Později, po návratu do stáje, byla A. J. hluboce pohroužená

v myšlenkách. Bylo jí trochu lépe, když věděla, že mají plán, jak zvyknout Sabbatha na vodu. Jiná otázkauž byla, jestli to vyjde, nebo ne, ale aspoň měli směr, kudy se ubírat.

Ve skutečnosti přemýšlela o Devlinovi.

Když skákali na jízdárně, očividně postřehl, že se s ní něco děje, a dělalo mu to starosti. Obava o ni se zračila v jeho tváři, v jeho slovech, v tom, jak intenzivně sledoval každý její pohyb.

Když se zeptal, měla mu říct, jak se ve skutečnosti cítí. Místo toho mu nestydatě lhala.

Ale co mohla dělat? Kdyby se měla řídit jeho výrazem, pak

měl obavy v první řadě o ni a ne o Kvalifikaci. A za to ho milovala.

Potíž byla v tom, že potřebovali trénovat. Vzhledem k tomu, jak reagoval na její nehodu, usuzovala, žekdyby věděl, jakou bolestí trpí, pravděpodobně by požadoval, aby si vzala delší volno. Ztratili už týden.Hřebec šílí jen při pouhém pohledu na vodu. A čas ubíhá.

To poslední, oč stála, bylo odstoupit z Kvalifikace, zvlášť poté, co všem oznámila, že Sabbatha do tohoto závodu přihlásí.

Po tom, kolik pozornosti vzbudila jeho koupí a odchodem

z rodinné stáje, by odstoupení ze soutěže bylo veřejným

prohlášením, že koně nedokáže zvládnout. Že všichni měli pravdu a ona se mýlila. Že nedokáže vytrvat adosáhnout svých cílů.

Jenže za jejím odhodláním nebyl jen strach z ostudy. Když

teď byla poprvé svou paní, dychtila potvrdit, že to všechno zvládne. Chtěla, aby lidé věděli, že není jen hříčkou otcových peněz, že je talentovaná a dokáže soutěžit na nejvyšší úrovni.

Byla přesvědčená, že zkrotí-li hřebce, kterého nikdo jiný nezvládne, a vyrazí s ním na trať v Kvalifikaci, zajistí si tím postavení seriózního účastníka soutěží ve sportu, který milovala.

Její kariéra se tím dostane na takovou kolej, na jaké ji chce mít.

Sakra, jestli to půjde dobře, možná jsou na cestě do olympijské reprezentace.

Jedna věc byla jasná. Jestli kvůli ruce přijde o další dny

tréninku, bude to muset vzdát. Vzhledem k tomu, jak hřebec

reaguje na vodu a že potřebuje odvést ještě spoustu práce na

překážkách, musí vytrvat. Každá vteřina na jízdárně má zásadní význam. A. J. byla odhodlána nevzdat to

jen proto, že ji něco bolí.

Kromě toho to bude nejspíš do rána dobré.

Přistoupila k Sabbathovi, který odpočíval ve svém boxu,

a pohladila ho po tlamě. Říkala si, že se s tou paží jen zbytečně plaší. Zotavuje se z poranění a dalo sečekat, že první den bude celá rozbolavělá. Neznamená to, že s tím bude mít soustavné problémy.

Automatický systém napájení zasyčel, zabublal, naskočil

a vypustil proud vody do Sabbathova koryta. Hřebec nervózně

zastříhal ušima a poodstoupil.

„To by mě zajímalo, pročpak se tak bojíš,“ řekla A. J. nahlas.

Chester, který předtím začal stěhovat pytle zrní ze sedlárny,

odpověděl místo koně. „Nejspíš viděl jako hříbě Čelisti a už se z toho nevzpamatoval.“

A. J. se mírně usmála. „Myslím, že za tím bude něco víc.“

„No, na mě ten film teda moc zapůsobil,“ poznamenal

Chester a vyšel s dalším pytlem zrní. Hodil ho do kolečka, které zaparkoval v uličce, zamířil s těžkýmnákladem do prázdného boxu a cestou mluvil. „Od tý doby jsem si nebyl zaplavat. Ani ve sladký vodě.“

A. J. se zasmála a drbala hřebce pod bradou na speciálním místečku; přitom vždycky omdléval blahem.

Za jeho fobií se něco skrývá; tím si byla jistá. Je to ničema, předvádí se a občas tropí nahodilé hravélotroviny, ale při střetnutí s vodním příkopem se tvářil jinak. Poznala neskrývanou hrůzu, když ji viděla, ulidí i u zvířat.

„Je možné, že bys o mně snila s otevřenýma očima?“

pošeptal jí Devlin do ucha.

Zajíkla se. Na tak velkého mužského se uměl pohybovat tiše

jako vánek.

„Nechtěl jsem tě polekat.“ Objal ji kolem ramen a ona se o něj uvolněně opřela.

„Můžeš na mě bafnout kdykoli,“ zašeptala a otřela se o něj

boky. Jeho toužebné zasténání ji uspokojilo.

Zčistajasna se ze sousedního stání ozvala rána. Sabbath zařehtal a A. J. s Devlinem se hnali za zvukem.

Našli Chestera ležet tváří dolů vedle kolečka.

„Chestere!“ zajíkla se A. J.

Ona i Devlin si dřepli k muži, který něco nesouvisle mumlal

a držel se za hrudník.

„Zavolám sanitku,“ vykřikl Devlin a vyběhl ven.

A. J. vzala Chestera za ruku a nahmatala pulz. Byl nepravidelný a rychlý.

„Mám prsa jako v ohni,“ lapal po vzduchu.

„Dýchejte pomalu se mnou,“ nařizovala mu a hledala známky příčiny, proč ztratil vědomí.

„Pomoc už je na cestě,“ vrátil se Devlin zpátky dovnitř. „Jen

vydržet.“

Čekání na záchranáře bylo nekonečné. A. J. a Devlin se

domlouvali dlouhými, zoufalými pohledy, které si vyměňovali přes trpícího Chestera. Minuty odměřovanépolohlasitým povzbuzováním a Chesterovým sípavým dechem se vlekly příliš pomalu na to, jak byla situace naléhavá. Když se konečně ozvaly sirény, Devlin vstal a vyběhl ven, abynasměroval záchranářský tým do stáje.

Dvě ženy rázně vstoupily, otevřely oranžovobílé brašny

a v nich se ukázaly lékařské nástroje, nad kterými se A. J. otřásla.

Záchranářky se pustily do práce; A. J. a Devlin ustoupili opodál a přihlíželi. Ženy postupovaly rychle, mluvily mezi sebou cizí řečí lékařské terminologie, přitom používaly plastové hadičky a jehly, a jen co byl Chester stabilizovaný, naložily ho dozadu do sanitky.

Devlin jel s ním a A. J. za nimi ve svém autě.

Jakmile se ocitla u nemocnice, zaparkovala a vběhla na pohotovost, hned Devlina našla. Vzal ji do náručí.

„Jak je na tom?“ zeptala se do jeho ramene.

„Budou to vědět za chvilku. Můžeme jen čekat.“

„Volal jsi jeho rodině?“

„Nechal jsem vzkaz jeho nejbližší příbuzné, ale ta žije v jiném státě. Má jenom mě.“ Devlinova tvář bylabledá a stažená obavou, oči měl však jasné.

„Neumím si představit, že bych to musel zvládat bez tebe,“ řekl jí.

„Jsem ráda, že tu můžu být,“ odpověděla tiše.

Odvedl ji do strohé čekárny a tam pak drželi hlídku na plastových trůnech obav. Kromě flotily ošklivých oranžových křesílek tu jediné další zařízení tvořily dva stoly, na první pohled znavené životem. Jejich oprýskané laminátové desky napodobující kresbu dřeva byly pokryté výtisky populárních magazínů s oslíma ušima. V protějším rohu stál automat a od stropu visela stará televize, která měla černobílý obraz, ale žádný zvuk. Postavy telenovely na obrazovce si navzájem projevovaly emoce s němou naléhavostí.

„Nechci ho ztratit,“ šeptal Devlin. „Dost zlé už bylo přijít

o Mercy, ale ještě on?“

Předklonil se a A. J. ho pohladila po rameni.

„Neměl jsem nikoho, kdo by byl pro mě víc otcem,“ pokračoval.

Vycítila, že i v téhle situaci si potřebuje povídat. „Jak dlouho ho znáš?“

„Léta a léta a léta. Byl to můj první šéf. První dospělý, kterému jsem naslouchal. Naučil mě, jak být chlap.“ Devlin si prohrábl rukou vlasy. „Bůh ví, že jinak k tomu nikdo nebyl ochotný ani schopný. Vlastního otce jsem nikdy nepoznal.“

„Vychovala tě matka?“

„Ne. Měl jsem řadu pěstounů, přehazovali si mě vždycky po

pár letech. Staršího kluka nechtěl nikdo adoptovat, zvlášť potom, co jsem měl pár malérů.“

„Jak jsi osiřel…“ Zarděla se, nechtělo se jí vyvíjet na něj další tlak. „Promiň. Nechtěla jsem vyzvídat.“

„To nic.“ Ohnul paže a sepjal ruce. Opřel si o ně bradu

a zadumal se. „Moje minulost je stejně dobré rozptýlení jako

cokoli jiného.“

Po dlouhé odmlce řekl: „Podle mých záznamů bylo matce sedmnáct, byla neprovdaná a osamělá, když umřela při porodu. Nikdo se ke mně nepřihlásil. Otec ji opustil, když byla těhotná, a její rodiče byli zřejmě zděšení tím, co provedla. Netoužili po tom, aby se jim po domě potloukal důkaz morálního selhání.“

„Prarodiče se tě prostě vzdali?“

Devlin kývl.

„Jednou, když mi bylo šestnáct, jsem je vyhledal. Starý pán,

který měl oči jako já, mi zavřel dveře před nosem, ale ještě předtím mi řekl, abych se už nikdy nevracel.“ Opřel se v plastovém křesílku dozadu. „Když jsem dospíval, hodně jsem vyváděl. Párkrát mě zatkli pro krádež. Neodmaturoval jsem a o vysoké jsem nikdy ani neuvažoval. Když jsem vyšel ze školy, neměl jsem co dělat, kam jít a byl jsem pekelně naštvaný na všechny a na všechno. V osmnácti jsem se toulal bez cíle, snažil se vydělat dostpeněz, abych se uživil, a jednou jsem přišel do jedné stáje, hledal jsem práci u koní. Nevím, proč jsem simyslel, že mě vezmou. Předtím jsem se ke koním nikdy ani nepřiblížil.“

Devlinův úsměv byl smutný. „Tenkrát jsem poznal Chese

a on mi zachránil život. Šel jsem dlouhou, prašnou cestou ke

stájím a on byl první, koho jsem potkal. Nevím, co na mně viděl, ale jen se na mě podíval a řekl: ‚Hochu, já se o tebe postarám.‘ A postaral. Vždycky se postaral.“

A. J. byla jeho odhalením uchvácená. Byly to samé intimní

detaily, které chtěla znát, všechno, co bylo v článcích o něm

naznačeno, ale nikdy ne přesně. Cítila s ním nepřekonatelný

soucit pro všechno, čím prošel; představovala si, jak těžké měl mládí. Jak si musel připadat osaměle, kdyžšel z jednoho domova do druhého, vždycky jako outsider. Jak moc pro něj musela znamenat Chesterovaláska. Jak neuvěřitelnou urazil cestu mezi sportovní špičky.

„Kdy jsi začal jezdit?“

„Asi dva týdny potom, co jsem tam přišel. Jednoho

plnokrevníka, skokanského šampiona, vedli po tréninku do stáje.

Zvedl jsem hlavu od hnoje, který jsem kydal, a řekl jezdci, že ten kůň kulhá. Chlapík mě přehlédl jakokoňský trus, ale Chester přišel, zkontroloval koni nohu a postavil se za mě. Ukázalo se, že klisna mávlasovou frakturu v přední noze.

Později se Chester zeptal, jak jsem to poznal, a já řekl, že

prostě poznal. Pak chtěl vědět, jestli jsem někdy seděl na koni.

Řekl jsem, že ne, ale rád bych to zkusil. Hodinu nato jsem byl na jízdárně.“ Pohlédl na ni. „Všechno to, jak jsem tě trénoval, mám od něj. Umí to mistrovsky a mohl být slavný, ale nikdy se mu nechtělo

pomáhat talentům. Vždycky měl svobodného ducha,

nikdy se nechtěl vázat. Já byl jediný, koho kdy trénoval.“

„Tak byl rozhodně úspěšný, viď?“

Devlin pokrčil rameny. „Naučil mě ventilovat svůj hněv ve

vyhrávání. V tom byl celý trik a taky v tom, že jsem měl od přírody jezdecké buňky.“

Něžně se usmála. „Vím, že to dalo mnohem víc práce.“

„Ale to přece není práce, když děláš něco, co máš ráda.“

„To máš pravdu. Není.“

Chvilku mlčeli ve vzájemném porozumění.

„Po mé nehodě, když museli Mercy utratit, Ches chápal, že musím být sám. Vždycky říkal, že se vrátí. Já mu to nikdy nevěřil. To je jeden z důvodů, proč jsi pro mě tak mimořádná,“ vzal ji za ruku. „Přišla jsi do mého života a všechno zase otevřela. A kromě Chestera jsi jediná, u koho jsem měl pocit, že mu můžu důvěřovat.“

Naklonila se a políbila ho na rty. Byl to jen závan kontaktu,

něžný dotek úst, přísaha plná lásky.

A. J. cítila, že jí stiskl ruku, a pak sledovala, jak zaklání hlavu a zavírá oči, jako by byl vyčerpaný. Dlouze se na něj zadívala, přehrávala si v hlavě části jejich rozhovoru. Hluboce na ni zapůsobilo všechno, co řekl,a měla pocit, že mnohé z toho ještě nikdy nikomu neprozradil.

Nakonec vzhlédla k televizoru a všimla si, že telenovela

pořád ještě běží. Pokusila se rozpomenout na název seriálu. Na křídlech věrnosti?

Ne, nějak jinak.

Sledovala přehlídku postav v nádherných kostýmech, jak

divoce gestikulují, občas se navzájem líbají nebo fackují, a zjistila, že chápe příběh i bez zvuku. Tu a tamse vrátila k realitě, když místností prošel někdo v doktorském plášti nebo sesterské uniformě. Většinou chodil zdravotnický personál jenom k automatu. Zvuk cinkání drobných vhazovaných do štěrbiny a vrčivý zvuk vydávaného jídla už se jí vryl do paměti až moc dobře.

Vrátila se k telenovele. Ať ji vezme čert, jestli si dokáže

vybavit název.

Na křídlech štěstěny?

Po nějaké době se Devlin protáhl, vstal a šel k sesterně, jako by se vydával na expedici do divočiny. Za pár minut byl zpátky s prázdnýma rukama. A. J. odvrátila pohled, aby si nevšiml, jak je zklamaná.

Telenovela spěla do finále, nějaká žena sypala muži do

koktejlu bílý prášek. Závěrečné titulky zvěstovaly, že šlo o seriál Na křídlech osudu.

Během několika příštích hodin se v čekárně vystřídali

příbuzní jiných pacientů. Lidé přicházeli a odcházeli, obsazení místnosti se měnilo, a přesto zůstávalo pořád stejné. Všichni procházeli podobnou ztrátou sebeovládání, zoufale čekali na odpověď, na zprávu, na naději. A nikdo z nich nevěděl, kdo se vrátí do starého života a pro koho se všechno navždy změní.

Nakonec, když usoudila, že už se jí do přesezeného zadku

nikdy nevrátí cit, zavolal jeden z bílých plášťů Chesterovo jméno.

Vyskočili s Devlinem na nohy, místnost se rozplynula, zbyla jen doktorova tvář, ve které hledali náznakynějakých emocí.

Je moc mladý, než aby rozhodoval o životě a smrti, bylo

první, co A. J. napadlo. Pak uviděla, že za jemnými brýlemi ze zlatých drátků jsou velmi staré oči.

„Vy jste příbuzní?“ zeptal se lékař se silným jižanským

přízvukem.

„Je v pořádku? Co je s ním?“ vyptával se Devlin.

„Vy jste Devlin a A. J.?“

Kývli.

„Asi už víme, v čem je problém. Pojďte se mnou.“

Následovali vykupitele v bílém plášti z pekla čekárny, prošli

dveřmi podobnými dveřím kosmické lodi do skutečného ruchu

a shonu oddělení pohotovosti. Všichni běhali kolem, jako by

přesně věděli, kam mají namířeno, a v porovnání s tichem

místnosti, kde byli Devlin a A. J. až dosud, tu panoval všeobecný, ale uklidňující rozruch.

Lékař je vedl do jedné z vyšetřoven, která byla oddělená

tlustými bílými plentami, aby tu bylo soukromí. Obrnili se proti tomu, co je čeká uvnitř.

Když se závěs odhrnul, zkameněli.

Chester seděl a usmíval se, čilý a svěží jako sedmikráska.

„Prokristapána,“ řekl, „nestůjte tam takhle. Některá ta sestra by mě mohla vidět v týhle parádě apodlehnout mý fyzický přitažlivosti.“

Když přistoupili k lůžku, A. J. nevěděla, jestli se má smát,

nebo plakat. Navzdory hadičkám, které mu vystupovaly z těla,

a všem těm přístrojům, vrčícím kolem něj, vypadal Chester

skvěle. Vrátila se mu barva a oči už neměl strašidelně zakalené bolestí. Okamžitě jí vyhrkly slzy, byla připravená na všechno, jen ne na to, že mu nic nebude.

Chester a doktor na ni rozpačitě hleděli. Devlin ji objal kolem ramen a pevně stiskl.

„Co se sakra stalo?“ zeptal se.

Doktor začal situaci vysvětlovat pomocí lékařských termínů, kterým nerozuměli.

„Dolehly na mě cajunský fazole s rejží,“ přerušil ho Chester se širokým úsměvem.

„Cože?“ Devlin zabodl pohled do doktora.

„Prostě a jednoduše zažívací potíže.“

„Zažívání? Jako že puc, puc, bubly, bubly?“

„Obecně řečeno ano. Trpí kyselým refluxem, který…“

„Zašprajcovala se mi tam langusta.“ Chester je obdařil nestydatým úsměvem a Devlin se nahlas rozesmál úlevou.

„Po pravdě řečeno je tu skutečně důvod k obavám,“ řekl doktor. „Musí změnit své stravovací návyky, nebo se to bude opakovat. Má moc vysoký cholesterol a není už tak mladý, jak si myslí. Potřebuje ubrat a líp jíst.“

„Já ti to říkal,“ potřásl Devlin hlavou. „Všechno to pálivé, kořeněné jídlo tě nakonec dostane. To, že snídáš nudně, ještě neznamená, že můžeš odpoledne divočit.“

„Nudně?“ zeptal se doktor.

„To by bylo na dlouho,“ zamumlal Chester.

Devlin beze spěchu doplnil podrobnosti. Když skončil, byl lékař jako omráčený a pacient vypadal ostýchavě.

„Pane Raymonde, proč jste mi to všechno nepověděl?“

„Nenapadlo mě, že by to bylo opravdu důležitý.“

„Musíte zajít k nutričnímu specialistovi.“ Doktor něco načmáral na kus papíru. „Tady je silné antacidum a jméno někoho, kdo s vámi zapracuje na té vaší dietě.“

„Proč musím k nutričnímu specialistovi?“

„Pane, slyšel jsem už ledacos, ale vaše stravovací návyky

patří k tomu nejhoršímu. Zavolejte mi, kdybyste něco potřeboval.“

Doktor pokynul A. J. a Devlinovi a odešel.

„Nechápu, proč musím za někým chodit kvůli tomu, co si cpu

do pusy,“ brblal Chester.

„Všiml sis, že ten chlap má před jménem MUDr. ?“ Zeptal se Devlin. „To neznamená Malá UžvaněnáDrbna. Kdyby to tak bylo, měl bys to před jménem taky.“

A. J. sáhla po Chesterově hrubé, upracované ruce. Na omak byla jako obuvnická kůže a pevně opětovala její stisk. „Jsem moc ráda, že ti nic není,“ přešla spontánně k tykání.

„Nechtěl jsem vás vylekat.“

„No, ale vylekal jsi nás teda setsakramentsky,“ prohlásil

Devlin nabručeně. „Málem jsme přišli o rozum.“

„Poslyš, hochu, já tě ještě nevopouštím,“ řekl Chester cituplně.

„Díkybohu za to. Ještě se mi nechce tě vyprovázet.“

Chester si otřel oči ohybem lokte a odkašlal si. „Tak co, mohli bysme mě vodpojit a že bysme vocaďvypadli? Chtěl bych to mít všechno za sebou a zapomenout na to.“

„Žádné zapomínání nebude. Ledacos se změní,“ upozornil

ho Devlin.

„Tak moment. Nepotřebuju žádnýho vopatrovníka.“

„Poslechni doktora a nebudeš ho mít.“

„Co ten sakra ví? Dyť vypadá jako klouček.“

„Koho vezla sanitka?“

„Jen jsem si ji chtěl prohlídnout. Vždycky jsem chtěl vědět, jak vypadá sanitka zevnitř.“

V tom okamžiku sestra odhrnula závěs.

„Jste připravený odejít domů?“ zeptala se s konejšivým úsměvem.

„Počkáme venku,“ oznámil Devlin, zatímco objímal A. J.

kolem ramen.

„Jedno vám řeknu,“ podotkl Chester, zatímco se sestra

pustila do práce. „Už nikdy nebudu jíst škeble dohromady s ananasovým dortem.“

Byl to náročný úkol, nacpat všechny do kabrioletu se

zataženou střechou. A. J. si musela posunout sedadlo co nejvíc dopředu, aby měl Devlin místo na nohy,

když se vmáčkl dozadu.

Krčila se nad volantem a řídilo se jí obtížně, ale aspoň měl

Chester vpředu pohodlí. Tolik se mu to líbilo, až prohlásil, že svoje peníze z binga investuje do šoféra.

Když zastavovali u jeho domku, skrytého v lese nedaleko od

farmy, byla už noc. Devlin se ze všech sil snažil zlákat Chestera, aby se k nim na čas nastěhoval, ale ten odmítal.

„Můžeme ti aspoň přinést večeři?“ zeptala se A. J.

Chester zavrtěl hlavou. „Mám tam slepičí polívku a slaný tyčinky. Dneska večer to asi vezmu polehoučku.“

„Moudrý nápad. Asi by ses měl tak týden držet bílého jídla.“

„Zrovna jsem si říkal to samý.“ Chester vystoupil z auta a Devlin ho vyprovodil ke dveřím. Následovala hádka.

„Neobtěžuj se chodit zítra do práce.“

„Ty mi nebudeš říkat, co mám dělat. Tyhle pánovitý šéfy

nemám zrovna v lásce.“

„Kdyby to byla pravda, rozešli bysme se už před léty.“

„Kvůli tobě jsem udělal výjimku jen proto, že mě tolik potřebuješ.“

„To máš pravdu, ale neodbíhej od tématu. Bereš si pár dní volna.“

„Jeden.“

„Několik.“

„Jeden.“

Devlin zaklel.

„Todle kolo nevyhraješ, hochu. Teď odvez svou ženskou domů.“

A. J., která je slyšela skrz otevřené dveře auta, se těm slovům usmívala, ještě když mávala Chesterovi na dobrou noc. Když se Devlin vrátil a sedl si vedle ní, obdařil ji dlouhým, pátravým pohledem.

„Čemu se usmíváš?“ zeptal se cestou domů.

„Líbí se mi představa, že jsem tvoje ženská.“

Ucítila, jak ji jeho ruka hladí po stehně. „Mně taky.“

Zajížděli už ke stáji, když se zeptala: „Dělá Chester ještě něco kromě toho, že chodí jednou týdně hrát bingo?“

„Asi ne. Proč?“

„Připadá mi osamělý. Vadí mi nechat ho tam samotného po tom všem, čím dneska prošel.“

„On je od přírody samotář. Odjakživa. Asi má rád klid a mír.“

„No, možná si potřebuje rozšířit obzory.“

U večeře si vyměňovali jezdecké historky a vzpomínali na koně, které znali. Když umyli nádobí, sedli si na pohovku k praskajícímu ohni v krbu. Pro A. J. to byl jaksepatří radostný večer, bez obav a plný láskyplných doteků a významných pohledů. Několik hodin nemyslela na Kvalifikaci, na svou paži ani na Sabbatha, jen se kochala jejich vzájemnou láskou.

Obavy se jí vrátily nazítří ráno. S příchodem úsvitu ucítila, jak jí znovu doléhá na ramena tíže jejího cíle.Ležela vedle Devlina, ale začala se ošívat; napůl s ním toužila strávit celý den v posteli, napůl bylaneklidná a nemohla se dočkat, až se pustí do práce.

„Dneska ráno jsi jako nabitá elektřinou,“ řekl.

„Promiň. Jen přemýšlím o Sabbathovi.“

„Co je s ním?“

„No, děsí se vody, ne? Připomíná mi to všechny ty jeho ostatní rozmary a věci, co nemá rád.“

„Jako že nerad žere o samotě.“

„Hlasité zvuky.“

„Kovář,“ řekli unisono.

A. J. si podepřela hlavu rukou. „Vsadím se, že kdybychom věděli víc o jeho minulosti, asi bychom ho dokázali líp pochopit.

Trochu se v tom pohrabu. Zjistím, odkud pochází, pokusím se

přijít na to, kde to celé začalo. Umí sice vyvádět, ale není to špatný kůň. Jen doufám, že nebyl…“

„Bojíš se, že ho týrali?“

„Snažím se vymyslet nějaké jiné vysvětlení pro všechny jeho problémy. Doufám, že existuje jiný důvod.“

Po rychlé snídani vyšli z domu. Devlin zamířil na jízdárnu nastavit překážky a A. J. začala hřebelcovat hřebce. Bez Chesterovy pomoci trvalo déle než obvykle, než byl Sabbath osedlaný a připravený, obzvlášť při tom, jak ji bolela ruka.

Přestože si vzala několik motrinů, které spolykala, jen co sešel Devlin dolů vařit snídani, těžko se jízvedalo sedlo na hřebcův hřbet.

Jízda na něm byla ještě náročnější. I když trénink probíhal

dobře, A. J. trpěla. Při každém výskoku a při desítkách tvrdých přistání se musela kousat do rtu, abynesténala. Aby zakryla své trápení, vyhýbala se Devlinovým očím ze strachu, aby jí z pohledu nevyčetl utrpení.

Při odvádění Sabbatha zpátky do stáje se snažila probírat

denní činnost, ale to už jí v paži pulzovalo bolestí. Když se Devlin nabídl, že jí pomůže hřebcevyhřebelcovat, připadala jí ta prostá zdvořilost jako záchranný kruh. Zatímco se věnoval hřeblu, stihlavběhnout do sedlovny a spolknout další dvě pilulky. Když se vrátila, dával na koně přikrývku.

„Chceš ho ještě trochu provést kolem vody?“ zeptal se.

A. J. kývla, stáhla si chrániče a pak odvázala Sabbatha. Vyváděla hřebce ze stáje, ale Devlin ji zastavil.

„Vypadáš unaveně.“

„Nic mi není.“

Položil jí ruce na ramena. „Nepotřebuješ odpočinek?“

„Na pauzy nemáme čas,“ řekla stroze, pak zmírnila svá slova úsměvem. „Aspoň do večera.“

Do očí se mu vetřela smyslnost. „No, nevím, jestli si to uvědomuješ, ale na půdě je náhodou trochu sena.“

„Vážně?“

„Hm. Vsadil bych se, že se v něm bude dobře válet. Jen pro případ, že bychom to nevydrželi až do domu.“

Tělo A. J. zalil žár. Pohlédla na překážky. „Jdeme na to. Čím dřív začneme…“

„Tím dřív skončíme,“ dořekl za ni a dlouze ji políbil na rty.

A. J. ve spěchu vyvedla hřebce na jízdárnu a pak směrem k vodnímu příkopu. Okamžitě začal vyhazovat strachem a na znamení protestu. Zas a znova se blížili a vzdalovali, pokaždé o trochu blíž. Hladila ho po šíji, když mohla, pohybovala se zvolna a konejšivě, nechala stranou svou fyzickou bolest a snažila se ho zklidnit.

Víc než po hodině vyvedla A. J. hřebce z ohrady, sklíčená a vyčerpaná. Dala Sabbatha do boxu, sundala mu ohlávku a pak přišel Devlin s náručí trávy a hodil ji přes dvířka. Oba civěli před sebe a kůň se krmil, tichý šelest jeho huby v trávě byl to jediné, co se ve stáji ozývalo.

A. J. převalovala diamant po mamince mezi prsty sem a tam, když Devlin konečně promluvil.

„Musíš zpomalit.“

Překvapeně k němu vzhlédla. „Jak to myslíš?“

„Mám o tebe strach.“

„Proč?“

„Protože jsi vyčerpaná.“

„Dneska jsme se nadřeli.“

„Spadla jsi z koně. Musíš do toho všeho zase postupně přijít.“

„Takový přepych si nemůžu dovolit,“ řekla tiše. „Nemám čas

postupovat zvolna.“

„A. J., já vím, že ses zaměřila na Kvalifikaci, ale riskuješ vyhoření, jestli zachováš tohle tempo. Vím, že to nechceš slyšet, ale asi bys měla uvažovat v širších souvislostech.“

Prudce vydechla. „Právě to dělám. Na Kvalifikaci je pokaždé

vodní příkop a taky celá hromada jiných věcí. Diváci, hluk, jiní koně. Sabbath bude bez sebe. Musíme hopřipravit…“

„Za dva měsíce ho nenapravíš. To nedokáže nikdo.“

„Ale…“

„A nikdo nechce, aby sis ublížila, když to budeš zkoušet. Ze

všech nejmíň já.“ Devlin jí zastrčil pramínek vlasů za ucho. „Dřít se k padnutí, to není řešení.“

„Prostě není dost času,“ řekla sama sobě.

Později odpoledne vystoupala A. J. po schodech do Devlinovy pracovny. Usmála se nad uspořádanými, ale skličujícími stohy papírů, sedla si do jeho rozvrzaného starého dřevěného křesla, rozložila si před sebou Sabbathovu kupní smlouvu a rodokmen a pustila se do detektivní práce. Jméno předchozího vlastníka znala; vybavilo se jí, že vlastní stáje v Lexingtonu ve státě Kentucky. Po krátkém jednání s telefonním operátorem získala A. J. číslo a vytočilaho. Nabručený hlas, který se ozval ve sluchátku, nenavozoval zrovna sebejistotu.

„Jo?“

„Pan Tarlow?“ zeptala se. V pozadí slyšela zvuky stájí, klepání kopyt o beton a ržání rozléhající se stájí.

„Moment.“ Někdo položil sluchátko, které tvrdě přistálo na něčem plechovém. Rachot jí ještě zněl v uchu, když se ozval někdo jiný.

„Tady Albert Tarlow.“

„Tady je A. J. Sutherlandová. Koupila jsem plnokrevníka Sabbatha…“

„Kupní smlouva je platná!“

„Já vím, já vím. Jen jsem vám chtěla položit pár otázek, které se ho týkají.“

„Jakých otázek?“ Znělo to podezíravě, jako by mu podala tikající balíček.

„O jeho minulosti.“

„Nevím, jak moc vám budu platný. Neměl jsem ho nijak dlouho, i když musím říct, že po sobě zanechal živý dojem.“

„To on dělá,“ opáčila A. J. suše. „Zaznamenal jste nějaké problémy, které by měl s vodou?“

„S čím problémy neměl? Vyváděl kvůli boxu, ve kterém byl, kvůli jezdcům, trenérům, kopytům, víte, že nenávidí kováře?“

„Ano, ale já chtěla kvůli té vodě…“

„Ten kůň vystřídal tři kováře. Bral je jako boxovací pytle, tím jsem si naprosto jistý. Nikdy jsem nictakového neviděl, a to jsem zažil ledacos.“

„Ohledně té vody…“

Muž ji znovu přerušil, jeho hlas zněl teskně. „Ale to zvíře má náramný potenciál. Když se rozhodl skočit,což nebylo často, byl neuvěřitelný. Přeje vám s ním štěstí?“

„Trochu.“

„To musíte mít svatou trpělivost.“

Jako biblický Noe, pomyslela si A. J.

„Pane Tarlowe, konkrétně chci vědět, jestli jste se s ním někdy pokusil skočit přes vodní příkop.“

„Jen jednou.“ Nevesele se zasmál. „Praštil s jedním mým jezdcem do prachu tak prudce, až jsem myslel, že toho chudáka budeme muset vyhrabávat. Potom jsem se rozhodl toho koně prodat. I kdybychom ho dokázali přimět skákat přes kolmé skoky a oxery, což bylo podle mého velkékdyby, věděl jsem, že přes vodu ho už nikdo nemá šanci dostat. Předváděl takové divadlo i kvůlipatnácticentimetrové kaluži, jako by ho měla zakousnout.“

„Neměl nějaké problémy s hadicemi nebo mokrým terénem?“

„Vybavuju si, že na něj jednou stájník pustil po tréninku vodu z hadice, aby ho zchladil. Ten kůň zešílel, a to jako fakt zešílel.

Podupal mi dva lidi, vyškubl ze zdi úvaziště, jako by to byly dentální nitě, lítal a vláčel za sebou řetězy, dokud se nevyčerpal.

Nikdo ho nedokázal chytit.“

„Jak dlouho jste ho měl?“

„Jen asi šest měsíců. Ale připadalo mi to jako léta.“

„Od koho jste ho koupil?“

„Bratranec si ho vybral pro vlastní potřebu a strčil mi ho sem, když bylo jasné, jaký je to dáreček. Já jsem Bil ymu vždycky říkal: Máš, cos chtěl. On si myslel, že udělal skvělý kšeft, ale ve skutečnosti prokázalpředchozímu vlastníkovi službu, když ho té bestie zbavil.“

Stejně jako vy mně, říkal jeho tón.

„Nemáte představu, odkud ho váš bratranec měl?“

„Nevím, ačkoliv myslím, že před Billym vystřídal hodně

majitelů.“

„Mockrát díky,“ řekla A. J.

„Hodně štěstí,“ prohlásil pan Tarlow a zavěsil.

Prohlédla si Sabbathův rodokmen, našla jméno chovné

klisny, která byla jeho matkou, a stáj, odkud pocházela, a podařilo se jí příslušné místo vyhledat.Naneštěstí si manažerka nedokázala vybavit nic konkrétního z doby, kdy byl hřebec hříbětem. Jako ročka ho prodali do jiné stáje, jejíž jméno jí uniklo.

A. J. se zklamaně opřela v křesle dozadu, ťukala perem

o okraj psacího stolu a snažila se vymyslet co dál. Koutkem oka si všimla hromady účtů před sebou apodívala se na ten, který byl navrchu. Byl to účet od veterináře, který po jejím pádu přišel prohlédnout Sabbathovi nohu. Zvedla ho a podívala se na další, tentokrát z obchodu s krmivem, a pod ním následoval účet od jednoho z kovářů, které vyzkoušeli. Pak tu byl ještě účet z pojišťovny, další od sedláře a potom vyúčtování ze železářství.

Sečetla částky a svraštila čelo. Součet byl omračující. Devlin za ni zaplatil tisíce dolarů. Proč jí to neřekl?

Pak jí svitlo. Nikdy mu nedala ani cent. Od prvního dne byli

dohodnutí, že mu bude platit přiměřený honorář jako trenérovi a rozumnou částku za ubytování, ale už uplynulo hodně přes měsíc a ona mu nedala vůbec nic. Rozhodla se vypsat mu šek.

Vtom A. J. ztuhla.

A čím ho budu krýt? uvažovala. Těmi dvěma stovkami dolarů, co mám na bankovním účtu? S povzdechem se zamyslela nad tím, jak je chudá.

Když koupila Sabbatha za vlastní peníze, byla to první

nezávislá věc, kterou v životě udělala. Nevzala by to rozhodnutí zpátky, ale napadalo ji, že být tvrdohlavánení totéž jako být soběstačná. Zaplatit těch třicet tisíc dolarů a odejít ze Sutherlandových stájí, opustitbezpečnostní síť a udělat dlouho odkládaný krok směrem k dospělosti, to všechno bylo nutné.

Jenom neuvažovala o finančních detailech, a teď za to platí.

Nebo vlastně spíš neplatí.

Měla před sebou tučný účet a hubenou peněženku; byla odhodlaná nést své břemeno sama a nežádat po Devlinovi, aby kryl její výdaje. Když teď už nesoutěžil, nic nevydělával, a A. J. netušila, jak na tom je. Každopádně, i kdyby byl za vodou, není povinen ji živit. Bude si muset najít nějaký způsob, jak si za sebe platit.

A. J. byla rozhodnutá nevydat se finančně na milost a nemilost tatínkovi. Nehodlala ohrozit svou nově nalezenou nezávislost na něm jen kvůli penězům.

V mžiku pochopila, jak to měla snadné, dokud žila pod otcovými křídly. I když nikdy nedostávala za práci ve stájích zaplaceno, peněz bylo vždycky habaděj. Tatínek byl velkorysý, pokud šlo o hotovost, a platil všechny její výdaje během školy i potom. Všechno oblečení, výstroj, koně, auta, jídlo a dovolené…

O všechno se postaral Garrett. Neměla na své jméno žádné kreditní karty, nikdy nezaplatila jediný telefonní účet, nepamatovala si, kdy naposled vypsala šek nějakému obchodníkovi.

To přece zní jako život princezny, říkala si, omráčena bizarní existencí, kterou vedla. Sutherlandovy stájeřídil Peter, tatínek se o ni velmi dobře staral a ona žila úplně odtrženě od svých financí.

Proč si toho ještě nevšimla?

Protože jsem až do nynějška ve skutečnosti nikdy za nic

neplatila, říkala si A. J.; její prsty vyhledaly diamantový přívěsek a převalovaly ho.

Jak tedy zaplatí dluh?

Asi by mohla prostě něco prodat.

Potíž byla, že vlastně nic neměla. Což bylo nejspíš

pochopitelné vzhledem k tomu, že si vlastně nikdy nic nekoupila za vlastní peníze. No, až na toho zběsilenevyzpytatelného plnokrevného hřebce, co má fobii z vody a s oblibou týrá kováře.

Proč nemohla začít s něčím méně náročným? Třeba se zlatými rybičkami?

V duchu prolistovala věci, které běžně používala. Kabriolet

byl psaný na Sutherlandovy stáje; nábytek doma v jejím pokoji

patřil spíš sídlu než jí; oblečení se nakupovalo na účet, který pokrýval tatínek. Kromě toho předpokládala, že po použitých pracovních botách velká poptávka nebude.

Co bude dělat?

Prsty jí znehybněly, řešení bylo bolestně jasné.

Bože, to dospívání bolí, pomyslela si a nechala ruku spadnout do klína.

Nazítří se Chester dostavil k snídani s rozjařeným úsměvem. Devlin a A. J. právě usedali ke stolu, když vstoupil.

„Dobrý ráno! To rád vidím, že ste mi prostřeli. Stejskalo se

vám?“

„Vítej zpátky,“ usmála se na něj A. J.

„Jak je ti?“ zeptal se Devlin podezíravě.

„Svěží jako deštíček. Čipernej jako cvrček. Všechno jako

dycky.“ Chester se zasunul na svou židli a chopil se lžíce. „Jsem připravenej vrátit se do práce. Včera užjsem to v domě nemoh’

vydržet. Hele, poslouchejte. Říkal jsem si, že po tréninku bych moh’ vylepšit ty vodovodní trubky, coruply. Instalatér říkal, že to vopravil, ale…“

„Dneska budeš dělat jen to úplně nejnutnější a já tě budu

hlídat,“ přerušil ho Devlin. „Jestli se nebudeš chovat slušně, půjdeš zpátky na střídačku.“

Chester otevřel ústa, aby něco namítl, ale očividně si to

rozmyslel.

„Fajn,“ zabrblal. „Jestli si vy dva chcete hrát na chůvičky, je to vaše věc.“

„To jsem rád, žes to pochopil,“ usmál se Devlin zeširoka.

Ve stáji zapadli do běžného pracovního rytmu, ale pod povrchem panovalo napětí. A. J. musela konat mnoho ze svých úkolů jednou rukou, což znamenalo, že byla pomalá a pořád jí něco padalo. Nejhorší pro ni bylo čištění Sabbathových kopyt. Bez bolavé ruky to nešlo, a než skončila,perlil se jí už na čele pot bolesti. Musela si sednout a vzpamatovat se, přičemž chovala ruku v klíně apředstírala, že klábosí s Chesterem. Po chvíli bolest pominula, ale trvalo to déle než včera.

Devlin měl vlastní starosti. Obával se, aby to Chester nepřehnal, a nevěděl, jak moc toho může bez ohrožení tahat a zvedat. Stájník se choval většinou slušně, ale když sestoupil z půdy s těžkým nákladem sena, musel se do toho Devlin vložit.

„Víš jistě, že to všechno můžeš nosit?“

„Vod toho sou chlapi, aby házeli balíky sena.“

„Od toho jsou trakaře.“

„Ale jdi ty, takovýhle náklady tahám léta.“

„A možná je na čase, abys zvolnil.“ Než se stihli pohádat, Devlin namířil prstem dozadu do stáje. „Víš, kde je kolečko.“

Pár minut nato se Chester objevil s kolečkem, i když brblal.

„Tak je to o moc lepší.“

„Já ten trakař nenávidím,“ bručel Chester. „Kolo jde šejdrem a je to moc mělký.“

„Tak si kup nové. Měl by sis ho oblíbit, protože s ním budeš trávit ještě spoustu času.“

Chester vypadal, jako by se chtěl začít handrkovat.

„Já ti něco řeknu,“ navrhla A. J. „Musím dneska vyřídit pár věcí. Vezmeme dodávku a vybereme spolu nové kolečko.“

„Zveš mě na rande?“ zeptal se Chester démonicky.

„Nejspíš ano.“

„Platíš ty nebo já?“

„Jestli mluvíš o kolečku, tak já,“ vložil se do hovoru Devlin.

„Ale co jídlo? Jestli je to rande, tak se u toho musí jíst.“

„Toho v místním železářství nejspíš moc nebude,“ zašklebila se A. J. „Vzhledem k tomu, že dny, kdy jsi jedl i hřebíky, už skončily.“

„No, jestli půjdeme do Pick a’ the Chicken, platím já.“

„Dobře, ale měl bys vědět, že na prvním rande se nelíbám.“

„Já taky ne.“

Všichni se rozesmáli.

Než zamířila do jízdárny, A. J. vklouzla do sedlovny

a vylovila pilulky, které si předtím dala do plastového pytlíčku a zastrčila hluboko do kapsy džínů. Hnedjak vstala z postele, spolkla dvě a měla původně v úmyslu vzít si další až po tréninku, ale pochopila, že bez prášku se trénink neobejde.

Devlin vstoupil do místnosti, právě když zakláněla hlavu, aby

polkla.

„Hele, nechceš…?“

Leknutím sebou škubla a začala kašlat.

„Pardon,“ lapala po vzduchu a bouchala se do hrudníku.

Devlin na ni vrhl podivný pohled. „Není ti nic?“

Jakmile mohla zase dýchat, řekla: „Nic. Nic mi není. Nachytals mě, zrovna když jsem se chystala kýchnout.“

„No, jestli potřebuješ dýchání z úst do úst, natrefila jsi na

toho pravého.“

Přistoupila k němu, objala ho kolem pasu. „Že by?“

„Tomu věř,“ řekl, sklonil se k ní a zmocnil se jejích rtů

žhavým polibkem.

„Než jsi zmodrala, chtěl jsem se zeptat,“ ševelil do jejích úst, „jak by se ti líbilo jít dneska večer na rande?“

„Na rande?“

„Na večeři a do kina. Jen my dva. Můžeme si dát pizzu a muchlovat se potmě v zadní řadě.“ Jazykem jí přejel dolní ret. „Vůně popcornu je prý afrodiziakum. Ne že bychom takovou pomoc potřebovali, samozřejmě.“

„Moc ráda s tebou půjdu na rande.“

„To je dobře.“ Znovu ji políbil a odešel.

Když zůstala v místnosti sama, poklesla A. J. ramena.

Nenáviděla se, že mu musí lhát. Nenáviděla své zranění. Modlila se, aby se rychle uzdravila.

Přistoupila k oknu a uviděla jízdárnu, pestrobarevné

překážky zářily ve slunečním svitu. Natáhla ruku, položila špičky prstů na studené olovnaté sklo, za kterým se krajina vrásnila.

Jenom do Kvalifikace, říkala si. Pak si dá pauzu a nechá paži odpočinout. Je to jen otázka týdnů.

Tahle myšlenka ji moc neuklidnila. Obrátila se zády k oknu

a napřímila ramena. A připravila se vyrazit do boje.

Po tréninku A. J. a Chester nasedli do dodávky a vyrazili

k městečku. První zastávka byla v železářství, kde našli lesklé červené kolečko, jež přesně odpovídaloChesterovým požadavkům. Naložili ho na korbu, přivázali provazem a pak zamířili do centra.

I když to nebyla žádná metropole, nepostrádal střed města určitou eleganci. Byla tu malá, ale rušná finanční čtvrť, dva čtyřhvězdičkové hotely, nákupní centrum a hezká řádka obchodů na hlavní ulici. Všude po chodnících chodili lidé s elegantní cílevědomostí; působili přívětivěji než ve velkoměstech, ale nepohybovali se kolébavým krokem vesničanů.

A. J. křižovala ulicemi, až zajela na parkoviště před jedním

starožitnictvím. Chester na ni vrhl tázavý pohled.

„Vím, že jsem starej a bezcennej, ale eště se mě zbavovat

nemusíš,“ prohodil.

A. J. se škrobeně usmála. „Hned jsem zpátky.“

Sledoval se zájmem, jak vstupuje dovnitř. Širokými výlohami

v průčelí obchodu uviděl, jak ji přichází vřele uvítat dobře

oblečený muž, a pak je viděl oba mizet v zadní místnosti. O něco později, když se znovu ocitli v

Chesterově zorném poli, si A. J.

s mužem potřásli rukama. Zdálo se, že se ho A. J. snaží o něčem ujistit. Když zase vyšla z obchodu, v ruce proužek papíru, tvářila se zasmušile.

„Všechno dobrý?“

Kývla, ale když vyjížděla z parkoviště, málem smetla jiné auto a zachránil je jen klakson druhého řidiče. Jakmile se vzpamatovala, Chester si všiml, že se jí ruce na volantu třesou.

„Promiň,“ zamumlala a vrhla po něm omluvný pohled.

Ustaraný Chester měl co dělat, aby respektoval její

soukromí, když zastavovali u místní banky.

„Tohle bude delší,“ prohlásila.

Když se vrátila, strkala si něco do zadní kapsy. Nic

nevysvětlovala a on se neptal. Tentokrát vyjížděla z parkoviště mnohem opatrněji. Cestou z města mezinimi panovalo ticho, které vydrželo až na parkoviště u aukční síně.

„Přihazujeme na něco?“ zeptal se Chester.

A. J. se zhluboka nadechla.

„Ne, trochu si hrajeme na detektivy,“ zaparkovala dodávku.

„Kvůli čemu?“

„Kvůli Sabbathově minulosti.“

„To jsem nevěděl, že na něj chceš kádrovej posudek.“

A. J. se pokusila o úsměv a otevřela dveře. Chester vystoupil

s ní.

„Víš, ty seš celá slečna Marpleová,“ řekl. „Vodhodlaná, nebojácná. Akorát trochu mladší. A taky jsem tě nikdy neviděl štrikovat.“

Tentokrát se jí úsměv podařil líp. Zamířili do kanceláře.

Chester udržoval konverzaci. „Docela si tě s tou babkou umím představit, jak šmejdíte po strašidelnejch starejch domech, nacházíte tajný chodby a vyhrabáváte poklady.“

„Na to vyhrabávání by byla spíš moje sestřenice C. C.“

„Lovkyně škeblí?“

„Archeoložka.“

„To je to samý.“ Chester jí otevřel dveře. „K čertu, u vás

v rodině se dávají všem holkám místo jmen akorát iniciály?“

„Po pravdě řečeno, teď už se jí říká Carter. Prostě pořád

zapomínám, že jsme dospělé.“

Když přistoupili k pultu, vyšla ze zadní místnosti Margaret

Meadová, stará přítelkyně A. J. Jen co ji uviděla, rozlil se jí po tváři široký úsměv.

„No, panečku, to je pastva pro oči!“ Její irské trylkování znělo přívětivě. „A kohopak to dneska vedeš?“

A. J. pohlédla na Chestera, který smekl svou odrbanou

baseballovou čepici a nabyl barvy zralého rajčete. Zvedla obočí, něco ji napadlo.

„To je můj dobrý přítel Chester Raymond,“ odpověděla

a postrčila ho dopředu. Ostýchal se, sotva se dotkl ruky, kterou mu Margaret přes pult podala.

„Těší mě,“ mrkla na něj Margaret.

Chester zamumlal něco, co mohlo být „dobrý den“. Asi

v nějaké cizí řeči.

„A co sem vás dva přivádí?“ zeptala se Margaret.

„Nemáš nějaké záznamy o tom hřebci, co jsem koupila?

Jmenuje se…“

„Já si to zvíře pamatuju,“ přikývla Margaret. „Neříkej mi, že ho dáváš pryč?“

„Ani náhodou.“

„Á, já věděla, že na to máš.“ Pohlédla na Chestera. „Fakt

nadaná holka to je, nemyslíte?“

Chester zašoupal nohama, ale vypravil ze sebe: „Ano, paní.“

„Jaké informace sháníte?“

„Dřívější majitele. Vím, kde se narodil a ve které stáji

naposled byl, ale mezi tím je prázdno.“

„Hmmm. Mám za to, že už jsme ho párkrát prodávali, ale budu muset projít záznamy. Uvidíme, co objevím.“

„To bych ti byla vděčná. Jsem v McCloudových stájích. Tam

mě zastihneš.“

„No dobrá.“ Margaret upřela pohled na Chestera. „A odkud

vy znáte takovou krásku, jako je slečna Sutherlandová?“

„Dělám u McClouda stájníka.“

„Je to jeden z mých trenérů,“ opravila ho A. J.

Chester překvapeně vzhlédl. „Najednou jsem povýšil?“

„Devlin mi pomáhá zvládat překážky,“ vysvětlovala A. J.

„Chester mi pomáhá zvládat sebe. Je úžasně moudrý, chápavý…“

Chester si odkašlal.

A. J. umlkla.

Margaret doslova zajiskřilo v očích.

Obě ženy se na sebe podívaly a jejich společný cíl se zakalil

jako ocel.

„Ještě jednou díky, Margaret,“ broukla A. J.

„Ozvu se,“ slíbila Margaret.

Obě se podívaly na Chestera, který vypadal, že každou chvíli

omdlí.

„Madam,“ uklonil se mírně směrem k Margaret.

„Moc mě těšilo, pane Raymonde.“

A. J. se obrátila k odchodu a Chester ji následoval, ale

předtím se ještě jednou po Irce ohlédl.

Když venku kráčel vedle A. J. k dodávce, řekl: „Nejsem vojetý auto, víš. Nemusíš mě prodávat, jako bych byl nějaká kraksna, pro kterou se hledá garáž.“

„To jsem dělala? Já myslela, že se jen přesně vyjadřuju. Jsi neuvěřitelně důležitá součást…“

„Tamta panička nepotřebuje, aby se jí vnucoval chlap.“

„Takže sis všiml.“

„Všim’ čeho?“

„Jaká je to milá osoba.“

„Jasně, že všim’,“ zabručel. „Ale možná je vdaná, co já vím.“

Jeho otázka zůstala viset jako horolezec na útesu čekající na

záchranu.

„Margaret je vdova,“ hodila mu A. J. záchranné lano.

Nasedla za volant a strčila klíček do zapalování.

„No ne,“ zamumlal Chester a zasunul se vedle ní. „Chci říct,

to je škoda. Jak dlouho?“

„Dva roky. A s nikým teď nechodí.“

Motor naskočil.

„Dyť mi do toho nic není,“ prohlásil Chester pevně.

„Ovšemže ne,“ souhlasila A. J. a zařadila zpátečku.

Střelil po ní pohledem. „Dohazuješ mě, holka?“

„Ale pročpak bych něco takového dělala? Očividně se o sebe

dovedeš postarat sám.“

„Přesně tak. S dámama žádnou pomoc nepotřebuju.“

Otočila dodávku a snažila se moc neusmívat.

„Myslíš, že jsem se jí líbil?“ zeptal se.

A. J. a Devlin už byli na cestě na večeři, když vyndala

papírek, který dostala v bance, a podala mu ho.

„Co to je?“

„Peníze, co ti dlužím.“

Zamračil se.

„Když jsem tady začínala,“ řekla, „dohodli jsme se, že ti budu platit za trénink a ubytování. To by mělostačit. Aspoň podle toho, co si účtujeme v Sutherlandových stájích.“

Aniž by se podíval na šek, pokusil se jí ho strčit zpátky.

„Nechci tvoje peníze.“

„Devline, viděla jsem ty účty.“

„Jaké účty?“

„Ty nahoře na tvém stole.“

„No a?“

„Nakupily se tam pohledávky za dva tisíce dolarů. Tyhle peníze potřebuješ. Už nesoutěžíš.“

„Díky za připomenutí,“ zamumlal temně.

„Tak jsem to nemyslela.“

„Takže myslíš, že přijdu na mizinu, protože živím tvého hřebce?“

„To jsem neřekla.“

„Každopádně dovol, abych tě uklidnil. Nepohybuju se sice ve stejné lize jako tvůj otec, ale nouzi s bídou taky netřu.“

„Devline…“

„Škoda, že ses nepodívala do mého investičního portfolia, když už jsi tam nahoře čmuchala. Pak bys byla klidná.“

„Já tam nečmuchala.“

„Takže ti ty účty prostě jen tak přišly pod ruku, když jsi

telefonovala.“

„Koukej, jen se snažím plnit své závazky.“

„A já ti říkám, aby sis s tím nedělala starosti.“

A. J. se na něj prosebně zadívala. „Moc dlouho jsem o sebe nechávala pečovat jiné lidi. Ty a já bychom měli být partneři.

Dovolíš mi to, prosím?“

Sledovala, jak zkřížil paže na hrudi, šek zastrčený v ohybu lokte. Zatímco čekala, až promluví, sáhla si ze zvyku k hrdlu, ale nebylo tam nic, co by mohla mnout v prstech. Spustila ruku.

Devlin svraštil čelo, nebyl si tak docela jistý, co v tom pohybu chybí.

Nakonec řekl: „Tohle jsou tvoje peníze, nebo tvého otce?“

„Moje.“

Kdyby byly otcovy, snadno by šek roztrhal. Neměl v úmyslu

přijmout peníze Garretta Sutherlanda. Nikdy. Protože šlo o peníze A. J., uvažoval, zda by se něco změnilo,kdyby věděla, že má Devlin několik milionů dolarů v různých akciích, bankovních účtech a realitách. Přijímala by pak snáz, že za ni nese část jejího břemene?

„Devline, možná jsem ti to přinesla, protože mi dělá starosti, kolik tě hřebec a já stojíme, ale nejde jen oto. Chci být prostě nezávislá. Poprvé v životě se chci sama uživit.“ Odmlčela se.

„Musím být soběstačná.“

„Mně se to nelíbí.“

„To vidím. Ale víš, že je to tak pro mě správné, viď?“

Prohrábl si rukou vlasy. „Nechci, aby sis myslela, že se

o tebe nedokážu postarat.“

A.

J. k němu přistoupila a položila mu dlaně na pevné svaly nadloktí. „Vím, že se o mě dokážeš postarat. O tom jsem nikdy nepochybovala.“

Dlouze se na ni zahleděl.

„Nevěděl jsem, že jsem takový zastánce tradic,“ zamumlal

a objal ji kolem ramen. „Postarat se o svou ženskou a tak dále, jeskynní muž se buší do hrudního koše.“

„Jsi sladký, když jsi takový zpupný ochranitel.“

Neochotně zastrčil šek do zadní kapsy.

„Byla tohle naše druhá hádka?“ zeptal se, když jí otevíral

dveře.

„Asi ano,“ A. J. se do něj zavěsila. „A myslím, že to dopadlo moc dobře.“

„Znamená to, že se později budeme usmiřovat?“

„Tomu klidně věř.“

Nastupovali do dodávky, když řekla: „Mimochodem,

požádala jsem Margaret Meadovou, aby se podívala do

Sabbathových záznamů. Možná mi během příštích pár dní kvůli něčemu zavolá.“

„Dozvěděla ses něco od posledního majitele?“

A. J. zavrtěla hlavou. „Ani od prvního.“

Devlin zajel do sousedního města a najedli se v restauraci,

kde dělali vyhlášené lasagne. Po svém neúspěšném kuchařském

experimentu se A. J. chopila příležitosti, aby pochytila pár tipů od profíků. Číšník se od ní ochotně nechalvyslýchat a nakonec přišel k jejich stolu šéfkuchař osobně. Dělala si poznámky na papírové ubrousky, akdykoli vzhlédla k Devlinovi, sledoval ji očima plnýma humoru a vroucnosti.

Ve filmu, který viděli, bylo víc zvláštních efektů než děje, ale to nevadilo. Když zase zastavovali u stáje,oba se shodli na tom, že večer byl perfektní. Zkontrolovali Sabbatha, šli do domu, pověsili si bundy ajeden za druhým zamířili nahoru. Společně se svlékli, naházeli prádlo do koše a bok po boku si vyčistili zuby.

Když spolu leželi v posteli, zavřela A. J. oči a pocítila obrovský klid a mír.

Devlin byl naopak vzhůru a zíral do stropu. Než hodil plátěné

kalhoty k ostatnímu špinavému prádlu, vybral kapsy a našel šek.

Překvapilo ho, na jak velkou částku ho vypsala.

Co jsem čekal, dumal. Patrně má svěřenecký fond, vedle kterého vypadá Fort Knox jako dětská pokladnička.

Nazítří ráno mu však pořád ještě něco vrtalo hlavou. Když zůstal s Chesterem chvilku sám, zeptal se ho: „Kde jste včera byli?“

„V železářství, ve starožitnictví a v aukční síni.“

„Ve starožitnictví?“

„Jo. A v bance.“

„Kde?“

„National Savings and Trust.“

„Ne, ve kterém starožitnictví?“

Chester okamžik uvažoval. „V takovým fakt nóbl na State

Street. Ve výloze mají všechno možný stříbro a šperky. Vypadá to tam, jako bys musel ukázat kreditku,než tě vůbec pustěj do dveří.

Nemusím ani říkat, že jsem zůstal v dodávce.“

Devlin se zamračil.

„Co se děje, hochu? Vypadáš, jako by ti pěkně hučelo v hlavě.“

„To nic. Zapomeň, že jsem se ptal.“

O týden později vyvolával Devlin povely a A. J. se Sabbathem se rozcvičovali. Chester hleděl od ohrady a žasl.

Ze srážky vlaků k poezii v pohybu, říkal si. Jasně, dalo to

práce jako zvednout stodolu holejma rukama, dodával v duchu.

Dvojice se pohybovala plavně a jako srostlá, když přecházela z těžkého klusu do cvalu. Dokonce ani Chesterovo zkušené oko nepoznalo, kdy A. J. dává hřebci povely. Bylo to, jako by spolu komunikovali telepaticky, a když začali skákat, jen se divil. Za dunění kopyt a klenutých oblouků skoků se hnali po trati, hbitě zvládali mamutí překážky, a to vše s elegantní sebejistotou, jako by to byl všeho všudy jen rozmar.

V branži se právě objevil nový šampion, říkal si Chester, a na Kvalifikaci to všichni poznají.

Uprostřed jízdárny si Devlin v duchu říkal totéž. Když přiklusali na střed, začal tleskat.

„Blahopřeju. To bylo ohromné.“

A. J. však sotva reagovala. Tvář měla staženou, líce bledé a bylo vidět, že ruce držící otěže se jí třesou. Ve stejném stavu byla po každém tréninku a on to nemohl pochopit. Na dotazy vždycky odpovídala: „Nic mi není. To je jen stresem. Abych Sabbatha udržela, musím se hrozně soustředit.“ Byla to věrohodná výmluva. Ale on už jí na to neskákal.

„Chestere,“ zavolal. „Provedeš tu potvoru, ano?“

A. J. na něj překvapeně pohlédla.

„Musíme si promluvit,“ prohlásil.

„O čem?“

„Proč vypadáš, jako bys měla každou chvíli spadnout ze

sedla.“

„Vůbec nic mi není.“

„Kecy. Je na tebe strašný pohled.“

„Mám jen špatný den.“

„Takhle to vypadá po každém tréninku.“

„Je to těžká práce.“

„Tak těžká zas ne.“

Zamračila se na něj; bolest v paži a jeho prozíravost ji zahnaly do defenzivy. Její hlas zazněl ostře.

„Vážím si tvé starostlivosti, ale je mi fajn. A nepotřebuju při provádění koně pomáhat.“ Zavolala naChestera, který se blížil: „To je dobré, já se o něj postarám.“

Stájník pokrčil rameny, otočil se a Devlin ji obdařil temným pohledem. „Jen si posluž, ale ještě si o tom promluvíme doma. Tenhle rozhovor ještě neskončil.“

A. J. sledovala, jak odchází z jízdárny, a zaúpěla. To poslední, co jí ještě chybělo, byla hloubková diskuse o její odolnosti. Hřebec se vydal krokem podél ohrady a ona trochu ztratila ostražitost; škubla sebou, když si pokládala ruku do klína.

Bolest se nelepšila a nijak ji nepřekvapovalo, že si Devlin všiml její malátnosti. Ustavičná bolest bylavyčerpávající.

A výmluvy se hledaly čím dál hůř.

Když konečně sesedla, musela spolknout další dva motriny,

než mohla odvést hřebce zpátky do stáje. Připadala si bídně;

zavírala branku jízdárny a připravovala se na útrapy hřebelcování, když vtom na příjezdovou cestu vjelo neznámé auto. Vystoupila z něj Margaret Meadová, zamávala na A. J. a usmála se, když

uviděla v pozadí postávat Chestera.

A. J. k ní vykročila s hřebcem a ze všech sil se snažila

návštěvnici vesele vítat, přičemž zoufale čekala, až léky proti bolesti zaberou.

„Dobré poledne,“ pozdravila Margaret.

„Nemusela jsi jezdit až sem,“ odpověděla A. J. a ohlédla se

na Chestera, který stál hned za stájovými dveřmi. „Ale jsem ráda, že jsi tady.“

Obě ženy si vyměnily významný pohled.

„Co kdybys šla dovnitř, ať nestojíš na větru,“ řekla A. J. dost hlasitě, aby ji bylo slyšet. Doufala, že tímChester získá chvíli času, aby se vzpamatoval.

V šeru toho skutečně využil. Strhl z hlavy baseballovou

čepici a uhladil si řídké vlasy. Když se k němu Margaret přiblížila, přešlapoval z nohy na nohu jako nervózní metronom.

„Zjistila jsi něco?“ zeptala se A. J., když zastavila hřebce

v úvazišti. Natahoval hlavu kupředu a očichával Margaret.

„Jistě že zjistila,“ opáčila Margaret. Hladila mu tlamu a oči jí přitom zesmutněly.

A. J. ucítila, jak se jí útrobami rozlévá chlad.

„Zřejmě ho prodali jako ročka do stáje, která nebyla zrovna

vyhlášená humánním zacházením s koňmi. Nemůžu ti přesně říct,

co se tam s ním dělo, ale jestli je pravda to, co se povídá, pak to tam měl nejspíš hodně těžké.“

„Ach, ne…“

„Úřady nechaly ty stáje zavřít před dvěma roky. Prodávali

jsme v průběhu let spoustu koní, které tam trénovali, a všichni měli nějaké problémy s chováním. Přivlídném zacházení se většina z nich vzpamatovala, i když už nikdy nebyli úplně jako dřív. To týrání v nichzůstane.“

„A není divu.“ A. J. položila ruku na hřebcovu šíji. Otočil k ní hlavu a láskyplně do ní šťouchl.

Všechno to bylo velmi jasné. To, jak byl agresivní ve výstavní aréně, jak byl choulostivý na nohy a když se na něj moc tlačilo, začal se chovat zběsile; jeho podezíravost vůči lidem, které neznal. Jeho strach zvody. Slyšela už o koních, s nimiž se špatně zacházelo, znala několik historek o týrání, ale obvykle semajitelé a stáje o své svěřence starali dobře, když pro nic jiného, tak kvůli těm obrovským sumámpeněz, které do závodních koní napumpovali. Naneštěstí existovaly i tragické výjimky.

„Mně se zdá, že jsem vo tom podniku slyšel,“ promluvil Chester. „Ten chlap, co to ved’, je fakt ujetej hajz, ehm, člověk.

Dycky nechával svý stájníky pouštět na koně vodu z hadice. Prej je to způsob, jak zvíře utahat, když zlobí.

Když to stájníci nechtěli dělat, vyrazil je. A to bylo ze začátku. Když to tam zavírali, byl už fakt šílenej.Nechával koně vyhladovět a mlátil je. Byl to pěknej bordel.“

„Mrzí mě, že nemám lepší zprávy,“ řekla Margaret.

„Mě taky,“ opáčila A. J. smutně.

Nedokázala pochopit, jak někdo mohl ubližovat něčemu tak

nádhernému, jako byl hřebec, který jí teď oždiboval okraj límce u bundy. Jeho dech ji hřál na tváři aměkoučká huba se jí něžně otírala o šíji. Srdce jí krvácelo kvůli krutosti, kterou vytrpěl, a kvůli ostatnímzvířatům, s nimiž se tak surově nakládalo. Skutečnost, že stáj zavřeli, nikdy nenapraví to, co je potkalo.

„Ale holka,“ Margaret objala A. J. kolem ramen, „ty máš

srdce na pravém místě. Tenhle hřebec měl štěstí, že tě našel a že tys našla jeho. Jste krásný pár.“

Chester přikývl. „Moc krásnej.“

„Musím si jít promluvit s Devlinem,“ vzpomněla si A. J. „Omluvíte mě, prosím?“

Margaret se usmála. „Samozřejmě.“

„Vyhřebelcuju ho jaksepatří,“ ozval se Chester, ještě než otázka padla. „Už běž.“

Margaret a Chester se za mladou ženou chvilku dívali.

„Je to prima holka,“ podotkla Margaret.

„Jo. A měla byste ji vidět na tom koni. Přivedla ho k rozumu, že byste tomu nevěřila.“

„Úžasné, co svede trochu lásky.“

Chvilku mlčeli.

„No,“ pronesl Chester s očima upřenýma do země u svých

nohou. „Hrajete ráda bingo?“

„Devline?“ zavolala A. J., když vstoupila do dveří.

„Tady jsem.“

Šla za jeho hlasem do kuchyně. Jedl sendvič a nabídl se, že jí taky jeden udělá. Zavrtěla hlavou.

„Stavila se tu Margaret Meadová,“ oznámila.

Devlinovy oči zbystřily při stísněném zvuku jejího hlasu.

„Co říkala?“

A. J. mu přetlumočila zprávu a do Devlinovy tváře vstoupil

zasmušilý výraz.

Když domluvila, zaklel.

„Znal jsem pár jezdců odtamtud. Ta stáj měla vysokou

fluktuaci, a z dobrých důvodů. Ledacos se povídalo, ale spousta lidí to považovala jen za drby stájníků, codostali padáka, nebo jezdců, kteří se neshodli s vedením. Úřadům trvalo sakra dlouho, než to tamzavřely.“

Devlin natáhl ruku přes stůl, A. J. ji uchopila a pevně držela. Chvíli si povídali o smůle, která hřebce potkala.

„Ale s vodou už se snáší líp,“ vstávala A. J. „Asi proto, že mi opravdu důvěřuje. Teď s ním půjdu zase ven a zkusím…“

„Myslím, že by sis měla radši vzít odpoledne volno.“

„Proč?“

Tváří mu blesklo zoufalství. „Jsi rozčilená. A unavená.“

„Devline…“

„Potřebuješ pauzu.“

„Ne, nepotřebuju. Do Kvalifikace zbývají jen tři týdny.“ Zvedla zdravou ruku a začala si rozplétat cop.Když skončila, zapletla ho znovu a pevně zavázala.

„Moc se dřeš.“

„Jsem úplně v…“

Devlin explodoval, praštil pěstí do stolu. „Jestli ještě jednou uslyším, že jsi v pořádku, prorazím hlavouzeď!“

A. J. ucukla, překvapena silou jeho emocí. Oči, které na ni upíral, se třpytily hněvem.

„Nejíš. Vypadáš příšerně. Celou noc sebou házíš

a převaluješ se.“ Otevřela ústa. „A nepopírej to. Já jsem v té posteli s tebou.“

Zvedl ruku dřív, než se stihla začít obhajovat.

„A. J., jestli se trochu neuvolníš, nezvládneš to. Moc se dřeš, a jestli to tak půjde dál, nebudeš naKvalifikaci k ničemu. V tomhle mi musíš důvěřovat.“

Odvrátila od něj pohled, zkřížila paže na hrudi.

Mnohem jemnějším tónem se zeptal: „Proč je to pro tebe tak důležité?“

Devlin slyšel ve svém hlase podtón zoufalé touhy. V téhle kadenci sám sebe nepoznával a v jiných obdobích svého života by se za ni možná dokonce i styděl. Teď už mu slabost nevadila.

Záleželo jen na ženě, kterou miloval, a na tmavých kruzích

z vyčerpání pod jejíma matnýma, modrýma očima.

Když mu neodpověděla, už myslel, že ho bude ignorovat.

Pak vážným hlasem začala vyprávět.

„Když jsem byla mladší, lidi mi vždycky říkali, že se podobám

mamince. Že jsem její malý stín. Jak jsem dospívala, stala se ze mě dcera mého otce, bohatá holka, co jezdí na koni. Teď se o mně ví, že mě trénuješ ty a že jsem koupila toho koně.“

Pohlédla mu do očí. „Kdy se sakra začne mluvit o mně?

Od té doby, co jsem odešla z domova, se dívám zpátky

a říkám si, že můj život byl jedna dlouhá řada definic jiných lidí.

A částečně je to moje vina, protože jsem moc dlouho žila v otcově stínu. Ale už to tak nechci. Já jsem si vybrala Sabbatha. Já si vybrala Kvalifikaci. Já odvádím práci.“ Zhluboka se nadechla.

„Nechci být princeznička Garretta Sutherlanda. Nechci být jen jedna z okrajových jezdkyň. A jsem ochotná ledacos obětovat, abych dostala, co chci.“

Devlin prudce vstal od stolu.

„Necháš mě v bryndě?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou a podal jí ruku.

Když si s ním propletla prsty, vyvedl ji po schodech na horní

odpočívadlo a zastavil se u dveří, které byly zavřené po celou dobu, co žila v domě. Když je otevřel, nepoužívané panty zavrzaly.

A. J. se podívala dovnitř a zajíkla se překvapením.

Místnost byla plná soutěžních trofejí, stužek, fotografií. Byly tu velké stříbrné mísy a poháry, dvě zlatéolympijské medaile, čestné dresy a koňské pokrývky, fotografie Devlina a Mercy na mnohých obálkáchčasopisů. Vstoupila dovnitř a měla co dělat, aby to všechno vnímala.

Většina předmětů visela na stěnách, s láskou a uspořádaně rozmístěná. Ale ne všechny. V jednom rohu bylo sedlo, které vypadalo, jako by ho tam někdo jen tak pohodil. Leželo a umíralo na podlaze, deformovalo se vlastní vahou, rozpláclo se. Na hrušce byla zauzlená uzda a před ním nepořádně pohozené páry jezdeckých bot, podobné četě raněných vojáků.

Celou tu anarchii a dokonce i věci, o které bylo bedlivě pečováno, pokrývala vrstva prachu.

Obrátila se k Devlinovi s vyvalenýma očima.

„Nechtěl jsem, aby se z toho stala svatyně,“ rozhlédl se. „Musel jsem to všechno někam dát, jak se to hromadilo, a můj smysl pro pořádek z toho svatyni udělal. Teď je to spíš mauzoleum.“

„Všechny ty obrázky,“ žasla A. J. Zaměřila se na jeden. Byli na něm Devlin a Mercy na jedné z Kvalifikací. Vzpomněla si, jak je sledovala z tribuny. „Na téhle jsem byla.“

Přistoupil k ní. „To už je spousta let. V jiném životě.“

„A viděla jsem tě, když jsi vyhrál tohle,“ popošla k jedné ze zarámovaných medailí. Jako by spatřila část vlastní minulosti. „Byla jsem úplně bez sebe, když jste…“

A. J. se zarazila, ale dívala se dál.

Když si prohlédla obsah pokoje, prohlásila: „Děkuju, žes mi

to ukázal. Vždycky jsem si říkala, kam se to všechno podělo.“

„Už jsem tu nebyl… panebože, připadá mi, že celou věčnost.

Dlouho jsem skoro nebyl schopný projít kolem dveří.“ Devlin

přistoupil k rozpláclému sedlu a zvedl ho z podlahy. „Neumíš si představit, kolik času jsem v něm strávil.“

Oprášil ho a pečlivě vrátil na místo.

„Tohle byl celý můj život,“ prohlásil. „Od rozednění až do

noci, ježdění a soutěže pro mě byly všechno. Na ničem jiném

nezáleželo.“

Když na ni hleděl, vetřel se mu do hlasu řezavý tón. „A právě proto ti říkám, abys zpomalila.“

A. J. svraštila obočí. „Nedostal jsi všechny tyhle trofeje a stuhy za to, že ses vzdával. Dřel ses. Přinášel jsi oběti.“

Chraplavě se zasmál. „To tedy ano. Obětoval jsem svou

partnerku, krucinál.“

„To neříkej.“

„Je to pravda. To ráno, než došlo k nehodě, jsem vyvedl

Mercy na rozběhání, o kterém jsem sakra dobře věděl, že je na ni moc. Den předtím zlomila břevno adivně přistála, ale já si říkal, že jí nic není.“ Hlas mu zeslábl. „Rozhodl jsem se na ni přitlačit, protože tojediné, co jsem chtěl, bylo získat znovu ten zatracený pohár. Zabil jsem ji kvůli hloupému stříbrnému poháru.“

Devlin zalétl očima ke čtyřem stříbrným trofejím z Kvalifikace zavěšeným na stěně. Ve vráskách jeho tvářese usadila chladná emoce, cosi blízkého nenávisti, jak ho zaplavila vlna výčitek svědomí.

A. J. k němu přistoupila a pohladila ho po rameni.

Prohlásil: „Můžu ti říct, že to nestálo za to, ale vím, že mi nebudeš věřit.“

„Samozřejmě že budu!“

„Pak lžeš sama sobě. Každý den, když vstupuješ se Sabbathem na jízdárnu na pokraji vyčerpání, pouštíš se do nebezpečí a ještě to zhoršuješ.“

Vzala ho za ruce a zvedla si je ke rtům. „Nechci, aby sis dělal starosti. Zvládnu to.“

„Nedělám si jen starosti. Jsem zoufalý a naštvaný, protože se tě snažím zachránit před tebou.“ Chraplavě vydechl. „Což nemá smysl. Kdyby se mě byl tenkrát někdo pokoušel brzdit, taky bych ho neposlouchal.“

„Devline, jsem silná a odhodlaná, ale nejsem zbrklá, pokud

jde o toho hřebce. O nohy mu pečuju bezvadně. Jsem tak

opatrná…“

Vrtěl hlavou. „Ty to prostě nechápeš, viď? Nejde o Sabbatha.

Jde o tebe.“

„A já to potřebuju udělat takhle.“

„Jestli to nestihneš do Kvalifikace, co se asi stane? Už

nebudou žádné další trofeje? Žádné další závody? Nefixuj se tolik na to, co bude ode dneška za tři týdny, zapomínáš, že je tu kalendář na celý rok plný soutěží, ve kterých můžeš závodit.

Nemusí být všechno hned.“

„Ale ty jsi ten, kdo mi na závodišti řekl, abych neustupovala.

Ty jsi mě dal do kupy, když nás Marceau všechny přeskákal. Proč mi teď říkáš, abych couvla?“

„Protože nevypadáš dobře.“

„Díky,“ zamumlala mrzutě a odtáhla se od něj. „To, že

nejsem vyfintěná, neznamená, že na to nestačím.“

„To bylo laciné, a ty to víš. Kromě toho ti neříkám, abys od

toho odešla, ale abys zpomalila.“

Setkali se očima a on doufal, že na ni zapůsobil, ale když se

A. J. obrátila k oknu, pochopil, že její uvažování nezmění.

„Co uděláš, když budu pokračovat?“ zeptala se nakonec.

„Miluju tě,“ řekl jejím zádům. „A něco jsem ti slíbil. Nikam

neodejdu.“

Sledoval, jak se jí ramena uvolnila.

„Bez tebe do toho jít nemůžu, Devline.“

„Tak po mně nežádej, abych seděl a koukal, jak se ničíš.“

„Jsem daleko silnější, než si myslíš.“

Přistoupila k němu a on ucítil, jak ho objímá kolem pasu.

Přijal její tělo, přitiskl ji k sobě a litoval, že ji nemůže ochránit před celým světem.

V hloubi srdce se Devlin modlil, aby je Kvalifikace

nerozdělila.

Devlin a A. J. se vrátili do stáje v napjatém mlčení, které se snažili kamuflovat banální konverzací. Chesterprávě dokončil hřebelcování koně a ukládal kartáče.

„Tak zpátky do bazénku,“ sdělila A. J. Sabbathovi. „A tentokrát si namočíš nohy.“

„Ty se ho chceš pokusit dostat do vody?“ zeptal se Devlin.

„O to mi jde. Čím víc se s vodou seznámí, tím líp. Co může být víc než dostat všechna čtyři kopyta do příkopu?“

„Ale je tam zima.“ Devlin chvilku mlčel. „Počkat. Jestli si jdeš zaplavat, asi mám přesně to, co potřebuješ.“

„To ne,“ zaúpěl Chester. „Bahňáky ne.“

A. J. po něm vrhla zvědavý pohled. „Co je to bahňák?“

„To se vůbec nedá popsat.“

Devlin se vrátil s těmi nejšerednějšími rybářskými gumovými

holínkami až po pás, co kdy A. J. viděla. Byly velké, skvrnitě zelené a strašně zapáchaly.

„To si děláš srandu.“

„Na tom není nic k smíchu.“

„To máš pravdu.“

„Náhodou jsou vyrobené na zakázku.“

„Ze starých pytlů na odpadky?“

„Ještě mi budeš děkovat,“ podával jí je.

„Jen když mě donutíš.“

A. J. si je před sebou přidržela a pak ukročila do strany. Bylo to jako dobrovolně vstupovat do jámy s bahnem.

„Počkej. Budeš si muset sundat boty,“ prohlásil Devlin. „Mají se nosit jen přes ponožky.“

„A se zavázanejma vočima, kdyby bylo náhodou někde

kolem zrcadlo,“ dodal Chester.

Zaklela a zula si pracovní boty. „Taky nepochybně pomůže, když člověk odloží trochu sebeúcty.“

Když si gumáky navlékla, sahaly jí až k hrudi a musela si

zkrátit šle na maximum. Nadbytečná guma se kolem ní při chůzi plácala a znělo to, jako když se ryba zmítá na dně člunu.

„Smrdí jako staré tenisky,“ nakrčila nos.

Chester se zasmál. „Když je vyráběli, museli se postarat, aby to byla rána pro všecky smysly. To bylo jedině správný.“

„Připadám si, jako bych na sobě měla Shrekovy podvlíkačky.“

„Dost těch vtípků,“ přerušil je Devlin. „Udrží tě v suchu, a to je nejdůležitější.“

„Tak dobrá, jdeme na to. Líp už v tom vypadat nebudu.“

Odvázala Sabbatha od úvaziště a viděla, jak si ji prohlíží. Jeho výraz jako by říkal: To snad nemyslíš vážně.

„Nezačínej,“ řekla mu. „Za pár minut budeš tak nervózní, že si ani nevšimneš, co mám na sobě.“

A. J. a Devlin odvedli hřebce na jízdárnu a tam ho na několik

minut vypustili. Když se Sabbath zklidnil, A. J. mu připnula vodicí šňůru a odvedla ho k vodě, přičemždávala pozor, aby jí nepřekážela poraněná paže. Výsledkem dosavadní těžké práce bylo, že ho dokázala přimět stát na okraji bazénu, ale začal se plašit, jakmile po něm žádala, aby s ní vstoupil do vody.

Otočili se a postup zopakovali. A znova. Časem hřebec začal konečně podléhat, opatrně natáhl přední nohu a dotkl se vody, když si A. J. stoupla do bazénu. Následovalo další kopyto, ale zbytek koně křest ohněm odmítal. S široceroztaženýma předníma nohama přenášel většinu váhy na záď a mohutné svaly se mu chvěly, jenjen senapnout a vymrštit se dozadu v okamžiku, kdy ho překoná strach.

Což se brzy stalo.

Vyrazil s tak zběsilým zaržáním a tak prudkým manévrem, až

to překvapilo dokonce i A. J. Pak to neprobíhalo zrovna nejlíp. Ve zpanikařené snaze odskočit od vodydosáhl Sabbath pravého opaku, protože mu ujely nohy a skončil všemi kopyty v bazénu.

Voda vystříkla, což ho vyděsilo ještě víc a zmáčel A. J. od hlavy až k patě, když se ho snažila udržet.

„To asi stačí,“ zavolal Devlin ze svého místa u ohrady.

„Nechci to ukončit takhle.“

„Jsi promáčená.“

„Dík, žes mi to řekl.“ Usmála se, aby svá slova zmírnila. „Ale musíme to zkusit ještě jednou.“

Z jednoho pokusu se vyklubalo několik. Zprvu se hřebec

odmítal k překážce přiblížit. Poté, co si díky vlastnímu zmítání potvrdil své obavy, byl ještě odhodlanějšínež dřív setrvat na suchu a co nejdál. Jenže sladké řeči a trpělivost A. J. přinesly ovoce. Právě sepřipravoval šlápnout znovu do vody, když si všimla, že k nim kráčí Devlin. Otočila Sabbatha, aby mu poskytla další pauzu, dopálená tím vyrušením.

„Co je?“ snažila se zakrýt třas, který jí zmítal.

„Nejvyšší čas jít dovnitř.“

„Už jen jednou…“

„Nic. Jsi mokrá jako myš.“

„Děláme p-pokroky,“ vypravila ze sebe mezi zuby, které jí drnčely jako kastaněty.

„Máš modré rty.“

„J-jdou mi k očím.“

V jeho pohledu byla neskrývaná výzva. Teď máš příležitost ukázat, že dovedeš být rozumná, sděloval jí očima.

„Fajn,“ zamumlala a odvedla koně z jízdárny.

V domě, když stála nahá před zrcadlem v koupelně, zvedla

A. J. paži nad hlavu. Dělala to pravidelně, test, který prováděla, kdykoli měla chvilku sama pro sebe.Pokaždé nadarmo hledala nějaké zlepšení, nějaké zmírnění ztuhlosti a bolesti.

Udělala grimasu a odvrátila se od zrcadla. Devlin dole připravoval večeři, z kuchyně stoupala vůně restované zeleniny. Vstoupila do ložnice a pohlédla na jejich společné lože; zavzpomínala na to, kolikrát se v něm milovali.

Znovu se jí vybavil rozhovor, který vedli v pokoji s trofejemi, a srdce ji zabolelo. Každým dnem víc a víc spoléhala na svou schopnost udržet se fyzicky v chodu pouhou silou vůle. A jak čas plynul, lži sehromadily a sázky zvyšovaly. Zamrazilo ji obavou, když si uvědomila, jak moc riskuje. Byla přesvědčená,že pokud to dokáže přestát, její zranění se neprozradí a on se nikdy nedozví, čím ve skutečnosti prochází.Nebude si dělat starosti. A nebudou se muset hádat kvůli tréninku.

Ale co jestli to nezvládne? Co jestli bolest dosáhne bodu, kdy už to dál nepůjde?

A. J. si stáhla vlasy dozadu a začala se oblékat.

Má dost šťávy, aby vydržela do Kvalifikace, opakovala si v duchu. Prostě musí.

„Už jsi hotová?“ zavolal Devlin zezdola.

„Jsem skoro oblečená.“

„Škoda.“

A. J. se zasmála.

A pak spolkla další dvě pilulky proti bolesti.

O týden později bojoval Sabbath o každou píď jako bělice

v nádrži se žraloky.

„Já to myslím vážně,“ přesvědčovala ho A. J. „No tak. Už jsi

to dokázal.“

Stála v patnácti centimetrech ledové vody, kterou už se

naučila nenávidět, a znovu tahala za vodicí šňůru. Z nosu jí teklo, necítila špičky prstů, i když mělarukavice, a nohy měla mokré. Což byla věčná záhada. Aťsi sebevíc hledala díry v rybářských holínkách, nemohla žádné najít. Gumáky měly být vodotěsné, ale její promáčené ponožky tvrdily něco jiného.

Tomu se říká špatná kombinace, říkala si s pohledem na svůj úbor. Hnusné a nefunkční.

Hřebec natáhl přední kopyto, jako by měl přijít o celou nohu,

a pohroužil ho do vody se znechuceným výrazem. Následovalo

další a pak se Sabbath zarazil a zjišťoval, jestli to opravdu myslela vážně. Když postoupila o krok dál dobazénu, těžce vzdychl a následovaly jeho zadní nohy. Stáli spolu ve vodě, A. J. mu hladila šíji i ego a nádherný hřebec se tvářil nešťastně. Ale už se neděsil a neutíkal.

Tohle je ten zlom, na který jsme se tolik načekali, říkala si

A. J. I když si připadala, jako by ho učila plavat.

Bylo těžké necítit frustraci, a to navzdory pokrokům. Vzhledem k tomu, že se ho ještě nepokusili přimět k dalšímu skoku přes bazén, zdaleka nedosáhli svého.

A. J. kýchla.

Ona však už málem dosáhla zápalu plic, sakra.

Když vyváděla Sabbatha z bazénu, podlehla jeho výrazu

plnému naděje a rozhodla se ho odvést zpátky do stáje. Vyváděla ho z jízdárny, když přijel Devlin zeservisu s dodávkou, které nechal opravit korbu. Zamával jí a šel otevřít branku. Když k němu přistoupila,říkala si, že čvachtající gumáky a kýchání ji doprovázejí jako špatná dechovka. I tak byly jeho očipřívětivé, když do nich vzhlédla.

„Jak to dneska šlo?“ zeptal se.

„Zhruba stejně jako vždycky. Spousta času ve vodě, ani

jeden skok přes ni. Pozitivní je, že by to mohl zkusit v olympijském plaveckém týmu. Podle toho, kolikvody dokáže vyšplíchat, má dobrou šanci v motýlku na sto metrů.“

Kráčeli spolu ke stáji.

„Tak si nás představuju v Kvalifikaci,“ říkala A. J. „Uprostřed okruhu se Sabbath zastaví a přebrodí vodnípříkop, protože jsme ho k tomu vytrénovali.“

Chester vystrčil hlavu ze sedlovny.

„A heleme se, Esther Williamsová a Fernando Lamas,“ řekl.

„Zkus spíš bratry Marxovy,“ zamumlala a zavedla hřebce do boxu. Začala mu rozepínat promáčenou pokrývku.

„Myslím, že je nejvyšší čas s ním skočit,“ oznámila Devlinovi.

„Souhlasím. Panika dost ustoupila, takže si snad dokáže uchovat zdravý rozum.“

„Tak tedy zítra.“

Devlin jí podal suchou houni, kterou přehodila hřebci přes

hřbet a připevnila pod břichem. Když bylo o Sabbatha postaráno, vyšla do uličky, rozepnula si obávané šle a ulevilo se jí, že se jich zbavila. Cítila, jak gumáky padají na podlahu, a připadalo jí, že jsou taky rády,když se jí zbaví. Neubránila se, aby se na ně nenávistně nezamračila.

Devlin jí pomohl z nich vystoupit a pohlédl na její mokré ponožky.

„Když je nosím já, nikdy do nich nenateče.“

„Asi tě mají radši než mě.“ Šla pověsit gumáky do sedlovny a doufala, že je měla na sobě naposled.

Když se vrátila, Devlin a Chester se bavili o stavu ohrady

kolem jízdárny, jejíž některé části potřebovaly nově natřít.

„Postarám se vo to příští tejden,“ sliboval Chester. „Než se

moc vochladí.“

„Dobrý nápad.“ Devlin se podíval na hodinky. „Tak jdeme

všichni na večeři?“

„Já ne,“ zněla radostná odpověď.

Devlin střelil po stájníkovi podezíravým pohledem.

„Co na mě tak koukáš, hochu?“

„Jsi nějak moc veselý na to, že jsi zrovna odmítl večeři.“

„Dneska jdu na bingo.“

„Chodíš na bingo už skoro deset let, a vždycky jsi jedl u mě.“

„No a?“

„Taky jsi nikdy nevypadal před odchodem tak rozparáděně.“

„Nevím, jak to myslíš. Copak se člověk nemůže těšit na

trošku poklidnýho hazardu?“

Devlin se otočil k A. J. „Věřila bys tomu, že odmítne večeři

a bude se z toho tak radovat?“

Upřela na stájníka láskyplný a shovívavý pohled.

„Tak moment,“ zarazil se Devlin. „Co se to tady sakra děje?

Máš rande, nebo co?“

„A co kdybych měl?“

„Ty vážně někam jdeš? S někým?“

„Nemusíš se tvářit, jako by to byl bůhví jakej zázrak. Na tom není nic směšnýho, že by nějakou dámu zlákalo mý jedinečný kouzlo a vkus.“

Devlin se smíchem plácl přítele po rameni. „Blahopřeju! Kdo je ta šťastná?“

„Akorát nejkrásnější holka na světě.“

„Ty mi zahýbáš?“ utrousil Devlin směrem k A. J.

„No, on má své kouzlo. Jídlo má barevně zkoordinované a náramně to umí s kolečkem.“

„Moje holka se jmenuje Margaret Meadová,“ prohlásil Chester a vychutnával zvuk svých slov.

„Margaret z dražební síně?“

„Jo.“

„A kdy sem přijde na večeři?“

„Chceš si ji prohlídnout, nebo co?“

„Musím jí zkontrolovat zuby.“

A. J. opět kýchla. „Než si to dopovíte, já půjdu za horkou vodou. Přeju ti senzační večer, Chestere.“

„Mám to v plánu.“

„A odkud ji znáš?“ vyptával se Devlin, když A. J. odcházela.

Jakmile se ocitla v domě, zamířila nahoru do koupelny. Ze

všeho nejdřív si zula ponožky, protože už je nesnesla na nohou ani vteřinu. Pak nastavila topení namaximum, pustila vodu a začala se svlékat. Zuby jí drkotaly, nehtová lůžka měla znepokojivě šedou barvu a uvažovala, jestli jí ještě někdy bude teplo.

Když si začala stahovat rolák a zvedla přitom ruku, škubla

sebou a teprve na několikátý pokus se jí podařilo svetr stáhnout přes hlavu. Sténala, snažila se pažiuvolnit a zjistit, jaký má rozsah pohybu. Ani po té dlouhé době, která uplynula od jejího pádu, se to pořádještě nelepšilo. Možná i trochu zhoršilo, pokud k sobě měla být brutálně upřímná.

Z toaletní taštičky vyndala lahvičku pilulek, na které se

naučila spoléhat se skličující pravidelností. Lahvička byla lehká, a když sundala víčko, překvapilo ji, že jeskoro prázdná. Vysypala si zbývající bílé kapsle do dlaně, spolkla je a pak lahvičku vyhodila do smetí. Užto bylo druhé balení, které za uplynulý týden spotřebovala; v duchu si poznamenala, že až pojede doobchodu, musí si koupit další dvě nebo tři.

Zatímco A. J. čekala, až se jí naplní vana, přistoupila k oknu a zadívala se na jízdárnu.

Zítra bychom tu vodu měli přeskočit, říkala si.

Nazítří, po důkladném rozcvičení na překážkách, otočila A. J. Sabbatha přímo proti vodnímu příkopu. V paži jí pulzovalo a pochybovala o tom, zda bylo moudré nechávat si pokus až na konec. Ke konci tréninku byl kůň vždycky klidnější, zato její bolest byla vždycky intenzivnější.

Přehodila si otěže do zdravé ruky a kradmo si paži protáhla,

aby si ji uvolnila. Hřebec pod ní klusal na místě, šoupal kopyty v hlíně. Pohodil hlavou a zafrkal. Zaťala zuby, uvelebila se a pobídla ho.

Sabbath vyrazil kupředu, směrem k vodě. Cítila pod sebou jeho vzrůstající napětí, ale neuhnul, krok měl plný a cílevědomý. Blížili se pěknou rychlostí, a ať už to způsobila jeho vnitřní síla, nebo pouhá setrvačnost, skočil. Nijak krásně, nijak sebejistě, nijak stylově.

Ale dostali se na druhou stranu beze ztrát.

A. J. byla původně připravena, že hřebec odmítne spolupracovat a ona skončí v bazénu. Místo toho ji příjemně překvapilo, když letěli vzduchem a vodu nechali pod sebou.

„To je ono!“ zvolal Devlin, když cválala na Sabbathovi kolem jízdárny. Chester stojící u ohrady tleskal.

Ještě dva pokusy a hřebec, nespokojený, ale stále ne

odmítavý, zdolával vodu tak sebejistě, až začali přistávat trochu lehčeji. A. J. mu přitáhla otěže apřipadalo jí, že by měla cítit vítězoslavný příval úspěchu. Nebo aspoň obrovskou úlevu.

Místo toho byla otupělá. Jasně, dostali jsme se přes vodu,

říkala si, ale na domácí půdě, kde obecenstvo tvoří jen Devlin a Chester. Jak to bude vypadat v tomchaosu při Kvalifikaci?

Nasměrovala hřebce k Devlinovi, oči jí potemněly protichůdnými pocity.

„Nebudou vás posuzovat podle formy,“ připomněl jí. „Jenom

jestli se dostanete na druhou stranu vcelku.“

„Zbývá nám šest dní. Musíme ještě trénovat.“

„To platí pro všechny soutěžící na dráze.“

„Já vím.“ A. J. sesedla a sundala si helmu. „Jenomže o nás

to platí dvojnásob.“

„Podívej se na mě.“

Zvedla k němu oči.

„Měla bys být na sebe hrdá. Odvedla jsi úžasnou práci.“

Cítila, jak ji jeho ruka hladí po tváři. Přitiskla se mu k dlani, rty se dotkla jeho pokožky.

„Víš, tyhle podpůrné řeči ti jdou fakt moc dobře,“ řekla A. J.

tiše.

„Jen se snažím udělat své ženě radost.“

Palcem jí přejel po dolním rtu a pak tam spočinul. Když dál

probírali plány na Kvalifikaci, zalétla v myšlenkách zpět ke chvíli, kdy byli spolu naposled sami. Včeraodpoledne za ní Devlin přišel do vany, škádlil ji a pokoušel, až se přestal ovládat a pomilovali se vbublinkách a levandulové vůni. Tím to neskončilo. Hodiny před večeří uplynuly v oparu rozkoše, až je hlad donutil sejít dolů za jídlem. Protože se jim nechtělo vařit, snědli studenou sekanou a syrovou mrkev, akdyž na sebe hleděli přes jedinou zapálenou svíčku, bylo jim, jako by seděli u nesmírné hostiny.

To je vidět, že vášeň je nejlepší kuchař, říkala si. Prvotřídní.

„A. J.?“

„Pardon?“

„Desetník za každou tvou myšlenku.“

Usmála se.

„Máš je mít všechny zadarmo, pokud je zase uskutečníš.“ Její pohled byl plný smyslných příslibů.

Devlin přistoupil blíž a jeho tělo vysílalo nezaměnitelné

signály. „Povídej. Chci to slyšet z tvé sladké pusinky.“

Sabbath pohodil hlavou a dupl kopytem.

Při pohledu na jeho nesouhlasný výraz se rozesmáli.

„Nesnáší, když tě rozptyluju,“ řekl Devlin cestou z jízdárny.

„Zřejmě chce, abych měla oči jen pro něj.“

„Znám ten pocit.“

Dva dny před Kvalifikací si A. J. jela do sídla pro pár věcí na sebe, které bude při závodech potřebovat.Většinu parádního oblečení nechala ve své staré ložnici a také hledala jeden konkrétní pár bot.

Ve dnech, jež uplynuly od chvíle, kdy se Sabbathem

úspěšně zdolala skok přes vodní příkop, nastaly ještě jakési pokroky. Dospěli spolu až k bodu, kdy dokázali zdolat vodní příkop uprostřed trati, ale problémy přetrvávaly. Pokaždé před vodní překážkou vypadli z rytmu a zpomalili tempo. I když jim to v první fázi nevadilo, pokud by se dostali až k načasovanému odrazu, mohla by to být slabina.

A pak tu byla její paže. Měla reálné obavy, zda vydrží

náročný závod. Z hlediska vytrvalosti závisela její efektivita v sedle na tom, jak moc se s ní bude Sabbathrvát a kolik bolesti ona vydrží. Litovala, že tuhle rovnici nemůže víc ovlivnit. Ibuprofen nestačil na všechnoa ona věděla, že sotva může doufat v zázračné uzdravení nebo v to, že se Sabbath začne chovat jako dokonalý gentleman.

Když otevírala dveře svého pokoje, myslela na to, že večer se nejspíš naloží do horké lázně.

A. J. ztuhla na prahu místnosti.

Na zlomek vteřiny ji napadlo, jestli snad nezabloudila. Nebo nepřišla o rozum.

Místnost byla plná krabic, naplněných nazdařbůh trofejemi a stuhami, které původně visely na stěnách. Zásuvky byly pozotvírané dokořán jako ústa ukazující viklavé zuby jejích triček a kalhot. Dokonce i postel s nebesy byla zpustošená, byl z ní stažený závěs a sloupky někdo odšrouboval a nechal ležet na podlaze.

A. J. jako omámená překročila hromadu knih a vydala se do

koupelny. Byla v podobném stavu.

Jako omráčená vstoupila do šatny a byla ráda, že aspoň její závodní oblečení ještě visí na ramínkách a není zmačkané. Vyndala si dva blejzry, dvě naškrobené košile a sáhla do setmělého kouta pro jezdecké holínky, které potřebovala. Pečlivě uložila oblečení do pytle na obleky a důkladně zapnula zip; připadalo jí, jako by ty kusy oděvu potřebovaly ochranu.

Zkoprněle usedla na postel a uvažovala, co má dělat.

Což už bylo samo o sobě změna.

Až do nedávna by jí první popud velel vyřítit se do chodby,

zahnout dvakrát doleva a jednou doprava a pak bušit na Peterovy dveře, dokud by se neotevřely, aneboje vypáčit holýma rukama.

Tenhle chaos mohl způsobit jedině on. Nikdo jiný by neměl tu drzost vystěhovat ji z vlastní ložnice.

Jak tam ale seděla v troskách svého osobního prostoru,

netoužila ho vyhledat. Toužila jenom odejít.

Pak se ve dveřích objevil Peter.

„Nečekal jsem, že tě uvidím,“ překročil práh. Měl na sobě svůj obvyklý oblek, tentokrát zabarvený do hněda. „Promiň ten binec, ale zítra přijdou malíři.“

Neznělo to příliš lítostivě.

„Kam dáš všechny moje věci?“ zeptala se. „A kdys mi chtěl říct, že se sem nastěhuješ?“

„Zaměstnanci to všechno nosí na půdu. A není co říkat. Odešla jsi z vlastní vůle.“

„Proč to děláš?“ Byla spíš zvědavá než ublížená.

„Vlastně je to věc estetiky. Výhled odtud je lepší než z mého

pokoje, tak si ho beru.“

Zíral na ni a čekal na odpověď. Připadalo jí, že se tváří dychtivě.

„No, doufám, že si to panorama užiješ,“ vstala A. J.

z postele, zvedla svůj pytel s oblečením a boty. „Mně se vždycky líbilo.“

Když se pokusila kolem něj projít, zastoupil jí cestu.

„To je všechno?“

„Jak to myslíš?“

„Jen tak odcházíš?“

„Je to příjemnější než se s tebou hádat.“

„Dřív to tak nebylo.“

„To je důvod, proč jsi to udělal? Těšil ses na boj?“

„Ne. Ale čekal jsem ho.“

Nastala dlouhá odmlka.

„Takže?“ pobízel ji. „Nemáš mi co říct?“

„Ne. Opravdu nemám.“

Přimhouřil oči. „Co je s tebou?“

„Ty si myslíš, že se mnou něco je, protože se nechci hádat?“

„Tohle není ta A. J., kterou jsem znal a miloval,“ řekl

sarkasticky.

„Takže se něco změnilo.“

„Aha, už to chápu. Otevírají se ti obzory. Jsi nový člověk. McCloud tě nejspíš neučí jen misionářskou polohu, viď?“

A. J. sebou škubla. „Když prohlašuješ takovéhle věci, vážně mě to uráží. Abych řekla pravdu, spousta našich hádek mi ubližovala. Nám oběma.“

Peter umlkl a jí náhle připadalo, že zahlédla v jeho tváři

záblesk něčeho jiného než hněvu a frustrace. Ten odraz bolesti byl něco, co sama znala. Rozhodla sechopit příležitosti a oslovit ho.

„Petere, kdy jsi naposled dělal něco, co se ti opravdu líbilo?“

„Prosím?“

„Ve stájích nejsi spokojený,“ odložila pytel a boty. „Nikdy jsi nebyl.“

„To, že nepovažuju kobylince za parfém, ještě neznamená, že mi ta práce nejde. Nebo jsi zapomněla, že mě tvůj otec povýšil?“

„Neřekla jsem, že ti ta práce nejde. Jen si myslím, že je to pěkně pitomé, trčet celý život u práce, kterou nenávidíš.“

„Co to má společného s tvou ložnicí? A já nikde netrčím!“

„Myslím, že to má společného hodně. Jsi moc nešťastný.“

A. J. potřásla hlavou. „Víš, jak ráda ráno vstávám? Nemůžu se dočkat, až budu ve stáji, ucítím seno a uslyším z boxů dupání kopyt. Každý den se probouzím a děkuju pánubohu, že mám možnost prožívat svůj sen, a každý večer chodím spát, i když se mi přes den nedařilo, a těším se, jak se to zítra zopakuje.

Neumím si představit, jaké by to bylo celý den se trmácet a nenávidět každičkou jeho minutu.“

Peter zafuněl a A. J. sledovala, jak v něm frustrace kypí a pak uniká špičkami prstů; začal chrastit v kapse drobnými a bubnovat o zárubeň dveří.

„Tohle nepůjde,“ mumlal. „Nevypáčíš ze mě sladkými řečičkami nějaké přiznání, které bys mohla později využít. Ve stájích mám všechno pěkně pod palcem. Díky mně ti velkožrouti tvému otci vynášejí. Může si tě stavět na piedestal, ale za volant posadil mě a já chci, aby to tak zůstalo.“

„Já nechci řídit Sutherlandovy stáje. Já jsem jezdkyně, ne podnikatelka. Kromě toho ti to jde fantasticky.“

Nevlastní bratr se přestal ošívat.

„Co z tebe sakra udělalo takové dobrotisko?“

„Řekněme prostě, že jde o změnu priorit. Ne že by mě

v určité rovině všechna ta léta nebavilo hašteřit se s tebou. I když je to trapné, párkrát jsme se pohádalifakt pěkně.“

Krátce se zasmál. „To tedy ano.“

„Petere, nevím, jestli někdy budeme přátelé, ale jedno vím: jsem ochotná zakopat válečnou sekyru.“

Dlouze se na ni zadíval a ona věděla, že ji odhaduje, klade

její nová slova na misku vah proti dlouhé minulosti.

„Mluv se mnou,“ naléhala. „Jedinkrát v životě si prostě

popovídejme.“

Peter se rozhlédl po jejím pokoji, spočinul pohledem na krabicích trofejí a stuh. „Mělas být pryč, než jsem sem přišel.“

„To máš pravdu. Měla jsem si odvézt věci. Už tady

nebydlím…“

„Ne, po jejich svatbě.“

A. J. svraštila čelo. „Než se matka znovu provdala, zeptala

se mě, co si myslím o Garrettovi. Moc se mi líbil a řekl jsem jí, že ho chci, takže když šla k oltáři,předpokládal jsem, že je to kvůli mně. Myslel jsem, že jsi odešla, abych mohl mít, co mi patří.

Představ si moje překvapení, když jsem se nastěhoval a ty jsi tady pořád byla. Bože, jak mi vadilo žít stebou v jednom domě! Byla jsi dokonalá studentka, dokonalá dcera, dokonalé všechno. Dobře jsi jezdila,dobře zpívala, dobře psala. Nejenže se mi nedostalo nedělené pozornosti, kterou jsem od toho kšeftučekal, ale musel jsem soupeřit s nějakou zatracenou superhrdinkou.“

„Ale ve škole ti to šlo dobře,“ podotkla užasle.

„Ne jako tobě. Nikdy se mi nic nedařilo tak jako tobě.“

„To není pravda. Řídil jsi stáje…“

„Vedu účetnictví, ale šéfem jsi ty.“ Chraplavě se zasmál.

„Vždycky jsi byla vůdce. Pamatuju se, jak jsem hned na začátku přišel do stájí a viděl, s jakým respektem se na tebe všichni dívají.

Byla jsi o polovinu mladší než všichni ti šampioni, a přesto věděli, že jsi něco extra. Všichni vždyckyvěděli, že jsi něco extra.

Dokonce i moje matka.“

„Tvoje matka mě nesnáší.“

„Jenom proto, že Garrett miluje jednu mrtvou ženu víc než ji. Matka nikdy nebyla životní láska svého manžela a nikdy nebude.“

„Ale jsou spolu už dlouho. Vím, že ji otec miluje.“

„Tvůj otec má v tomhle domě jednu jedinou místnost, která

patří jen jemu. Čí portrét visí na stěně?“ Peter strčil ruce do kapes. „A ty se jako vejce vejci podobáš rivalce, kterou matka nikdy nemůže porazit. Ale to jí nezabránilo využívat tě proti mně.

Někdy si myslím, že tě má radši než mě.“

„Petere, tvá matka tě zbožňuje. Odjakživa na tebe pěje

chválu.“

„Na veřejnosti ano. V soukromí to spíš vypadá, jako by mě přibíjela ke zdi a ty jsi její oblíbené kladivo. Všechny ty trofeje,“, ukázal na krabice, „všechny do jedné se mi otloukly o hlavu.

Znám všechna skóre, všechna nečekaná vítězství, všechny šikovné manévry, co jsi kdy udělala. Modlíval jsem se, abys neuspěla, jen abych už to nemusel dál poslouchat. Ta ženská mě poměřovala podle tebe od toho dne, co jsem se s tebou poprvé setkal, a já tě za to nenáviděl.“

„Ale úspěch stájí…“

„Každého čtvrt roku za ní musím přijít a předložit jí účetnictví, jako bych stál před správní radou. Vždyckyse bála, že tvůj koníček stojí moc peněz. Však víš, jak je na prachy. Když to nepřináší prospěch jí, je velice podezíravá. Pokaždé, když jsi našla něco, co se mělo koupit, nějaké novézařízení nebo nástroj, vyčetla mi to. Musel jsem zúčtovat každý cent, který jsi utratila, a šíleně mi tovadilo. Nesnáším, když tě musím obhajovat.“

„Neměla jsem o tom zdání.“

„Já vím. Nemáš tušení o spoustě věcí a nikdy jsi neměla. Skáčeš si životem, ženeš se za jedním cílem a pak hned za dalším a nevšímáš si, jak moc se ti ostatní lidé musí přizpůsobovat. A když jsi teď pryč, nemáš představu, jak těžké je do těch zatracených stájí chodit. Lidemchybíš a zazlívají to mně.

Vědí, že jsem důvod, proč jsi odešla.“ Odmlčel se. „Každý den mi je, jako bych vstupoval do ozbrojenéhotábora, kde všechny pušky míří na mě.“

„Nenapadlo mě, že můj odchod někomu vadí.“

„Samozřejmě že jim vadí. Polovina té zatracené stáje je do

tebe zamilovaná a druhá polovina chce být jako ty.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ujišťuju tě, že jsem zkoumáním tvého života strávil daleko víc času než ty.“

A. J. na něj zírala vyvalenýma očima. Šokovaly ji jeho

poznatky a to, co o sobě vlastními slovy prozradil. Vnímal sám sebe daleko přesněji, než předpokládala; dokonce by ji ani nenapadlo, že je toho schopný.

Řekla: „Nikdy jsem netušila, že jsi tak… chytrý.“

„To asi myslíš jako kompliment.“

„Myslím.“

„Tak díky.“ Následovala dlouhá pauza. „Lidem ve stájích se

po tobě vážně stýská.“

„To mě překvapuje. Chci říct, snažím se být ke každému hodná, ale nepřipadalo mi, že bych vyvíjela nějaké zvláštní úsilí, aby mě měli rádi.“

„Vždycky jsi lidi přitahovala.“ Peter přešlápl z nohy na nohu

a opřel se o veřeje. „Znáš všechny ty chlapy, co jsou v areálu? Ty, se kterými jsi tak dlouho trénovala?Chodívali za mnou a vyptávali se, co mají dělat, abys s nimi šla na rande.“

„Ale žádný z nich mě nikdy nepozval,“ rozpomněla se A. J. na všechny ty sobotní večery, které trávila o samotě. „Cos jim řekl?“

„Bylo to snadné,“ odpověděl, „jsem řekl, že jsi lesba.“

Okamžik bylo ticho a pak se oba rozesmáli.

„Tím se to vysvětluje,“ přikývla.

„Ještě něco bys měla vědět. To já přemluvil Garretta, aby mě

udělal šéfem stájí. Pak jsem toho litoval. Když jsi odešla, byl tvůj otec nešťastný. Matka mi vyčítala, že jeto moje vina, protože jsem vyhnal jednu ze Sutherlandových hvězd. Mrzí mě, že jsem na tvého otce taktlačil. Vážně. A mrzí mě, že jsem tě vyhodil.“

„Děkuju ti,“ zamumlala tiše. „Je mi líto, že jsme si takhle

nepromluvili už dávno.“

„Víš ty co, mně taky.“ Rozhlédl se po místnosti. „Hele, ty

tvoje věci…“

„S těmi si nedělej starosti. Měla jsem je dát do skladiště

sama, když jsem odešla.“ A. J. sebrala svá zavazadla. „Někdy si pro ně přijedu.“

Ucouvl o krok do chodby.

„Kdybychom se před závodem neviděli, přeju ti hodně štěstí.

Myslím to vážně.“

„Díky.“

Po chvilce rozpaků A. J. odešla. Když od sídla odjížděla,

cítila optimismus, který v ní jejich rozhovor probudil. Bylo to úplně nečekané. Mělo to přijít už dávno.Předzvěst, jak doufala, dobrých věcí, které je oba čekají.

„Takže tvůj nevlastní bratr není tak strašný, jak sis myslela?“

Devlin si oblékal flanelové pyžamové kalhoty, zatímco se

A. J. uvelebovala v posteli.

„Ne, opravdu není,“ odpověděla a zaculila se na něj.

„Proč se takhle usmíváš?“

„To je to samé pyžamo, cos měl na sobě tenkrát večer, když jsem přišla poprvé.“

Utáhl si šňůrku a zavázal si ji na vypracovaném břiše. „Vážně?“

„Připadal jsi mi neuvěřitelně sexy, když jsi mi otevřel. Vypadal jsi v tom měsíčním světle fantasticky. Prostě jsem roztála.“

Oči mu zaplanuly.

„Opravdu?“ zaševelil a přitočil se k ní.

Kývla. Zareagovala na elektřinu, která mezi nimi zajiskřila. „A teď mi taky připadáš sexy.“

„Víš, co udělám?“ Devlin vztáhl ruku, špička jednoho prstu jí spočinula na dolním rtu. Pomaličku se sunula po její šíji ke klíční kosti.

„Copak?“ zeptala se zadýchaně.

Hbitě odtáhl ruku. „Půjdu do koupelny a vyčistím si zuby. V té omáčce na škeblích bylo moc česneku.“

Začala se smát.

„A pak se vrátím a začnu od nohou a zlíbám ti celé tělo.“

Hlasem ochraptělým touhou mu řekla, aby si pospíšil.

Devlinovo tělo se chvělo nedočkavostí, když přecházel

chodbou. Natáhl se přes umývadlo, otevřel lékárničku a vzal si téměř vypotřebovanou tubu zubní pasty.Když z ní nic nevymačkal, pochopil, že to může vyčítat jedině sám sobě. Několik týdnů ji mačkal od prostředku a teď už byla tak znetvořená a zdeformovaná, že houževnatě odmítala vydat poslední zbytky. Zaklel, uhladil tubu, svinul ji od konce, a když ji položil na okraj umývadla a opřel se o ni dlaní, konečně se mu podařilo pokrýt štětiny kartáčku anemickými vzorky fluoridu.

Naklonil se, aby prázdnou tubu vyhodil, a ztuhl, protože si

všiml čehosi znepokojivého. Shýbl se a vylovil mezi dentálními nitěmi a žvanci papírových kapesníčkůprázdnou lahvičku od motrinu. Poslední dobou jich vídal v odpadcích hodně. Když si poskládal dohromady všechny ty zdánlivě spolu nesouvisející objevy, polekal se.

A. J. netrpělivě listovala stránkami posledního výtisku Horse Illustrated, když do ložnice vstoupil Devlin sprázdnou lahvičkou v ruce.

„Co je tohle?“ otázal se.

Vzhlédla.

„Proč se hrabeš v odpadcích?“

„Proč bereš tolik prášků?“

Následovala pauza.

„Najdeš jednu prázdnou lahvičku…“

„Tahle není jediná. Co se děje?“

„Nic. A nekoukej na mě takhle. Když jsem se naposled

dívala, nebylo to na předpis.“ Vrátila se pohledem k časopisu, prudce otočila stránku. „Je to naprostobezpečné.“

„Proč toho bereš tolik?“

„Někdy jsem po tréninku celá rozbolavělá. O nic nejde.“

„Myslím, že mi lžeš.“

A. J. odhodila časopis. „Není se čeho bát.“

Oba dlouho mlčeli.

„Tak jo,“ řekl nakonec. „Jak myslíš.“

Otočil se a odešel. Když A. J. slyšela, jak sestupuje ze schodů, ztratila nervy a zabořila hlavu do dlaní.

Já to dokážu, říkala si, zaplavena pocitem viny a zoufalství.

Dokážu to. Dokážu to.

Kvalifikace už byla tak blízko. Necelých osmačtyřicet hodin. A pak může prohlásit, že koupila hřebce, jehož nikdo jiný nedokázal zvládnout, a dostala se s ním až na tenhle závod.

Říkala si, že už jen to samo o sobě je úspěch, na jaký může být hrdá. Něco, co patří jen jí. A že pocitúspěchu, který pak bude mít, bude stát za všechny ty stresy.

Opravdu bude.

Než se Devlin vrátil nahoru, zhasla světlo, ležela na boku a hleděla oknem na louku za domem, zaplavenou měsíčním svitem. Cítila, jak se matrace prohnula, když vklouzl mezi prostěradla, a ulevilo se jí, když po ní sáhl. Propletla si s ním ruce.

„Miluju tě,“ zašeptal.

„Taky tě miluju,“ odpověděla a přála si, aby už tu Kvalifikaci měli za sebou.

KLUB BOREALIS, HON A PÓLO, zněl nápis na diskrétní tabuli. Písmena na tmavě zeleném pozadí byla černá, sotva čitelná. Dole byl nápis POUZE PRO ČLENY, bílý, velmi čitelný. Vchod do klubu odpovídal nápisu. Dva kamenné pilíře a velmi precizně ostříhané keře působily skromně. Ne tak vrátnice.

„Zpět do země ledových vyvolených.“ Chester narážel na patricijské členstvo.

Kamion zastavil před bezpečnostní kontrolou a do vozovky

vstoupil muž v černozelené uniformě. Tvářil se kysele. Devlin se vyklonil z kabiny, předložil patřičnédoklady a strážný je přepečlivě zkontroloval. Když procházel kolem vozu, zahlédl A. J. Po tváři se mu rozlil radostný úsměv.

„No ne, zdravím!“

„Dobré ráno,“ řekla. „Jak se vede?“

„Skvěle, skvěle. Jeďte dál a hodně štěstí,“ zamával jim.

„Úžasný, co dokáže pěkná holka,“ prohodil Chester. „Každej rok si připadám jako zločinec, když projíždím touhle bránou.

Myslel jsem, že se ten chlap nikdy neusmívá, protože nemá

přední zuby.“

„Členstvo má své výsady,“ zabručel Devlin pod vousy.

Chester se otočil k A. J. „Ty seš tady členka?“

„Jsem, ale jezdím sem jenom tu a tam.“

„Je to tady působivý.“

„No, jenom pečivo. Strava je tady převařená po anglickém způsobu, ale pečou fakt dobře.“

„Musím si v poledne nabrat hodně bílýho chleba.“

A. J. se nuceně usmála a koukla zpod řas po Devlinovi. Jeho

profil byl jako vytesaný z kamene, hezké rysy tváře působily

napjatě. Zabolelo ji na hrudi, když si uvědomila, že i když sedí vedle sebe, stýská se jí po něm, jako by byl pryč celé dny. Od té doby, co našel tu prázdnou lahvičku od prášků, bylo všechno nějak divné. Ještěnenašla způsob, jak si s ním promluvit o odstupu, který teď mezi nimi panoval, a povědět mu, jak ji jeho odtažitost děsí.

Odvrátila pohled zpátky k oknu. Klikatá příjezdová cesta, po

níž jeli, stoupala necelý kilometr alejí dubů. Byl to vznešený nástup, a když se na vrcholku ukázala budovaklubu, nepředstavovala zklamání. Impozantní stavba působila důstojně a majestátně; čišely z ní tradice prvních amerických kolonizátorů a bohatství zdejších patronů. Vznikla koncem osmnáctého století.

Historická památka měla nápadný vchod opatřený korintskými

sloupy a portálem. Ze střední třípatrové části vybíhala dvě

postranní křídla ve tvaru písmene L. Po obou stranách byla

vysoká tabulková okna, portály s typickými černými žaluziemi,

které se odrážely od obložení z bílých prken. Všude kolem budovy se rozkládaly zvlněné rozsáhlé trávníky.

Za klubovnou byly stáje, cvičné jízdárny, ohrady a také

pólové hřiště, které se každoročně využívalo ke Kvalifikaci. Byla to rozlehlá rovná plocha s dokonaleposečenou trávou, jejíž hladký povrch nyní přerušovaly překážky. Na jedné straně se tyčila černozelenátribuna. Tam zanedlouho zasednou členové, kteří jsou na tvrdé dřevo zvyklí a mají ho rádi, a také diváci, kteří nejsou a nemají.

Nepohodlné lavičky byly jen jedním ze způsobů, jak dát

najevo, že pohodlí čtyřnohých tvorů je důležitější než pohodlí dvounožců, bez ohledu na to, co by snadnapovídala evoluční stupnice hierarchie. Zatímco klisny a hřebci měli vytápěná stání a tekoucí teplou vodu ve stájích, mimo klubovnu museli lidé používat toalety bez zrcadel, kde byl průvan a z kohoutků divženepadaly místo vody ledové kostky.

Tento rozpor mezi péčí o zvířata a lidi patřil k místní tradici a také ke Kvalifikaci. Klub Borealis pořádaltuhle podívanou od té doby, co se koncem devatenáctého století konala poprvé; pro tak vyhlášeněuzavřený klub však byla organizace podobných závodů prazvláštní. Otevřený výběr soutěžících, kterýumožňoval účast každému profesionálnímu jezdci, pokud si troufl vstoupit na zdejší neblaze proslulézávodiště, byl podivuhodně rovnostářský, když vzal člověk v úvahu, že stát se členem klubu Borealis bylotakřka nemožné.

Dalším rozporem mezi „politikou zavřených dveří“, kterou

klub pěstoval, a pravidly Kvalifikace bylo to, jakou pozornost akce přitahovala, což mělo za následekinvazi nečlenů. Každoročně na jeden jediný den zaplavily posvátnou půdu klubu Borealis davy vetřelců. To budilo nemalé rozhořčení mezi členy, z nichž většina by se spokojila tím, kdyby se soutěž konala pouzepro jejich potěchu a ne pro zábavu někoho jiného. Nespokojenost dávali najevo tím, že dbali na to, aby se s cizinci zacházelo co nejméně pohostinně. Aťsi byl návštěvník zvenčísebevíc bohatý nebo významný, pravidlo zákazu hostů mu bránilo vstoupit do budovy klubu. To mělo za následek, že spousta dobře oblečených lidí používala toalety ve stáji, což byl další důvod k reptání mezi lidmi, kteří už tak měli rozbolavělé zadky zlaviček. Tito lidé měli pocit, nepotvrzený, ale vtíravý, že tam, kam nesmějí, jsou toalety lepší.

Měli samozřejmě pravdu a nic nebylo pro členy klubu zábavnější, než když se dáma v kostýmku odChanela trmácela po trávě k záchodkům, které by nedovolila používat ani svému zahradníkovi jako kůlnu na nářadí.

V ranním světle A. J. viděla, že dav návštěvníků dosud

nedorazil, ačkoliv zástupci médií už se zabydleli na svých

pozicích. Taky se už pustili do práce, fotografovali soutěžící, kteří byli dosud v pracovním oblečení a ještěneudolaní, a také členy klubu, z nichž mnozí na sobě měli blejzry s emblémem klubu Borealis, a když byli osloveni, dávali najevo nelibost.

Členstvo snášelo tento každoroční příval reportérů s ještě větším odporem než příchod diváků. Kdybyexistoval způsob, jak zakázat novinářům přístup na toaletu, určitě by se k tomu přikročilo.

Z tohoto opovržení se zrodil striktní kastovnický systém

závodů. Na vrcholku pyramidy stáli členové, protože byli na svém písečku, a i kdyby nebyli, jejich chováníby nejspíš vzbudilo nejistotu v laureátech Nobelovy ceny, stejně jako v proletářích. Na další příčcežebříčku se nacházeli koně, kterýžto statut se divákům připomněl pokaždé, když zabloudili do stájí auviděli luxus, jakému se zvířata těší. Po koních přišli na řadu jezdci a daleko, daleko za nimi teprve následovaliostatní. Po jednom obzvlášť blátivém závodě byla pro ně učiněna i jedna výjimka z pravidla zákazu vstupu hostů. Soutěžící se dokonce směli osprchovat v budově klubu.

Povídalo se, že tímto způsobem se nečleni dozvěděli, o kolik

lepší jsou členské toalety.

Někde daleko za jezdci byli majitelé koní z řad nečlenů.

S nimi se svezly jejich luxusní manželky nebo gigolové a všelijací hochštapleři, kteří se domnívali, že kdyžvstoupí na půdu klubu Borealis, podaří se jim společensky se povznést. Poslední zastávku na cestě ktotální podřadnosti představovali novináři, jenomže všichni, až na členstvo, jenom předstírali, že je nemají rádi. Soutěžící zpravidla chtěli, aby s nimi někdo udělal interview, zvlášť pokud vyhráli, aspolečenské celebrity se chtěly vyfotografovat. Právě proto si braly výstřední klobouky.

Díky tomu, že její obrázek byl nedávno v novinách a že se

musela vypořádat s následky, cítila A. J. soudržnost spíš

s ostatními členy, pokud šlo o novináře, a když se fotografové a reportéři rozběhli za kamionemMcCloudových stájí, zoufale se zašklebila. Devlin zaparkoval, houf harpyjí je dohnal a blesky fotoaparátůzačaly blýskat jako ohňostroj.

„Teď se držte,“ otevíral Chester dveře.

„Sabbath bude z těch lidí tady asi tak nadšený jako

z kovářů,“ zamumlala.

Reportéři na ni začali kvapně chrlit otázky; nevšímala si jich a šla dozadu zkontrolovat hřebce. V duchu se ptala, jak dostane Sabbatha ven, aniž by ho všechen ten zmatek kolem vyplašil, a vtom ji jako na zavolanou zachránil Sutherlandův kamion, který projel kolem. Novináři se za ním rozutíkali jako smečka hyen.

Věděla, že se vrátí, takže si musela pospíšit.

Sabbath zvládl cestu dobře a byl nadšený, když ho vyváděla

ven; začal zvědavě stříhat ušima, jen co mu kopyta zacvakala na rampě. Jakmile se jeho srst zaleskla naslunci, nějaký fotograf zahulákal a odstartoval tím další lavinu pozornosti valící se směrem k nim. A. J.sevřela vodicí šňůru oběma rukama a zapřela nohy, připravená na to, že se kůň vzepne a vyrazí proti všem.

Místo toho se klidně ohlédl a doslova zamrkal. Zatímco se

probírala z šoku, flirtoval s kamerami a A. J. by byla přísahala, že pózuje tak, aby mu to na fotkách slušelo.

„Propánajána, nejsi žádná Barbra Streisandová,“ pošeptala

mu.

Ale co si, sakra, stěžuju?, pomyslela si A. J., když Chester

začal zbavovat hřebce cestovního postroje. Jestli si Sabbath chce hrát na hollywoodské božstvo, je topořád lepší než platit hromadu rozbitých foťáků.

Když se novináři konečně rozešli, rozhlédla se po Devlinovi.

„Šel tě zaregistrovat,“ sdělil jí Chester bez ptaní.

Usmála se a pokusila se soustředit na koně, ale nešlo to.

I když by teď měla být plně zaměřená na Kvalifikaci a svého koně a jízdu, měla plnou hlavu jejich vztahu.Děsil ji odstup, který mezi nimi narůstal; působilo jí starosti, jak se asi Devlin při návratu na tohlezávodiště cítí. V duchu se ptala, jak dlouho jim potrvá, než se všechno vrátí do starých kolejí.

Připadala si jako v pasti. Napůl prostě chtěla absolvovat

závod a teprve pak řešit problémy, kterým oba čelí. Ale také tu byl pocit, obrovský strach, že by z jejichvztahu nemuselo zbýt vůbec nic, pokud by vyčkávala, i když jen tak krátce. Devlin se od předvčerejšíhonočního střetu choval divně. Slova, která jí adresoval, byla odměřená, pečlivě volená tak, aby připomínala běžný hovor, ale nebyl v nich život. A co hůř, v noci se jí od té doby ani nedotkl, neobjal ji ani ji nevzal zaruku, když šli spolu ke stájím. Polibků od něj dostala jen pár, a ty byly krátké a povrchní, pouhá ďobnutína tvář.

A. J. si připadala, jako by ji opustil, i když byl stále v její blízkosti. Byla to nesnesitelná osamělost ajedinkrát, když na to užuž přivedla řeč, rychle opustil místnost, uchýlil se do své pracovny a vyšel odtudaž velmi pozdě v noci. Bylo to, jako by ji nechtěl rozčilovat těsně před závodem, a ona z toho vyrozuměla, že se děje něco velice vážného. Možná se něco pokazilo natrvalo.

Už jen z té představy jí bylo špatně od žaludku.

Když automaticky připravovala Sabbatha, pociťovala A. J.

mrazivý strach, jaký ještě nikdy nezažila.

V houstnoucím davu procházel Devlin areálem jako v závrati,

zapsal A. J. a Sabbatha a prohlížel si trať. Těžko se mu věřilo, že se sem vrátil, a nebyl jediný, koho topřekvapovalo. Míjel ostatní soutěžící a cítil na sobě jejich udivené pohledy. Ignoroval je.

Odstrkoval novináře, kteří ho oslovovali s dychtivými otázkami, jaké má z návratu pocity.

S bolestnou ironií si uvědomoval, že vůbec nikdo nemá

představu, jaké pocity ve skutečnosti má. Chápali to úplně špatně.

Netruchlil a nepřemýšlel o minulosti.

Neodbytnou bolest v jeho srdci způsobovala A. J. Miloval ji

víc než kohokoli jiného v životě, ale v hloubi duše ho mrazilo.

Strašlivá předtucha mu sdělovala, že se A. J. řítí ke katastrofě, a nevěděl, jak ji zarazit. Ocitl se vespárech hrůzného ochromení.

V důsledku toho se odtáhl a věděl, že jeho odstup ji bolí

a mate. Viděl v jejích očích smutek a bolelo ho to, ale nevěděl, co jiného si počít. Podléhal frustraci a toposlední, co potřeboval, byla další hádka. Udržet si odstup, to byl pro něj jediný způsob, jak neventilovatsvé emoce a nenakládat na A. J. ještě další břemena před blížícím se závodem.

Zastavil se u pólového hřiště, v ruce pevně svíral registrační dokumenty A. J. Několik soutěžících se svýmitrenéry už si prohlíželo trať zvenčí. Prošla kolem něj jedna skupina; uslyšel, jak ztlumili hlasy v pouhýšepot. Nevšímal si jich a snažil se raději soustředit na to, jak mu bledé ranní slunce hřeje na záda.

I když hřálo, nijak ho nezbavilo studených kleští svírajících

jeho srdce.

Devlin byl za tu otupělost rád. Měl pocit, že je to jediná

možnost, jak tenhle den přežít. Napůl chtěl být její trenér a napůl milenec; trenér musel konat svou prácia milenec měl sto chutí zase ji i s hřebcem naložit a odvézt domů.

Násilím se přiměl soustředit na překážkovou trať, zíral před

sebe. Zprvu neviděl nic než břevna a trávu. Zvolna však dokázal rozeznávat překážky a pak nalézat cesty, jimiž se soutěžící budou ubírat. Trať byla náročná, jak se předvídalo, vysoké kolmé skoky blízko u sebe.Kompaktní uspořádání znamenalo ostré obraty a žádnou šanci na opravu, pokud soutěžící navedl koněšpatně nebo ztratil rovnováhu.

Cestou zpátky ke kamionu přemýšlel o A. J. a o Sabbathovi.

„Hřebec je v pořádku?“ zeptal se Chestera, který hřebelcoval

koni srst.

„Vypadá fajn, je klidnější než posledně, když jsme s ním vylezli na veřejnost.“

Zpoza rohu se vynořila A. J. Dychtivým pohledem se snažila vyčíst z Devlinovy tváře něco z jeho emocí. „Mám dobré číslo?“

„Šestnáct.“

„Už se dá trať projít?“

„Za deset minut. Měli bychom se tam hned vydat.“

„Fajn.“

Obrátil se k odchodu a A. J. viděla, že je jeho tvář uzavřená, ústa stažená. Společně došli k ohradě,přičemž na sebe upoutávali pozornost, již se ze všech sil snažili ignorovat.

„Sabbath vypadá dost klidně,“ prohodila.

Kývl.

„Podkovy sedí. Ta uvolněná drží jako klíště.“

Odpovědi se nedočkala.

„Devline, není ti nic?“ Když nereagoval, položila mu ruku na

rameno. „Prosím tě, mluv se mnou.“

Neochotně se zastavil. „Asi bych teď neměl nic říkat.“

„Trpím už dva dny. Je to, jako bys mě opustil. Co se děje?“

„A. J., teď není vhodná chvíle, abychom to probírali.“ Rozhlédl se po okolních zvídavých pohledech. „A rozhodně tu k tomu není vhodné místo.“

Znovu vykročil.

Dohnala ho a řekla: „Musí to být pro tebe těžké, vrátit se po

tom, co se stalo…“

Devlin se otočil na patě a zuřivě ji popadl za ramena. „Záleží jedině na tobě, jasný? Kašlu na to, co se mi stalo minulý rok. Myslím jenom na tebe.“

„Jestli myslíš jenom na mě, tak proč mám pocit, že jsi tak

daleko?“

„A. J., prostě toho nech. Jdeme se podívat na trať.“

„Ne!“ zasyčela a ze všech sil se přitom snažila tlumit hlas. „Krucinál, řekneš mi laskavě, co se děje?“

Devlinův výraz byl náhle drsný. „Co ode mě chceš? Opravdu

musíš slyšet, jak vyčerpaně a vystresovaně vypadáš? Já už tedy sakra jistě nechci znovu probírat všechnyty pilulky, co bereš, ani to, jak nespíš. Už jsme o tom všem diskutovali, a přesto jsme teď tady, naKvalifikaci. Nic z toho tvůj názor nezměnilo, a kvůli tvé disciplinovanosti jsem už napůl blázen, jak si pořádpředstavuju, že až vjedeš na trať, dojde k nejhoršímu.“

Zaklel, protože si všiml pohledů, které se po nich obracely. Spustil ruce k bokům a zatvářil se poraženecky, což pro něj nebylo zrovna typické.

„A. J., momentálně tyhle kecy nemáš zapotřebí. Musíš se soustředit na trať a na hřebce a na sebe.“

„Ale nechci, abys byl rozčilený.“

„Tak pro mě něco udělej. Zapomeň na všechno kromě

závodu. Nenech se ničím rozptylovat. Budeš se muset soustředit, pokud to máš absolvovat ve zdraví, a jábudu mít aspoň trochu klidu, pokud budu vědět, že se na tu práci koncentruješ.“ Hrábl si rukou do vlasů.„Sakra, teď zrovna bych ti měl říkat, jak obdivuju tvůj silný charakter a pilnou práci a odhodlání. To by timěl, krucinál, správný trenér vykládat. Ale já bych tě měl asi radši živou a zdravou než úspěšnou.“

„Devline, já…“

Z reproduktoru zaznělo oznámení, že trať je otevřená

a závodníci si ji mohou projít.

„No tak,“ hlesl. „Jdeme.“

„Počkej. Já…“

„Chceš být šampionkou, ne?“ Podíval se přes ni na soutěžící a trenéry, kteří mířili k překážkám. „Pokud ano, musíme sebou hodit.“

A. J. však zůstávala nehybně stát na místě. Hledala slova smíření a ujištění, zoufale toužila najít zázračnou kombinaci slabik, která by utišila jeho obavy a znovu je spojila.

Žádná neexistuje, uvědomila si. Pokud půjde závodit, tak ne. Podvědomě ohnula paži.

„Budeš tady, až to skončí?“ zeptala se. „Po závodě?“

Jeho hlas zněl vyčerpaně. „Samozřejmě.“

„Chci říct, budeš tady doopravdy,“ pohlédla mu důrazně do očí. „Budeš u mě, nejen vedle mě?“

V dlouhém tichu, které následovalo, slyšela, jak jí srdce divoce buší v hrudi.

„Ano, budu.“

Teprve teď vykročila kupředu. Devlin ji následoval.

Jakmile se ocitli v prostoru jízdárny, zpomalila bezděčně

krok. Viděla už nejednu trať připravenou ke Kvalifikaci, jenže nikdy z perspektivy účastníka závodu.

„Shora to vypadá o moc líp,“ ukázala k tribunám.

Devlin čekal, až se vzpamatuje, a vzpomínal, jaké to bylo,

když poprvé uviděl trať Kvalifikace zezdola. Člověk si na to musel chvíli zvykat a A. J. nebyla jediná, kdose tvářil, jako by vedle něj právě vybuchl granát. Navzdory tučným registračním poplatkům se každý rokmnoho závodníků odhlásilo poté, co si mohli prohlédnout překážky.

A. J. se snažila dýchat zhluboka. Neviděla tak vysoké

překážky ani tak ostré obraty poprvé, jenom jich ještě nezažila tolik napěchovaných na jediné trati.Dohromady tu bylo čtrnáct překážek, včetně jedné vodní, a vyvedené v černozelených barvách klubupůsobily zlověstně.

Trať začínala třemi oxery v řadě, brutální kombinace, která

oddělí v řadách závodníků zrno od plev. K příštímu skoku bylo

zapotřebí prudce zatočit vlevo; byla tu dlouhá, nízká zídka, za níž následoval vysoký kolmý skok a dalšídva oxery. Další ostrý obrat napravo vedl ke kombinaci kolmých skoků, obrovskému živému plotu a pak kvodnímu příkopu. Hned potom se museli závodníci otočit o sto osmdesát stupňů, aby se utkali s umělým terénním valem, na který kůň s jezdcem musel vyskočit a pak se z něj odrazit, aby zdolal ohradu na druhém konci. Poslední dvě překážky byly odděleny vlásenkovou zatáčkou.

Trať odpovídala reputaci závodu.

Možná ji dokonce i překonávala, říkala si A. J., když upřeně hleděla před sebe.

Prošla s Devlinem trať dvakrát, probírali chod koně a úhly,

stejně jako nebezpečná místa. Vodní příkop jí kupodivu nedělal největší starosti. Smůla se zjevně unavila,a tak byl stejný jako ten, na kterém poslední dobou trénovali. Rovný přístup bude pro Sabbatha známý,stejně jako ostrý obrat následující bezprostředně za překážkou. Starosti jí dělalo spíš to, jak hřebeczvládne náročné změny směru uprostřed diváků.

Než se s Devlinem vrátila ke kamionu, diváci už se

shromáždili v plném počtu a A. J. zahlédla první společenské

celebrity. Pohled na haute couture jí připomněl macechu a napadlo ji, kde je asi její rodina. Přelétlapohledem areál a snadno našla Sutherlandův kamion. Viděla, jak se kolem něj hemží lidé a vyvádějí z něj koně, které dobře znala. Z celkového počtu zhruba třiceti registrovaných soutěžících zastupovali Sutherlandské stáje tři, včetně Philippa Marceaua, každý odhadoval, že mají dobré šance. Mžourala proti slunečním paprskům a sledovala, jak jeden ze zaměstnanců šlechtí Marceauovu grošovanou klisnu.

Sjela pohledem k Sabbathovi a říkala si, že jejich chvíle konečně nastala. Chester ovíjel hřebci kolem nohou chrániče a A. J. se snažila zhodnotit, v jaké náladě kůň je. Působil radostně a nijak zvlášť agresivně. Doufala, že mu to vydrží.

A. J. přistoupila ke kabině kamionu, vzala si tašku se závodním oblečením, šla dozadu a převlékla se v nepoužívaném boxu stejně jako dříve. Když se odtud vynořila, opíral se Devlin o zadní dveře.

„Hotovo?“ zeptal se napjatě při pohledu na to, jak jí ruka

vylétla k hrdlu a pak klesla zpátky k boku.

„Ano.“

„Co nervy?“

„Už jsem klidnější, když jsem se převlékla.“

„Nepotřebuješ nic?“

Položila mu několik otázek ohledně strategie na trati a pak

probrali ostatní soutěžící a Sabbathovo dosavadní způsobné

chování. Devlin s ní mluvil a znovu si říkal, že to bude navždy nejkrásnější žena, jakou kdy viděl, a nejspíši jediná, kterou kdy bude doopravdy milovat. Stáli na slunci, pod křišťálově modrou oblohou, jež muznovu připomínala barvu jejích očí, a on litoval, že to mezi nimi není všechno jinak. Litoval toho odstupu.

Když uslyšeli z amplionu, že se pro soutěžící otevřela cvičná

jízdárna, sebrala A. J. čapku a bičík. „Uvidíme, jestli mu ta nálada vydrží.“

„Počkej,“ zadržel ji Devlin. „Něco pro tebe mám, pro štěstí.“

Zabořil ruku do kapsy bundy a vyndal malý sametový sáček.

„Zavři oči.“

Když poslechla, vysypal něco z váčku a pak se jí natáhl za

krk.

„Asi je nebudeš muset otvírat, abys poznala, co to je,“ zašeptal jí do ucha.

Když se její prsty vydaly na průzkum, nalezly hned cíl.

Prudce otevřela oči a shlédla na diamant po matce.

„Jak jsi…“

„Mám své cestičky.“

„Ale tohle bylo na splacení mého dluhu.“

„Říkal jsem si, že to dneska budeš potřebovat. O financích se můžeme hádat později.“

A. J. se zadívala na kámen a viděla jiskřit světlo ve známých fasetách. „Ten patřil mamince.“

„Věděl jsem, že je pro tebe určitě důležitý. Nenosíš šperky,

dokonce ani hodinky, a tohle jsi nikdy nesundala. Neumím si

vysvětlit, proč jsi ho prodala na zaplacení dluhu.“

„Bylo to jediné, co jsem měla a co mi doopravdy patřilo.“

„No, teď je to zase tvoje. A chápu, jak je pro tebe důležité, aby sis kryla vlastní výdaje. Něco vymyslíme.“

„Děkuju,“ A. J. zastrčila kámen za košili. Slova nestačila. Doufala, že zbytek sdělení obstará láska zářící v jejích očích.

„Rádo se stalo.“ Zaváhal a pak ji hřbetem ruky pohladil po tváři. Hlasem zdrsnělým citem řekl: „Opatrně přes ty překážky, ano?“

A. J. ho chytila za dlaň. „Slibuju.“

Chester je přerušil. „Jaký máme pořadový číslo?“

„Šestnáct ze sedmnácti,“ odpověděl Devlin a neochotně

odvrátil pohled od A. J. „Trať už bude rozrytá, ale aspoň budeme mít jasno, kde jsou nebezpečné zóny.“

„Mám ho vosedlat?“

Devlin kývl.

V tom okamžiku se z davu vynořili Garrett a Regina. A. J. si všimla, že tatínek vypadá mezi koňmi jako doma. Měl na sobě klubový pulovr a tmavé vlněné kalhoty a v zubech svíral dýmku. Táhly se za ním obláčky voňavého kouře. Macecha oproti tomu měla na sobě komplet od Ungara v tmavě šedé a mandarinkové barvě. Hedvábné střevíčky stejné barvy už měla ušpiněné.

Vypadala, jako by se ztratila a nebyla spokojená s tím, kam ji cesta zavedla.

A. J. je šla uvítat s nuceným úsměvem.

„Dobré jitro vespolek,“ řekl Garrett, ale díval se jenom na

A. J.

Objala ho a políbila na tvář. „Ahoj, tati.“

„Jsi na to připravená?“ pošeptal jí do ucha.

„Myslím, že ano.“

„A on?“ Kývl hlavou směrem k Sabbathovi.

„Hřebec je ve skvělé fyzické formě a jeho srdce patří mně.

Vynasnažíme se.“

„Budu tě milovat, ať se děje, co chce.“

„Já vím.“

Regina za jeho zády pronesla: „Miláčku, opravdu bychom měli jít na svá místa.“ Vypadala, jako by se chystala manžela odvléct, ale pak zahlédla něco, co ji zaujalo. „Ach, podívej! Tamhle jsou Winnie a Curt Thorndykeovi, ona předsedá přípravnému výboru borealiského plesu už druhý rok po sobě.

Winnie!“

Zmizela v davu tak rychle, jak jí vysoké podpatky dovolovaly.

Její cíl nasadil výraz bezmezné hrůzy a vystřelil do sedlovny.

Garrett potřásl hlavou. „Ona ti taky přeje hodně štěstí.“

„Díky.“

„Arlington, vím, že se musíš začít rozcvičovat. Jen jsem se

chtěl ujistit, že víš, že ti budu na tribuně fandit. Doufám, že zvítězíš, pokud chceš.“

Znovu ji objal. Zarazilo ji, jak moc ji miluje. Když otec

přistoupil k Devlinovi a potřásl mu rukou, byla ráda. Tento pocit ji neopustil, ani když jí Chester přivedlSabbatha, osedlaného a připraveného vyrazit. Připadalo jí, že má štěstí, když se dostali až sem.Koneckonců jsou na Kvalifikaci. Pojede na hřebci závod.

A výsledek? To je věc osudu. Ale ona nasadí všechny páky a bude se snažit zajet tak dobře jako ještě nikdy.

Chester držel otěže a Devlin ji vyhodil do sedla. Jejich

pohledy se setkaly a neuhnuly.

Uvelebila se v sedle a stájník zatím držel hřebci přednášku.

„Tak hele, poslouchej, ty lumpe. Na něčem se dohodneme.

Buď hodnej, chovej se slušně a bude na tebe čekat kýbl dobrýho jadrnýho krmení. Jak budeš zlobit,nedostaneš do konce měsíce nic než seno.“

Sabbath mrkl a zafrkal, jako by potvrzoval, že rozkaz pochopil.

První jezdec na trati byl diskvalifikován, když kůň odmítl

přeskočit zeď. Neblahý začátek byl jen předzvěstí věcí

následujících. Než projel trať osmý soutěžící, byli další dva

diskvalifikováni proto, že kůň odmítl přeskočit překážku, jeden měl pád a tři nasbírali dvanáct trestných bodů.

Byla to přesně taková soutěžní jatka, jak se očekávalo.

Ve cvičné jízdárně byl Sabbath příjemný, skákal mistrovsky

a vůči ostatním koním se choval bouřlivě jen trošičku. Zdálo se, že akceptuje disciplínu, kterou od něj A.

J. požadovala, a to pro ni byla obrovská úleva, protože chtěla šetřit své zranění co nejdéle.

Vzala si motrin těsně předtím, než nasedla, a paže jí zatím

připadala docela silná, ale čím víc energie ušetří do té doby, než na ně přijde řada na trati, tím lépe.

Při tréninku zaznamenala Philippa Marceaua ujíždějícího

lehkým klusem na grošované klisně. Závodil jako desátý, jak se dozvěděla. Jak bylo typické, věnoval vícpozornosti ostatním soutěžícím než vlastní rozcvičce, a vyslal k A. J. několik soucitných pohledů, z nichž žádný nedokázal zakrýt jeho chladnou vypočítavost. Soustředila se na Sabbatha, ignorovala Marceaua a dokonce nesledovala jeho jízdu ani se nepodívala na výsledky, když skončil.

Než se nadála, vedl už Devlin ji a Sabbatha ke startu.

„Pozor na ten kopeček,“ upozornil ji. „Tam padají.“

A. J. kývla. „Drž mi palce.“

„Budu.“

Z amplionů zaznělo její jméno. Pobídla Sabbatha patami a Sabbath zareagoval. Mrskl černým ohonem a vytančil na trať. Hlasatel nad jejich hlavami popisoval z reproduktoru některé úspěchy A. J. z poslední doby; měl aristokratickou výslovnost.

A. J. a Sabbath projeli kolem předsedy klubu, aby před ním a před ostatními činovníky závodu mohla smeknout. Minutu nato uslyšela zvukové znamení a pobídla hřebce do cvalu. Objeli naposled okruh, otočili se k první překážce a pak překročili startovní čáru.

Hřebec zdolal úvodní oxery s takovou elegancí, že dokonce

i A. J. přes svou koncentraci uslyšela, jak davem diváků proběhla vlna pochvalného šumu. V první zatáčces ní nebojoval; spíš jako by chápal její uvažování, a tak skončili v ideální pozici na další skok. S omračujícíkombinací rovnováhy a energie se přenesli přes zeď a pokračovali dál.

Obdiv diváků sílil s každou překážkou, kterou překonali;

posilovala ho síla hřebce a to, jak pevně ho A. J. ovládala. Devlin přihlížel od ohrady, slyšel dychtivévzdechy a zajíknutí při každém zvládnutém skoku a věděl, že před jeho očima se tvoří dějiny.

A. J. a hřebec skákali rychleji a čistěji než všichni ostatní soutěžící, líp, než by si kdo troufal očekávat.

Když se přiblížili k vodnímu příkopu, A. J. přitáhla Sabbathovi otěže, zpomalila ho, dopřála mu trochučasu, aby se vzpamatoval.

Ucítila hřebcovo zdráhání, mírné ztuhnutí nohou, ale nesplašil se, a když s překvapivou sebejistotouskočil, zdolali překážku se slušnou rezervou.

Jak se potom lidé mezi sebou shodovali, byla to podívaná,

jaká se naskytne párkrát za život.

Hned nato se stalo něco nepředstavitelného.

Sabbath a A. J. čistě najeli na poslední tři skoky a blížili se k umělému valu s vyvýšenou plošinou akolmým skokem. Měli dostatečnou rychlost a najížděli v dobrém úhlu, což hrálo v jejich prospěch. A. J.seděla v sedle pevně. Hřebcova kopyta duněla o zem, hnal se na skok plynule a pevně. Dokážou to.

Zčistajasna před Sabbathovým čenichem explodovala

oslnivá záře. Nějaký fotograf, odhodlaný získat jejich snímek, zapomněl vypnout blesk.

Oslepený hřebec ztratil chod a skočil do strany. A. J. se

pokusila napravit kurz tím, že prudce přenesla váhu na opačnou stranu a přitáhla otěže. Měli však přílišvelkou setrvačnost a plošina se k nim rychle blížila. Sabbath byl nucen skočit šikmo a vyhrabali se na travnatou plochu prudce vyvedení z rovnováhy.

Aby mu zabránila přeskočit nemotorně kolmou překážku

a zřítit se na druhé straně tak, že by si při dopadu poranil nohy, A. J. prudce škubla otěžemi, snažila sepřesměrovat hřebce ke straně plošiny. Na její paži to však bylo příliš. Ramenem jí projela palčivá bolest aagonie ji ochromila. Sabbath sebou trhl jedním směrem, aby přeskočil překážku, a ona se vymrštila naopačnou stranu a nohy jí vyjely ze třmenů.

S hrůzou a děsem cítila, jak letí ze sedla, a pak sledovala

jako ve zpomaleném filmu, jak hřebec skáče přes překážku bez

ní. Poslední, nač pomyslela, než dopadla na zem, bylo, jak mu to krásně sluší, když plachtí vzduchem.

A. J. tvrdě přistála a všechno zčernalo.

Zdravotníci běželi k ní a obecenstvo umlklo zděšením.

Pak se závodištěm rozlehlo těžké, rytmické dunění. Zahájily ho nohy členů klubu a šířilo se jako vlna sympatií a lítosti; všichni diváci bušili do laviček a ohlašovali tak strašnou zprávu. Hluk sílil a rostl, až se všichni v areálu zastavili, všeho nechali a krev jim ztuhla v žilách.

Existoval jen jediný důvod toho zvuku, jakýsi statický pohřební pochod.

Někdo spadl. A nemůže znovu nasednout.

Devlin v hrůze sledoval pád A. J. z hřebce. Skokem se

přenesl přes ohradu a běžel k ní hned za zdravotníky. Zmítal jím syrový strach, zatímco provádělipředběžné vyšetření a zaváděli A. J. do paže kapačku. Když ji nakládali na nosítka, otevřela oči.

Vrhl se k ní a vzal ji za ruku.

„Sabbath?“

Devlin na koně nejprve úplně zapomněl. Ohlédl se přes rameno a viděl, že Chester už hřebce drží a zvolna ho provádí.

„Je u něj Chester.“

„Je v pořádku?“

Kývl, aby ji uklidnil. Nestačilo to.

„Nohy?“ Začala se zvedat.

Devlin jí položil ruku na rameno, něžně ji stlačil nazpátek. Na hřebce se ani nepodíval. „Bude to dobré.“

„Postaráš se, aby mu je Chester pořádně ovázal?“

„Slibuju.“

„Tekutá mast. Ta smradlavá…“

„Ta, co ji oba nesnášejí. Já vím.“

„Arlington!“ Okolní zmatek proťal hlas Garretta Sutherlanda, který běžel k dceři.

A. J. něco nesrozumitelně mumlala.

„Vy jste její manžel?“ zeptal se jeden zdravotník Devlina, když ji nakládali do sanitky.

„Já jsem její otec,“ ozval se Garrett. „Jedu s ní.“

Devlin otevřel ústa k námitce, ale starý pán už nastupoval.

Když se dveře zavíraly, zvedla se A. J. na nosítkách a zavolala Devlina jménem.

Ještě než se sanitka zavřela úplně, Devlin na ni křikl:

„Sejdeme se tam.“

Sanitka odjela a on si připadal, jako by se jeho svět rozpadl.

Už zase.

Jak tam stál, oslnil ho blesk fotoaparátu. To ho probralo.

Mrazivý šok se proměnil během zlomku sekundy, ještě než světlo blesku dohaslo, v běsnící vztek. Zuřivě se vymrštil, vytrhl muži z rukou fotoaparát a praštil jím o zem.

„Hele, rozbil jste mi…“ namítal muž.

Devlin popadl fotografa oběma pěstmi za košili a přitáhl si ho těsně k sobě. „Až se dozvím, kterej z vás, vy hajzlové, nevypnul ten zatracenej blesk, rozbiju mu toho víc než jen objektiv.“

„Klídek, hochu.“ Vzápětí k němu dolehl Chesterův konejšivý hlas. „Pusť ho. No tak, už.“

Devlin odstrčil muže. „Táhni mi z očí.“

Fotograf už nic nenamítal, jen posbíral kusy foťáku a kvapně zmizel. Ostatní novináři vycouvali.

Devlin se otočil a pohlédl na Chestera, který stál u hřebce. Bylo mu zatěžko pospojovat věty. „Co nohy?“

„Kulhá. Na pravou přední. Ale to se zahojí.“

„To je dobře, jsem rád, že jsem jí nelhal.“

Když se Devlin nepohnul, Chester ho popadl za rameno.

„Hochu, podívej se na mě.“

Devlin se o to pokusil.

„Vona tě potřebuje.“

„Já vím.“

„Tak dělej.“

„Jak se dostaneš s koněm zpátky?“

„Já je odvezu.“ Devlin a Chester se překvapeně otočili za hlasem Petera Conrada. „A můžete při rehabilitaci toho koně použít naše zařízení, jestli bude třeba. Máme všechno, co chcete.

Všechno je to vaše.“

„To je od vás fakt laskavý,“ odpověděl Chester.

Devlin řekl: „Sabbath by tam mohl odjet, hned jak se na něj podívá veterinář. Bude hned zítra ráno potřebovat hydroterapii.“

„Zavolám tam předem a nechám připravit stání. Víte, že ji

odvezli do okresní nemocnice, že ano?“ zeptal se Peter. „Musíte po dálnici na jih…“

„Trefím tam,“ zabručel Devlin.

Peter se zarděl. „Samozřejmě.“

Jako v mlze kráčel Devlin ke kamionu a pak jel patnáct

kilometrů k nemocnici, kam před rokem odvezli i jeho. Návrat na dějiště operace a obtížného uzdravováníbyl pro něj tak neskutečný, že o něm ani nedokázal uvažovat. Usoudil, že je to určitě zlý sen. Paralelyživota prostě nemohou být tak kruté.

Než našel A. J. na pohotovosti, nějaký ortoped už pořídil

rentgenové snímky a podával zprávu jí i jejímu otci. Když do

místnosti vstoupil Devlin, doktor přestal mluvit.

„Devline!“ zvolala A. J. a vztáhla ruku. Napůl seděla na lůžku, jedna paže jí ležela v klíně na polštáři.Přistoupil k ní.

Doktor pokračoval. „Měla jste zlomeninu, která se pořádně nezhojila. Tahem se prasklina reaktivovala, což způsobilo tu bolest, již jste cítila před pádem. Když jste pak na té ruce přistála, zranění se znásobilo. Dáme vám sádru,ale za šest týdnů byste měla být jako nová.“

A. J. zaúpěla.

„Vidím, že jste typický koňák,“ podotkl doktor ležérně a čmáral přitom do jejího chorobopisu poznámky. „Nechápu, jak jste s tou rukou vůbec mohla jezdit. Musela jste mít pořádné bolesti. Kdy jste si ji zlomila poprvé?“

A. J. vzhlédla k Devlinovi a sledovala, jak napíná svaly ve

tváři. „Před pár týdny jsem spadla.“

Doktor překvapeně vzhlédl. „Jak dlouho tu paži takhle

používáte?“

A. J. něco zamumlala a doufala, že odvede řeč.

„Vy jste tedy pěkně tvrdá dáma.“ Zavřel chorobopis. Klapnutí desek znělo v napjatém tichu místnosti nepřiměřeně hlasitě.

„Vrátím se s tou sádrou.“

„Arlington,“ začal Garett, hned jak se za doktorem spustil závěs, „jak jsi mohla být tak zbrklá?“

Umlčela ho jediným pohledem. Byl propuštěn a věděl o tom.

Odkašlal si a řekl: „Devline, budete ji moci odvézt domů?“

„Samozřejmě.“

Loučení s otcem bylo rozpačité a kvapné, protože A. J. se

nemohla dočkat, až bude s Devlinem o samotě. Když se to

konečně stalo, natáhla se k němu. Paže, jimiž ji objal, byly strnulé a A. J. se bála.

„Sabbath bude v pořádku,“ oznámil jí nepřítomným hlasem.

„Chester mu pořádně stáhne nohy a tvůj nevlastní bratr nabídl

k rehabilitaci zařízení Sutherlandových stájí. Řekl jsem jim, aby ho tam odvezli.“

„Devline?“

Nepodíval se jí do očí. Hruď mu stále ještě svírala studená a tvrdá hrůza.

„Devline, ta moje ruka…“

Do místnosti se vrátili doktor a sestra.

Hodinu nato opouštěla nemocnici se sádrou a zlomeným

srdcem.

Cestou domů jí Devlin neřekl ani slovo. Když zastavili u domu, šel dovnitř první. Byla tma a Devlin rozsvěcel světla jedno po druhém; pohyboval se místnostmi svého domu jako duch. Čekala na něj, až se zastaví, a srdce jí bušilo, jako by uběhla maraton.

„Devline, vím, že se zlobíš,“ promluvila, když vyšel z jídelny.

„Nezlobím se,“ řekl.

Pátrala v jeho tváři po známkách vřelého citu. Žádné tam

nebyly.

„Devline, mrzí mě, že jsem před tebou to zranění zatajila.“

„Tomu věřím.“

„Ruka se mi uzdraví. Nic mi není. Sabbath se taky uzdraví.

Můžeme zase začít trénovat tady…“

„Tady ne.“

Při těch strohých slovech měla A. J. pocit, jako by znovu

dopadla na zem.

„Co to říkáš?“

„Slíbil jsem, že tě dostanu do Kvalifikace. To jsem udělal. Teď musíte odejít.“

Z vyschlého hrdla vypravila slova: „Může odejít jenom

Sabbath?“

Trvalo věky, než uslyšela jeho odpověď.

„Ne.“

Z očí jí začaly kanout slzy, horké a trpké.

„To přece nemyslíš vážně. Tohle prostě nejde. To nemůže

být konec.“

Čekala na popření, na nějakou známku, že tvrdá linie obrany

slábne. Nic z toho nepřišlo.

„Lhala jsi mi,“ vybuchl. „Promyšleně jsi mi lhala o svém

fyzickém stavu a lhala jsi mi zas a znova. Pokaždé, když jsi na tom koni vyjížděla na kolbiště.“

„Nechtěla jsem, aby sis o mě dělal starosti.“

„Když jsme se milovali a tys u mě ležela nahá, myslel jsem,

že mezi nás nemůže nic vstoupit. Když jsem tě držel v náručí

a tys mi říkala, že mě miluješ, věřil jsem ti. Když jsem se ptal, jak ti je, předpokládal jsem, že mluvíš pravdu.“

„Devline, já…“

„Věděl jsem, že se něco děje, ale byl jsem do tebe tolik zamilovaný… Chtěl jsem víc věřit tomu, co říkáš, než vidět pravdu.“

Zděšeně si uvědomila, že mluví v minulém čase.

„Ty už mě nemiluješ?“

„Nevěřím ti. Nemůžeš mít lásku bez důvěry. A co hůř, nevěřím už ani sám sobě. Tohle je podruhé, co jsem ignoroval svůj instinkt. Jeden by myslel, že po Mercy jsem se poučil.“

„Ach, bože,“ zasténala. „Nedělej to. Přece můžu něco udělat. Můžu něco říct…“

„Jdu ven,“ sdělil jí. „Až se vrátím, pomůžu ti odvézt věci do sídla. Ta paže tě určitě bude ještě bolet.“

Obešel ji, aby se dostal ke dveřím. Odešel bez ohlédnutí.

Tělem A. J. projely obrovské, svíravé vzlyky žalu a sebeobviňování; klesla v hale na kolena. Poddala se emocím a cítila přitom bolest tak hlubokou, až měla pocit, že se celá rozpadá.

O měsíc později vyšel Devlin z domu, aby sebral ranní noviny, které přistály na trávě ojíněné mrazem. Zanechaly po sobě zelený otisk bez jinovatky. Obrátil se zpátky a přitom vzhlédl k obloze. Šedé mraky zastínily slunce a proti přísnému nebi se ve studeném větru strnule pohybovaly větve holých stromů.

Nevzhlédl proto, že by se zajímal o nebesa. Pečlivě

ignoroval stáje. A jízdárnu. A ohrady a ploty.

Ale v jejich blízkosti si stejně připadal jako v pasti.

Všechno se to však změní po telefonátu, který uskutečnil včera. Celou nemovitost prodá. Agent byl z toho celý nadšený a Devlinovi se dostalo ujištění, že to proběhne rychle, přestože cena byla vysoká. Rychlost byla přesně to, po čem toužil, i když nevěděl, kam se odstěhuje. Uvažoval o nějakém hodně vzdáleném místě, které má odstup a osobitost. Třeba Kalifornie.

Nebo Havaj. Koneckonců, peněz měl habaděj a vlastně nikde

nezapustil opravdové kořeny. Může si svobodně jít, kam si

zamane.

No, může se aspoň klidně rozhodnout k odchodu.

Svobodný zdaleka nebyl.

Pronásledovaly ho přízraky lásky k A. J., ve dne v noci, potmě i za denního světla. Pořád na ni myslel, byla to skoro posedlost, snažil se vypořádat s tím, co je odloučilo. Připadal si zrazený a smutný. Kromě bolesti, kterou v něm probouzela její lež, se pořád ještě zlobil, že nebrala v potaz rizika, jimž se vystavila. Soutěžit s paží v takovémhle stavu, to byla pitomost.

Nebezpečná pitomost. Mohla si způsobit ještě těžší zranění.

Mohla…

Devlin zavrtěl hlavou. Tak dost, řekl si. Už to znovu neomílej.

Vstoupil zpátky do domu a zavřel za sebou dveře, aby dovnitř nevnikal chlad. Oheň v krbu, který rozdělal ve čtyři ráno, když se bezcílně potuloval domem, už uhasl, i když ze žhavého popela dosud vycházel žár. Sedl si a pozoroval jeho rudé uhlíky, noviny odhodil na konferenční stolek. Chvíli civěl do prázdna a pak se vzpamatoval dřív, než znovu zabředl do příliš úzkostlivých myšlenek. Aby se rozptýlil, otevřel Herald Globe, aby denní prázdnotu něčím vyplnil. Čímkoli.

Když se dostal ke sportovním stránkám, prudce se nadechl.

Ze zrnité fotografie na něj zírala A. J.

Přelétl očima článek s dychtivostí, která ho bolela.

Rozhodla se, že nebude žalovat reportéra, který bleskem

fotoaparátu oslnil hřebce. Ale to nebylo to, co ho šokovalo. A. J. prodává Sabbatha. A končí se soutěžením.

Devlin si četl ten krátký text zas a znova. Jezdecké soutěže byly v jejím životě to nejdůležitější. A teď toho jen tak nechá?

Zavolal Chesterovi, který přešel s hřebcem do Sutherlandových stájí. Kromě skutečnosti, že to byl jediný stájník, jehož k sobě Sabbath nechal přiblížit, vMcCloudových stájích už pro něj zase nebyla práce.

„Brejtro.“

„Chesi, řekni mi, že to není pravda. Přece toho nechce

nechat?“ naléhal Devlin. Prostě nemohl uvěřit, že je to tak. Po tom všem, co s hřebcem dokázali, povšech jejích pokrocích. Po tom, co všechno obětovala. Jako třeba jejich vztah.

„Tak ty jsi čet’ ten článek.“

„Proč to dělá?“

„Už ji nic nežene.“

„Ale je dobrá. Nemůžu uvěřit, že se na to vykašle. Ruka se jí

nehojí?“

„Ruka je dobrá. Prostě už to prej v sobě nemá. Ale zůstane

u Sutherlandovejch. Nevlastní bratr se vodstěhoval. Vona to tam řídí, ale závod prej už nikdy nepojede.“

„Ale ona přece miluje soutěžení.“ Devlin nevěřícně vrtěl

hlavou. „A hřebce. Miluje Sabbatha.“

„Ten má zlomený srdce. Ani pořádně nežere. Je to bída.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Chesi, kdybych za ní přijel, myslíš, že by se mnou mluvila?“

„Příde na to, co máš na srdci. Mám jí říct, že dorazíš?“

Ale Devlin už zavěsil.

Ozvalo se zaklepání na dveře kanceláře a A. J. vzhlédla od

psacího stolu.

Její kancelář. Její psací stůl.

Ta přivlastňovací zájmena jí pořád ještě zněla cize. Byly to už dva týdny, ale pořád si na své nové zaměstnání nezvykla.

„Dále,“ zvolala.

Dovnitř strčil hlavu jeden ze stájníků. „Kdy přijde veterinář?“

„Zítra ráno. Co se děje?“

„Šípková Růženka má zase koliku.“

„To si děláš legraci.“

„Žrádla se ani nedotkla a chodí ve stání dokolečka.“

„Sakra. Radši zavolej jejímu majiteli. Je tu Johnson?“

„Je na jízdárně s Potápěčem. Za chvíli skončí.“

„Až sesedne, řekni mu, že s ním potřebuju mluvit. Jestli bude Růženka marod, máme na dnešní odpoledne nabouraný rozvrh tréninku.“

„Rozkaz, šéfko.“

„Díky.“

Když se dveře zavřely, A. J. se otočila i se židlí a zahleděla se z okna na holé stromy. Už nastala zima.Když přicházela ráno do práce, byla na zemi jinovatka, a do stájí začala nosit parku.

Taky už trénovali pořád jen na kryté jízdárně.

Rozhodla se, že se za Johnsonem vydá sama. Vstala a navlékla si kabát. Se sádrou na ruce bylo oblékání pracné a časem se v tom nijak nezlepšovala. Během uplynulých čtyř týdnů už začala mrtvou váhu sádrového obvazu srdečně nenávidět a nemohla se dočkat, až se ho zbaví. Byla to fyzická obtíž, ale ještě horší bylo, že jí to připomínalo věci, na něž nedokázala ani pomyslet.

Už měla ruku na klice, když se ozvalo další zaklepání.

„Johnsone, Růženka dneska netrénuje…“

Otevřela dveře a dech se jí zadrhl v hrdle.

„Devline.“

Napadlo ji, že je to určitě jen sen.

Během prvních týdnů odloučení ho čekala při každém

zaklepání, každém zazvonění telefonu, pokaždé když ke stájím

zajela nějaká dodávka. Každé zklamání jí působilo nová muka, až to nakonec, velice nedávno, vzdala.Ztráta naděje pro ni byla strašlivá rána, ale aspoň už necítila bolest z odmítnutí každou minutoukaždičkého dne.

Když zamrkala a on před ní pořád ještě stál, zeptala se: „Co tady děláš?“

Devlin jí hned neodpověděl. Místo toho cítila, jak ji přejíždí pohledem, jako by si vrýval její tvář do paměti.

„Prý prodáváš Sabbatha.“

„Prodávám.“

„Proč?“

„Už nejezdím a on si zaslouží dál skákat.“

„Proč toho chceš nechat?“

„Přišel jsi mě vyslýchat?“

Modlila se, aby odpověď zněla ne.

Čekala dlouho.

„Přišel jsem tě přemluvit, aby sis to rozmyslela, protože je to plýtvání talentem, pokud toho necháš. Ale když už jsem tady…

mám toho asi na srdci mnohem víc.“

A. J. ho gestem pozvala dál. Zavřela dveře.

„Pěkná kancelář,“ prohodil.

Devlin se rozhlížel a A. J. ho dychtivě sledovala, zatímco

čekala, až promluví. Pořád měl to držení těla, které jí připadalo tak atraktivní, a všimla si, že se nedávnonechal ostříhat. Vzpomínka na to, jaké to bylo zabořit ruce hluboko do těch tmavých vln vlasů, ji zabolelatolik, až musela zavřít oči.

„Co dělá ruka?“ zeptal se.

„Dobře se hojí.“

„Nějaký důvod, proč bys nemohla jezdit, až ti sundají sádru?“

„Ne, ale to je vedlejší.“ Obešla stůl. Sedla si do křesla. Pohrávala si s perem, aby mu neřekla, že ho miluje.

„Za jak dlouho ti ji sundají?“

Zmocnil se jí pocit marnosti.

„Koukej, Devline, nevím, proč jsi přišel, ale jestli se

nedostaneš k věci, začnu řvát. Už tak mě dost bolí, když s tebou musím být ve stejné místnosti, a prostěbych to ráda měla za sebou. Otevíráš nějaké dveře tím, že ses tady ukázal, nebo jen přihazuješ hlínu na hrob?“

Zvolna se k ní obrátil.

„Soutěžní ježdění pro tebe bylo vším, a teď toho chceš nechat. Proč?“

„Když pro to nedýcháš, nemůžeš závodit.“

„Všechny tvoje sny…“

Bolest ji přiměla vybuchnout.

„Co chceš? Slyšet, jak jsem začala nenávidět sport, který jsem milovala, a všechno, co jsem skrze něj chtěla dosáhnout, protože jsem tě ztratila? Jak trpce lituju, že jsem ti o té pitomé ruce nepověděla? Jak ráda bych se znovuvrátila na začátek? To všechno je pravda, ale nechce se mi probírat podrobnosti, pokud ti to nevadí.Chybíš mi. Lituju, že už v mém životě nefiguruješ, ale jdu dál. Protože mi nic jiného nezbývá.“ Smutněpotřásla hlavou.

„Hele, asi bys měl jít.“

Jenže Devlin neodešel. Stál tam, hleděl jí hluboko do očí a jeho výraz tál, až se změnil ve směsici napětí a žalu. Při pohledu na tu změnu se jí rozbušilo srdce.

A pak k ní přistoupil. Když vztáhl ruku, zvědavě na ni hleděla, nedokázala to gesto hned pochopit. Pak jivzal do náruče, jeho ruce ji objímaly a připomínaly jí přístav, který tolik postrádala.

Cítila na tváři jeho široká ramena, vdechovala vůni jeho kolínské, vnímala sílu jeho těla a všechno ji topřekonalo. Ze všech sil se ovládala a modlila se, aby se nesesypala; připadalo jí, že je od něj hruběnespravedlivé takhle ji objímat. Pokusila se ho odstrčit.

„Už jednou jsi všechno ukončil,“ řekla A. J. hlasem, který se lámal. „Nechtěj po mně, abych tím procházela znova.“

Něco zamumlal a přitiskl ji k sobě ještě víc.

„Pusť mě.“

„Nemůžu,“ řekl zřetelně.

A. J. se zastavilo srdce a v duchu se ptala, jestli slyšela

dobře. „Cože?“

„Nemůžu tě pustit. Nemůžu tě nechat být.“

V jejím nitru válčil strach se štěstím. Zoufale mu toužila uvěřit. Děsila se, že jí ublíží ještě víc.

„Ach, bože, tys mi chyběla,“ šeptal Devlin do jejích vlasů.

„Snažil jsem se držet stranou, ale nedalo se to vydržet. Zdá se mi o tobě tolik, že nemůžu spát. Kam se vdomě podívám, tam vidím tvůj stín. Nabídl jsem stáje k prodeji, protože jediná možnost, jak se ubránittomu, abych tě pořád všude viděl, byla odstěhovat se.“

Nervózně se zasmál. „Ačkoliv teď si uvědomuju, že bych

nedokázal odejít.“

Silou se odtáhla. „Devline, co přesně se mi snažíš říct? Já –

já nemám tolik síly, abych četla mezi řádky. Moc to bolí.“

„Když jsem si dneska ráno přečetl noviny, nemohl jsem tomu

uvěřit. Vím, jak moc pro tebe soutěžení znamená, a najednou

toho chceš nechat? Byl jsem úplně omráčený. Napadlo mě, že ti

to přijdu rozmluvit, ale teď si uvědomuju, že to byla jenom

záminka.“ Uchopil její ruce do svých. „Když jsem se dozvěděl, žes přede mnou tajila své zranění, naštvalo mě to, zvlášť proto, že jsi kvůli tomu trpěla. Napadalo mě, co ještě jsi mi neřekla. Bylo mi, jako bych nevěděl, čemu mám o tobě věřit. Nebo o nás.

Prokristapána, proč jsi mi prostě nepověděla, jak moc tě to bolí?“

Pokusila se mu to vysvětlit hlasem, který se zadrhával. „Když

jsem se po tom prvním pádu vrátila do sedla a pochopila, že se ruka nezahojila, bála jsem se ti to říct.

Vybavovala se mi ta hádka, co jsme měli kvůli mé návštěvě u doktora. Měla jsem strach, že po mně budeš chtít, abych stáhla přihlášku do Kvalifikace.“

Lítostivě potřásl hlavou. „Mrzí mě, že jsem tenkrát odpoledne

ztratil nervy. Reagoval jsem emocionálně, a to byla chyba. Prostě jsem nesnesl pocit, že tě něco bolí.“

„Devline, byla to ode mě pitomost, že jsem ti neřekla pravdu.

Celou dobu mi bylo strašně. Moc mě to mrzí. A v ničem jiném

jsem ti nikdy nelhala. To mi musíš věřit.“

Sledovala, jak zvedá ruku, a pak ucítila na tváři pohlazení

jeho prstů. „Věřím ti.“

Nastalo dlouhé ticho a potom Devlin znovu promluvil:

„Nechci být bez tebe. Miluju tě. Potřebuju tě k životu.“

A. J. vhrkly do očí slzy a nebyla schopná promluvit. Objali se.

Dokázala ho jen držet a přísahat si v duchu, že už ho nikdy

nepustí. Jak tam stáli, přitisknutí k sobě od hrudi až k bokům, cítila na tváři tlukot jeho srdce, teplo těla,které ji hřálo, dotek jeho rukou, jež jí hladily záda a vlasy. Když jí jeho prst zajel pod bradu, zvedla rty kpolibku, jemnému, něžnému doteku, který byl vyznáním lásky.

„Neprodávej ho,“ zašeptal Devlin.

Překvapeně se odtáhla.

„Sabbath je tvůj kůň. Nikdo jiný na něm nedokáže jezdit tak

jako ty.“

„Chceš říct, že bych měla zase závodit?“

„Miluješ to. Jsi k tomu zrozená.“

„Ale jak můžeš…“

Devlin umlčel její slova polibkem. Tentokrát se k ní jeho ústa přisála vášnivě, jazykem jí pronikl mezi rty adotýkal se jejího s žádostivostí, kterou vroucně opětovala.

Když se od sebe jejich rty odtrhly, prohlásil: „Chci tě celou.

A to znamená i s hřebcem a závoděním. Neříkám, že už se

nepohádáme, ale vím, že dokážeme najít způsob, jak všechno

vyřešit. Naše láska na to bude silná dost. To vím jistě.“

A. J. znovu zavřela oči před emocemi, které ji zaplavily. Cítila vděk, úlevu, štěstí. Když k němu opětvzhlédla, zvedla si jeho ruku ke rtům, políbila ji a teprve pak promluvila.

„To, že jsem tě ztratila, a vědomí, že jsem si to sama

zavinila, bylo to nejhorší, co mě kdy v životě potkalo.“ Lítostivě se zasmála. „Já nevím. Možná jsem vKvalifikaci opravdu získala to, co jsem potřebovala. I když to nedopadlo tak, jak jsem čekala a chtěla, jemi, jako bych dospěla. Nestačí jenom odloučit se od rodiny nebo vjet na závodní trať s nádhernýmkoněm. Jestli chci, aby mě všichni brali vážně, musím brát všechno vážně v první řadě já. Přestat jednattak impulzivně a zbrkle. Dává to nějaký smysl?“

„Dává.“

Hřála se v úctě a lásce, které mu zářily v očích.

Poznamenal: „A jsem ochotný tě trénovat, jestli chceš.

Myslím, že jsme skvělý tým.“

„Já si to myslím taky,“ odpověděla a přitiskla své rty na jeho.

Dva týdny nato se vzali v jednom malém kostelíku v hloubi

virginských hor. Chester, Devlinův svědek, měl na sobě poprvé

v životě smoking. Tolik se mu to zalíbilo, až prohlásil, že zahodí pracovní lacláče. Margaret opáčila, že homiluje ve smokingu stejně jako bez něj. Carter Wessexová, sestřenice A. J., spolykala prášky na uklidnění, vsedla poprvé po deseti letech do letadla a odpoutala se od svých nejnovějších archeologickýchvykopávek.

Jak podotkla, taková událost za ten strach stojí. A když vedl

Garrett svou dceru k oltáři, oči mu zářily, i když měl srdce těžké, protože ještě nikdy se mu víc nestýskalo po její matce.

Peter všechny velice překvapil. Po nehodě dal výpověď

z práce, odstěhoval se z rodinného sídla a zabydlel se ve střešní nástavbě v New Yorku. Všechno to zvládl během tří dnů, a ještě než si nechal zapojit telefon, podepsal smlouvu s divadelním agentem, který homěl zastupovat. Stěhování i agent byli, jak se ukázalo, dobrá volba. Život ve velkoměstě se mu líbil aprávě se dozvěděl, že dostal v jedné velké telenovele roli padoucha, jehož budou diváci s nadšenímnenávidět. Když tuto zprávu sděloval A. J., dodal, že hrát Brocka O’Rourkea v seriálu Na křídlech osudubude sice těžké, ale když se zamyslí nad tím, čím oni dva společně prošli, má tu postavu v malíku.

Během svatby seděl Peter v první řadě kostelních lavic

a poprvé, co kdo pamatoval, seděl po jeho boku někdo jiný než

matka. Žena, kterou si s sebou přivezl, byla bruneta se zářivým úsměvem a chytrýma očima. Investiční bankéřka a také společenská celebrita; poznal ji na výstavě obrazů. Regina ji nenáviděla od prvního setkání.

Bude to, jak sdělil Peter nevlastní sestře, vyrovnaný boj.

Po obřadu a recepci v klubu Borealis se A. J. a Devlin vrátili na farmu. Když ji nesl přes práh, musel seproplétat mezi krabicemi jejích věcí, které sem byly doručeny předchozího dne, a pak ji odnesl nahoru doložnice. Tam jí sundal závoj a rozepínal jeden po druhém asi tak stovku perleťových knoflíčků na zádechsvatebních šatů po mamince. Když skončil, stáhl jí z těla hektary silného saténu a sám se také svlékl, ažproti sobě stáli nazí.

„Jsi tak krásná,“ řekl jí něžně a přejel jí rty po klíční kosti.

Cítila, jak jí jeho ruce kloužou kolem pasu a přitahují ji k němu.

Pokožku měl jemnou, tělo pevné. „Když jsi teď má žena, potřebuju už jen jednu jedinou věc.“

„Jakou?“ zeptala se zadýchaně.

Odtáhl se a začal jí vytahovat z vlasů sponky, aby uvolnil

husté vlny z drdolu. „Co sakra znamená to A. J. ?“

Místnost se naplnila smíchem.

„Copak ses nepodíval na povolení k sňatku?“

„Byl jsem příliš oslepený láskou. Takže?“

„Nebudeš tomu věřit.“

„Zkus to,“ vybídl ji, když na podlahu dopadla poslední

sponka. Zabořil ruce do jejích vlasů a rozprostřel jí je kolem ramen.

„To první je Arlington.“

„To není špatné. Znám spoustu horších jmen, co začínají na A.“ Láskyplně se usmíval.

Vrhla na něj sarkastický pohled. „To bylo město, kde jsem se

narodila.“

„Tím se to snáz zapamatuje.“

„To druhé je Juniper. “

Nevěřícně ztuhl. „Juniper, jako jalovec? Tys dostala jméno podle keře?“

„Je to sakra pěkná rostlina, odolná dřevina.“

Devlin se smál. „A souvislost je…“

„Myslím, že jsem asi byla pod jalovcem počata.“

„To zní dobrodružně.“

„Radši jsem se moc nevyptávala.“

„To chápu.“

Devlin přelétl očima její tvář s dychtivostí a láskou, která ji plnila blažeností. Když ucítila v týle jeho dlaň,ponoukající ji blíž k jeho rtům, dychtivě vyšla vstříc jeho polibku. Vášeň vzplanula, jejich těla roztála, srdce se rozbušila a krev se rozproudila.

Když byli tak zadýchaní, že nemohli pokračovat, Devlin se

odtáhl a zamumlal do jejích úst: „Ať už je původ toho jména, jaký chce, myslím, že A. J. se k tobě hodí.

Je to silné jméno pro silnou ženu.“

„S tebou jsem silnější,“ odpověděla něžně. Jeho jazyk jí

vklouzl do úst, zasténala, sevřela Devlinova ramena a zaryla mu nehty do kůže. Opustil její rty a začalsunout jazyk dolů po její šíji; hlava jí klesla dozadu a zašeptala: „Když si představím, že tohle všechnozpůsobila baseballová čepice.“

Devlin po ní mrkl nechápavým pohledem, ale sklonil se

a začal jí líbat ňadra.

„Kdybys tenkrát na aukci nesebral mou čepici, kdoví…“ Došla jí slova, když začal sát hrdě vztyčenou bradavku.

„Už jen jedna věc,“ klesl Devlin na kolena. Položil dlaně na její bedra a pak na křivku boků.

„Ještě něco?“ zeptala se A. J. zadýchaně, když ucítila na bříšku jeho jazyk.

„Ještě jsme nevymysleli, co podnikneme o svatební cestě.“

Odtáhla se, v očích jí zajiskřilo.

„Ach, ne,“ zasténal. „Už zase máš ten výraz.“

„Jaký výraz?“

„Co bys řekla?“

„No, když už jsi to nadnesl, dole na Floridě je jedna aukce

a mají tam takovou klisnu, o které jsem slyšela…“

„Neříkej mi, že se jmenuje Babylon.“

„Ne.“ A. J. se snažila tvářit co možná nejnevinněji.

„Nech mě hádat: jsou s ní plné ruce práce.“

„Možná s ní trochu práce bude, ale má senzační…“

Devlin vstal a umlčel ji mocným polibkem, jeho jazyk jí pronikl do úst, pažemi svíral její tělo jako v ocelových kleštích. Když skončil, řekl: „Ať chceš jet kamkoli, ať chceš dělat cokoli, budu tam s tebou. A to včetně dražeb koní na Floridě.“

A. J. vzdychla. Zvedl ji do náruče a nesl k posteli.

„Devline?“

„Hmmm?“ zaševelil a položil ji.

„Myslím, že se jmenuje Angel.“

Vrhl na ni sarkastický pohled.

„A se Sabbathem budou mít fantastická hříbata…“